Kováts József
válogatott versei

Válogatta: dr. Németh Imre

TARTALOM

VALLÁSTÉTEL.
DAL.
(Mártius’ 30-kán 1800.)
A’ HYACINTHUS VIRÁG.
(Aprilis’ 10-kén 1800.)
DAL.
(Aprilis’ 20-kán 1800.)
DAL.
(Május’ 1-sőjén 1800.)
DAL. 
(Májusban 1800.)
A’ FEHÉR SZEGFŰ.
(Májusban 1800.)
(Májusban 1800.)
(Májusban 1800.)
(Májusban 1800.)
DAL.
(Május’ 15-dikén 1800.)
SZOMORÚ DAL.
(Május’ 27-dikén 1800.)
DAL.
(Junius’ 14-dikén 1800.)
VAS VÁRMEGYÉBEN.
(Julius’ 6-dikán 1800.)
CSIPŐS VERS
(September’ 28-dikán 1800.)
(October’ 25-dikén 1800.)
POÉTA LESZ KATONÁVÁ.
(November’ 3-dikán 1801.)
REJTETT SZÓ.
DIVAT RUHÁZATONI FOHÁSZKODÁS.
(November’ 7-dikén 1801.)
(Aprilis’ 3-kán 1802.)
A’ POÉTA ÉS MÚZSA.
(Aprilis’ 22-dikén 1802.)
HOLDVILÁGON.
(Junius’ 10-dikén 1803.)
DAFNÉ’ KESERVE.
(Aprilis’ 3-dikán 1804.)
FÜRDÖTT.
(Julius’ 15-dikén 1804.)
CSOKONAI ÚRHOZ, MIKOR ANAKREONI DALJAI KIJÖTTEK.
(Augustus’ 29-dikén 1804.)
ALSZIK FANNI.
(September’ 3-dikán 1804.)
IDŐ-VERS.
PETRONIUSBÓL.
(November’ 25-dikén 1804.)
(Januarius’ 25-dikén 1805.)
(Januarius’ 28-dikán 1805.)
NON SOLET INGENIIS SUMMA NOCERE DIES 
Ovid. Trist.
(Februarius’ 2-dikán 1805.)
KESERV Csokonai VITÉZ MIHÁLY’ halálán.
(Aprilis’ 28-dikán 1805.)
TÜNŐDÉS.
(Januarius’ 30-dikán 1806.)
NAPLENYÚGVÁSKOR.
A’ SIO VIZE’ PARTJÁN.
A’ MAGYAR ÉS A’ HAZAFI.
A’ FESTETT ORCZA.
N. MÉLTÓSÁGOS GRÓF SZÉCSÉNYI FERENCZ Ő EXCELLENTIÁJÁHOZ, 
A’ NEMZETI KÖNYVTÁR’ FELÁLLÍTÓJÁHOZ.
(September’ 20-dikán 1806.)
VÁLASZ SZEMEREI SZEMERE PÁLHOZ.
(Martius’ 20-dikán 1807.)
ET. IN. ARCADIA. EGO.
(Aprilis’ 1-sőjén 1807.)
HEGEDŰSZÓBAN sat....
A KOPOTTABB NEMESEKHEZ
NEMZETI FOHÁSZKODÁS
EGY KICSAPOTT MESTER ÉNEKE

VALLÁSTÉTEL.
Mivel homlokomra LIZA
Rózsakoszorút tászliza
      Gyönge kis ujaival;
Most hát a’ lant hüs jázminom
Alatt, neki minden finom
      Gondolatokat kivall.
Bűbájos Szépem! Te levél
A’ rám füzött babérlevél’
      Istene, ‘s csókos szente;
Te levél nagygyá mikor a’
Lelkemet csókod’ zápora
      Poétának felkente.
Ragadj el képzet’ ballona
Most engem! - hagyd lantoljon ah!
      Az én kisded énekem
Azon tárgyról, melyet ennek
A’ kellemetes Istennek
      Pillantása súg nekem.
Oh engem a’ zöld homálylyal
Bevont liget’ rétje bájal
      Lantolgatásom-közbe,
A’ dicső LIZA meg’ fejem’
Rózsa fürtje közé selyem
      Pántlikákat kötöz be:
Míg szárnyas képzetim, a’ ti
Játéktoknak gondolati
      A’ halhatatlanságnak
Oltárára, a’ Tempének
Zöld völgyéből, a’ víg ének’
      Hangfogain felhágnak!

DAL.
(Mártius’ 30-kán 1800.)
Nosza a’ hattyú-tollat
      Képező kacsók’
Hártyáján a’ patyolat-
      Színt áztassa csók!
Te vagy szépek’ szépe, ‘s te
Rád rózsát a’ gyöngy este’
Ecsete Venus’ teste’
Véréből feste.
Melyed’ számhoz emeljed
      Hogy földön mennyen
Becses csókod ‘s szent tejed
      Bele csöppenjen,
Ennek kies völgyébe
A’ havat, szűz’ tejébe
Szapúlt gyolcscsal fedé be
A’ dicső Hébe.
Jer oda hol a’ deli
      Rózsa’ szent gőzi
Az elpirúlt esteli
      Hajnalt kendőzi!
Itt a’ Zephyr’ lágy szele
Melyembe fújon bele,
‘S tüzemet szelével e’
Csendesítse le.
Itt lábunk Jázon’ juha’
      Gyapját, ibolya’
Képében, a’ zöld ‘s puha
      Fű köztt gázolja.
Oh szárnyas fattyu hess el!
Oh élve ne temess el!
Jaj szemérem felesel
Két szerelmessel!

A’ HYACINTHUS VIRÁG.
(Aprilis’ 10-kén 1800.)
Repűlj balzsamos ‘s kékellő
      Virágomhoz lassu szellő,
      Kis szádnak repdeső raja
      Bús estem’ hagyd vigasztalja.
Repűlj! ‘s balzsammal telt begyed
      Illatommal tele vegyed,
      Jőj! szellőddel hagyd forraszsza
      Öszve magát szám’ panasza.
Jőj! virágom’ kék bársonya
      Hagyd legyen lágy szellőd’ honnya,
      ’S dűlj szűz kebelembe, a’ ki
      Halálom’ hagyd suttogja ki.
‘S mindenütt, hol szárnyad szeldel
      Illatos gőzt, ezt beszéld-el:
      Mikor nyílni kezdett drága
      Gyermekségem’ szép virága,
      Azt tőből akkor metszék ki
      Egy juhász-isten’ játéki.
Tiszta napom’ fényes dele
      Bús homályba botla bele,
      ’S befödte gyermeki korom’
      Hajnalát gyász füstös korom.
Mert a’ bús, szerelme által,
      Ezen formába tett által,
      ’S a’ rajtam levő bársonyt a’
      Mostani kékség bévonta.
Kis lábom a’ piperezett
      Fűvek köztt meggyökerezett,
      Kezem, fejem ‘s hajam-szála
      Mind virág-levéllé vála.
Virág lettem; ‘s lett dajkám a’
      Flóra, az a’ hires dáma:
      Holt tetemim most már ennek
      Szép kertjeiben pihennek,
      ’S a’ tavasz szép kezével itt
      Oldja fel pólám’ kötelit.
De bár a’ síron nőtt málva
      Között volnék elplántálva,
      Vagy a’ kripták’ boltja felett
      Rendelt volna Flóra helyet:
      ’S itt az éj holt test’ gőzébe
      Virágom’ hagyd temetné be.
Menj most Zephyr! ‘s hintsd-be tépett
      Virágommal azt a’ képet,
      Mely az ocsmány bűnnel béllett
      Sodománál só-képpé lett.

DAL.
(Aprilis’ 20-kán 1800.)
Phoebe’ gyöngy szüze’ Szerelmes tüze
      Miatt szivem szana-Szét pattana.
      Melyem úgy szaggatja A’ Vénus’ vak fattya’
      Eleven szene; Mint a’ fene.
Szemeim patak Könyet hullattak
      ’S e’ sok sovány rétet Kövérré tett:
      Szűz! te lehetel e’ Kinos seb’ fercsele,
      Mert a’ blezurt a’ Képed szurta.
Szerelmed’ heve Beteggé teve,
      Ortzám a’ miolta Megcsókolta.
      Boldog Egek! éljen Az az éj a’ melyen
      Megölelélek Drága lélek!
Nyilakat rám a’ Cyprusi dáma’
      Meztelen Ámora Oh beh szóra;
      Ez a’ szép Phoebe ha Kacsintását néha
      A’ szemem közé Lövöldözé.
Neked Dafném a’ Szellők köztt néma
      Complementet vág a’ Rét’ virága,
      Ha te veled karon Fogva az ugaron
      A’ drága szagok Köztt ballagok.
A’ szagosított Tarka pázsitot
      Mikor slepped’ alja Zúgva nyalja,
      Az este’ lágy szele Cziczáz vele ‘s bele
      Kendőznek magok A’ parlagok.
Néha a’ mirha Szagú Zephyr, ha
      A’ meselin sleppen Belül reppen,
      Ártatlan szélvészi Által felfürkészi
      Csiklándósodott Klenódod’ ott.
De már rubintom Én nem tapintom
      Azt a’ szép szűz melyet, Oh a’ melyet
      Két szent arany alma’ Dagadós hó-halma
      Már jó eleve Széppé teve.
Jaj hova futa! Az a’ minuta,
      Melyen kezével e’ Megölele?
      ’S melyben engemet e’ Keblébe rengete,
      ’S rám csók-harmatot Locsogtatott.

DAL.
(Május’ 1-sőjén 1800.)
Kis virág! egy lassú szellet
      A’ minap hogy rád lehellett;
      Azonnal bársonnyal béllet
      Rózsás méhed terhessé lett.
Rajodra a’ Flóra’ keze
      Abroncsokat övedeze,
      ’S ezt egy kis fásliba ah beh
      Kegyetlenül polálá be!
Terhes vagy! ‘s szép virágodnak
      Bimbócskái domborodnak,
      ’S feszes méhedet a’ bele
      Hullt mag feszíti kifele.
Burkozz ki, ‘s bársonyt viselő
      Illatos rajod hozd elő,
      Ne légy tovább a’ kötözött
      Pólák’ köteléke között.
Méhedből rukkoljon ki a’
      Szép virágok’ kis úr-fia.
      Majd ezt a’ hajnal’ harmatja
      Édes tejével szoptatja.
Elővesz egy piros ecset’
      Latkájával festett csecset,
      ’S a’ mézt ennek szentek-szenti
      Rád reggelenként csöppenti.
Kis testedet kényes karja,
      Pirúlt fátyolba takarja,
      ’S a’ rád piperézett imeg’
      Gyolcsát balzsammal önti meg.
Ha előbukkansz, majd néked
      Lesz egy kis szép gőzkörnyéked,
      Piros ködöt izzadsz, mely a’
      Testednek lesz parapléja.
No frizúrozd fel hát saját
      Gyermekednek szagos haját,
      Az én Istenkém’ kebele
      Hagyd diszesebbűljön vele.
Erre nyalka rajod kölcsön
      Gyönyörűségeket töltsön,
      ’S rózsás homályt vessen rája
      Piros mántsétod’ hártyája.
Gyöngyös rojtod köztt ékesen
      Egy lassú szellő reszkessen
      Ha azt melye’ közepébe,
      A’ tejes völgybe teszi be.

DAL.
(Májusban 1800.)
Szép szűz! mikor szivem deli
      Pompájú képed’ képzeli,
      Dobog akkor, ‘s kis gunyhója’
      Falát frisebben koczolja.
Távol létedet édesem!
      Képzeléssel felkeresem -
      Legyetek itt tanuk - ah sok
      Könyben úszó sohajtások!
Csak rózsás hóval megtömött
      Kebledben lelek örömöt,
      Lelkemet angyali diszed
      Által bámulásba viszed.
Orczád szivem’ bálványa, ‘s a’
      Melyednek lejtős havasa;
      ’S ez, téged’ fehér mont-liszttel
      Behintett mely! holtíg tisztel;
Mert a’ te két halmod közé
      Bujt mikor Vénus üldözé:
      Csókokat gördít hát rátok
      Szent patyolatú fuvátok!
Kóstolta Júnó’ tejét a’
      Nyájas szerelmű poéta,
      ’S tudja, hogy milyek a’ régi
      Elyseum’ édességi:
Mert ő ezen szűz Diána’
      Orczájának oltárán, a’
      Rózsás lobbok’ lángja közé,
      Könyes csókjait öntözé.

