Dóczi Lajos

Csók

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár
Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindle-varázs készítette (szerkesztette: Schiff Beáta),

további PRC/MOBI könyvek a Kindle Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat, azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2011

Tartalom

- SZEMÉLYEK

- ELSŐ FELVONÁS

- ELSŐ SZÍN

- MÁSODIK SZÍN

- MÁSODIK FELVONÁS

- HARMADIK FELVONÁS

- NEGYEDIK FELVONÁS

SZEMÉLYEK

FERNANDO, Aragónia hercege
SEVER, Navarra királya
BLANDA, neje
ADOLAR, a király bátyja, törvénytelen ágyból
FIDELIO, kincstartó
ANGELA, leánya, a Királyné hölgye
SOBRINUS, udvari pap
CARLO, pórfiú
MARITTA, pórleány
AZ ORVOS
NAVARRAI KAPITÁNY
ARAGÓNAI NEMES
UDVARI NÉP

ELSŐ FELVONÁS

ELSŐ SZÍN

Erdőség a catalóniai határszélen. Kürtszó. A catalóniai herceg, Adolar, nemesek, szolgák jönnek.

HERCEG

Elég. Ebédre van már érdemünk.
Karóhoz a kopókat, fűbe a
Lándzsákat. Így! – E pázsit asztal, abrosz,
Nyugágy nekünk és illatos csokor,
S köröskörül a tölgyek koronái
Még régibb ősök képeit mutatják,
Mint bármely fejedelmi díszterem.
Mind leülnek, csak Adolar áll a tájba elmerülve.

Hát sűl-e már a szarvas?

NEMES

Már forog.
Még ki se hült, hogy újra nekiizzad.
Reá sem ért eszmélni, amióta
Elérte lándzsád. Amire föleszmél,
Pecsenye lesz.

HERCEG

Adolar felé.

De oly sületlen, mint ez!
Mi lelte? Mintha hirtelen tüzön
Pörkölték voln’ meg egyik oldalát,
Oly nyers, sületlen és élvezhetetlen.
Legvígabb cimboránk! Ámor, ne kísérts!
Ha honn nem tudnám vagy tíz kedvesét,
Azt kéne róla hinnem, hogy szerelmes.

NEMES

a herceghez.

Mindannyiszor magába és a táj
Szemléletébe vész, ahányszor itt
E végre érünk, honnan szép Navarra
Olajberkeinek hűvös árnya int.

HERCEG

Ez az, hitemre, az! Sever királynak,
Az erény udvarának szent unalma
Megszállja lelkét virgonc Andreonak.
A tömjén elveszi lélegzetét.
Ni! Szól! Vagy hogy sóhajt, vagy – szent Diana! -
Imádkozik.

ADOLAR

magában.

Oh, Angela, hazám!
Te általad csupán hazám Navarra,
S hazámban is te vagy csak otthonom.
Nem hogy hazámat, de hogy tégedet
Elhagytalak, az tett földönfutóvá.
Száműzés vagy halál! – Gyerekkirály te,
Úgy, mint magam, te nem száműzhetél!

HERCEG

vállon üti.

Don Andreo!

ADOLAR

Uram!

HERCEG

Kendőt ide!
S két vén mosónét, aki kifacsarja.
Kopómra, sír. Jó cimborám, mi lelt?
Egy éve látlak udvaromnál, ámde
Így sohse láttalak.

ADOLAR

Egy éve, úgy van.
Eszembe’ van, uram: egy éve ma.

HERCEG

Eszembe’ van, uram: egy éve ma.
S ez év alatt nem láttam könnyedet,
Csak nagy nevetve, szótalan se voltál,
Csak hogyha bor vagy csók volt ajkadon.
Kérdeztelek-e, honnan jössz, s ki vagy?
Kutattam-e, miért jössz és mikor mégy?
Mellém fogadtalak, mert víg valál,
S eszednek hittem, hogy lovag s nemes vagy.
Nem volt hazád, s ez udvar otthonod lett,
Sem ágyad s én mellém fogadtalak.
S most így fizetsz?

ADOLAR

Uram, nem az vagyok,
Kinek ti véltek.

HERCEG

Nem, kardomra, nem.
Különben elébb tudnám, mi bajod,
Mint azt, hogy van.
Adolar szólni akar.

Eredj csak sírdogálni.
Az ily gerlének hűs magány való.
Hátat fordít neki.

ADOLAR

Uram, ne sértsen az, hogy nem akartam
Jóságodért fizetni rossz kedéllyel.
E baj múlékony, egy emlékezés
Uszályos fellege szívem határán.
El is beszélem, bár nem érdemes.

HERCEG

Titok?

ADOLAR

Csak néked nem lesz az ezentúl.
Nevem nem Andreo, hazám Navarra.
Testvére vagyok Severus királynak.

HERCEG

Mit? Adolar? Az én Pedróm fia!
A szerelemfi! A keresztfiam?
Keblemre! Oh, te vagy – éreztelek.
Más nem lehettél, csak nemes fa gallya,
S barátom lényre úgy, mint hősi vérre.
De mért titkolták íly ajánlatot?
Mért lakarád tőlem kivoltodat?

ADOLAR

Tudod, hogy Adolart száműzte öccse.
Nem illett volna a baráti szomszéd,
Sever király fejedelmi rokonához,
Dacúl bevenni azt, kit ő elűz.

HERCEG

De mért űzött el? Ezt nem tudtuk itt meg.
Atyád fiának vallott és öcséd
Nem volt irígye sorsodnak, tudom.
Nem kedvelem szentes bölcsészetét,
De amily ifjú, hallom, oly nemes.

ADOLAR

Már ismered, uram, ez ifjú bölcset
Híre után: rajongó, asszonyi,
Tiltott örömnek szűzi korholója,
S így korholója teljes lényegemnek,
S ellenkező velem, mint tej a borral.
Gyakorta térített – mert kérlelésnél
Magasabbra sohsem gerjedett – de ez
Nem vitt reá gyermekded-agg hitére.
Ekkor esett, hogy Aragónia
Királyleánya mátkapárja lőn.
E változás szigorra fordítá
Az erényhős király szelíd hevültét.
Egy éve ma, hogy házasult öcsém,
Egy éve tegnap, hogy számüzetém.

HERCEG

Haha! Derék kenőcs a szarvak ellen.
No, mondhatom, ha asszony a Királyné,
Jól ismeré testvérét a király.

ADOLAR

Nem érte tette, mégis asszonyért.
Tilosba folyt vadászatim között
Utamba jött e tájt egy gyenge őz:
Angela, a kincstartó szép leánya.
Még nem tudom, avarfedett nyomunkba
Ki hozta a királyi csőszt: de úgy volt,
Hogy forró csókban egyesülve lelt
Bennünket a király – s megesküvék,
Szemérmetes, piros haragra gyúlva,
Hogy nőm lesz a megszégyenült leány,
Vagy soha többé vissza nem jövésre,
Halálitélet sújtván nevemet,
Kerülni tartozom egész Navarrát,
Melyet a legszűzibb ifjú Királyné
Megjötte templomnak fölszentelend.
Dacos valómat egyként ostromolták
A szép lány könnyei s királyöcsém
Makacs haragja, – s bárha bájoló volt
A lány s száműzve koldus volt nevem:
Tűretlen lelkem úgy ágaskodott,
A póráztól úgy borzongott nyakam,
Hogy Angelát föladtam, föl hazámat,
Száműzetést választék s pompaszép
Börtönt kerülve, hontalan levék.

HERCEG

S leltél hazára a hazád helyett,
S egy Angela helyett száz Angelára.
Jól tetted így. Pusztuljon szent Navarra.
Onnan száműzve leltél csak hazát.

ADOLAR

Csalatkozol, mint én csalatkozám.
E szabadságért drága árt fizettem,
A gyorskötésű alku tönkretett,
Mert Angela adóssa maradék
Hő szerelemmel és egész magammal.
Való volt, mit hazudni véltem akkor:
Szeretem őt. Miatta szép hazám,
S börtön van mindenütt azon kívül.
Szokás szerint s jókedved kedveért,
- Mert jó atyám vidor bajtársa voltál -
Kelletlen űztem itt megúnt gyönyört.
Ár ellen úsztam: vágyam másfelé visz.
S amint elérünk itt a szép határhoz,
Navarra édes képe s illata
Álmokba szenderíti méla lelkem’.
Sohaj a szellő, amely erre jön,
S mely arra megy, sohajomat viszi.
Madár ha jön, hírt várok szép hazámból,
Madár ha megy, szeretnék véle menni:
Kiváltani a fogoly Adolart
Andreoért, kit szabadsága köt.

HERCEG

És azt hiszed -

ADOLAR

a határ felé mutat.

Nézd, nézd, uram!

HERCEG

Mi ez?

ADOLAR

Egy új vadászat és Navarra földjén.
Pedig vasárnap! Ez nem istenes,

HERCEG

Leány!

ADOLAR

Lelkemre, szép vad és sebes.
Hohó! Mienk. Átszökte a határt.

HERCEG

De két poroszló már nyomába! Mit?
Navarrai kopók az én sűrűmben?
A kísérethez.

Eléjök! E határt őrizni kell.
E végvidék már rég pörös közöttünk,
S a tűrt bitorlás csorba a jogon.
A poroszlókat kézreejtitek.
Nemesek és szolgák el.

De itt a lány!

MARITTA

berohan a herceg lábaihoz.

Segíts, uram!

HERCEG

Ki vagy?

MARITTA

Nevem Maritta – oh segíts, uram!
Elmondok mindent. Carlo fogva van.
Ragadd ki, kérlek, Carlot a kezükből.
Aztán-hamar! Elhurcolják! Hamar!
Nemes jön.

HERCEG

Miféle Carlo?

NEMES

Túl a patakon,
Navarra földjén fogták kedvesét,
Mi oda nem követhetők.

HERCEG

Utána!
Ha ők becsapnak az én földeimre,
Én is beszántatom mezsgyéjüket.
Hamar! Elémbe rögtön azt a Carlot!
Nemes el.

S most szólj, leány, mi terhel bennetek?

MARITTA

Carlo szeret és férjem lenne már,
De mostohám nem engedi, mivel
Ő is szeretné Carlomat magának.
S mert jó barátja a plébánosunk,
Hát minket nem akarnak összeadni,
S így eltökéltük, ide szökni, hogy
Találjunk itt papot, ki összeád.

HERCEG

S ha itt se leltek?

MARITTA

Mentünk volna addig,
Amíg találunk.

ADOLAR

Ez bölcs gondolat!

HERCEG

Adolarhoz. Ilyen az a húszéves bölcs erény.
Sever öcséd csupa merő szigorból
Áldatlan kerget össze lányt, fiút.

ADOLAR

Itt hozzák kedvesét is.

HERCEG

Szép fiú.

Nemes, Carlo, navarrai kapitány s poroszlók jönnek.

CARLO

Maritta!

MARITTA

karjaiba fut.

Carlo!

KAPITÁNY

Fenség, foglyaim
Oltalmad által, látom, szabadok,
S foglyok vagyunk mi, kik kiküldeténk
Elfogni őket. Én Sever királytól,
Azon esetre, ha határainkon
Nem érjük el a szökevényeket,
E levelet vevém s mély hódolattal
Követlek: olvasd és tégy aszerint
Ez ifjú párral itt, és mivelünk.
Levelet ad neki.
Herceg olvassa, s Adolarnak mutatja.