A’ FEHÉR SZEGFŰ.
(Májusban 1800.)
Szép Szegfű! a’ Flóra keze
      Beh szépen felpipereze!
      Ő téged’, megfehérített
      Gyolcscsal szépen béterített.
Őszűlt fejedre fürtözött
      Hattyu-toll pelyhet kötözött,
      Júnó pedíglen ezen te
      Tolladra tejet csöppente.
Szagos leveledre drága
      Kezével csipkéket vága,
      Rojtot aggatott rád ‘s azt a’
      Legszebb módon felborzazta.
Esténként rád lágy biborul
      Szolgáló szagos gőz borúl,
      A’ hajnal meg’ mesterkézett
      Leveledre csorgat mézet.
Harmatok! ti itt a’ rojtok’
      Gyapján oh mely szépen folytok!
      ’S mézeitek a’ paplannak
      Haván lucskos truppban vannak!
Szép vagy! ‘s fehér ábrázatod’
      Havát nagyon csinosgatod!
      Kis rangod nagyon a’ módik
      Új pompájára vágyódik!
Szagos pomádéd’ pudered’
      Szép hava közé kevered,
      ’S azt a’ gyöngy Flóra’ isteni
      Gondja hajadra úgy keni.
Boldog Árábiát gőzöd’
      Jó illatjával meggyőzöd
      ’S páros ránczod’ lejtős közi
      Dafném’ melyét tükörözi.
Szeplőtelen vagy! ‘s kisdedi
      Tetemedet hártya fedi;
      De tovább már patyolatod’
      Zászlóját nem lobogtatod:
Mert én, Téged! kedves alak
      Tövedről le szakasztalak,
      ’S belőled két kisasszonyok’
      Számára koszorút fonok;
Puha tested még a’ gyenge
      Bimbó’ méhében fetrenge,
      ’S már ezen két dicső lélek’
      Kebelének szentelélek.

(Májusban 1800.)
Te zöld fa! Te, kivel Pánnak
      Szőrös vad kezei bánnak,
      Beh fel öltözted imádott
      Festékű formaruhádot.
Szárnyad alatt bádjadt széllel
      Párosodott árnyék déllel,
      ’S testemet ágad’ homálya
      Szenderedéssel kinálja.
Sugár termeted a’ buja
      Pompájú ligetbe buja,
      ’S ott az ártatlan állapot’
      Tölgyéből vad tejet szopott.
Árnyékidra, kik a’ szernek
      Balzsamja között hevernek,
      Aranyos lángba öltözött
      Fény kukucskál a’ fák között.
A’ kik egyszer fris gyepednek
      Selyme közé heverednek,
      Azok a’ Didoi ágynak
      Lágy párnáira nem vágynak.
A’ patak’ olvadt kristálya
      Ennek tövét nyaldogálja,
      ’S magát a’ folyók’ harmatja’
      Gyöngy tükriben csinosgatja.
Madárkák! itt a’ zöld boltok
      Alatt mikor ti danoltok,
      Akkor Múzsámmal siketen
      ’S némán mi mélázunk ketten.

(Májusban 1800.)
Te szép fa! öntsd meg a’ veled
      Született szaggal kebeled’,
      ’S fogadd bé nyájasan német
      Pompád közé Istenkémet.
Légy a’ hév nap’ irígy lángja
      Ellen neki zöld firhangja,
      Ha a’ virradás innepi
      Rózsájú képét meglepi.
Szellőt hajtó szárnyad’ alja
      Legyen legyező lokalyja,
      Ha alád dűl, - ne sajnáljad
      Rátakarni fris homályad’.
Henye árnyékod’ éjele
      Szerelmeteskedjen vele,
      ’S szökjön csintalan Zephyr a’
      Csiklándósabb tagjaira.
Újulok, hogy zöld selyembe
      Bujt árnyékodba dűltem be;
      Látom, hogy ágod’ levele
      Hét szinű csöppel van tele.
‘S ha most a’ lágy Zephyrkének
      Fiai rárepűlnének,
      Megrázódna, - ‘s a’ szent manna
      Izű harmat rám rohanna.
Álmos vagyok ‘s néha le-le
      Csapódik szemem’ fedele,
      Szunnyadok, - ‘s szemem ablakja’
      Táblájit mindjárt berakja.
Csak még egy kicsit édesen
      Susogó szellőd rengessen.
      Legyezz; - mert már most az álom’
      Édes robotját szolgálom.

(Májusban 1800.)
Liza! engem’ istenséget
      Képező szépséged éget,
      Nyakadba borulok, - ‘s kökény
      Szemedre csókot töltök én.
Ha szívem ‘s lelkem melyednek
      Oldalába heverednek,
      Lármájok miatt ennek hó-
      Halma köztt jajgat az echo.
Jer, e’ pázsit’ fűszerszáma
      Közé velem, te gyöngy Dáma!
      Itt Flóra a’ zöld ugart a’
      Legszebb szinekkel kivarta.
Majd ha a’ rét’ zöld bíborja’
      Bársonyát lábunk tiporja,
      A’ fű’ gyapjának illatja
      Szerelmünket bájolgatja.
Itt a’ mézcsöpökkel tele
      Levő esthajnal’ kebele
      A’ zöld pázsit szomjú hantja’
      Halmára tejét locscsantja.
Melyed’ Flóra’ hyacintja’
      Szagos szellője tapintja,
      ’S csiklándozó fénnyel bántja
      Szemed’ a’ harmat’ gyémántja.
Érzésünk a’ ptrücsök’ dalja’
      Rekedt notáját itt hallja,
      Itt sír a’ filemilének
      Szájába panaszos ének.
Az én Istenkémtől rétek!
      A’ diszt most kölcsönözzétek;
      Te pedíg rózsás kikelet!
      Lehellj rá élesztő szelet.

DAL.
(Május’ 15-dikén 1800.)
Nincsen máshol csak Pápán van, Pápán, a’
Szent természettől remekelt Diána;
      Szűz királynak, ‘s kis istennek
      Kell ismérni már ezt ennek-
                      Utána.
Szám sokszor ész nélkül a’ tűz miatt a’
Rózsát öszve meg’ öszve csókolgatta;
      Csókolgattam mert gyöngy lélek!
      Mindíg Téged képzelélek
                      Alatta.
Örökké élsz nálam, mert melyembe le-
Írt neved szív-sebembe forradt bele.
      Nálad nélkül szerelmesem!
      Nincs szivemnek sem dele, sem
                      Éjele.
A’ kőfaragó is holt testem’ sírja’
Márványkövére sírversül ezt írja:
      Ez az ég’ legszebb angyala’
      Dicső formájának vala
                  Mártírja.
Emlékezetedet a’ sír’ gunyhója’
Boltja alatt még hamvam is csókolja.
      ’S az engem’ elnyelő verem’
      Halmán Te számodra terem
                  Ibolya.

SZOMORÚ DAL.
(Május’ 27-dikén 1800.)
Oh fekete vérű szívbeli keresztek!
Bús melyem’ üregében még meddíg lesztek!
Víg életem’ derűlt delét csúf lárvások’
Gyász vásznával már egészen bévontátok,
Édes örömre termett éltem’ virágja’
Gyöngy leveleit fene férgetek rágja.
      Jaj nálam a’ kedves élet’
      Jó méze keserűvé lett!
Víg időmet a’ végzések a’ remeték’
Únalmas pusztái közé számkiveték,
A’ gyönyörű éjszakák’ muzsikás bála
Legszomorúbb virrasztó éjellé vála.
Hol vagytok angyalkák! ti, a’ kiknek selyem
Kebletekbe sokszor lehajtám bús fejem;
      Beh sok sohajtást bocsátok
      Szellő képében hozzátok!
Édes élet! oh beh megtagadád a’ vad
Végzés szerint tőlem drágalátos javad.
Jobban jobban elegyedik naponként a’
Testem’ piros vére közé barna tenta.
Hervadok! ‘s képemet a’ bú’ sárga máza
Sáppadt színnel egészen bémaszkarázza.
      A’ legörvendezőbb napok’
      Kedvétől is csömört kapok.
Szájam kéménnyé vált, ‘s a’ tüdőmből bele-
Lökődő sohajtást füstölgi felfele.
Nem sírhatok, mert szememnek gyászos gyapat
Kerítésű kútjából a’ köny kiapadt.
Légy szomorú lelkem halálíg, mert rád a’
Fátum vígasztalhatatlan bút okáda;
      Sírj mikor én a’ barlangok’
      Sötét gyomrában lappangok.
Egy helyt tudok, mely az erdőknek havasi
Köztt lévő kíetlen bérczekkel egy hasi:
Ég! engedd meg azt, hogy gyáva lelkem ezen
Helynek hasadéki közé hagyd rejtezzen.
Majd itt a’ pók által szőtt szennyes fátyolok’
Rongya köztt siket vékony hangon huholok.
      Itt a’ puszták’ bús bagolya
      Halálos notám dalolja.
Még a’ néma kriptában levő bús boltok’
Bűzhödt penészei köztt is jajt sikoltok.
Siralmam a’ temetőnek zöld pázsitja
Köztt a’ sírhalmokat echora tanítja.
Bús pihegésim a’ haldokló hattyunak
Hörögő notájára oly dalot fúnak,
      Milyent a’ sötét éjelnek
      Holt árnyéki énekelnek.
Tátsd el sír büdös szád’, ‘s nyíljon meg számomra
A’ holtak’ nyers húsával élő föld’ gyomra.
Örökös feledékenység! mély vermedbe
Régen megúnt életemet temessed be.
Boldog holt test! téged a’ híves gödörnek
Fenekén a’ gondok oh beh nem gyötörnek;
      Földes úr vagy, ‘s jaj szód’ a’ lyuk’
      Öblében soha sem halljuk.
Föld várad’ agyag bástyáján az aggságnak
Vakmerő mord katonái bé nem hágnak.
A’ néma hallgatás dohosítja siket
Vermeidnek penészes üregeiket;
Néha lángot repít a’ meggyuladt pára’
Lidércze vén sirod’ béhorpadt halmára.
      Nem hortyog a’ sírba bele-
      Dűlt mély álmod’ rút éjele.

DAL.
(Junius’ 14-dikén 1800.)
Szép Phoebe! egy szüzet láttam, ‘s e’ szinte
Oly kellemetes gyöngy remek volt mint Te.
      Ájulásba estem tőle,
      Mikor egy felházból ő le-
                  Tekinte.
Egek oda vagyok, szivemet mert e’
Kacsintó igézéssel agyon verte!
      Jaj tőrbe ejtett isteni
      Rózsás szájának syreni
                Concerte!
Villám pillantás köztt gyöngyen pompázott
Barna szeme titkos nyilat szikrázott.
      Piros rózsái képének
      Fehér melyére döntének
                 Pejmázat.
Ősz kócsag-toll bólogatott fürtözött
Hajának sötét selyem szála között,
      ’S e’ gyász hajára düle le,
      Ha néha a’ Zephyr bele-
                  Ütközött.
Melyének pattogós hó-halmocskája
Még Zénot is tapintással kinálja.
      Ah be boldog leszek! ah! ha
      Szívemnek itt lesz valaha
                  Tanyája.
Szivem Ámor ellopta, ‘s azt gyöngy Hébe,
A’ te gyönyörű öledbe tevé be;
      Te is hát téjben feredett
      Szűz add nekem a’ szivedet
                  Cserébe.
Már puha gyep ágyamra jajjal tele
Levő szám oly sok sohajtást teve le,
      Hogy abból lesz a’ homályos
      Fényű esthajnalnak nyájos
                  Lágy szele.
Jőj hozzám, mert szivem’ csak szád’ czimbalom
Zengésű beszédével vigasztalom.
      Meggyógyulok legottan, csak
      Reád még egyszer pillantsak,
                  Angyalom!

VAS VÁRMEGYÉBEN.
(Julius’ 6-dikán 1800.)
Lyánka! a’ végzés tőlem Tégedet beh
Elragadt! elragadt! ‘s más helybe tett be!
      Itt! itt hagyál engemet e’
      Kedv nélkül való remete
                  Életbe’!
Csók köztt te hozzád gyönyörű sajátom
Bucsuzó jajaimat most bocsátom;
      Mert én képed’, a’ mostoha
      Idő miatt, talán soha
               Sem látom!
Már te a’ hives árnyékoknak selem
Szőnyegén soha sem múlatsz én velem.
      Ezt a’ kis szüzet, - Istenem!
      Már se’ nem csókolom, se’ nem
                  Ölelem.
Édes mulatságod mindíg eszembe
Jút, valahányszor gunyhómba fekszem be.
      Eszembe jút, jó kis lyánka!
      Hogy mely sokszor mulatánk a’
                  Kertembe’.
Már én meghalok, ‘s majd valami szemet-
Dombnak hantja ha a’ sírba bétemet;
      Rózsáddal ‘s nefelejtseddel
      Tömött melyedbe rejtsed el
                  Nevemet.
Sírj keseredett lelkem! ‘s jőjön ki a’
Nyögés köztt tőled keserves Ária.
      Sírj! mert nagy búba taszíta
      Elmenetelével Sz-
                  Zófia!
Ott sír most a’ néma magányosság! ott,
A’ hol máskor dalunk concertet vágott!
      Hát én neked angyalom! óh!
      Jaj! már nem kötök szép csomó
                  Virágot.
Hervadj violám! ‘s rózsám is levele’
Mosolygó pirosságit vetkezze le.
      Hulljanak köny gyanánt a’ ti
      Kebleteknek gyöngy harmati
                  Sokfele!
Élj soká lyánka! ‘s a’ Dámáknak légy e’
Hazában oly dicső egyetlenegye;
      Hogy csak gyöngy orczáddal ‘s havas
      Melyeddel is kérkedjen Vas-
                  Vármegye.
Soha sem felejtelek el, míg gyász sirom’
Földi várát örökségül nem birom.
      Szivem’ táblájára én a’
      Te nevedet kis Heléna!
                  Felirom.

CSIPŐS VERS
(September’ 28-dikán 1800.)
Oda vagy Corinna! ‘s szemednek szikrázó
      Parázsától már nem hevűlhet fel Názó.
A’ hol másszor álló csillagid’ játéki
      Arany villámukat lobogva lövék ki,
Ott most pókhálós lyuk van, ‘s ezen undok lik’
      Fenekén egy fakó fényű mécs haldoklik.
Holt tüzed’ üszöge kék füstével fáin
      Sújtásokat feste szemeid’ kupáin.
Elfonnyadtál ‘s kivált homlokod’ inneplő
      Haván tömve látszik a’ sok mocskos szeplő.
Lángoló orczádnak nyílt rózsája hatvan
      Esztendőt képező bőrfirhang alatt van.
Lekopott képedről a’ csiga vér cseppel
      Kifestett gyönyörű piros bársony lepel.
Csúf vagy! de nem volnál ily csúf maszkara, ha
      Egy húshagyó Kedded lett volna valaha!

(October’ 25-dikén 1800.)
Oh szép zöld rét, néked, néked!
      Van igazán gyöngy környéked;
      Itt a’ szagos ibolya’
      Kelyhét Zephyr csókolja.
      Te a’ hajnalt lucskos lepled’
      Szent gálájába innepled,
      ’S pomádés lyányid ennek
      Fényére olajt kennek:
      E’ meg őket rózsás esti
      Fényével pirosra festi. -
      Festi, - ‘s oh, a’ királyok’
      Szokása szerint, rájok
      A’ harmat gyöngyöknek deli
      Érdem csillagit tüzdeli,
      ’S kit-kit arany kereszttel
      Felczifrázva ereszt el.
Ez az új fűvet reggeli
      Csöppökkel megkereszteli.
      Kereszteli, - ‘s nap költi
      Előtt vizét rátölti.
      Ez a’ dalos filemile
      Tábort ágra űlteti le,
      ’S ott belőlök szent lelki
      Hangot énekdegel ki.
      A’ felhőkre ‘s a’ fekete
      Ködre rózsát hinteget e’.
      Ettől arannyá vál a’
      Mohos bérczek’ kőszála.
      Idvezlégy hát fél Istenné
      Tevő bársonyos Istenné!
      Jőj! oh jőj fel! én már lak-
      Helyem’ pázsitján várlak!
Pázsitra dülék, ez mivel
      Bennem szent változást mível.
      Csak! csak! ez a’ zöld palást
      Nyújt nekem vigasztalást.
      Hajdan szivemet Elizám’
      Szűz melyébe itt fáslizám.
      Itt! itt! te szép viola
      Tégy bizonyságot róla.
      Csókját orczámra, mely hozzá
      Simult, ő itt kvártélyozá.
      Itt! itt! csöppene rám a’
      Szájának fűszerszáma.
      A’ föld’ legszebb Nymphája itt
      Kanyarítá rám karjait:
      Mind ezeknek, te buja
      Rét! légy élő tanuja.
Mind ezektől egy bús eset
      Miatt szivem már elesett;
      Már én gyöngy Erzsébetem
      Többé nem ölelgetem.
      Ő vele ezen gyepen nem
      Lehet már többé pihennem,
      Már nem látom többé két
      Orczája’ rózsás ékét.
      Irígy az ég ‘s ily rettentő
      Csapással azért rettent ő;
      Mert félt, Kincsem! kedves itt
      Léted hogy istenesít.
      Vajha még egyszer számba nád-
      Mézű csókod locscsantanád.
      Kincsem! itt a’ fű köztt te
      Meglelsz, csak ide jöszte.
Szép rét! rólad soha sem mert
      Szivem roszul szólni, nem, - mert
      Jáva ád itt a’ pázsit’
      Fűvének illatgázsit.
      Itt repdesnek a’ hajnali
      Zephyrkék’ szárnyas angyali.
      Adj helyt most is, szent Aegis!
      Fejemnek, lám nem rég is
      Édesdeden! édesdeden!
      Nyugottam zöld szőnyegeden;
      ’S pengetvén bús cziterám’
      A’ gyáva hold süte rám; -
      Itt kesergém, oh szép rét! itt!
      Gyöngy Elizám távol létit!
      ’S bús szivem a’ fű közé
      Siralmait öntözé.

POÉTA LESZ KATONÁVÁ.
(November’ 3-dikán 1801.)
Nincs könyem, ‘s Gádesben már többet nem
      Lehet az oszlopot öntözgetnem.
Ti miattatok, Fábri, Fodor, ott,
      Heves vérem annyira felforrott;
Hogy a’ nektek emelt szent Piramis
      Alatt, majd Biblis levék, magam is.
Láttok egy helyet, itt zúgnak a’ vak
      Szerencséből áradott vér-tavak,
Ebben a’ törött karddal ‘s puskákkal
      Együtt a’ sok haldokló czikákol;
Bőg az álgyú, ‘s erre echot a’ sir’
      Véres gyomrának siket jaja sír!
Szent dicsőség! itt nyerte a’ hadi
      Cserfa koszorút a’ két Hunyadi!
A’ dicső Túriak, ‘s Kemények itt
      Mivelték a’ szent virtus’ remekit!
Itt vetének lobbot a’ Vécsei’
      Kriptájának örökös mécsei.
Hova ragadsz virtus’ útján járó
      Nemes Képiró ‘s Mészáros Báró?
Engem’ ‘s Muzsám’ a’ ti ég’ angyalit
      Felül muló fényetek andalít!
Én oszloptok alatt sirok, - e’ meg,
      Ha tetteteket énekli, remeg.
Halhatatlan halandók! óh de mit
      Siratom én tettetek’ érdemit?
Az én vérem is a’ virtus’ fennyen
      Álló oltárára hagyd fecscsenjen.
Nyujtsd ki vitéz Márs kezed’, - imhol a
      Zászlóhoz kötelező parola.
Katonává lettem, ‘s már nem tesz bús
      Fejemre borostyánt a’ víg Lesbus.
Nem repűl elmém a’ zöld Helikon’
      Zephyrkéjinek lágy szárnyaikon.
Isten hozzád, szent hely, egy ember sem
      Dalolja ezután az én versem!
Ah, édes hazám! minden tagomba
      Halált okádjon a’ gyilkos bomba;
Ha meghidegszik bennem a’ letett
      Hittel fogadott forró szeretet.
Esküszöm! hogy én is leszek, Quinte
      Curti! ollyan jó hazafi, mint te!
Félj idegen irígy, - mert a’ kik szét
      Akarják tépni Decsi’ Fénikszét;
Én! én! elkeseredett fegyverem’
      Mord vasát azokba magam verem.
Kard kell Gordiusba, mert máskép nem
      Lehet a’ bolond csomót feltépnem.
Elébb triumfálnom kell a’ bárson
      Szinű vérrel fecskendezett Márson;
Hív lelkemet azután vigye vén
      Csónakában Kháron a’ Styx’ levén.
Szent por lesz az, melybe érdem jegyül
      Szolgáló sebem’ hamva elegyűl!
‘S majd ha csapkodja, édes hazám! a’
      Te határidat vérem hulláma,
Akkor egynéhány hantokat eves
      Sebbel teli hűlt tetememre vess;
Tudom, hogy engem gyöngén ‘s lágyan nyom
      A’ te áldott földed, boldog honnyom!

REJTETT SZÓ.
A’ Deák, a’ Görög és a’ ‘Sidó R-nek
      Öszve tett hangzási itt bőven hevernek.

DIVAT RUHÁZATONI FOHÁSZKODÁS.
(November’ 7-dikén 1801.)
Oh egek mit érünk! mikor Bécs’ és London’
      Elhullatott tolla van ma minden bolondon.
Ti vagytok ezek, a’ mai világban, ti! -
      Magyar Amazonok’ korcsosúlt fajzati. -
Vigyázzatok, mert a’ Phaedrus’ szajkójárúl
      Írott csúf mese nem soká rátok hárúl.

(Aprilis’ 3-kán 1802.)
Van egy zöld pompájú liget, mely a’ deli
      Természet balzsamos bársonyát viseli; -
      Itt kávé gyanánt a’ virág a’ reggeli
      Naptól fénylő édes harmat Nectárt nyeli.
Cseveg a’ piperés kartonba öltözött
      Dalos madár a’ zöld zománczú fák között
      ’S ha tükörbe nézett itt a’ nap, a’ gőz öt-
      Ágú érből halkkal felfelé költözött.
A’ nyalka plántának a’ méh conczertez e’
      Bársony’ kanapéra mely ledüledeze,
      ’S a’ karazirozó Zephyr’ szárnyas keze,
      Csók köztt, a’ lepkékre lágy szellőt legyeze.
Láttam, hogy itt egy oly szépség ideál a’
      Legméltóságosabb észt haladó gála-
      Díszben volt, a’ kinek gyönge haja szála
      Barna, vékony, puha selyem szálból álla.
Ha ezt a’ kötődő szellők’ tréfás nyája
      Néha lebegtetve gyöngén fujdogálja,
      Oly szag hull róla, a’ milyennel kinálja
      A’ derűlt eget a’ szagos Jáva’ tája.
A’ vidám természet, gyenge kezével e’
      Szép szűz táborhegyi hószín bőrire le-
      Enyvezett fekete pamutból két fele
      Rántott gyász szívárványt büszkén remekele.
Szűz orczaja bőri alatt a’ szeretet’
      Szemérmes tüze oly rózsás lobbot vetett,
      Mint mikor muselin födi a’ vérbe tett
      Pókhálóból készűlt piros öltözetet.
Elpirúlt, téjjel meglocsolt, ‘s gyuladozott
      Ortzája’ szine is valamelly átkozott
      Buja pej rózsától titkon árnyékozott
      Fehér liliomtól hajnalban szármozott.
Oly öltözetben volt rózsával bészegett
      Szája, mint a’ nap az ő szent háta megett
      Levő estére a’ milyen tűz szőnyeget
      Ábrázoló piros láng fátyolt tereget.
Ni! Itt a’ szűz téj, - ott a’ csiga vér, - ah ni!
      Mely boszorkányozva tud andalítani!
      Ezt nézd! ezt! Niventi, úgy tudom’ hajdani
      Rosz állításodról hogy le fogsz mondani.
Bankrotál az ég! ‘s elveszti kincseit, - ah!
      Mert minden szépséget erre gombolyíta!
      Angyalt imádhatna! - dicső angyalt! itt a’
      Hajdan borjút tisztelt rosz Izráelita.
Egy szóval, itt minden vonulatot ‘s részet,
      Oly öszve illésbe tett a’ víg természet,
      Hogy azoknak a’ leggyönyörűbb egészet
      Tett egységöken csak szépség heverészett