MARITTA

Uram, ne tedd! Jobbágyaid leszünk.

CARLO

Ne adj ki, kérlek: tarts alattvalókul.

HERCEG

Adolarhoz. Legyen! – Uram, ez üzenet szerint
Kiadjuk ím e két fogolyt.

CARLO, MARITTA        Uram!

HERCEG

a kapitányhoz.

Azonban rólatok nem szól az írás.
Fegyverrel léptetek határainkra.
Ti itt maradtok túszokúl, amíg
Ez ifjú párnak sorsa ottan eldől.
Adolarhoz.

S te mégy velük, mint mondám, önügyedben
És az övékben. Szólunk róla még.
Az indulót!
Kürtszó.

Térjünk várunkba vissza.
A reggebédet, melytől így elestünk.
Ebéden kétszer követeli testünk.
Mind el.

MÁSODIK SZÍN

Királyi kert Navarrában. A kert ünnepileg van földíszítve. Elöl jobbra terebélyes almafa, a fán érett alma, alatta szőnyeges emelvény. Kürt és zeneszó mellett bevonulnak a Király, Királyné, Angela, Fidelio, Sobrinus, kíséret.

KIRÁLY

az emelvényen.

A lakodalmi emlék víg zaja
A végső áldomással véget ért.
Itt csendben üljük az évfordulót.
Letelepednek.

Elég! A zene álljon el. A kürtök
Nem illenek a suttogó gyönyörhöz,
Mely itt a lombot megremegteti.
Oly szép az est! Ifjan s nem lankadottan,
Mint feltünék; úgy száll alá a nap.
Mert ő király s futása is királyi.
Tud égre törni küszködés ne’kül,
S leszállni nyugton, ifjodó bíborban.
Királyi nőm, lásd, ily fejdelmi csillag
Uralkodik felhőtlen életünkön,
Egyenlően mindig, s attól, mi múlik,
Mindig legtávolabb lebegve el.
E boldogság tetőpontot nem ismer,
Se hanyatlást. Így folyt le édesen,
Királyi nőm, frigyünknek első éve.
Így látlak, mint menyegzőnk alkonyán,
S úgy érezem, mint itt, egy éve ma,
Most is először mondalak enyémnek.
Mert az erénynek szép jutalma ez,
Hogy amit ád, nem lobbanó gyönyör,
Mely vad tűzével önmagát emészti;
De mint a nap, mindig zeníten áll,
És egyaránt mosolyg rá múlt s jövő
Felhőtlen hajnala és alkonya.
Oh légy köszöntve, szép csillagzatom,
Erényem, örömem, legszebb Királyném!
Te hitvesem, mióta láttalak,
S amíg csak látlak, ifjú, szép szerelmem.
Megcsókolja.

Királyné

Sokáig éljen szeretett királyom!

MIND

Éljen Sever! Éljen a bölcs király!

SOBRINUS

fölállva.

És follyon el, ez év hasonlatára,
Nap sebtivel az évek hosszú árja,
S legyen, mely ennyi tiszta üdvöt ad.
Egy hosszú év minden szép pillanat.

KIRÁLY

Nem jól beszélsz, széprímű verselő.
Halak vagyunk, elemünk az idő.
Nap év legyen és óra pillanat?
Vízünket így zavarnod nem szabad.
Ki az, kinek a perc is év? Vigyázz:
Kit kóros vágy űz, testi, lelki láz.
Rossz vágynak, búnak (hisz a kettő egy)
A könnyű perc is ólomlábon megy.
S ki az, kinek az évsor is rövid?
Az, kit a mohó élvezet hevít.
Sovár ínye a szép perchez tapad,
Mert bánást hoz a másik pillanat.
Nem így a boldog, szent nyugalmú szív;
Nem kerget évet és percet se hív,
Mondván az évnek: Tűnj, mert hosszú vagy,
S mondván a percnek: Szép vagy, oh maradj!
S ha az idő véges határin áll,
Nem jő korán, se későn a halál.

SOBRINUS

Oh bölcs király, illik lenézned így
A változó szerencse nagy hatalmát.
Im mennyit halmozott rád, hogy legyőzzön:
Szépséget, ifjúságot, koronát!
Mégis hűbéresévé nem tehet,
Mert túltész rajta gazdag bölcseséggel.

KIRÁLY

Nem úgy, hízelkedő! Én a szerencsét
Hálátlanúl megsértni nem fogom.
Mit bölcseségnek mondasz, az tied.
Nevezd erénynek, szív sugallatának,
És pirulás nélkül elvállalom.
De az, hogy van jogom rá, nem szerencse?
Rossz udvaron király jó nem lehet,
Nekem a sors oly szép ágyat vetett,
Hol csak lehelni kell, hogy mint virágból
Minden, mi jó, belőlem illatozzék!
Hol van Királyné, ilyen szűzi szende?
Hol lelki őr, résen, mint Sobrinus?
Hol őrzi úgy a becsület maga
A kincset, mint itt Fidelio?
Hol kérkedik király ily nemesekkel,
Kik a mámort csak hírből ismerik?
S keresve is talál-e valaki
Népet, mely úgy hajt a szelíd parancsra,
Mely a királyi példából beszél?
Mióta, szívünk fájdalmát legyőzve,
Száműztük lázadt vérünk, Adolart,
Nem volt eset, hogy udvarunk körül
A pórnép is megszegte volna a
Szeplőtlen erkölcs főszabályait.
S ha Gábor angyal szállna le közénk,
Nem lelne szálkát itt a víg szemekben,
Sem a szíveknek alján porszemet.
Mi itt uralg, nem szívnyomó lemondás,
Mely keserű fenéken vágyakat szít:
Navarra a megengedett öröm
Országa lett, s a hír nem bölcs királyt,
Hanem erényes udvart emleget.

FIDELIO

Mégis, ha engeded, megháborítom
Ez örömet, eszedbe egy kivételt
Idézvén, melyről megfeledkezél.
Az ifjú párt, mely tegnap szökni indult
Áldatlan frigyre Catalóniába,
Kívánatodra kiadá a herceg,
S elküldte vélük egyik nemesét,
Ki sürgetőn ma kér kihallgatást.

SOBRINUS

Illő leszen épp most fogadni őt.
A botlás illő büntetése méltán
Fejezze be az erény ünnepét.

KIRÁLY

Hozzák elénk.
Szolga el.

Királyné

Uram, a mai ünnep
Félig enyém: legyen tehát szavam
A bevégzéshez is.

KIRÁLY

Szólj, ünnepeltem!

Királyné

Ne légy kemény birájuk. Ünnepünkhöz,
S ne botlásukhoz mérd bánásodat.
A kedvemért! Mondjuk, ifjak nagyon.

SOBRINUS

Királyné, ifjan nyesd a csemetét.

Királyné

Hajlítni kell.

SOBRINUS

Rúgós az, visszaugrik
Nagyobb erővel.

Királyné

Mégis, jó uram,
Ne légy oly zord bíró, mint Sobrinus.

KIRÁLY

Mitől se tarts! minden javukra váljék.

SZOLGA

jön.

Don Andreo, a herceg követe.

ADOLAR

jön álszakállal, félszemén kötést visel.

Üdv a királynak Catalónia
Herceg urától.

KIRÁLY

Üdv neked viszont,
S uradnak is. Miként van rokonunk?

ADOLAR

Mint víg szüretkor a jókedvű gazda.
Vadászni jár az aggkor havasán
Neki az élet és az esztendő
Minden szaka megadja örömének
Teljes adóját; szóval él s örül.

ANGELA

a Királynéhoz.

Mi szépen szól e rút madár!

Királyné

Nemes
Tartása győztes ferde alkatán.

ANGELA

S kettő helyett villámlik fél szeme.

KIRÁLY

Így hát a herceg nem hagyá szokásit.
Vagy azok őt nem, – ámde hagyjuk ezt.
Te hírt hozál -

ADOLAR

Inkább viszek, uram.
A kedvedért, habár csak kedve ellen,
Kiadta hercegem a két szerelmest.
Sorsuk nagyon megnyerte a szivét
És tisztemül hagyá -

KIRÁLY

Elég, uram.
Úgy látszik, én félemetes vagyok,
S mert ritkán büntetek, karomba kapnak,
Mihelyt fölemelem. Itt jönnek éppen.
Foglalj helyet. Hogy hívnak?

ADOLAR

Andreónak.

KIRÁLY

Légy hallgatóm tehát, Don Andreo,
S szólj azután és aszerint, mit hallasz.

ADOLAR

Épp ezt kívántam kérni kegy gyanánt.
Bókol a hölgyeknek s leül. Félre.

Ah kamatoz bájának az idő:
Szebb, mint vala. Ha gyásza engem illet,
A fekete lesz ünneplő színem.
Maritta és Carlo jönnek.

KIRÁLY

Lelkemre, szép lány.

Királyné

Angelának.

Mily csinos fiú.
Ugyancsak egymásnak termett e kettő.

ADOLAR

súgva Carlonak.

Ne félj; remélem, megtanultad úgy?

KIRÁLY

Marittának.

Hogy hívnak téged?

MARITTA

Adolar intésére a Királyné elé borúl.

Védj meg, asszonyom!
Ne engedd azt, hogy itt csúffá legyek.
Hidd, nem vagyok rossz lány! De ennyi ember
Színe előtt beszélni nem tudok.

Királyné

Engedd, uram, hogy én vallassam őt.
Kelj föl! Neved?

MARITTA

Maritta.

Királyné

Nos, Maritta,
Nem jól tevéd, amit tevél.

MARITTA

Ha Carlo
Király és én királyleány vagyok,
Nem állok itten szégyenszemre így.

KIRÁLY

Ej, ej, leányom, azt hiszed, elég
Merészen szólnod, hogy bölcsen beszélj,
S azt tenned, mit kívánsz, hogy helyesen tégy?
De téged most nem bántalak. Előbb
Feleljen ez, rajtad oly erőt nyert,
Hogy tégy olyant, miről számot nem adhatsz.
Beszélj, fiú, mivel mented magad?

CARLO

Felséges úr, én nem magam szerint
Cselekvém azt, miért kérdőre vonsz.
Nő csábított s vad ember kényszerített.

KIRÁLY

Micsoda nő és milyen ember az?
Még ifjú vagy s hiszem, hogy másnak engedsz.
Ha van, ki csábított, állítsd elénk.
Kezünket érzi majd, ki kényszerített.

CARLO

Uram királyom, ők az udvarokba
Nem járnak el, s ha tenmagad nem indulsz
Keresni, meg se látod színüket.

KIRÁLY

Tréfával vélsz kijátszani, fiú?
Nem létező tanúkat hívsz segédül?
Nevezd neven, kikről regéd beszél.

CARLO

A férfiút így hívják: Kényszerűség.
Vad ember az, kit sohsem ismerél,
Pedig körüljár százezer alakban,
Hol üres tál van és kongó gyomor,
Hol szomjúság Xeressel* álmodik,
Hol aranymázos rács mögül narancs
Nevet az epedés szeme közé:
A kényszerűség mindig ott terem,
A rács vasát, mint vesszőt, szétfeszíti,
A koldúsbotba gyilkos ólmot önt,
S alázatos tenyérből gyúr vad öklöt,
Mely fenyeget, hol kérni is merény.
Megszállja gyakran a lelketlen tárgyat
S lázasztja azt, miben nincs akarat.
Sivít korbácsként a habok közé,
Hogy égre csap, mi máskor mélyre tört.
Mint tűz buvik a hegyek ős belébe
S okádni készti századoknak étkét.
De egytől fél ez óriás: kerüli
A tele tálak szálló fűszerét,
S az aranyos jogart királyi trónon.
Nincs ereje, hol nincs szükölködés,
S mert mondják róla, hogy a törvényt bontja,
Oly helyre nem jár, hol törvény terem.
Azért nemigen néz fejedelmi házhoz,
Azért nem láttad színről színre te,
Mert nincs szükséged törvényt bontani,
Ha minden szód, alig kimondva, törvény.

KIRÁLY

Fiú, beszéded eszesebb magadnál,
Majd szóba azzal állok, aki rá-
Tanított. Most tovább. Ki hát a nő?

CARLO

A nőt, felség, úgy hívják: Alkalom.
Édes szavú, hízelgő suttogású,
Mint villám gyors, mint holdfény bájoló.
Pajkos gyerekkint hát mögött követ.
S gyakorta már naphosszat járt utánad,
S te, aki mindig vélsz utána járni,
Véletlen fordulásra veszed észre,
Amint szöktében még fügét mutat.
De olykor érint és reád mosolyg,
S ilyenkor látni megnyíl két szemed.
Bűvzárnak kulcsát látod ilykoron,
Vén zsugorik elásott kincse helyét.
Rideg nagyúr borkedvű mosolyát,
Kőszívű lányt ki véled álmodik.
S az Alkalomnak ilykor rabja vagy,
S mosolygva nyújtott legkisebbik ujja
Erősben hajt, mint a Szükség kara.
De te, király, e lányt nem ismered.
Sok tiszted, őröd hozzád nem bocsátja,
Mert bár tündéri szép, de vad s parasztos,
Uszálya nincsen, hogy padlót söpörjön:
Térdig feltűrve van kacér ruhája,
Napfény erjeszti melle bimbait,
Az is, mi födné, a könnyű lepel
Szerelmesen megfekszi tagjait,
És nedvesen tapad az ér vizétől,
Hot tisztes férjek veszedelmeül
Mint szép Zsuzsánna fürdeni szeret.
Így láttam őt kiszökni egy bokorból,
Kezén vezetve a síró Marittát,
S míg ő elől mosolygva csábított,
Hátul viharként kergetett a Másik.
Szükség űzött, csábított Alkalom:
Te engem – én meg őket vádolom.

KIRÁLY

Don Andreo! Elmondta, mint kivántad?

ADOLAR

Úgy mondta, mint igaznak tartom én.

KIRÁLY

Ám légyen úgy s én aszerint ítélek.
Tekintsd, Don Andreo, ez ifjú párt.
Nem szánod-e, hogy ily fényes szemekben
A hályog rakja fészkét? Vágyuk az,
Kitől tanácsot kérnek – s gyóntatójuk,
Kitől a bűnbocsánatot nyerik,
Ismét a vágy. Hogy is teremjen ott
A boldogság, hol bölcseség ekéje
Nem járta át a túl kövér talajt?
Halljátok hát ítéletem: A kettő,
Kire botor-merészen vallotok,
Ő mondja, hogy kerüli udvarunkat.
Ám jó, ti is hát ide menekültök
A csábító s a kénytető elől,
S szerezni fogtok itt elég erőt
A csábításnak mindig ellenállni.
Egy évig itten éltek udvarunkon,
De nőtlenül te és te hajadonnak,
Mert úgy tekintlek újra titeket.
S ne merjen egy se közelíteni
A másikhoz, mert azt fogadom,
Ha ölelésen, csókon rajta kapnak,
Az egyiket örökre számkivetjük,
A másikat meg őrizet alatt
Itt fogjuk, úgy, hogy észak s dél előbb
Találkozik, mint Carlo és Maritta.
De ha lemúlt egy év és téged ő,
Sem őt te még csak egy lélegzeteddel
Sem illetéd, majd szent áldással akkor
Az egyház összekapcsol bennetek,
S anyádnak ebbe szava ne legyen.

Kegyes uram! Köszönd meg ezt, leányom.

MARITTA

Oh, asszonyom, nincs ebbe köszönet.

KIRÁLY

Don Andreo mit mond ítéletünkhöz?
Kiadja-e a herceg tiszteinket?
E párnak, látod, van oltalma már:

ADOLAR

fölkel és írást nyújt a királynak.

Királyi fölség, vedd ezt! Hercegem
Mint menlevélt adá ez ifjú párnak,
Hahogy kegyetlen volna büntetésed.

KIRÁLY

Kegyetlen? Ej, te kegyesen ítélsz meg.
Olvassa.

„Király öcsém! A szerencse bölcs prédiká-
tor, ki tele hassal dicséri a bőjtöt. A sas ne
tanítsa röpülni a halakat, de neki jó, ha úszni
tanul. Gyere hozzám és tanuld meg, hogy az
öreg bolondság többet ér az ifjú bölcseségnél.
Üdvözöl a te szerető bátyád
Fernando,
Catalónia hercege.”
Hogy értsem ezt? Don Andreo, urad
Jól őrzi bölcsesége kincseit.
Úgy látszik, e furfangos láda kulcsa
Nálad van. Nyisd ki, mert különben azt
Hiszem, azért van zárva, mert üres.

ADOLAR

Király uram királyi rokonának
Küldé e kincset – mert valóban az.
Engedd tehát, csupán neked kitárnom.

KIRÁLY

Titok? Jó hát; urak mulassatok,
Míg a király az iskolába jár.
Leszáll és félremegy Adolarral.

Hamar hát. Tréfa ez, avagy kötődés?

ADOLAR

Csak fogadás, uram, ha állsz elébe.

KIRÁLY

Miben s mire?

ADOLAR

Hogy olyanért itélsz
Ez ifjú pár fölött, miért magad
S Navarra egész udvara csak úgy
Kerülne a bíró elé, miként ők,
Ha Szükség űzné vagy az Alkalom.

KIRÁLY

S hiszed, nem állanók meg a sarat?

ADOLAR

Ki szőnyegen jár, sárban nem marad.
A herceg erre fogadást ajánl,
S a nyertesé az öt határfalu,
Melyért oly rég folyik a pörös alku.
Fogadj vele, hogy udvarod erénye
Csak addig ér, amig ez ifjaké:
A kényszerűség- vagy alkalomig.

KIRÁLY

S hogy tudjuk ezt ki?

ADOLAR

Hagyd el udvarod.

KIRÁLY

Elhagyjam?

ADOLAR

Alkalom kell udvarodnak.
Hogy ezt megadd magadnak és nekik,
Távozz azonnal. Hercegem atyád
Dicső fiát jó szívvel várja el.
Mondd, egy hónapra mégy. De engem itt hagysz,
S titokban egy hét múlva visszajössz
S velem lesed meg, mily világ lesz itt.

KIRÁLY

Elébe állok. – Jó, jó, herceg úr!
Az ifjú bölcset gúnyolod? – Legyen.
S a nyertesé az öt határfalu?
Jó ráadás lesz könnyű diadalra.

ADOLAR

Ne vedd haragra – !

KIRÁLY

Oh, sehogy. Legyen hát
Királyném és urak ti, meg ne lepjen
Az újság: én ma útnak indulok.

MIND

Mi ez?

Királyné

Ma még?

KIRÁLY

Megmondja a sietség,
Mellyel teszem, mily fontos a dolog.

Uram, hallom s nem értem. Hogy lehetsz
Te ott, míg én itt? – Oh e másod év
Rosszul köszönt be. Meddig várjalak?

KIRÁLY

Egy hónapig. Rövid lesz az idő,
Vendégtekül marad Don Andreo.
Mulattató szava, nemes valója
Üres időnek dús tartalmat ád.
A kormányt addig jobb felünk viszi.
Nem féltem a tehertől gyenge vállát,
Mert itt mindenki önmagán uralg.
Aztán figyeljetek ez ifjú párra,
Hogy meg ne tépje a türelmi féket.
Királynénk őrködése, Sobrinus
Bölcs oktatása légyen járszalagjuk. -
A lovamat! – Urak, egy szóra még.

Királyné

Marittának.

Kövess, leányom!

Király, Királyné, Maritta, Fidelio, Sobrinus mennek. Angela is fölkelt, de Adolarnak egy mozdulatára önkénytelen marad.

ADOLAR

Midőn a nap leszáll,
Az esti csillag nem merülhet el.

ANGELA

fölkel.

Ha az vagyok, engedj fölkelnem.

ADOLAR

Az vagy.
Ne tiltsd tehát, hogy szóm hozzád repüljön,
Bár rám se hallgatsz.
Karját nyújtja.

Mért néz’sz így reám?

ANGÉLA

Csatába’ veszítéd el bal szemed?

ADOLAR

Nem, szálka van benn.

ANGELA

S nem lehet kihúzni?

ADOLAR

Nem azt, mert drágább, mint szemem világa. -
Oh Angela!

ANGELA

ijedten.

Honnan tudod nevem?

ADOLAR

Valakit ismerék, ki téged ismert.
A neve -

ANGELA

fölismeri.

Adolar!

ADOLAR

karjait kitárva.

Szeretlek, Angela!
Ölelkeznek.

CARLO

Jaj, Marittám, mikor ölellek így?
Csak jó a nagy úr dolga e világon.
Nekik szabad! De itt jön! Pszt, Maritta!
Maritta jön.

MARITTA

Carlonak odanyújtva kezét, fojtott hangon.

A királyné küld -

CARLO

Oh, Marittám, édes
Maritta! Meg se is csókoljalak
Egy álló évig!

MARITTA

odanyújtja arcát s mint fenn.

Donna, – a királyné…

CARLO

csókolgatja.

Egy esztendőt mindjárt lecsókolok! -

MARITTA

valamivel hangosabban.

A királyné küld Donna Angeláért.

ANGELA

meglepetten.

Megyek! (Ha látták!)

ADOLAR

Jó barátaink!
Ők hoztak engem! Nos, hát mégis együtt?
És ily henyén? Te, Carlo, bőjtre indulsz!
Láss hozzá, míg a csók tálalva van.

CARLO

Oh, világért sem!

MARITTA

Oh, azt nem szabad!

ADOLAR

Láss hozzá, mondom, hisz a fél szemem vak,
A másikat meg másfelé tűzöm.
Indul Angelával.

CARLO

Isten veled, csók!
Megöleli Marittát.

MARITTA

Jönnek!

CARLO

El! Hamar!
Kézfogva el.
A király jön és látja az ölelkezést.

KIRÁLY

Ej, hát így őrzik az én nyájamat?
Sobrinus és Fidelio jönnek.

Uram, ugyan jól őrzöd, mondhatom,
A rádbízottakat.
Adolar jön.

Itt leltem őket -

SOBRINUS

Együtt, uram?!

KIRÁLY

Adolarra nézve.

Nem – nem; csak tévedés volt.
(Hogy már hazugságon kell kezdenem!)
Uram,
Adolarnak.

egyszerre mondok üdvözlégyet
S istenhozzádot. Jó ’tszakát, urak!