A’ POÉTA ÉS MÚZSA.
(Aprilis’ 22-dikén 1802.)
POÉTA.
Ide? édes lyányom ide?
      A’ fűbe heveredel,
Ugy é? majd énekeid e’
      Szent helynek énekled el?
Oh verselj hát a’ lehidalt
      Zöld fűvön, Árpád’ nyelvén,
Egy keserves hazai dalt
      Könyezve énekelvén!
MÚZSA.
Szent tűzbe hoz a’ zöld erdő,
      Mikor látom a’ pázsit’
Tiszta harmatjában ferdő
      Napsugárok’ parázsit.
Most is, ni, mint emelkednek
      A’ szent lángok! engedek!
Engedek ihlelésednek,
      Oh nagy Virág Benedek!
Nagy vagy és a’ nagy emberek’
      Érdemit zengő nótád’
Hangja miatt ez a’ berek
      Halhatatlan echot ád.
Majd, ha a’ Te nagy lelkednek
      Honnyát rothasztó sír’ kék
Nefelejcseiről szednek
      Balzsamot a’ Zephyrkék;
Akkor a’ víg Muzsakartól
      Füzött koszorúd’ fodra
Közé valami magyar toll
      Ezt írja oszlopodra:
“Nézd, vén idő, itt oltatott
      “Érczbe a’ Virág, itt ni!
“‘S Itt fog ő a’ fris harmatot
      “Nemző könytől virítni”
Oh boldog a’ ki nemzetét
      Virrasztván a’ hüs hanttól
Zöldellő vén cserfa’ setét
      Éjszakájában lantol.
Lantolj csak, majd feltámadnak
      Itélni a’ huszadik
Nagy reménységű századnak
      Tavaszán a’ Hunyadik.
A’ kecsegtető beszéden
      Megszelídűl a’ vadon
Ártatlanságban nőtt Éden-
      Kerti legény ‘s hajadon.
Koszorút ne várj, - sokára
      Lesz mikor a’ magyarúl
Éneklő fők’ homlokára
      Borostyán-ág kanyarúl.
(Ah ordít az ég, mikor rút
      Pompával az eretnek
Ördög köt tövis koszorút
      A’ haza szeretetnek.)
Lám a’ Földi sirvermének
      Könyel öszvegyúrt homok-
Sárjából sem épülének
      Gyászos érdem templomok:
De sírnak a’ Pimpla lyányi
      ’S döngetik az alföldi
Puszta mezőkön parányi
      Tested’ sírdombját, F ö l d i!
Sírok én is, - siralmam vad
      Tövissel és akásszal
Béborított dicső hamvad
      Felett mind addíg gyászal,
Míg a’ dicsőség mennybeli
      Fénye aranyos pamut
Forma felhőben tiszteli
      Ezt a’ szent hideg hamút.
POÉTA.
Hagyd itt Muzsám kilocscsantott
      Könyedet, oh egy kaján
Halált meggyőző Rácz lantot
      Nem penget egy gyáva lyány!
Hiában tránsirozza zok-
      Csuklás halott éneked!
Jer a’ fák közé, majd azok
      Köztt, mást súgok én neked.
Dicsérd Kloét’, a’ csintalant,
      A’ szép Kloét, - Kloé tán
Felbúzdúl, ‘s könyörűl a’ lant
      Mellett siró Poétán.

HOLDVILÁGON.
(Junius’ 10-dikén 1803.)
Virrogass, oh szeplőtelen
      Hold! én velem ez éjelen;
      Most nem hamvazza szűz téjjel
      Festett fényed fellegéj el.
‘S míg így könyezve az engem
      Gyötrő szerelmet elzengem,
      Az alatt bús fényedet e’
      Könycseppekbe mártsd bele te.
Gyöngy Liza! ah Phoebe’ jobbján
      Ülő legszebb s legjobb lyán,
      Dafnisod szeret téged; de
      Hát te őtet szereted-e?
Ah, képzelhetetlen lyány! ah,
      Tékozlott szépség’ bálványa!
      Szeresd, mert csak könyörűlő
      Szíved által idvezűl ő.
Tégy jól azzal, kit létele
      Csak érted köteleze le.
      Boldog lesz, csak pillants rája
      Imádott szépség’ királya!

DAFNÉ’ KESERVE.
(Aprilis’ 3-dikán 1804.)
Este ment Dafné Dafnisa’
      Sírjához, - ‘s halaványon
Jött fel a’ szőke hold is, - ah!
      Szomorkodott a’ lyányon! -
Szent pályáján búsan haladt
      A’ lobbant rózsás kelet
Felől, az agg tölgy fák alatt
      Kesergő szép lyány felett.
Kesergett, ‘s a’ bús sietés
      Nógatván a’ kegyeset
Megbotlott a’ sír mellett és
      Azon keresztül esett.
Pezsdűlt a’ halott’ hűlt pora
      ’S zúgott, a’ szomorú hant’
Virági közé mikor a’
      Szép árkangyal lezúhant.
Mint a’ széljel szórt páva toll,
      Úgy barnula fürtözött
Haja a’ kedves illattól
      Balzsamozott fű között.
Lágy köntöséből valamely
      Szellő miatt a’ neki
Gyuladt pihegő drága mely
      Szemérmesen fesle ki.
Szemei könybe láblogtak,
      ’S a’ menny’ fáklyás tornácza
Olvadt orczájának csatak-
      Fuvatján, tisztán látsza.
Ájúlt szívének énekit
      A’ sziklák’ düledéki
És a’ roppant üregek itt
      Tolmácsolva bőgék kí.
Jaj, egek! dobogó melyem’
      Érzékeny szíve, ‘s méla
Képzetem, az öröm’ ‘s kellem’
      Sirásán elaléla.
Sírt Dafné, az a’ gyöngy Hébe,
      ’S két ragyogó szemének
Napjai könycseppeibe
      Szívárványt teremtének.
Ah! a’ fuldokló lehellet,
      A’ fohászkodó Óda’
Sohajtása a’ rét felett
      Zöld hullámmá sodróda.
‘S míg hév könyragya csöppene
      A’ sír’ fűveire le;
A’ gyönyörűség’ Istene
      Addig így énekele:
Megholt, Dafnis! szakadjatok
      Könytengertek’ szélveszét
Jajjal sirató Erátok’
      Bús szívei szerteszét.
Sírj, lelkem! ‘s egy szívbeli dal’
      Zengése köztt kedvesed’
Sírját szívdobbanásiddal
      Haldokolva döngessed.
Hát, bódult halál! egy szelid
      Tekintetű angyalnak
Hév keblében bús éjelid
     Göröngyöket fagylalnak?
Hát a’ hajnal’ lángjairúl
      Lemásolt szent rózsa szín’
Bársonya többé nem pirúl
      Az orczák’ nyílt tavaszin?
Hát az eleven ajak? - oh
      Szent képzés! - ‘s a’ fekete
Szemnek gyász csillaga, fakó
      Hamu porrá lehet e? -
Úgy van, - ezen dicső vermet
      Benőtt virágos málva-
Fűvek alatt egy gyöngy termet
      Lágy pernyévé van mállva.
Rázd le vén tölgy levelid, ők
      Hagyd hulljanak reá, ‘s a’
Szemfedel te légy, oh idők’
      Korosodott rovása! - - -
De tán fel is éneklélek
      Tégedet, porrá lett test!
Tégedet, angyali lélek!
      Tégedet, kellemetest!
Mert, ni! ringatva lebegtet
      Ott a’ horpadt sír felett
Egy sárga lánggal bészegett
      Felhőt az esti szellet. -
Mint a’ szappan’ buboréka
      Úgy hintálódik, ‘s heten
Pompáznak a’ fő szinek a’
      Hó szinű kisérteten.
‘S a’ mint a’ Zephyr’ lágy szele
      Csókot lehell reá túl,
Czifra lángja viszsza fele
      Lobogva repdes hátul. -
Mit lebegsz, más világ’ szente?
      Mit lebegsz, az estike’
Szagából lett gőzökön, te
      Árnyékok’ lárvás lelke?
Hát már kegyetlen tyrantok
      Magába tért, ‘s le szakadt
Az erőszakos sírhantok’
      Tömlöczéről a’ lakat?
Jer, szent tündér! siralmamat
      Buzdítsd a’ kiöntözött
Meleg nedvű könnyfolyamat’
      Ködös gőzei között.
Jer, erre! Dafnis’ sírján áll
      Az, a’ ki hív, - jer, erre!
Fényes orczád’ világánál
      Hagyd ismérjek rád - jere.
De nem jön a’ bús isten, - nem,
      Nem jön keseríteni!
Sír reszketve, - ‘s jaj, Istenem!
      Egy sírba süpped le, ni!
Ah! így, így csillognak a’ vak
      Szerencsének mennyei
Várába a’ tündér javak’
      Csalfa tüneményei.
Eltünt Dafnis, - a’ feketét
      Teremtő örök hályog
Alatt, a’ gyász halál’ setét
      Völgyében kovályog.
Úgy van, - nem hallod kegyesem’
      Hamva, sem a’ szanaszét
Echozó jaj’ hangját, és sem
      A’ kifakadt panaszét.
Nyúgodj, szent halott! - higyd el egy
      Bús lyány csak úgy él, ha itt
Feresztheti vérrel elegy
      Könyben sirod’ csontjait.
Dafnét melléd olvasztom, - ha
      Megengeded, Édesem!
Hogy én is sirodnak lomha
      Álmát részül nyerhessem.
Síma szerencse! ah síma
      Remény! ah víg képekkel
Jádtzó lelkem’ képzeti, ma
      Örökre tűnjetek el!
Dúljátok fel életem, ti
      Mord Nénék! - a’ ti siket
Világtok ölve teremti
      A’ holtak’ lelkeiket. -
Beh meg ezüstözöd, tele
      Hold! itt a’ sir-domb megett
A’ csacska patakba bele
      Olvadott kék híg eget.
Egy rongyos felleg-lárvában
      Akarod el rejteni
Szűz tested’, - pedíg hiában!
      Ki látszik mindene, ni! -
Tűnj el, - ‘s múlass a’ boldogok’
      Kalyibája’ fedelén! -
Még most látlak, de meg fogok
      Halni még az éjel én.

FÜRDÖTT.
(Julius’ 15-dikén 1804.)
Fürdött Fanni egy szép este,
      ’S a’ mint fürdött délczegen,
Úgy látszott a’ vízben teste,
      Mint a’ fuvat a’ jegen.
Ah! én láttam, az alatson
      Bokrok’ firhangja között,
Szép orczáján - a’ pipacson -
      Piros harmat gyöngyözött.
Elbujt Múzsám, és a’ néki
      Zöld lárvát festő hanga-
Bokroknak barna árnyéki
      Alatt némán lappanga.
A’ sárga nap már bészaladt
      Bársony honnyába, ‘s buján
Berózsázott oloszfalat
      Láttunk arany kapúján.
A’ felhők a’ tenger felett
      Úgy pirosodtak távol;
Mintha egy nagy jéghegybe lett
      Volna festve latkával.
A’ téj-út’ gyöngyi hamvasok
      Levén, úgy csillogtak ki;
Mintha az ősz Dunára sok
      Mécset rakna valaki.
Hallgata minden, de Hébe
      Fürdött, - ‘s a’ vízbe bele-
Bámúlt ég a’ tó’ tükrébe
      Világokkal jöve le.
Lopva nézte az Ajalon
      Völgyből a’ sáppadt dáma,
Mint játzik a’ szűz angyalon
      A’ boldog tó’ hulláma.
Símulva csúszott felfele
      Rajta a’ hullám, - ah beh
Vigan szakadt el, kebele’
      Javát mikor szopá be!
‘S egy kis filemile zenge,
      Búsan zenge, - muselin
Bőre míg frisűle gyenge
      Dagadású kebelin.
Oh, hatalmas Amor! deli
      Diszével beh megsértett
Ez a’ bájoló éjeli
      Gyönyörű kis kisértet.
Szent borzadás andalíta,
      Midőn hallám a’ Fánni’
Víg lubiczkolásait a’
      Partok alatt csobbanni.
Itt a’ Bethesda, mondék én, -
      Itt az angyal! - de ezek
Mellett a’ tónak környékén
      Én is ugyan könyezek.
Ah tó-özön tégy Istenné!
      Ha most özönvíz lenne
Ketten úsznánk, szép Istenné!
      Az Ararátra benne.
A’ tiszta víz’ híg levébe
      Meg ázott haja setét
Fürtökkel övedezé be
      Gyöngy nyaka’ kerűletét.
Maga a’ hold is a’ remek
      Fanni’ - a’ szép viola’ -
Képén ragyogó gyöngy szemek’
      Fényétől világola.
Víg Múzsám is míg kereste
      Keble’ szentelt virágit,
Oh, be féltem! hogy szűz teste
      Villogva rám világít.
Két karja a’ szent mely mellett,
      Ah, a’ hattyú szárnyának
Másai! - a’ habok felett
      Fehéren lobogának!
Elhaltak az érző szerek,
      ’S nyugodalmas testének
Kanahánába a’ kerek
      Melyre nem mehetének.
Képzeletem most is kábúl, -
      Épen úgy dagadt fel e’,
Mint egy téj-tó’ hullámábúl
      Támadt hab-hólyag’ fele.
Serafim-dallom’ itt zengem
      Múzsám is itt pihenje
Boldog útja’ terhét, - ‘s engem
      Idvezíts, lelkek’ mennye!
Édes táj! ah nyájas elme’
      Édene! a’ te meleg
Halmodon a’ kedv’ szerelme
      Magán kivül enyeleg!
Víg havasod’ ege alatt
      Sok szerelmes betegnek
Sebhedt szivéből kiszaladt
      Sohajtások pihegnek.
Ah, Elysium! ni benne
      Öröm völgy virít, - ah, ha
Szivdobogásomnak lenne
      Echoja e’ valaha!
Ússz le lelkem a’ sík közön
      Folyó nectárok levén!
Ti is úszszatok le özön
      Képzeletek merevén!
‘S ott a’ pihegő tajtékon,
      Hol a’ hab.... Megálj fáradt
Képzelet! - megálj kártékon
      Múzsa! - Hínár van már ott!
Szép a’ Fanni, ő tárgy felett
      Való szépséget képez.
Őtet csak a’ dúzs képzelet
      Látja: maga a’ szép ez.
‘S nem bir más ily mindenható
      Kellemetességekkel.
Csak az a’ kép, melyet a’ tó’
      Tükre ennek remekel.
Ártatlanságot inneple
      Dicső fürdésével e’;
Mert csak a’ tó’ ezüst leple
      Volt figefalevele.
Evezz, bús lelkem! a’ tónak
      Megbabonázott nedvén,
‘S kapkodj Fannihoz a’ csónak
      Hajótörést szenvedvén.
Jaj bukjatok gondolatok!
      Bukjatok el képzetek!
Oh ha valaha voltatok
      Búvárok, most legyetek!
Apollo! lantos Istenem!
      Új világ derűle fel! -
Mit akarsz Múzsa? - úgy-e-! nem, -
      Csapj fel a’ szűz Józseffel.
Felcsapok, hárfás Istenem!
      Nem! oh nem festegetem;
Úgy sem lehet lefestenem,
      Leteszem hát ecsetem.

CSOKONAI ÚRHOZ,
MIKOR ANAKREONI DALJAI KIJÖTTEK.
(Augustus’ 29-dikén 1804.)
Míg Fannim egy hüs vízparton
      Danola, a’ majorán-
Illatot gőzölgő karton
      Virágok’ gyöngy biborán:
Addíg szép zöld oloszfalat
      Képező és feketén
Árnyékozó lugos alatt
      Szedegeték epret én.
Bájolva jött a’ hang felém; -
      Megyek, - ‘s a’ rózsák tépett
Ereklyéji köztt meglelém
      Fannit, a’ csupa szépet.
Kigyuladt szép orczáján lyán-
      Szemérme, mikor ékkel
Virító szép kanahánján
      Ájúlva olvadék el.
Idvezlettem az életet
      Imádva, míg szép szentem’
Templomában a’ szeretet’
      Oltáránál pihentem.
Cziteráztam, de cziterám’
      Elejtém; mert egy kellő
Ezüst hang úgy pihege rám,
      Mint a’ Jávai szellő.
Egy Poëta, ‘s egy gyenge kis
      Szűz, - ah! úgy danolának;
Hogy maga a’ zöld berek is
      Búzdúlva járt utánok.
Ha ezt a’ Múzsák hallanák.
      Ah! - maga danol vala
Az Anakreoni danák’
      Koszorúzott angyala.
Ni! egy szép leány’ kebele
      Táródik ki, ‘s abban csók
Vásárt űt Amor, és vele
      Meg alkusznak a’ kancsók.
Pongyolán tollászkodnak, ah!
      A’ myrtus fák’ anyányi
Galambfiai, - fársnak a’
      Leggyönyörűbb leányi!
Ah! ni! a’ szerelmessé lett
      Édes érzésű szív ott
Hal el, hol maga az élet
      Elősször nectárt ívott.
Ég a’ VITÉZ! egy szűz lyánytúl
      Kicsapott láng gyúlt bele,
‘S a’ mennyek’ láthatárán túl
      Lobog szépen felfele.
Látlak, szent prófétám! mikép’
      Ragadott el egy LÁIS
Formájú szép angyali kép!
      I z r á e l  p a r i p á i, ‘s....
Csitt! Csokonai énekel,
      Beh szépen tud játzani
A’ parányi szerelmekkel:
      Érzed-e azt te Fanni?
Sír Fanni, - ‘s csak úgy piheg ő, -
      Sír, - ah, jaj! nagyon oda
Bámúlt, - nagyon a’ zenegő
      Hárfára andaloda!
Szólj! óh szólj! csupa szeretet! -
      Nem szól a’ kegyetlen, ni!
Egek! tán másba szeretett!
      Ni! ni! el akar menni!
Venus! Amor! jaj a’ rátok
      Esküdt szép Istenke im
Elpártolt! - Isten hozzátok,
      Néhai szerelmeim!
Hát én azért vezetélek
      A’ babér berekbe bé,
Hogy búmra légy a’ szép lélek
      Iránt érzékenyebbé?
Hát Fanni? - Édes Istenem! -
      Az én Flóra-szentelte
Ligetemnek termése nem
      Illendően tisztelt-e?
Pimplai rózsák’ bársonyi
      Ha nem nyiltak is buja
Fejeden; nyilt a’ Bakonyi
      Vad kükörcs’ koszoruja.
Nem élt tokai harmaton
      Az én ptrücsök énekem!
Nem: - de adtak a’ Balaton’
      Sziklái nectárt nekem!
Hányszor tevém kebledbe le,
      Oh, jaj, hányszor! szép pamat
Virággal ‘s gyümölcscsel tele
      Tetézett kosaramat!
Menj, hit-szegett! - fogadásod’
      Átka kisérjen, - ‘s ha! itt
Hagysz engemet, itt? ám lássad!
      Köszöntsed Csokonait.
Menj! - ‘s ezen szóra el illa, -
      Sürű volt a’ nyár-veszsző, -
Nem láthattam, - ah, tán Lilla’
      Szobaleánya lesz ő!

ALSZIK FANNI.
(September’ 3-dikán 1804.)
Az ezüst hold’ tiszta világa
      Az ablakon által beh szépen
Fejéredik azon a’ drága
      Alabástrom mely-képen.
Vagy tán a’ szentség’ tiszteletére a’ néhai
      Szüzesség’ fehér oltárán a’
Hires Phidiás által Hyblai
      Viaszból van kifaragva Diána.
De, nem! csalóka szemfedéllel
      Lárvázott játzi képzet mit beszélesz,
Fanni alszik! - ah, az édes téj így alél el,
      Mikor aludt téjjé lesz!
Lopódj be most, képzelet! ‘s angyalul
      Lebegj, boldog képzelet!
A’ pihegő paplan alul
      Kilátszó alabástrom mely felett.
‘S hol az érzékeny tafoták lihegnek, énekeljed el
      Halott éneked, édes Múzsám! ott.
Te pedíg, elszunnyadt angyalom! pihegő lehelleteddel
      Részegitsd meg fántáziámot.
Nyugodj, szép halottam! - én virrasztalak
      A’ boldog feltámadásnak ama
Nagy napjáíg, melyen így szólasz hozzám, gyöngy alak!:
      Velem leszel a’ paradicsomban ma.
Ah, az ébren aluvó kellemek’
      Rajait legyezd, tikkadt
Sohajtásom! legyezd a’ remek
      Tagoknak feszes hártyáikat!
Ni! úgy hunyt el a’ vékony szempillák alatt a’
      Villám szemeknek ragyogó parázszsa,
Mintha egy czitrom-lugosnak alatta
      Aludna a’ néhai paradicsomi strázsa.
Ni! a’ hold fehér fényt lökött rá, ‘s dagadt melyének
      Javai úgy pihegnek ebben;
Mintha patyolat hólyagok lebegnének
      A’ szappan-lév’ habos özönében.
Így aludt Páphosban, ‘s jobb karjára így hajla
      A’ nyilt rózsáju Kythere; -
De nem: - szebb e’ Venusnál, - részünkről való angyal e’ -
      Ah! e’ sűt a’ holdra, nem a’ hold erre!
Alszik Fanni! - ‘s a’ bársony vánkoson úgy pirúl
      Ez a’ gyúladt orczájú Hébe;
Mint a’ lanyha Zephyr’ szárnyairúl
      Lecseppent harmat a’ piros rózsa’ ölébe.
Édes ohajtásom! ah, epedett
      Szerelmem’ forró indulatja! - beh boldog volna
A’ te áhítatos vágyódásod, ha tégedet
      Ez a’ dicső aluvó’ álmodozása ápolna.
Ni! az édes álom fehér nyaka’
      Kellemeit beh jámborúl
Czirolgatja, - czirolgatja ‘s teste’ fuvatjának a’
      Legmelegebb hó-halmaira alélva borúl.
A’ puha párnák magok közé olvasztván a’ kegyeset,
      Elhányt tagjaival úgy tünik ki azokbul e’,
Mint mikor a’ kinyilt almafának egynéhány lenyesett
      Ága a’ tarka pázsitra virágozva hull le.
Piros orcza! rózsás ajak!
      Ti rajtatok most is eleven kedvet látok.
Ti sötét fürtök! Ti gyász hajak!
      A’ tele hold van kipányvázva ti rátok!
Repdeső gondolatom azoknak a’ pókhálóknak tőreiben boldogúl,
      Melyeket a’ szunnyadás orczája virágira szöve,
Úgy van, - ‘s az a’ síma alabástrom homlok az én boldogul
      Kimúlt érzékenységemnek sírköve.
Jaj! ott a’ téjjel mézzel folyó telek!
      Ott! - hol a’ csillámló páva toll át
Barnítja a’ kártékony figefalevelek’
      Szemérmes fátyolát.
De szálj le, szárnyaszegett képzelet! mert már nem tesz a’ régen
      Várt feltámadás szerencsésebbé!
Szálj le! - ‘s öld magadat a’ meztelen fehérségen
      Eldűlt édes téjbe bé.

IDŐ-VERS.
Ekkor bVltak egy ApostoL’ hIV Lába aLá a’ sok
ErDeLyI aVVLt fVVatV, ‘s koMor szInV haVasok. - -
‘S néha ezt itt ha meglepte a’ köd’ lárvás éjele,
Azt vélték, hogy az Istennek szent jobbjára üle le.

PETRONIUSBÓL.
(November’ 25-dikén 1804.)
Bájolt elménk te miattad, lágy álom! a’ hetedik
      Égen túl libegő képzet’ szárnyain tündérkedik.
Nyúgvásra olvad a’ test, ‘s a’ lélek,- és a’ lágy tollat
      Fellehelt Zephyrként cziczáz velök a’ sok gondolat. -
Tegnapra szökik a’ lélek ‘s korcsos látásival e’,
      A’ nappal rátekert gondot könnyen gombolygatja le. -
Az oly’ vitéz, a’ ki miatt a’ vértavak’ gőzétül
      Megfúltaknak inségén a’ bús nap gyászra sötétűl:
Álmában is véres mezőn dúl-fúl, - látja a’ hátot
      Fordított tábornak vérben fetrengő királyát ott.
A’ törvény’ ‘s az ügy’ felkente fuladva piheg ‘s neki
      Halaványúl; - mert nem tudja mire űt az ügye ki,
Szuszog a’ fösvény, de szüken, ‘s házát, Laverna’ latra
      Ellen, gyanakodva bízza egy rosz rozsdás lakatra.
Kutyákkal hajtat a’ vadász szint úgy mokog, - a’ gályák’
      Szegény kormányosát pedíg a’ szélveszek hajgálják.
Álma sem jó a’ K...nak, - Lilla meg szive fogja
      ’S számára irott verseit mosolyogva dadogja.
A’ disznó makkal álmodik, - nyulat hajt a’ szemeten
      Feküvő kopó, ‘s álmában csahítálgat siketen.
Sír a’ sebhedt szívü szegény! - ah! a’ bankóra szorúlt
      Nyomorúltnak még az álom-látása is nyomorúlt.