MIND

Boldog viszontlátásra!

KIRÁLY

Ég velünk!
Megy.

MÁSODIK FELVONÁS

A szín: ugyanaz, mint az első felvonás végén. Az almafához oldalt létra van támasztva. Esteledik. Királyné, Angela, Adolar, Sobrinus, Carlo, Maritta a fa árnyékában körben ülnek.

Királyné

Mondj még mesét, Don Andreo. Regéid
Nyolc napja, hogy felejtetik velünk
A hirtelen beállott árvaságot.
Navarra nem szül ilyent s ily sokat.
Tán mór fogságból hoztad e regéket?

ADOLAR

Felséged ügyesebb beszéltető,
Mint én beszélő; ennek róvja föl,
Hogy bő szavam így medréből kiárad.
A mór fogságba itt estem csupán.
Felséged sütvén rám e tűzszemet,
Melynek figyelme még a kőbül is
Regét fakasztna.

ANGELA

félre.

Oh, a régi kényúr
Minden szívhez tart hódító jogot.
Sóhajt.

Királyné

Rosszúl van Angelánk? Kérlek, leányom,
Ha séta helyrehozna, vagy a tóra
Mennél ladikba – tedd meg! Vidd magaddal
Az ifjú Carlot – majd dalol s evez.
Mi meg hallgatjuk vendégünk meséit.

ANGELA

hirtelen fölkel.

Felség, szavát parancsképp teljesítem!
Adolarnak.

Oh, csak mesélj! Tudom úgyis a végét.
Carloval el.

ADOLAR

félre.

Múlt bűnök átka! Félt, aki szeret.

Királyné

Beszélj tehát, jó Andreo.

ADOLAR

Királyné, Egyet tudok, amit, bár nem mese -

SOBRINUS

Jobb is, uram – mert jobb hitem szerint,
(Bár kedvtelést zavarni nem szeretnék),
Nem a keresztény lelkeknek való e
Pogány regéknek mérges mákonya.
S ha elfogad tőlem Don Andreo -

Királyné

Csak helyeselhetem buzgalmadat.
A kis Maritta jó hasznát veendi.
Kérlek, tisztelt és tisztelendő úr,
Vedd pórázodra e tévedt juhot,
És részesítsd oly fenkölt oktatásban,
Milyen beszédes ajkadtól telik.
Rábízzuk gondjaidra ifjú lelkét,
S utánad küldjük később Carlot is.

MARITTA

(De jó, ha így Carloval összejönnénk!
Föl kell csúfolnom ezt a csúf papot.)
Gyerünk, főtisztelendő, rég kívánom
Kezedre bízni lelki üdvömet.

SOBRINUS

Megyünk tehát, míg fölséged hivat.
Maritta és Sobrinus el.

Királyné

Folytasd tehát, uram; tudsz egy mesét,
Mely mégsem az – nem így volt-e a kezdet?

ADOLAR

Így, asszonyom.

Királyné

Csodás.

ADOLAR

De még csodásb az,
Hogy bár való igaz, mesének látszik
S a legcsodásabb, hogy én nem mondhatom
Csak kezdetét, mivel még vége nincs,
S nem is leend talán soha; ha csak
Talán felséged nem szakasztja végét.

Királyné

Mit, én? Hogyan?

ADOLAR

Regémnek hőse van csak,
Hősnője nincs még – nincs találva még.
A legszebb nő lesz az; az, akit annak
Három világban majd a hős ítél.

Királyné

Kérlek, regét s ne bókot, amilyent
Sobrinus is tud százat.

ADOLAR

Halld regémet,
Való regémet és belátva végét,
Beláthatod, hogy ami végén csattan,
Nem bók ugyan, de csók lehet.

Királyné

Ej, ej.
Beh csattanós! Hamar, – a kezdetén
S ne végén kezdjük el.

ADOLAR

Volt egy zsidó -

Királyné

Píh!

ADOLAR

Rút és megvetett.

Királyné

Jaj!

ADOLAR

Rőt hajú, -
Kancsal szemű -

Királyné

Jaj, jaj!

ADOLAR

Az ördög anyja
Se vette volna férfiszámba.

Királyné

Oh!

ADOLAR

És belsejében érzé nagy keservvel,
Hogy ő szerelmet szerelemadásért
E földön nem vehet.

Királyné

Nem ám, szegény.

ADOLAR

Ez gyötrelemmel tölté el szívét
Előbb magát gyűlölte s szörnyalakját;
Tépé haját, arcát marcangolá;
De ám a sebek ismét behegedtek
S gyötrelmök megfeneklett a szívében.

Királyné

Szegény! S még ifjú volt?

ADOLAR

Még akkor az.
Most már nem az.

Királyné

Hát él?

ADOLAR

Javában él.

Királyné

Vajon hol él? Kérlek – tovább!

ADOLAR

De végre
Hiába zúzván minden tükröt össze,
Hiába kavarván föl minden ért,
Hiába törvén szét a kést, a tálat,
Hiába kerülvén a szemeket.
Mely rút arcát visszatükrözék,
S hiába átkozván a végzetet,
Mely ily szereleműző arculathoz
Ily szeretetsóvár szívet adott:
A rútság adta gyűlölet a szépség,
A nőnem ellen fordult – s esküvék,
Hogy bármi áron, bármilyen erővel,
Egy élet árán, szív s ész erején,
Egy nőt magához kényszerít. S e nő -

Királyné

Iszony!

ADOLAR

A nők legszebbike legyen.

Királyné

Oh, balgaság!

ADOLAR

Nagy balgaság erősebb
Nagy bölcseségnél. Őt e balgaság
Oly útnak indítá, milyenre hódító,
Sem bűvös karddal vakmerő lovag
Hírért vagy hölgyért nem merészkedett.
El volt tökélve, kinccsel s vakmeréssel
Megszerzeni a legszebb drágakőt,
A legnagyobbat, legszeplőtlenebbet.
Melyet a századoknak méhe érlelt.
Jeruzsálembe ment először is.
Áronnak mellvértét, a bűvhatalmút,
Ott őrzi most a szultán kincsese.
E pajzs szívében, ott, hol Jehova
Kimondhatatlan neve írva áll,
Gyémánt sugárzott, mellyel Salamont
Megtisztelé a sábai királyné,
S mely akkora, mint szemed csillaga.
E gyémántot kalmárunk megszerezte -

Királyné

Hogyan? – De – hisz mese.

ADOLAR

Nem az!
Azt állította a szultán előtt,
Hogy amely ott van, a gyémánt hamis,
S az igazit ő bírja ős jogon.
Kiküldé a nagyúr ötvösseit,
Nagy alkimista főtudósait,
Próbálni együtt azt a két követ

Királyné

S azok se tudták, melyik az üveg?

ADOLAR

Kalmárunk aranyat rakott
Az alkimisták asztalára, annyi
Ezüstöt hordott föl az ötvösöknek,
S oly aranyos tudást a nagy tudóknak,
Hogy az üveg gyémánttá lett legott,
S kereskedőnk a nagy gyémánt fejébe
Többet kapott a szultántól aranyban,
Mint amennyiért megvette tisztjeit.
Azok pedig mind megdicsértetének.

Királyné

S a gyémánt most is a zsidó sajátja?

ADOLAR

Nem az, de másik: még szebb és nagyobb.

Királyné

Mesés! mesés!

ADOLAR

Hirét vevé a kalmár,
Midőn kövével egykor kérkedett,
Hogy Núbiának sejkje bír nagyobbal,
S meg sem pihent, míg azt meg nem szerezte

Királyné

S ezt bírja még!

ADOLAR

Nem. Ezt is elcserélte.
A híre járt, hogy Perzsia sakja el-
Jegyezte Kína császári leányát,
S galambtojásnyi gyémántot kapott
Hozomány fejébe, milynek fénye olyan,
Hogy mint a félhold fényesíti be,
Ott függvén éjjelente, sátorát.
A kalmár, núbiai szép követ
Üvegréteggel akkorára nyújtván
Föltűzte így az alvó Sak fölé,
S elaltatott őrök közül kihozta
Az igazit, amíg emennek ikre
Gyöngébb sugárral fényesíti be
A perzsa Sak királyi álmait.

Királyné

Mily vakmerés! S e kincset bírja még?

ADOLAR

A legszebb nőt még várja a zsidó.
Én nemrég láttam őt Catalóniában.

Királyné

Te láttad? Mondd, milyen?

ADOLAR

Melyik? A gyémánt
Vagy a zsidó?

Királyné

A gyémánt is, meg ő is.
Mindegyik ritka s nézni érdemes.
Sokért nem adnám…

ADOLAR

Mit?

Királyné

Én attól félek,
Hogy ez a rémes ember erre jön.

ADOLAR

Úgy lesz, ha úgy cselekszik, mint beszélte.
Navarra híre vonzza őt…

Királyné

Valóban?

ADOLAR

S ezért mondám (bár félig tréfakedvben).
Hogy még magad találod végit adni
E különös regének, hogyha nem
Királyné volnál és nem ily királyné.

Királyné

Hiszed? – A legszebb – Oh! – Így érted ezt?

ADOLAR

Nem hinnéd, szenvedélye mily merész,
S mily szörnyen bízik kincse erejében.
„Éltem felét”, így szól, „költöttem el,
Hogy ezt keressem: most másik felét
A nőt keresve töltöm, aki oly
Egyetlen szép az asszonyok között,
Mint a kövek között e tiszta gyémánt.
Szép asszonyt, úgy mond, láttam eleget,
Grófnők, szultánnők, hercegnők, királynők,
Kérőkre büszkén rá sem hallgatók,
Nem hívtak ám, mint tán hiszed, cselédet,
Nem uszítottak rám dühös komondort,
Ha csókjukért kínáltam kincsemet;
De szóba álltak, e kancsal szemembe
Belopva mosolyuk mézes nyilát,
S kábulva fényén e galambtojásnak
Titkos találkozóra hívtak el.
De én mindannyiszor megijedék
A végső árt fizetni, mielőtt
A végső árt, a legszebb asszony csókját
Enyémnek tudhatnám; mert szépre szebb jön,
De még a legszebb nem került elémbe,
S én arra vágyom és nem nyughatom,
Míg azt nem láthatom, azt az egyetlent,
Kinek látása a kétséget is
Lefegyverezze; akinek szeme
Minden más szemre nézve megvakít;
Kit látva, érzem, hogy mást nézni, vesztés;
Kiben a báj mind oly tökélyre gyül,
Hogy aki szebb akarna lenni nála,
Mert más, mint ő, – tökélyes nem lehet.”
„Mutass ily asszonyt” – mond s kancsal szeme
Mint két keresztbe fekvő üszök égett -
„Mutass ily asszonyt, s én hajába tűzöm
E csillagot – és lenne pórleány,
Irígye lesz a fejedelmi nő;
S hahogy királynő, koronázva ezzel
A császár nagy fegyverjátékain
Porondba dönti a császár leányát;
Csak érte vívja minden hős a bajt,
Királynők oly homályba esnek tőle,
Miként ha udvarhölgye volna mind,
S hírét regéli az egész világ.
Mutass ily nőt, s egyetlen csókjáért,
Mellyel leoldja rútságom pecsétjét,
Övé a gyémánt és én – meghalok.”