El a’ Keszthelyi gróf, és az örök napok’
Jusán nagy neve tűndököl
                  Cs. VITÉZ M.
(Januarius’ 25-dikén 1805.)
Vitéz! ki elénekeled
      Az andalodásíg ezt
A’ hazában és te beléd
      Lelket adó indigest:
Jer! most is lantod’ zendítsed,
      Pimpla’ dalos embere!
Énekeljük Festeticsed’
      Fényes érdemit, jere!
Zengjük ezt a’ halhatatlant, -
      ’S míg a’ Tempe’ pataki
Mellett a’ te dalodat lant
      Pengés tolmácsolja ki:
Addíg én a’ kepés telek’
      Polyváival bélepett
Asztagok alatt szentelek
      Áhítatos innepet.
A’ búza virágot, ‘s ezt a’
      Zöld fűvet köti ének-
Zengésem csomóba Vesta’
      Édes örökösének. -
Kisérd a’ tarka barázdát,
      Csendes kedvem’ képzete! -
Édes képzetem! - hárfázd át
      Az egész teleket te.
De, nagy lélek! - imádhat-e
      Téged’ az én hajadon
Kis lyányom’ hárfája a’ te
      Keszthelyi oltárodon?
Nem: - álmot lát Józseffel ő, -
      ’S a’ mezők’ kévéikkel
Te előtted egy tisztelő
      Bókolással rogyik el;
Árpa fejet szed teleked’
      Tarlóin a’ jámbor Rúth
Aszszonnyal, ‘s abból köt neked
      Sárga kalász-koszorút.
Beh szép vagy, kis kék szarkaláb! -
      Ni! amott meggyúladtan
Szemérmeskedik egy nyaláb
      Pipacs, jaj, majd megcsattan!
Ah, Idylliumi román-
      Pompák! - ma indigestek’
Romolhatatlan templomán
      Széljel tépve repdestek.
Pihenj, szép Céres! letévén
      Fehér czipóidat itt,
‘S legyezzed az érett kévén
      Izzadt melyed’ harmatit;
Majd erre hajtja az ekét
      Serranus, és szeliden
Nyúgszik képzete a’ te két
      Szép kövér emlőiden.
De hová ragadsz Múzsám? ah,
      Szent látás! - a’ Tihani
Szőke tó bodor hulláma
      Felett reng a’ Múzsa, ni!
Mi legel ott a’ pázsiton?
      Óh - most vert ki hét gőböl
Tehenet egy kűrtös Triton
      A’ mocsáros Fertőből.
Legeljetek, - a’ kaszáló’
      Sásán, - oh ti Gózseni
Bővségeket prófétáló
      Boldog idők’ teheni! -
Hát amott meg a’ víz’ hátán
      Mit látok? - ni! a’ Trója’
Fa-lova a’ Leviathán’
      Unokáit gázolja.
Nem: - Gályán megy mindenható
      Grófunk, ‘s a’ köz jóra szánt
Iparkodásával a’ tó’
      Közepin hír alá szánt.
Nézd, a’ szent bárkába bele
      Szállott világ egészen
Arany időket feste le
      A’ Latiumi részen!
Zengj Nympháiddal föld bozót!
      Zengj, sireni hangzaton; -
Maecenást, az adakozót,
      Viszi az ősz Balaton.
Lengjetek, kedves szelletek! -
      Ti meg Újhely’ gyereki!
Fűred alatt dörögjetek
      Idvezlő salve-t neki. -
Virít a’ cser-koszorú, ‘s a’
      Leventás sisakrul e’
Szent lábaid alá jusa
      Szerint kegyesen hull le.
Tenyészedj, cserfa! - tenyészedj!
      Látom Archimédesül
Vivó unokánk egész egy
      Mávorssá istenesűl!
Látjátok? ni! a’ mord csata
      Köztt, egy ravasz gyerek, beh
Hideg vérrel hunyorgat a’
      Meszsze látó csövekbe.
Nem fél, - pedíg a’ golyóbis’
      Bús raja sírva visít. -
Agyon bájolja utóbb is
      Ez a’ gyerek Kinizsit! -
De menjünk el, lyányom! innét
      Az olaj berekbe mi,
Rútul festik a’ föld’ színét
      Itt a’ holtak’ tetemi. -
És tűnj el te kivont karddal
      Fénylő kép lugosomból!
Tűnj el! mert most egy magyar dal
      A’ lantomon így tombol:
Pán, Márs, Minerva ‘s Céresek
      A’ dúzs-szarúval négyen
Zengjétek ezt: Dicsértessék
      Gróf Festetits! Úgy légyen!

(Januarius’ 28-dikán 1805.)
Képzeltem Lizát, - ‘s a’ gyenge
      Hártyájú melyek felett
A’ mint csendesen kerenge
      A’ megbájolt képzelet
Le esett: - ‘s a’ habokba hajh!
      Cyprus mellett fúlt bele,
‘S két ragyogó gyöngy-csiga haj
      Lett koporsó fedele.

NON SOLET INGENIIS SUMMA NOCERE DIES
Ovid. Trist.
(Februarius’ 2-dikán 1805.)
Eldűlt Cárthágó, - semmivé
      Válva tért vissza Thébe,
Babylon, Tyrus, Ninive
      A’ Chaos’ éjelébe.
Az idő így döntötte le
      A’ tengelyébe akadt
Roppant colossust ‘s a’ tele-
      Népesűlt ércz várakat.
Ma már vad hant fedi Troja’
      Omlott alkotmányát: - de
Trombitáló Apollója
      Él mind örökké. - Ládd-e?
Él, ‘s a’ k e z d e t b e költözött
      Teremtésnek sírjánál
Borongó éjszakák között
      A’ világok’ hamván áll.
Él a’ Hafiz! - és a’ keleti
      Narancs lugosok alol
Szent fényt sugároz, - pengeti
      Persa lantját, és dalol.
Rózsás sírján a’ tisztelet’
      Koszorúit lanyha szél
Lebegtetvén, hamva felett
      Örökké nyílt tavasz él!
Él V i r á g! él V i t é z! és ő
      Velök a’ gyors sas-szárnnyal
Fellengező h í r a’ késő
      Unokák közé szárnyal.
Lávává olvad a’ régi
      Föld, ‘s a’ menny szerteszét ég;
De a’ Clio’ dicsőségi
      Körül kordont von hét ég.
Nem vert a’ Pimplán fekete
      Sátort még semmi halál!
És, oh lantok’ Istene! Te
      Vagy, a’ ki régen valál!!

KESERV
Csokonai VITÉZ MIHÁLY’ halálán.
(Aprilis’ 28-dikán 1805.)
“Lesz még az a’ nap, melyben felettem is
      “Egy hív Magyarnak lantja zokogni fog.
“‘S ezt mondja népünk: oh miért nem
      “Éltek ez emberi századunkban?
                  Cs. VITÉZ M.
“Mi lelt lyányom”? - Jaj a’ holtakat
      Virrasztom, - halálos bú lel,
‘S a’ Cupressus ágba megakadt
      Lantom is búra jajdúl el.
K a z i n c z y’ szavára, az érdem’
      ’S a’ bájoló magyar Óda’
Fija’ halálán rezgő térdem
      ’S hűlt csontom öszve-koczóda.
“Jer innét, védangyalom”! - Én-e?
      Nem én, - én a’ zöld baldagon,
Ernyők alatt, és Melpoméne
      Itt kesergünk a’ parlagon.
Hazám! hát én hallgassak csupán?
      Mikor te sírva kinlódol
Azon az árkangyali pupán,
      Mely Libitinának hódol.
Nem: - Győzhetetlen Vitézem! itt
      Kesergem én, - szeme leple
Már ázik, - hullj! hullj! nagy érdemit
      Háláló kövér köny csepp le.
Sústorogj kegyes nedv angyali
      Szentem’ üres bábjára. - De
Hát Vitéz? Ah az ég angyali
      Köztt megifjúdva vigad e’!
Kérges pupa, nincs ezüst hang, - oh
      Hiszen, hogy is volna, holott
Csillagba repűlt a’ pillangó,
      Örök rózsákat kóstol ott.
Mint az aranyfüst ha szárnyra kel, -
      Illyés’ ballonán; ah ennek
Képzeti úgy ragadtattak el, -
      Isten tudja merre mennek!
Dicső árnyék! itt a’ teleken
      Lehelj ránk: Boldog lesz, a’ kit
Nagy lelked kettős mérteken
      Helyetted prófétának hítt.
Láttam, hogy a’ földi éjszaka
      Után hajnalba a’ tőle
Nemzetisedett Horácz’ nyaka
      Közé mikép borúlt ő le.
Ni! csókolódva érnek öszsze
      A’ két koszorúk, ah, Hébe’
Vígfija! valaha lejöszsz-e
      Hozzánk egy filemilébe?
Zeng a’ madár, ‘s tajték vérré lett
      Lelke hull a’ bokrok alá;
Éneklése közben az élet’
      Örökje ezt is béfalá.
Az ezüst húr pengve szakad el;
      Vitéz is marsot fútt maga,
Mikor a’ mennyei czitadell’
      Őrízetére ballaga.
Hév lelke a’ nap háta megett
      A’ mint repdesett fel ‘s alá,
A’ sok más világi felleget
      Szent lángjával felforralá. -
Hervadhatatlan babérján a’
      Halhatatlanság fészkel, és
Mikor lantja zeng, - zeng utána
      A’ sérafim-énekelés. -
Már épűlt nyelvünk’ roppant ‘s remek
      Ege, de Vitézemmel e’
A’ sirathatatlan érdemek’
      Sírjára zúgva dűle le.
Hajh! mély érzés! sír’ vermébe ne
      Szálj le, elhalsz a’ sír odva
Között, el! - mikor ott, ő benne
      Teremtőt látsz hamuhodva.
Nem tarkúl a’ rét’ virága, nem
      Csevegnek berkem’ pataki,
Nem, mert nincs máskép szépség, hanem
      Úgy, ha ezt érzi valaki.
Hárfázd el, oh sirva hárfázzad
      Ezt, özvegy árva poézis:
Nincs Vitéz, nincs emberi század!
      Elhalok, elhalt Vitéz is! -
Nyúgodj, édesem! szép éneked
      Áldjon meg, - ‘s majd kezdetben, ha
Új eget látunk, nem kell neked
      Feltámadni, - élsz mindenha.
El van zúzva Sidon ‘s a’ kaján
      Vak sorsnak hamú fergeteggel
Borongó zavart gyomra’ alján
      Megemésztetve vesztegel.
Ah, buborék pompák! elszakít
      Mindent egy végpart’ hulláma,
De Vitézt nem, mert ő az, a’ kit
      Clió jegyzett mátkává ma.
Ne félj! hagyd változzon viola
      Hanttá, a’ mállott földi por;
Szent híred a’ síron truttzola;
      ’S a’ vad halál’ melyén tipor.
Váljanak a’ kérgek, a’ szároz
      Lárvák virág göröngyökké, -
Napba metszett neved súgároz
      Egünk’ kárpitján örökké.
Majd! majd! javas hamvadíg lemegy
      Rózsa lugosom’ gyökere,
‘S akkor tégedet, édesem! egy
      Bimbóban csókol Kythere.
Szent mákot szitálj Vitézre te,
      Bádjadt Zephyr! - a’ szeretet’
Sírjára, - ennek lehellete
      Adott te beléd életet.
Itt lebegj lihegő lepke itt!
      ’S a’ nyílt orgonáknak kéken
Tajtékzó virág fellegeit
      Hullámozd a’ bús vidéken. -
Látom, a’ sírdomb’ fűszerszámit
      Lilla könyárral önti le, -
Szép özvegy! - már téged sem ámít
      Örömre a’ filemile. -
Elolvad, a’ szép szomorú ma
      A’ hínárral bé-reczézett
Sírra hordja Idylliuma’
      Édes tejét, ‘s a’ szín-mézet.
Nézd, hogy ájúl, - nézd, ott a’ bodza-
      Fánál akar hadoklani. -
Jaj! gyász haja barnán kígyódza
      Vitéze’ sírfájára, ni!
Hervad, Lilla! a’ mi violánk.
      Haljunk el mi is, - mi, kik hét
Hangú nád sípunkkal bájolánk
      Liza’ lelkét, - a’ kis psychét.
Sirjatok, Pimplám’ lantosi! - óh
      Hervadj, kopár Helikonom!
Én, - lantom’ függesztvén a’ Sió’
      Fűzére, magam’ befonom.