Királyné

Csodás egy ember! – Kérlek, mondd tovább.

ADOLAR

Nincs tovább, királyné.

Királyné

Vége! – Meghal!
Azt mondja: meghal? – Oh, szegény! – Tovább!

ADOLAR

Mondám, a vége nincs meg. Ámha lenne,
Nem-e beismered, hogy csattanós?

Királyné

A legszebb asszony! Bősz s szép gondolat!
O legrútabb, s legszebb a nő. – Csodás!
Vajon talál-e oly szépet, ki csókra -
De hisz oly szép nem létezik! – Mesédnek
Nem is lesz vége.

ADOLAR

Én is azt hiszem.

Királyné

hirtelen.

Hát mért? Hiszed, hogy nincs oly bájos asszony?

ADOLAR

Tudom, hogy van; s azért lesz végtelen
A kalmár bujdosása.

Királyné

És ki az?

ADOLAR

Ha azt meglátja, akit gondolok,
Beismeri, hogy a gyémánt kicsiny.

Királyné

Egy csók! Mi az oly forró szívkohónak?
Egy csók! Az eltünik, mint sercegő
Vízcsepp ízzó vason. – De lelkét
Lekötni és szeretni őt magáért, -
Ezzel le volna verve a zsidó!…
Bocsáss meg. A regéd oly furcsa volt,
Egészen megzavart. – Itt láttam őt,
Égő szemekkel, nyughatatlan vággyal
Kitárva karját. – Erre tart? – Oh jaj,
Mily rút lehet, hogy ily erős eszét
Rútsága ilyképp megzavarhatá!

ADOLAR

magában.

Oly rút, mily szép te – s gyermekagyadat
Rútsága mégis ím, hogy megzavarta!
Egy szolga jön.

Királyné

fölrezzenve.

Mi baj? Ki az?

SZOLGA

Felség, csupán emitt
Don Andreohoz van megbizatásom.
Uram, egy idegen, ki téged ismer,
A kapunál vár.

Királyné

élénken.

Idegen? Milyen?
Mit akar itten?

SZOLGA

Be akart lopózni,
De fölkelté a kapuőr gyanúját,
Mert álarcot viselt -

Királyné

Álarcot – és
Világos nappal? – Ó!

SZOLGA

Kérdéseinkre
Csak rád hivatkozik: mondjuk Don Andreonak,
Az ismeretlen Catalóniából.

ADOLAR

Ez ő!

Királyné

hevesen.

Ki?

ADOLAR

zavarban.

Nem lehet egyéb, hiszen, mint -
- Az ismereten Catalóniából.
Magában.

Ó, a király.

Királyné

magában. Hah, Catalóniából!
Iszonytató!

ADOLAR

Fölség, megengeded, -

Királyné

Nem engedem!

ADOLAR

Csak látni akarom -

Királyné

meggondolva magát.

Bocsáss meg, jó uram – eltévedék.
Vendég lévén, egyuttal gazda is vagy,
Fogadd vendégedet. Isten veled!
Adolar és Szolga el.

Mi bánt? Miért nem űzetem ki innen?
Mért vágyom látni… Oh, Madonna, óvj!
De milyen csáb lakozhatik a rútban.
S a vakmerésben milyen vonzalom?
Királyi trónra veti rab szemét!
„S hahogy királyné”, (mint tapad e szó!)
„A császár nagy fegyverjátékain,
Homályba ejti a királyi nőket.
Csak érte víja minden hős a bajt
S hírét regéli az egész világ.”
Én sohse láttam még ily harci versenyt.
Mily küzdelem, hol a lovag lovaggal,
Szépség a szépséggel birokra kél,
Szépség s vitézség egymásért hevűl,
Egymást dicsőjti, és dicső jutalmat
Egymásnak oszt. – Oh, mily kicsiny ez udvar!
S nekem e kert világom, hol a fák is
Oly alacsonyak, mint az emberek.
Hah, jönnek! – Oh, Madonna, légy velem.
A bolygó rém ne lásson s őt ne én.
Indul, megáll.

Mégis, ha tudnám, hogy nem lát, – kilesném.
A rútban is lehet rendkívüli,
S ha elsőnek csudáltatik a legszebb.
Nemében egy az is, ki legrútabb.
Ismét indúl.
A legszebb! Ő ítélhet joggal erről.
Látott sokat s kész drága tanúságra.
Az ilyen ember nem hízelg, ha dönt.
Mégis… ha látna tudtomon kívül! -
Hová leszek! – Leányom, ifjú Blanda,
Királyi hatalmunkkal szigorún
Meghagyjuk: rögtön térj meg palotádba! -
Sóhajtva.

Meghajlok, fölség! – Mégis néha jó,
Hogy gondomat királyné viseli.
Oh, jó uram, hogy elhagyál, nem hittem,
Hogy nélküled lányfővel járok itten.
Ha a királyné nincs, hogy tiltsa meg,
Bizony, valami bolondot teszek!
El.
Király álruhában, Adolar jönnek.

KIRÁLY

Lásd, Andreo, én még örülhetek
Fogadtatásomon, mely mást bosszantna.
Látod, jól őrzik a kapuimat.

ADOLAR

Igen, a kapuőrt kötekedő
Kedvébe lelted. Láthatád, uram,
Hogy részeg volt.

KIRÁLY

nevetve.

Igaz, csúf gőzt lehelt,
S ha nincs álcám, megcsókol a gazember.
Hová fogsz dugni hát?

ADOLAR

E kerti lakba,
Ez ablakon keresztül meglesed -

KIRÁLY

Meglesni? Oh! Meglesni udvarom!
Méltatlan ez!

ADOLAR

Azt mondd, ha vége lesz.
Én azt hiszem, nagyon, fölötte méltó.

KIRÁLY

De azt jegyezd meg, jó Don Andreo:
A játék nagyba megy, különben a
Király nem játszanék: nagy veszteség
S teljes nyerés dönthet csupán; ne hidd,
Hogy ama düledező őrtoronnyal,
Egypár paraszttal vagy hitvány futóval
Beérem: sorban áll itt -

ADOLAR

közbevág.

A királyné

És a király.

KIRÁLY

Don Andreo!

ADOLAR

No, okkal-móddal:
Mindegyikére legfölebb kisül,
Hogy ember, és hogy van hatalma rajta
Az alkalomnak…

KIRÁLY

A királyné! Hah!
Menjünk. Te lásd, ha félek-e a lestől.
Csak egytől félek: nem lesz látni mit!

ADOLAR

Majd, hogy a száraz kémlést meg ne únd,
Gondoskodom mulattatásrul is.
A pórleány, a szép Maritta, kit
Mohó szerelmeért szerelmi bőjtre
Itéltél, bennem mint védőbe bízik.
Majd elhozom, s ha nincsen ellenedre,
Kisértsd erényét… oh, tudom, gyümölcsét
Nem áhítod; de jó lesz a gyökérig
Próbálni fáját. Majd bevallod akkor,
Hogy aki nézve, elmélkedve ítél,
Gyakran csalódik! ingatag neki
Az ép fa, mert szellőtül hajlik lombja,
S vet hosszú életet velőtlen fűznek,
Pedig csak kérge látszik és ledönté
A tíz ujjával. Nyúlj hozzá, uram!
Hozzá kell nyúlni: ez a bölcseség.
Elhozzam?

KIRÁLY

El. Mit sem kerülök el,
Mire kihívsz. Ingerled lényemet.
Elég a szóból!

ADOLAR

Oh, uram, haragszol!

KIRÁLY

Don Andreo, küzdő felek vagyunk,
S a harci hév forrása megbecsülés.
Harag nem áll a sorompón belül.
Kezed’!

ADOLAR

megcsókolja.

Király, jóságod bölcseség.

KIRÁLY

magában.

Nem rendes ember! – Merre hát? Gyerünk.
Bemennek a kerti lakba. Angela és Carlo jönnek.

ANGELA

Carlo nyaka köré fonta karját, s úgy jön sántítva.

Itt láttam! Eltűnt. Itt bevárom őt!
Hadd lássa, mint ért más a hűtlenséghez.
Terhedre vagyok, jó fiú, ugye?

CARLO

magában.

Kissé nagyon szorítja nyakamat.
Aztán Maritta! Jaj!

ANGELA

Nem szólsz? Ugye,
Terhedre vagyok?

CARLO

Óh, dehogy, dehogy!
Erős legény vagyok, egy borjat is
Elvittem hátamon.

ANGELA

magában.

Hátas szamár!
Oh, ennyi szégyent tűrök egy miatt,
Ki soha egyet nem tudott szeretni.

CARLO

Jaj, a nyakam! Kérem, a karja is fáj?

ANGELA

Nem, jó fiú, csupán a lábam botlott,
S alig birok már támaszoddal is
Előbbre menni. Kérlek, el ne hagyj.
Én szörnyen szenvedek.

CARLO

Szegény kisasszony!
Csak egyre kérlek, hogy többé ne sírj.
Én azt nem állom ám! Egy vén banya
Vízkórban jósolá halálomat.
Azóta a vizet nem tűrhetem.
S kivált a te könnyeid oly nagyok,
Ha sírsz, úgy érzem, vízzé olvadok.

ANGELA

Jó fiú vagy. Tudom, ha rajtad áll,
Nem volna sírnom ok.

CARLO

Nem ám.

ANGELA

a kerti lak felé hangosabban.

S kivált, ha
Magad okoztad volna, hogy botoltam,
Sajnálni fognál s nem nevetni rajtam.

CARLO

Az isten mentsen ily gazemberségtől.
Inkább kitépném a – kutyám fülét.

ANGELA

Oly jó fiú vagy, amily szép legény.
Vezess csak erre, kérlek, ama padhoz,
A kerti laknak ablaka alá,
Itt fájó lábam megpihentetem.
Leülnek.

CARLO

Úgy, úgy; a lábát is a padra, úgy.
Jaj, jaj, hiszen hogy is ne botlanék meg.
Hisz ez a láb libának is kicsiny!

ANGELA

Oh, Carlo, botlik a te nyelved is,
De mégis jó úton jár a szíved.
Adná az isten néked az ő nyelvét,
Vagy néki a te jó, hű szívedet.

CARLO

Kinek? Kiről beszél nagyságod így?

ANGELA

Akárkiről, mindegy. (Oly haragra kezdek,
Hogy megcsörrenjen tőle ablaka.)
Tudod-e, Carlo – jer csak közelebb -
Tudod-e, Carlo, amily jó s csinos vagy,
Hogy kedvesedtől irígyellek én?

CARLO

Hehe, több lány is mondta ezt nekem.
De lássa nagyságod, viszont Marittát
Tőlem irígylik ám a férfiak.
Adolar kinyitja a kerti lak ablakát, s odavonja a királyt.

ANGELA

meghallja, de nem tekint föl.

(Ez ő!) Irígylik? Oh, nincs ám, miért!

CARLO

Ej, ej, kisasszony, őt ne kisebbítse,
Mert megharagszom ám és itt hagyom.

ANGELA

megfogja.

Kérlek, ne menj!

KIRÁLY

Káprázat! Angela!
És egy parasztripőknek udvarol!

ADOLAR

Az ám. De nem baj. Játék az egész.
Hanem vigyázz: a fiú mily erényhős.

ANGELA

Hát olyan szép neked a kis Maritta,
Hogy nála szebbet nem láttál soha?
Hát nézz reám! Csak nem szebb nálam is?

CARLO

Nem szebb.

ANGELA

Nem oly szép.

CARLO

De hát csak Maritta.

ANGELA

Parasztleány.

CARLO

Én sem vagyok lovag.

ANGELA

De az lehetsz.

CARLO

Hogyan?

ANGELA

Nézz, Carlo, rám
Gazdag vagyok, és tetszel. Légy enyém.
Elkérlek én apródnak a királytól,
Majd megtanulsz te vívni, dárdát vetni,
A módod illő, lelked daliás,
Majd a király lovaggá üt s ha az lész,
Férjem lehetsz.

KIRÁLY

Ez szörnyűség.

ANGELA

örömmel magában.

Ez ő!

CARLO

Valaki szólt.
Föl akar nézni, de Angela hirtelen nyaka köré fonja kezét,
s nem engedi föltekinteni.

ANGELA

mind nagyobb hevet tettetve.

Ne másfelé tekints!
Jó Carlo, lásd, mily sorsot szántam én
Neked! Tudnád-e ezt, hálátalan,
Rossz szívvel venni?
Carlot, ki mindig fölfelé akar nézni, megrántva.

Ide nézz, ha mondom!

CARLO

Jaj! Ez fülem volt! Udvari szokás ez?
Maritta sohse ráncigált fülön.
S egy szó mint száz: én az övé vagyok.
Én apród lenni nem akarok, én
Nem akarok vívást tanulni és
Engem vállon ne üssön a király,
Mert visszaütöm. Nem leszek lovag,
Te se kívánj, kisasszony, férjedül,
Mert nyomorúság lenne, igazán.
Szeretni úgysem tudlak, és különben
Úgy tudtam mindig, hogy a ló ökörrel
Együtt csak rosszúl bírja az igát.
Ne haragudj, lásd, én is javadat
Kívánom csak – és igazán – nem is
A fülemért – bár most is fáj – sem a
Lovagütésért: mert legyek mula,
Ha kedvedért nem hagynám hátamat
Úgy megrakatni mogyorófa-bottal,
Hogy kitelnék belőle száz lovag,
Hanem – de kérlek, csak ne sírj, kisasszony,
Kérlek, ne sírj. Az isten is megáldjon.
Térdhajtva kérlek – csókolom kezed.
Letérdel és kezét akarja csókolni, míg amaz sírva eltakarja arcát.

ADOLAR

az ablakból kardjával megpiszkálja Carlo fülét, halkan.

Megállj, füles!

CARLO

Jaj! Már megint? De nagy
Gyönyörűséged telik ebbe’. Jó, jó!
De csak ne sírj!
Adolar ezalatt kijött a kerti lakból.

ANGELA

magában.

Oh, szégyen s újra szégyen!
Mindent hallott s övé a diadal.
Ügyetlen voltam a hűtlenkedésben.
Vagy tán olyan csak ez is, mint a hűség,
Csak annak sűl el, aki szívben az?
Oh, Adolar, mint Jób tűrök miattad,
S kivánom: Isten, vedd el, ahogy adtad!

ADOLAR

azalatt intett Carlonak, hogy cseréljen vele helyet. Carlo lopva
fölkel, s azon irányban elszalad, amerre Adolar mutat, jelezve,
hogy Maritta arra van.

Tudatlanságot tettetek.
Letérdel Carlo helyére.

Ne sírj!
Ne sírj, szép Angela, férjed leszek.

ANGELA

rá sem néz.

Eredj!

ADOLAR

súgva.

Szép Angelám!

ANGELA

Pusztúlj, ha mondom!

KIRÁLY

No, legalább az egyhez hű marad most,
Ez még erény és tőle meglepő.

ADOLAR

hangosabban.

Én Angelám!

ANGELA

föltekint, kitörő örömmel.

Te vagy? Oh, hát szeretsz!
Megöleli.

KIRÁLY

Ezt is? Hát rendre járja? Adolar,
Te ismeréd?

ANGELA

kibontakozva.

Most jössz, nevetni rajtam.

ADOLAR

Nevetni ám, de nem rajtad: veled!

ANGELA

Hallád, miképp jártam meg e paraszttal.

ADOLAR

Én? Semmit! Ámha megbántott, kikap.

ANGELA

örömmel.

Hát nem te lestél ablakodból?

ADOLAR

halkan.

Én? Nem.
Tán ő!

ANGELA

Ki?

ADOLAR

halkan.

A király.

ANGELA

Hogyan?

ADOLAR

Gyerünk
Előbbre. Titkomat tudod, hogy őt
Miképp remélem meggyógyítani.
Igaz színében lássa udvarát,
Magát, királynéját és a világot.
Befontam egy mesével a királynét -

ANGELA

örömmel.

Ezért tevéd?

ADOLAR

Azért, mivel szeretlek.
Ha látja, hogy hibázni emberi,
Meg fog nekem talán bocsájtani.

ANGELA

De hát szeretsz? – Oh, féltve féltelek,
Ne vedd haragra. Egyszer csalfa voltál,
S mi akkor úgy gyötört, a régi seb,
Minden szellőre újra megsajog.
Oh, Adolar, hisz oly vakon szeretlek,
Hogy játsz’ velem, kész áldozat vagyok!

ADOLAR

Szép Angelám, oly szemesen szeretlek,
Hogy érted mást rászedni kész vagyok.
Megcsókolja.

KIRÁLY

És újra csók! Itt ez az aprópénz.
Úgy látszik, pénzem nincs már forgalomban,
S most minden itt oly csengő pénzt fizet,
Amelyre maga nyomja arca képét.
Nem nézhetem. Elég volt eddig ennyi.
Becsapja az ablakot.

ADOLAR

Lásd, Angelám, miattad játszom én itt
Tízféle szerepet. Atyád, tudom,
Nem ád nekem, mert gyűlöl. A király
Halálra ítélt és rá bízta mind
Jószágimat. Ez új ok, hogy gyűlöljön.
Atyád, tudom, szerelmes az aranyba.
Szívéből gyűlöl most s erszényiből.

ANGELA

Igen, gyűlöl, mint Adolart. De így,
Don Andreo képében nem gyűlöl.
Jószágidat úgy bízta rá a felség,
Hogy nászajándok légyenek nekem,
Ha férjhez adnak, – s csak ez az oka,
Hogy férjhez menni vonakodtam én.

ADOLAR

Csak ez? Leány, e szavad is fölér
Néhány javammal.

ANGELA

Ámde most atyám,
Ki mindig félt, hogy visszahív a felség,
Látván Don Andreohoz hajlamom,
Bíztat, legyek tied. Reméli tán,
Hogy majd beéred kisebb hozománnyal,
S övé marad a birtokok nagy része,
S kijátszva lesz s megfosztva Adolar.
Kérlek, ne ítélj róla e miatt.
Nagyon keményen szoktad fölbosszantani,
S nevedtől is a vére háborog.

ADOLAR

Vérébe’ van, te is a vére vagy.

ANGELA

Mi? Hogy gyűlölsz?

ADOLAR

Nem, az: hogy háborogsz.

ANGELA

S hát nincs okom? Mondd, nincs-e? Igazán?
De hisz mit kérdem? Adolar ledérnek
Navarra szerte híres.

ADOLAR

Ráfogás!
Egy éve nem csókoltam asszonyarcot.
(Csak úgy, hogy Angelának képzelém.)
Hát nem hiszed?

ANGELA

Hiszem, mert hogyha nem,
Megölném egyikünket!

ADOLAR

Angela!

ANGELA

Nem bírom el, hogy csak tréfára is
Más nőt szeress. – Igérd, hogy nem teszed.

ADOLAR

Igérem. Nézd, ott jő atyád.

ANGELA

Igérd meg!

ADOLAR

félre.

Ez büntetésem elmúlt bűnökért.
De kedvesebb a büntetés a bűnnél.
Úgy illik hozzá a féltés haragja,
Mint messze villám illik nyári éjhez.
Fidelio jön.

Isten hozott!

FIDELIO

Ni, ott benn egy királyné
Keresi udvarát s unatkozik,
S itt udvarolva mulat el az udvar.
Angelának.

Nos, illik, ily nyilvánosan pirulni?
Vár a királyné. Menj, Don Andreoval
Még van beszédem. Nyomba’ követünk.

ANGELA

Megyek, atyám.
El.

FIDELIO

szünet után.

Uram -

ADOLAR

félre.

Ő kezdi meg.
Jó lesz közel terelni ablakomhoz,
S kinyitni ablakát s szemét a bölcs királynak
Fennszóval.

Gyerünk, ha tetszik, üljünk ama padra.

FIDELIO

menet.

Hogy kezdjem el, hogy kezdő ő legyen?
Leülnek; a király kinyitja az ablakot.

KIRÁLY

Fidelio? Az én jó öregem?
No, ezt már bátorsággal leshetem.

FIDELIO

félre.

Tudnám csak, hogy gazember, könnyű volna.

ADOLAR

Nos hát, uram! Mivel szolgálhatok?

FIDELIO

Ismersz, uram. Én nyíltszívű vagyok.

ADOLAR

Kincstárnok vagy, ha nyitva áll szíved,
Fogadni lehet rá, hogy semmi sincs benne.

FIDELIO

De mégis van.

ADOLAR

S mi volna benne hát?

FIDELIO

Leányom.

ADOLAR

Jó helyen van; arra senki
Nem fogja őt keresni.

FIDELIO

Hát kinek
Tartasz te engem? (Gaznak néz: bizonnyal
Ő maga az.)

ADOLAR

Oh, oly becsületesnek
Tartlak, miként te engem. Kis különbség
Csak abban van, hogy Andreot te nem,
De Andreo Fideliot ismeri.

FIDELIO

Csak úgy, ahogy Fidelio megérti
Don Andreot: azaz sehogy.

ADOLAR

Lehet.
Mert az való, hogy akit én tudok,
Az más Fidelio, mint amilyent
Ez udvar ismer. Az enyim az, a-
Ki Adolart…

FIDELIO

mohón.

Isméred Adolart?

ADOLAR

folytatva.

A lányvadász királyfit
Maga vezette Angela nyomára.

KIRÁLY

Oh, szörnyűség!

ADOLAR

És együttlétüket
Besúgva a királynak, Adolar
Gazdag javának öröklője lőn.
S most attól fél – az én Fidelióm -
Hogy Adolar kegyelmet nyerve egy nap
Még számon kérheti a jövedelmet,
Mit félre tett a bölcs sáfárkodó.
Ilyen Fidelióról szólt nekem
A nálunk bujdosott vidor királyfi.

KIRÁLY

A hazug! Nos! Zúzd ízre, öregem!

FIDELIO

Beszélt veled? Tán visszajő ide?

ADOLAR

Ha akarom.

FIDELIO

Hogyan?

ADOLAR

Kikémleni
Küldött, ha Angela szíve övé még.
S ha mondanám, hogy az, s hogy a király
Haragja engedett, tán visszajönne.

FIDELIO

hirtelen.

Hogy tetszik néked az én Angelám?

KIRÁLY

Mi ez?

ADOLAR

Oh szép! Mily vak volt a királyfi.
Hogy kétszer hagyhatott reád ily gazdag,
Nagy kincset!