TÜNŐDÉS.
(Januarius’ 30-dikán 1806.)
Diogenesként kongok egy
      Sárházban, hol a’ vályog
Falakon, a’ vers lantok’ kegy-
      Hangja búsan kovályog.
Képzetim gyász látást látnak,
      Ah egyvalaki szintén
Így dühödött a’ fuvátnak
      Hó leányával mint én.
A’ Fanni hitetlen, az a’
      Szép Fanni, - de mind semmi
Mind semmi ez, - sir a’ haza,
      Sírunk hát ő vele mi. -
Énekem’ csüggedve zengem
      Oh nagy V i r á g  B e n e d e k!
Oh K a z i n c z y’ lelke engem
      Ne, ne hagyj el, - csüggedek!
VITÉZt elesve látom itt
      A’ nyílt nefelejcsekbe’: -
Jaj, ez az én sebem, a’ mit
      Századok sem kötnek be!
Nemesishez ment ő, hogy ott
      Az igazság’ zsámolya
Előtt Pimplánk’ ügye-fogyott
      Sorsát bépanaszolja.
A’ piperezett kikelet
      Már egyszer hintette le
Virágit ezen sír felett,
      Mely könyemmel van tele.
Már esztendeje, hogy sírok,
      Már esztendeje hogy a’
Gyász érzés bennem a’ sirok’
      Szent sírjára le rogya.
Lantom’ most is itt ríkatom,
      ’S a’ hármas halom’ szároz
Hantjain bús gondolatom
      Számkivetve kopároz.
Remény-napom, mely már védle
      Az éjszakák’ gyászábúl,
Most megint újra sülyed le,
      ’S örök álomra kábúl.
Látom, ah csuda kisértet
      Látom, hogy a’ Rubikon
Habja mint úszik a’ sértett
      Lelkek’ siralmaikon.
Gyöngy érdem! tégedet, beh nem
      Esmér az ostoba tyúk, -
Nem; mert Máriust, Istenem!
      Poenus földön siratjuk. -
Solont bódítja Salamis, -
      Oh a’ kapuknak neki
Menvén, már egyszer magam is
      Bölcs-bolondul nézek ki.
De mi haszna? jer emberek’
      Mord gyűlölője, Timon!
Most neked kettőnk köztt verek
      Egy notát hurjaimon: -
Ne zúgjatok, érzések! egy
      Olajágot hoztam bal
Sorsomnak, - ah ne epekedj
      Lelkem a’ bús galambbal!
Ha van érdemed, ha lelki-
      Esméreted tiszta, - vagy
Ha szádon Árpád lehell ki,
      Akkor aczél várban vagy.
Te csak lantolgass ledéren, -
      Ne, ne gondolj holmi kis
Ebbel, a’ hamús kenyéren,
      Ha meg veszekedik is. -
Koplegyi a’ más vállán áll,
      ’S onnan néz bűszkén le rám,
Mikor a’ Tempe’ kútjánál
      Pengetem kis cziterám.
Elmondtam neki a’ setét
      Erdők’ magas fáirúl
Csüggő gyöngy-ág eredetét,
      Hogy talán majd elpirúl!
De nem: - hajh Cynicus látd-e?
      Magam is akar merre
Viszem az égő gyertyát, de
      Nem találok emberre! -
Megelégedés’ lyánya, hagyd
      Szenderedjem kebledbe,
Szent megelégedés, óh add
      Nekem álom-szered’ be.
Hagyd ne lássam én a’ kaján
      Tök főt mikor bolondúl,
A’ jó szív’ méltatlan baján
      Bolond kaczajra kondúl. -
De mit is tünődöm én a’
      Sorson? - jer! víg völgyembe,
Bús lelkem! ott a’ Hiena’
      Marását hagyd kössem be.
Ad’sza lantot ‘s iró tollat, -
      Most én a’ Karmel hegyek
Felett a’ bíbor gondolat’
      Világaiba megyek.
Jer, Belizár! ha jöhetsz két
      Szemfényed nélkül; jere!
Keressük fel ezt a’ leczkét:
      A’ bölcsnek nincs kenyere.

NAPLENYÚGVÁSKOR.
Liza egy szép nyári estén a’ gyenge rét’
      Pázsitján hűtötte keble’ téj tengerét.
Láttam a’ láthatár’ Rhodusát, a’ hova,
      Mikor az én szemem’ napja lenyúgova;
Akkor a’ szép Liza’ orczáján ‘s ajaki
      Között a’ rózsás esthajnal gyúlada ki.

A’ SIO VIZE’ PARTJÁN.
A’ fris rét’ nyers bársonyiba
Csivogva legel a’ liba-
      Sereg, - a’ sárga sereg:
Óh! itt egy kotás patak is
Született ‘s ilyen gyáva kis
      Szóbeszéd közben csereg.
Ők lágy hang-ejtéseikkel
Rejtett szavakkal csípik el
      A’ fiatal gyep-csírat:
Az én lantom meg, Kloém! a’
Te túlsó ernyődhöz néma
      Szív fogások köztt sír át. -
Beh sokszor kicserepezett
A’ viaszszal czémentezett
      Síptól szánk ajaka itt, -
Ez a’ kopár hegy-garmada
Beh sok echóra riada,
      Hallván szívem’ jajait!
De hijában! szép kínzóném
Az a’ makacs Kloé, óh! nem
      Gondol a’ szűz Józseffel.
Nem: mert tört szám’ cserepe még
Azt az orczát, mely velem ég
      Csókjával nem törte fel.

A’ MAGYAR ÉS A’ HAZAFI.
M. Azt mondják, hogy a’ hol vagynak Maecenások, ott látsz! ott!
      Hatalmas versű Virgilt és profétáló Horáczot!
Hazaf . Nem! - Verőfénnyel tele szűrt rozzant hordóm’ fenekén
      Száraz kenyéren és vízen hitelben verselek Én.

A’ FESTETT ORCZA.
Por voltál, ‘s ismét por vagy, miolta a’ rád
      Vont sárga bőrt festő porral bétakarád.
Fested magad! fested mert különben szattyán
      Bőr sárgúlna tested’ ránczos ábrázatján,
Pofa bőrt készítesz, ‘s kezed a’ rút timár’
      Mesterségét tükrös mühelyben űzi már;
Hogy annál kapósabb legyen fonnyadt tested’
      Tehén bőre, tehát karmasinra fested.
Ne fesd, mert hisz’ úgy is az igazi Tobak
      Kéztől készűlt bőrök, mind szebbek, mind jobbak.
Kész csúf ez! nem másnak, hanem csak ő neki,
      Szólnak gúnyolva az énekek’ éneki!
Soha sem leszel már szép; hát horpadt melyed’
      Repedezett krétás bőrit se meszeljed.
Nem tart soká festett rózsád, mivel néki
      Véget vetnek a’ hév idők’ verejtéki;
A’ Mózes’ Zsidói ilyen veres festék
      Színre a’ küszöböt hajdan azért festék,
Hogy gyilkoló módon ne bánhasson vélek
      A’ széljel koborló vérengező lélek.
Te meg azért vakolsz a’ fonnyadt ábrázat’
      Szennyes falára ily veres czément mázat,
Hogy nálad a’ dárdás angyalok meztelen
      Karddal annál többször lehessenek jelen.

N. MÉLTÓSÁGOS GRÓF SZÉCSÉNYI FERENCZ Ő EXCELLENTIÁJÁHOZ,
A’ NEMZETI KÖNYVTÁR’ FELÁLLÍTÓJÁHOZ.
(September’ 20-dikán 1806.)
Ez az arany-kereszt előtt rogyik el
      Idétlen lélekkel; az meg’
Szemét az ércz csillagok’ fényeikkel
      Kápráztatván vakítja meg:
Ugyan mondjátok meg, ti félénk lelkek! e’
      Mívben hogy érczet vagy ötvöst tiszteltek-e?
Hát nagy az, a’ kit czégérez a’ here
      Honiság, - a’ hiu dáma
Csalfa malasztjának ásvány czímere, -
      A’ porbanmászás’ nap száma?
Vitelliusnak, a’ torkos úrnak, soha
      Sem önt érdemet a’ híres Myron’ koha.
Félre, idús semmik! czifra martalék,
      Az időből, - félre! én nem
Éneklek még méltatlanról, - nem, - néki
      Nem zeng az én Melpoménem.
Ah! nemzeti érdem! te dicső Széchényi!
      Tenéked ropognak oltárom’ tömjényi.
Vitéz’ húrja már felkanyarítá czín
      Fényű egébe neved’, és
A’ halhatatlanság’ gyémánt tornáczin
      Vár rád az Istenesedés.
Én hát csak Somogynak zengem el legszebbik
      Érdemed’ - zengj velem te is, fekete Bikk!
Galy-lepte lugos, lantom’ zöld sátora,
      Gyenge homályú éjelem!
Válj száz orgonás templommá, mikor a’
      Czenki napot énekelem.
Sphaerák’ tág kapui! nyiljatok ki ennek
      A’ roppant érdemű Czenki fél-istenek;
Ki veszelődött Hazámról a’ setét
      Gőzt elfúja, - ki mennybeli
Súgárival honom’ tévedt nemzetét
      Jó jövendőkre téreli.
Szent jobbján segíti, a’ korcs Achitofel’
      Búsult sebeseit, ez a’ kegyes gróf fel.
Oh, feltámadás’ ura! oh, tisztelet’
      Angyala! - mert arkangyal e’,
Nézd! a’ holt érdemről a’ szem fedelet
      Hatalmas kézzel vonja le;
Beront a’ sír-sánczon, ‘s a’ cupressus berek
      Közül jőnek vissza a’ nagy ó emberek.
Békeség nektek, honom ősei! - de
      Mint vagytok? régen láttalak,
Édesim! - ide kordonoztak, - ide, -
      Titeket ezen szent falak?
Várjatok, mindjárt itt lesznek nem soká kis
      Lantjokkal együtt a’ többi unokák is.
Ni! egy koszorú-erdő ingadoz ott
      A’ fehér zászlók alatt, - ah,
Nagy gróf! fiaink jőnek aranyozott
      Tűz-oszlopodnak alatta.
Istenem! a’ Haza’ jövendő fátomát
      A’ zászlók’ festésin beh tisztán látom át. -
Áll már mentsvárunk! már a’ szép elmék és
      Szabad lelkek közül ki-ki
Bátor érzéseit könyvtárunk’ békés
      Oltáránál beszéli ki.
Harsognak a’ rózsa hívek’ nagy-pénteki
      Tárogatójin a’ nemzet’ bús éneki.
Hallom, gyászos Koronzzó! bús vidéked’
      Nyögésit; - hajh! a’ Lehel’ két
Kézre fogott kűrtje, oh nagy gróf! néked
      Ajanlja hazámnak lelkét.
Hajh! hogy zsinatol nagy nevedről a’ Scitha
      Elysium; oh de mit látok én? csitt! - hah!
A’ teremtés’ tág műhelyében ni! sok
      Ezer meg ezer Istenek
A forralt Chaosból nap golyóbisok’
      Garmadáját készítenek:
Napokból rakják az erős lelkek Czenki
      Jóltévőnk’ nevét az égi teleken ki.

VÁLASZ SZEMEREI SZEMERE PÁLHOZ.
(Martius’ 20-dikán 1807.)
Ne bánts engem, Szemere! - ne,
Én a’ búsúlt Melpomene’
      Bús íhlelésit zengem.
Hagyj engem’ elfelejtettet
Tünődnöm, - hagyj a’ megvetett
      Sorsban tünődni engem?
A’ te pályád rózsás, - a’ te
Lantod víg; - hát vidíthat-e
      Téged az én énekem;
Mikor halottat énekel
Múzsám, - mikor könyezve kell
      A’ lanthoz nyúlni nekem?
Most is rosz vérem fekete
Képzeteket repíthete,
      Pimpla’ polgára! feléd.
Nálam oly Tempe-nevelte
Virág nincs, - mint a’ mivel te
      Az én lyányom tiszteléd.
Hajdan hazámat és alant
Sorsú bölcseinket a’ lant
      Siratta kezem között.
Oh! hajdan a’ Páphos felett
Andalgó délczeg képzelet
      Rózsa lánczra kötözött;
De még ekkor is, édesem!
Hozzád méltó nem leve, sem
      Múzsám, sem kis cziterám.
Pirúltam is a’ Tempének
Völgyében, míg a’ szép ének
      Koszorúd’ kötötte rám.
Szememre eresztem szelid
Fejemről babér levelid’
      Fürtjeit szemérmesen:
Hogy engem ne ismérjen ki
Senki, - hogy lyányom is senki’
      Szemébe ne nézhessen.
Múzsám a’ réteken holmi
Tollakat lelt és abból mi
      Szárnyat enyveztünk neki.
Olvadunk hát ott ‘s szédeleg
Fejünk, hol a’ napok meleg
      Súgárokat lőnek ki.
Te nagy vagy, szemed is mivel
Arany-kulcsok’ fényeivel
      Nyítódik ki, Szemere!
A’ Somogyba hozzánk hallott,
Mint fúvata veled dalot,
      A’ Lónyai’ czimere.
Ha érdem van Német-adta
Ércz-béllyegednek alatta,
      Nem jó érdem’ béllyeg ez:
Ez már ma nem hazafit, - nem, -
Hanem..... nem szabad említnem,
      Nem Kazinczit béllyegez.
Nézd a’ pernye fergeteget,
Nézd az idők’ háta megett
      A’ szort hamvak’ szélveszét,
Lát’d az arannyal borított
Királyok’ koporsóit ott
      Az idő most tépte szét.
Maga halhatatlanítván
A’ lant magát, nem ily hitván
      Sár-aranyat érdemel.
Csillag, kulcs, kereszt mind szemet
Előttem csak a’ nevemet
      Te lantold, édesem! el. -
Jer, szép völgy! - hol levendula
És nyílt ibolya símul a’
      Lábunk alá, - oh! jere.
Nesze! itt adom éneked’
Szavára cserébe neked
      A’ szivemet, Szemere!