FIDELIO

Így hát azt tanácslanád
Neki, hogy visszajőjjön érte, mit?

ADOLAR

Bizony, nem adhatnék okosb tanácsot.

FIDELIO

És mit kapsz tőle jó tanácsodért?

ADOLAR

Aligha annyit, mint amennyit érne.

FIDELIO

A lányt tekintve, vagy a hozományt?

ADOLAR

Egyből sem annyit, mennyit én kivánnék.

FIDELIO

És mennyi az?

ADOLAR

A lány egészen.

FIDELIO

Jó.

ADOLAR

S a hozomány…

FIDELIO

közbe.

Negyede! Nem? Fele!
Mondjuk: fele.

KIRÁLY

kifakad.

Gazember.
Gyorsan visszavonul.

FIDELIO

föltekint.
Mit? Mi volt ez?

ADOLAR

Azt mondtam, hogy gazember volna az,
Ki ennél többet várna egy apától,
Ki becsülettel szerzé – ősz haját.
Fölkelnek.

A lány enyém. De hát mikor s hogyan?

FIDELIO

előrejönnek.

Erről beszélünk még; nehéz dolog
Úgy kell megesnie, hogy a király,
Ha visszatér, a kész kötést találja.
Ha Adolar, mint mondod, nálatok jár -
Oh, gyűlölöm e hetyke fattyút! akkor
Megesnék, hogy békűlten visszahozza.
Ez az, minek útját bevágni kell.
Tied lesz Angela, minél előbb.
Holnap, ma még, ha módját ejthetem.

ADOLAR

Mért oly sietve?

FIDELIO

Még kérdezheted.
Hogy Adolar, ha visszajönne – oh,
Bár jönne csak! Csak jönne vissza úgy,
Hogy veszni lássa örökét örökre!
Hitemre, kezdelek szeretni.
Kezét szorítja.

Vőm vagy.
Vőm léssz ma még. Csak hadd gondolkozom.
Úgy kell kifőznünk, hogy látszatra én
Ne tudjak róla; titkos esküvőn.
Majd még meghányjuk. Jer velem!

ADOLAR

Azonnal.
Az ablakhoz megy, s kopogtat.

A köpenyem!
A király jön, s ráadja a köpenyt.

Hogy tetszik ez, uram?

KIRÁLY

Oh, a kerítő! Lesz szavunk ez ügyről.
Hol láttad Adolart, mondd, és mikor?

ADOLAR

Sehol, uram; csak hírből ismerem.

FIDELIO

Gyerünk!

ADOLAR

fölvette a köpenyt.

Ki az?

A jelenet alatt beesteledett az idő: Sobrinus és Maritta jönnek.

FIDELIO

Jó estvét, tisztelendő!
Hová ez elszakadt köténnyel!

SOBRINUS

Rám
Bízák megfoldozásra lányerényét.

FIDELIO

Nem állja már a varrást.

SOBRINUS

Megkisértem.

ADOLAR

sugdosott azalatt Marittával.
Ott, ama kerti lakban a király les:
Csábítsd, ha szólít s fond be, ha kisért.

SOBRINUS

Mi az?

ADOLAR

fenn Marittának.

Mondom, vigyázz a lányerényre,
Mert foltot ejthet rajt a foltozó.
Indul.

SOBRINUS

Majd ejtek én egy jó goromba foltot
Az ily goromba zsákon! Ily beszéd!
Szent emberen…

ADOLAR

Jó éjt; szürkül s borúl.
Én nem vagyok szent ember, s így nem illik,
Szép lánnyal lennem ily késő időn.
Jó éjszakát.
Fidelioval el.

SOBRINUS

Menj – félszemű bagoly!

MARITTA

félre.

A kerti lakban? Jó, e padra ülök.
Megállj, húszéves szent! Kerülj kezembe,
Tudom, többé ily hetykén nem ítélsz.

SOBRINUS

körülnéz.

Hol vagy, leányom?

MARITTA

Erre, szentatyám.
Fáradt vagyok.

SOBRINUS

Pedig a cél mily messze!
Melléje ül.

KIRÁLY

kinyitja az ablakot.

Új pár? A pórleány meg Sobrinus.
Az égnek hála, itt nincs félni mit.

SOBRINUS

Oh, lányom, lányom, mivé vagy leendő!
Oly fiatal s már ennyi vétkezés.

MARITTA

Oh, tisztelendő, édes tisztelendő,
Ha vége van, be kár, hogy ily kevés.

SOBRINUS

Hajadon lánynak szökni egy legénnyel…

MARITTA

És visszajönni mégis férj nekűn!

SOBRINUS

Világgá menni védtelen erénnyel!…

MARITTA

S még visszahozni, oh, ez szörnyű bűn!

SOBRINUS

Még visszahozni, mondod? Micsoda?
Hát higgyem, hogy Carlod oly ostoba?

MARITTA

Már így nevelték. Majd volna okosabb:
Nem volnék lány már, csak lett volna pap.

SOBRINUS

Ha pap lett volna, érted, a babád?

MARITTA

Ha pap lett volna, aki összeád.

SOBRINUS

S mit adnál annak, aki összeadna?

MARITTA

Hát eskető gyűrűre – ujjamat.
Odanyújtja.

SOBRINUS

megfogja.

De hátha ujjad ujjában maradna?

MARITTA

Hjah, pappal ujjat húzni nem szabad.

SOBRINUS

félre.

Ez kitanult. De fenekére nézek.

MARITTA

félre.

Na, jaj neked, ha valaki kinézett!

KIRÁLY

Dicső dolog: ez aztán furcsa gyónás!
Fordítva megy: a cethalat eszi Jónás.

SOBRINUS

Lásd, szép Maritta, bőjtre vagy ítélve.
De rám ha hallgatsz, majd csak elbirod.

MARITTA

Azt hiszem, mert csupa bőjtön élve,
Mégis látom, hogy meggyűlt a zsírod.

SOBRINUS

A mérték teszi és az óvatosság.

MARITTA

Paptól nem árt meg: tapasztaltak mondák.

SOBRINUS

Hát mernéd magad a konyhámra bízni?

MARITTA

Jaj, félek ám: nagyon találnék hízni.

KIRÁLY

Nem állom! Elragad a jelenet.
Várj, szent pogány, majd kapsz keresztvizet.
Egy vizes kancsóból csöpögtet Sobrinus orrára.

SOBRINUS

Ni, esni kezd. Pedig felhőt se látok.
Törli az orrát.

Kezed, Maritta, legyünk jó barátok.

MARITTA

Te az vagy: jó barát. De én – hogyan?
No, mért tekintesz oly borzalmasan?

SOBRINUS

arcát törli.

Én nem tudom… nagyon rosszul vagyok.
Hőség fullaszt, s hideget izzadok.
Fölkel.

Gyerünk odébb; csak addsza kis kezecskéd

MARITTA

Már vissza?

SOBRINUS

Nem, folytassuk még a leckét.

KIRÁLY

kijön.

Sötétedik. Nem ismerhet reám.
Megkergetem. Megállj, te hűtelen csősz!
Nem mégy tovább az úrnak szőllején – Pszt

SOBRINUS

Mi volt ez? Csitt!

MARITTA

félre.

Ez Carlo!
Fenn.

Semmi. Én
Pisszegtem (Jaj, ez ő, hogy szabadulok?
Hah, jó lesz így!) Oh, édes tisztelendő!
Bánatosan vállára csüggeszti fejét.

KIRÁLY

bokor mögül.

Pszt! pszt!
Maritta int a bokor felé, hogy hallgasson el.

Mi az? A leány int? Nekem?

SOBRINUS

Sohsem hallottam én itt ennyi tücsköt.
De mondd, Maritta, mely baj szomorít?

MARITTA

Magamba szálltam. Oh! Bűnös vagyok.

SOBRINUS

No, az való. De…

MARITTA

Lássa, tisztelendő.
Ne is titkolja. Érzem ér, s tudom.
De lássa, így üldöz természetem,
Hogy minden ingerel, mi tiltva van.

SOBRINUS

Ej, ej, de hát legyőzni nem bírod?

MARITTA

Nem én! Olyan, mint megjósolt csapás.
Ahogy kerülöm, úgy botlom belé.
S ha látok -
sikolt s a fára mutat.

Jaj!

SOBRINUS

Mi bánt?

MARITTA

Oh, nézd!

SOBRINUS

Mi az?

MARITTA

fölmutat.

Ez kell nekem! Nem látod? Ott, az alma!
Ott, az a szép; a szélső ágon függ.
A tetején!

SOBRINUS

Hiszen, ha alma kell csak, -

MARITTA

Nem alma kell csak! Ez kell egyedül.
Én meghalok, ha meg nem ehetem.

SOBRINUS

Oh, Éva, Éva!

MARITTA

cirógatja.

Kérlek, jó atyám,
Szakítsd le ezt az almát énnekem,
S jóságodat én sohse feledem.

SOBRINUS

Eh, tréfa! Én csak föl nem mászhatom!

MARITTA

létrát hoz.

Nézd, itt a lábtó. Menj föl, majd fogom.

SOBRINUS

De ily magasra!
Más almát mutat.

Ezzel is beéred!

MARITTA

szenvedéllyel.

De engem az bánt egyedül – nem érted?
Nem látod, mint bólint elém, felém,
Mint bíztat pozsgás arca, hogy enyém?
Nézd, mily piros, mily érett, gömbölyű.
A többi hozzá képest keserű.
Oh, nincs oly szép egy tündér keble halma,
Nincs a világon, nincsen több ily alma!
Betegje vagyok -
szívére

híját érzem itt!
A bokor felé.

Megcsókolhatnék érte valakit.

SOBRINUS

Csodálatos lány. Már csak megteszem.
Fölhág.

MARITTA

Csak gyorsan! Tartom!

SOBRINUS

az utolsó fokon.

Jaj, nem érem innen!

MARITTA

Fölebb.

SOBRINUS

Az ám, a lábtó elfogyott!

MARITTA

Az ágra!

SOBRINUS

De ha nem bír el.

MARITTA

Lehullsz
Ölembe!

SOBRINUS

Hát, szent Baptista nevében!
Elhagyja a lábtót.

KIRÁLY

előront, s eldönti a lábtót.

Pokol nevében.

MARITTA

nyakába ugrik.

Carlom, édes almám!
Megcsókolja.

SOBRINUS

fenn.

Megvan! Maritta! Megvan! Itt hozom.
Hohó! A létra! Merre van a létra!

MARITTA

Keress te csak! Hahaha, ez dicső!
S hogy elértettél. Ezért ráadást kapsz.
Csókolja.

KIRÁLY

Hová legyek? Soha ily tűzesőt.

MARITTA

Hát nem csókolsz meg?

SOBRINUS

Létrát ide, mondom.

KIRÁLY

szabadkozva.

Hiszen a csókot tiltja a király.

MARITTA

Jaj! A király!
Föltalálja magát.

Nem Carlo! Jaj!
Egy sikoltással mintegy ájultan eldűl.

SOBRINUS

kidugja fejét az ágak közül. A hold kisüt.

Zsivány ez?

KIRÁLY

Marittát tartva.

Ájult! Mi szép ez alélt leány!

HARMADIK FELVONÁS

Ugyanazon szín. Király, Maritta, Sobrinus ugyanazon helyzetben, mint a második jelvonás végén.