ET. IN. ARCADIA. EGO.
(Aprilis’ 1-sőjén 1807.)
Árkádia’ szent telekén
      Boldog napokat élek én:
      Lizámmal a’ babér berek’
      Zöld burokjában heverek.
Én őtet víg gondolatom’
      Fátyolába búrkozgatom,
      ’S érzésünk a’ lant-hangtól vad
      Almafa’ aljába olvad.
Valahányszor danolgattunk
      Mindíg tavasz nyílt alattunk,
      ’S ölelő karjaink alatt
      Vérünk mind a’ szívre szaladt.
Lizám’ melye szép, mert tele
      Holdat fest mindenkor e’ le;
      ’S ő engem’ hold-világinál
      Fogva holdkórjává (Lunaticus) csinál.
Gondolatom fűl nem hallott
      Szépségéről lantol dalot,
      Ott, a’ hol két fehér fáczán
      Liheg a’ melyek’ tornáczán.
Eszem nélkül esek-kelek
      Bennetek, kedves kebelek!
      Zengj énekek’ éneke, ím
      Most tobzódnak szerelmeim!
A’ rét lantom’ hangjára, lám!
      Milyen szépen lapúl alám.
      Ni! virágos kis vidékem
      Küld mátkatálat énnékem.
Oh! engem’ most sűllyeszszetek
      Árnyéktokba, zőld ligetek!
      Bódítsatok ‘s bájoljatok-
      Agyon, kedves gondolatok!
Hogy a’ kevélyt lantolásom’
      Tanyáján én hagyd ne lássom;
      Hogy egy boldog Árkást senki
      Fija ne nevethessen ki.
Eddíg is sebem’ violák’
      Levelei orvosolák.
      Ha néha lantom’ húrja rétt,
      Megvigasztalt a’ buja rét.
Csak én a’ víg énekesek’
      Méltó barátja lehessek,
      Akkor, Urak! pompáitok’
      Fényére nem hunyorítok. -
Altassatok, lelki ballon’
      Fijai! engem’ víg dalon;
      Majd hajnalban kibeszélem
      Mint bánt a’ lágy álom velem. -
Te ártatlan hold! te pedíg
      Hívd fel múzsámat egedíg,
      Hagyd járhasson fel ‘s alá lyány
      Ingben fényed’ lajtorjáján.
Oh majd egy csillagba bele
      Fogódzván, hogy néz ide le?
      ’S ha virradtára viszsza jő,
      Hogy ámít majd; - mert dévaj ő.

HEGEDŰSZÓBAN sat....
Te meg, Támár! szép angyal! ah,
      Vigasztalásom’ angyala!
      Éreztessed erőszakod,
      Mikor szűz karod rám rakod.
Kedves felejthetetlenem,
      Engedj öledben pihennem,
      Nekem a’ világ pusztán áll,
      Ha nem űlsz melyem’ jobbjánál.
Csak hagyd szólja hagyd szapúlja
      Hírünket a’ banya-gulya, -
      Én őket, földi csillagom!
      Karjaid köztt kikaczagom.
Édes csókos lehelletek!
      Mindent kiállok értetek,
      Nyájas szavak ‘s víg éjelek!
      Értetek az égre kelek.
Ah, víg virrasztások! ah, sok
      Ájuló kis szunnyadások!
      Kedves elmúlt történetek
      Ugyan hova költöztetek! -
Meg van-e még, gyöngy angyalom!
      Az a’ lejtős völgy és halom,
      Hol a’ szívem dobogtatott,
      Hol a’ lelkem űlt szombatot?
Ah! itt, az oltár’ szönyegén
      Belül, itt gyóntam ám meg én.
      ’S itt van már most, galambom! a
      Titkaimnak archivoma.
Most is, ímádott bálványom!
      Mind szent oltárodra hányom
      Az érzést, mely egy emberűl
      Érező szívből kikerűl.
Szépen jút eszembe nékem,
      Hogy szívárgó verejtékem
      Mikor melyedet áztatta,
      Megtörűltél, kincsem adta!
Most is két vállaim felett
      Kanyargatja a’ képzelet,
      Azt az egy pár kövér kezet,
      Mely sokszor áltövedezett.
Jó szépem! Magyar Aglája!
      Szerelmeinknek summája!
      Lépj velem még egy alkura,
      Hadd legyek Páphosod’ ura.
Lelkemnek csak a’ te drága
      Kebled az arany világa.
      Itt halok meg, gyöngy Támárom!
      A’ feltámadást itt várom.

A KOPOTTABB NEMESEKHEZ
Nemesek, főldiek! Lehettek meddő tök
      Fővel is, ha egyszer van kutyabőrötök.
Lehettek, ha függnek kunyhótokban ősi
      Apátoknak rozsdás fegyveri s köntösi;
Rozsdás, mivel rajtok zománc, gyanánt áll - ó!
      Korcsos világ! - a sokrétű rongy s pókháló.
Mind nemes az Árva vármegye abrakja.
      Csúf kenyerét evő nemzetek salakja,
Akiknek erszényét csak egy szombathelyi
      Katona majmolás is halálra feji.
Mint otthon, úgy itt is kardotoknak rozsda
      Ette vasa legyek ganéjjába mosda.
Nemes az, aki giz-gazt Stíria széle
      Mellett bőlcs francia képibe metélle;
Mind nemes az, aki megmohosult neve
      Elébe egy fakó görcsös N-et teve.
Mért nincs már felsütve gyáva tekintetű
      Homlokotokra is ez a hitván betü?
Hisz a régiség is néktek az efféle
      Csúffá tett rangot lám eb-bőrre festé le!
De nem, nem ily színnel kell ezt az isteni
      Szívbe lakó nemes-rangot lefesteni,
Mert ráillik ám a keseredett Dózsa
      Katonájára is a koszorús rózsa,
Ha megsértett szíve a felfegyverkezett
      Nemes elszántsággal, s azért foga kezet,
Hogy az elárult jusst a lármás kard nesze
      Által orvosolván ismét felélessze,
Csuda dühösséggel vért locsolva rája,
      Halálos mérgébe feresztett szablyája.
Azok érdemlik meg ezt a nevet, akik
      Közt a halhatatlan, drága virtus lakik,
Nem az, aki a hólt ősöknek penésszel
      Bevont érdemek közt szunnyókálva vészel!
Ó idők s erkölcsök! már ma a nemesi
      Hang csak az agarak közt a nyúlat lesi;
Azt gondolja buta esze: tán érdemért
      Sem veszik más tettét, ha az egyhez nem ért.
Azért is ezeket görhes paripája
      Hátán kutyáival egész nap szaglálja,
Majd nyakába szakad roskad házfedele:
      Mégis, csak nyúl legyen, örömmel búj bele.
Nincs is egyéb amit róllok már beszéljek,
      Mert csupán ezt űzik csak úri személlyek;
Hogy kerülhessenek, hol, s micsoda vadnak:
      Nemes uraimék csak erre virradnak.
Főldiek! Hát ugyan nemesi címer ez,
      Ha valaki négy s öt ebet öszveszerez,
S minden erejéből őket a nyúl szeszi
      Kivált a koplalás által úgy kiveszi,
Hogy egész nyáron se tudják elébbeni
      Kotrosult szőröket simán levédleni?
Nemesi címer ez, ha sok ágas-bogas
      Szíjjú fegyverekkel van teli a fogas:
Előll kard, tarsolly függ; belőll a szegletbe
      Egy agy nélkül való pisztolyt s puskát tett be,
A kidűlt fogasból is kikopván jól a
      Főldre darabonként szakadoz le rólla?
Kinek még nagyapja vitéz bajnok helyett
      Szúrt fel egy már meg is bűzhödt török fejet,
Ah, nevetséges név! Nemesek, nemesek,
      Minden becsülletet rólatok lenyesek,
De hiszen nem vagytok más, mint csupa kép, ni,
      Igen könnyű hát azt, ami nincs, letépni.
Nem mind nemes, aki veres rongy tarsollya
      Fedelére nemes címerét mázolja;
Az is igen ritkán, s élte vesztve, aki
      Egész nevét arany cérnával varrja ki.
Ennek birtokosa az, csak az lehete,
      Akibe forr a szent törvény tisztelete,
Mely betűkkel szíve táblájára vési,
      Amit mond a józan okosság intési.
De aki tarsolyos testi nemes, annak
      Nemes címerei csak csúfságul vannak,
Amely okos erről hallott nemes nevet,
      Alattomba mindég egy-egy nagyot nevet,
Mert magát az ilyen parasztok parasztja
      Apródonként, lassan, csak lassan akasztja.
De a’ bizonyos, hogy Dózsa lész utóbb is,
      S e mellől hordja el az ágyúgolyóbis!
Én is nemes vagyok, de nem tudom: nagy nem
      Fénnyétől megvakult apám az-é vagy nem.

NEMZETI FOHÁSZKODÁS
Óh Egek! Mit érünk, mikor Bécs és London
      Elhúllatott tolla van minden bolondon?
Ti vagytok ezek a mai világba, ti
      Magyar amazonok korcsosult fajzati!
Vigyázzatok, mert a Fédrus szajkójárul
      Írott csúfmese nem soká rátok hárul!

EGY KICSAPOTT MESTER ÉNEKE
Hálá Isten, mivel már megyek örömbe,
Ahol sebes szívem jó írral kötöm be!
A gyötrő nyomorúságok
Grániccán már általhágok...
                  Uraságok!
Megyek! - Az úri cseresznyének, mennykőnek
      Mocskos magvával míg jobban meg nem lőnek.
Megyek, mert néhány embernek
      Ugatási marsot vernek
                  A mesternek!
De jaj! Orcámat mégis könny árja mossa,
      Mert hóltig leszek ez helynek obsitossa.
A parasztok és egyebek
      Miatt estek rajtam sebek,
                  Veszett ebek!
Apelles sem tudna adni oly sokféle
      Festéket, amellyel más ezt festhetné le,
Mert az álnokság, mely árva
      Fejem rontá, el van lárva
                  Alá zárva.
Szegény fejem! Mikor akart enni mézet,
      Méz szín alatt akkor mérget csemegézett.
Bajjaimért, kik nem könny’ek,
      Ugyé, csak szomorú könnyek
                  Közt köszönjek?
Bika alá borjút tettek. De ó jaj! Ha
      Égi büntetést kap ezért a sok szajha!?
Elmegyek, mert, ó, mit várnék,
      Köztetek ha tovább járnék,
                  Potifárnék?
Már a pimasznak mámoros esze teli
      Torokkal ellenem, jaj, ezt kelepeli:
Feszítsd, feszítsd keresztfára!
      Így méltóztat a császár a
                  Gráciára.
Ó, csúf hely, maskara köntösbe tétetett
      Szükséged, hány ártatlant számkivetett!
Ne nyújtsd ki többé kezedet,
      Mely már sok vérbe feredett,
                  Veszekedett!
Végre búcsúm mellé íly átkot ragasztok
      Rátok, hamislelkű goromba parasztok:
Hogy az Égyiptom rút kossza
      Kínját az ég nosza
                  Hamar ossza!
Én úton-útfélen azt súgom a
      Jó égnek, hogy vesszen el ez a Sodoma!
Tegyék is meg az istenek,
      Hogy kívánságim legyenek
                  Szent ámmenek!
-&-