SOBRINUS

Ki ez? Nem szólhatok. Ha rabló, elver,
Ha jó barát, elárul. Csak ne állna,
Mint egy szobor. Mozdúlni sem merek. Jaj!
A tiltott alma. Kékre föst ez ág:
Mint szilvát szednek majd az almafáról.

KIRÁLY

ki eddig a holdvilág fényében mereven nézte Marittát.
Alélt leány! S karomban tartom én!
Milyen csudás e visszafojtott élet!
Az ablak zárt, de a ház csupa fény,
S a szív meleg, bár kizökkent a lélek.
Kelthetném… s tilt egy kába érzemény,
Pedig halálnak sohsem engednélek.
Élet s halál nem ily szép halovány.
Maradj csak így, te szép alélt leány!

Maritta föltekint, anélkül, hogy a király észrevenné, s aztán ismét behúnyja szemét.

KIRÁLY

Megrezzen! Oh rést lelt a kandi hold
Szemhéja csipkés függönyén keresztűl.
És lüktet vére, amely fagyva volt,
S keblén a fodor, mint a hab rajtja rezdűl,
A bimbóajk levélt levélre old,
S szív léget és kiönti fűszerestűl;
S bokrából hívja méla csalogány;
Az élet szép, oh ébredj, szép leány!
Az almafa alatti pázsitra teszi.

MARITTA

félre.

Csak nem hagy itt?

KIRÁLY

Virágnak ébredj, illatos gyepen,
Mint álmából a zárt hajnalka kelyhe.
S el innen!
Indul és visszanéz.

Félek, csókkal ellepem,
S nem fér ajkadhoz élted könnyű pelyhe.
Csak homlokod’! Szemed’! – De nem! De nem!
A vágynak is már elrútítna szennyje.
Futok. Mint holdat a bibor korány,
Csak tünni láss, ha ébredsz, szép leány!
Indul.

MARITTA

sóhajt.

Oh, jaj!

KIRÁLY

megáll.

Sohajt!

MARITTA

ijedten.

Ki az?

KIRÁLY

visszajön.

Becsületes
Tolvaj, ki csókodat lopá; adósod,
Ki fél, hogy sohsem engeded fizetni.

SOBRINUS

Pszt! – Jaj, nem tágít. Itt rothadhatok.

MARITTA

Oh, szégyelem!
Eltakarja arcát.

KIRÁLY

Kérlek, ne sírj!

MARITTA

Ki vagy?

KIRÁLY

Akárki; senki, ha úgy akarod.
Gondold, rossz álom képe, mely gyötört,
S mely eltűnik, mihelyt a regg kinyilt.
Hunyj szemet s nyisd ki: már nem leszek itten,
S dörzsöld szemed s fohászkodj: Hála isten.
Menni akar.

MARITTA

Maradj, uram. Bár… nem t’om, mért marasztlak.
Mert rosszúl esik, ahogy megismertél:
De, hidd el, még rosszabbúl esik az,
Hogy bántva menj, holott – mi tagadás? -
Én voltam ám itt a megtámadó.

KIRÁLY

Hisz láthatád, hogy nem védtem magam.

MARITTA

Annál rosszabb, hogy így, éj idején
Orvul rohantalak meg, védtelent.

KIRÁLY

Csak volna sok ilyen pazar zsivány,
Divatból menne a kardviselés.

MARITTA

Gúnyolsz, uram. Tudom, hogy megítélsz.

KIRÁLY

Hogy többet adtál, mint ami megillet?

MARITTA

Hogy néked adtam, ami mást megillet,
S hogy ily mohón kinálom annak is.
De lásd, a bölcs király akarja így.

KIRÁLY

Mit? A király? Hisz ő az, aki tiltja!

MARITTA

Hát ez nem annyi, mintha rendeli?

KIRÁLY

Hogy érted ezt?

MARITTA

Lásd, ifjú a király
S szép, mondhatom: valóban csókra termett.
De amily ifjú s bölcs, csodára vennéd,
A csókhoz mégis mily kontárul ért.

KIRÁLY

Ej, ej! Pedig hát volna felesége?

MARITTA

Van ám; de, istenem, nincs ebbe’ jó!
A feleség nem csókolni való.

KIRÁLY

Ugyan?

MARITTA

Azaz megcsókolhatja éppen,
Szokásból, tisztességből, tréfaképpen,
Ha kis haragra megkérleli szépen,
De nem ám igaz csókoló kedvében.

KIRÁLY

Mért ne csókolná?

MARITTA

Furcsa gondolat!
Minek csókolja, ha úgyis szabad?

KIRÁLY

Ez furcsa logika – de tán nem is:
Tán áll azért épp, mert kétszer hamis.

MARITTA

Nem érted? Oh, no látom, téged is
Már nőhöz adtak húszéves korodban.

KIRÁLY

Azaz… hogy van nőm.

MARITTA

Ugye bár? Megmondtam!
Így rendes csókhoz érthetsz, meglehet,
De édes csókhoz édeskeveset.

KIRÁLY

Hát az milyen?

MARITTA

Jer hát közel egészen,
Nem illik ezt kiáltani merészen.
Nem értik azt meg, csak suttogók,
Hogy mi az édes, az igazi csók.
Nincs abba’ jog, nincs akarat, se szándék.
Nem csere az, de kölcsönös ajándék.
Szűli a perc váratlan, hirtelen,
Midőn egy szikra gyújt két födelen.
Édes a csók, ha alszik kedvesed
S mit önként adna, lopva elveszed;
Édesb a csók, ha durcás ajakat
Megrablasz csókért, melyet az nem ad.
Legédesb csók, ha minden szomjú fél
A csókot adva, csókot lopni vél,
Ha vágyát érzi csak, de nem jogát,
Csak venni vágy s nem érzi azt, hogy ád.
Ám ilyen csókot is százat terem,
Nem házasság, de édes szerelem;
De ami ennek is még mézet ád:
Ha a világ, az irígy, mostoha,
Mint őrszem leskelődik rá s reád,
S jön perc, hogy érzed: Mostan vagy soha!
S a karba kar és ajkra ajk repűl,
S minden erő s érzés az ajkba gyűl,
Mindenik első, végső mindenik,
Mindenik csókol és csókoltatik.
A vágy, mint búvár, amint vízbe ére,
Leszáll a pillanatnak fenekére -
Oh, egy arasznyi percben mennyi kincs!
Nem csók az, hidd el, amely tiltva nincs!

KIRÁLY

szünet múlva.

Oh, ilyen csókot én nem ismerek!

MARITTA

ránéz.

Azt meghiszem. De – hisz a föld kerek.

KIRÁLY

Hogy illik ez rá?

MARITTA

Mint bajusz oly ajkra,
Mely nem csókol, de panaszkodik rajta.

KIRÁLY

átfogja derekát.

Csókolj meg!

MARITTA

felugrik.

Elfogyott az alma már!
Más nem maradt, mint az üres kosár!

KIRÁLY

Melyik kosár?

MARITTA

Mit te imént adál,
- S most jó ’szakát;
Elszalad.

KIRÁLY

Oh, én bolond! Megállj!
Utána siet.

SOBRINUS

Az égnek hála! Elpusztultak innen;
Próbát teszek, lemászni létra nélkül.
Lenéz.

Jaj, jaj! Hisz ez a fa nőtt! Fölfelé
Félig se volt ily hosszú. Jaj, ki ez?
Elbujik.

ADOLAR

jön.

Itt várom majd Fideliot.

SOBRINUS

Segítség.

ADOLAR

Mi ez?

SOBRINUS

Tovább nem bírom el. Segítség!

ADOLAR

Haha! A pater! Hogy kerülsz oda?

SOBRINUS

Létrán. Az könnyű volt. De le! Segíts le!
A létrát eldöntötte egy pimasz.
Oh kérlek, vedd föl és támaszd ide.

ADOLAR

(Óh, ez dicső! Te áldott almafa,
Te nékem gyönyörűn gyümölcsözöl!)
Ej, szentatyám: nem illik az idő
Elébe nyulni; ifjú alma vagy még,
Pár hónap kell, amíg megérsz s lehullsz.

SOBRINUS

De én nem akarok lehullani.

ADOLAR

Hát itt akarsz rothadni? Jó így is.
Az almák dísze vagy! Nincs oly piros
A kertbe’ több; kissé fanyar ugyan,
De az sebaj. Jó csiger lesz belőle.

SOBRINUS

Hát nincsen benned irgalom?

ADOLAR

De van.
A létrát fölteszem; de e föltétel
Egy másik föltételbe fog kerülni.

SOBRINUS

Csak mondd! Hamar!

ADOLAR

Éjfélkor összeadsz
Egy párt, mely várni fog a kápolnában.

SOBRINUS

Egy párt! De kit?

ADOLAR

Azt majd meglátod, akkor.

SOBRINUS

De mért nem most? Így nem merem igérni.

ADOLAR

félre.

Nem mondhatom, hogy Adolar lesz ott,
Mert akkor inkább itt hál három éjjel,
És azt se mondhatom, hogy Andreo,
Mert úgy nem áll meg a frigy Adolarral,
S utóbb Fidelio széttépheti.

SOBRINUS

Mondj mást; akármit, csak ne ezt.

ADOLAR

Csak ezt.

SOBRINUS

De a király! Tudtán kívül…

ADOLAR

Figyelj.
Ha jelt hoz majd a vőlegény, hogy azt,
Mit ő kíván, felsőbb is helybehagyta,
Úgy megteszed?

SOBRINUS

Ily jelre megteszem.

ADOLAR

Megesküszöl?

SOBRINUS

Megesküszöm.

ADOLAR

odatámasztja a létrát.

Siess hát.

SOBRINUS

Oh, jaj! Az a kigyó! De megkerül.
Lejön.

Uram, csak egyet még: szent a titok!

ADOLAR

Szent a titok a szentatyáról.

SOBRINUS

Ott jön
Fidelio. Ne szólj neki!

ADOLAR

Ne félj!
Fidelio jön fáklyásokkal.

FIDELIO

Ni, Sobrinus! Már kérdez a királyné.

SOBRINUS

Hozzá megyek.

FIDELIO

Csak várd be, erre jön.

SOBRINUS

félre. Mit mondok, hogyha a lányt kérdezi?

ADOLAR

Fideliónak. Ma éjjel elveszem még Angelát
Rávettem Sobrinust, hogy összeadjon
Tudtod nélkül.

FIDELIO

Hogyan?

ADOLAR

Titkát tudom.
Csak küldd a kápolnába Angelát,
Éjfél után majd én is ott leszek.

FIDELIO

Majd odaküldöm. Csitt. Jön a királyné.

Királyné

kísérettel s fáklyásokkal jön.

Hol Sobrinus? Oh, itt vagy, szentatyám?
Hát a tanítvány, akit rád bízánk?
Valóban, jobb kezekben hittük őt,
Semhogy ez órán kelljen így kutatnunk.

SOBRINUS

Felség, egy gazfi, egy sehonnai,
Egy jöttment ember, akit én soha
E kertben itt nem láttam, ránk ütött,
S míg én futottam…

Királyné

Ugyan! Hát futottál?

SOBRINUS

Az őröket segédül hozni el,
Eltűnt a lány is, ő is. Bizonyos,
A lány bújik előle, mert ijesztő,
Undok egy gazfi volt.

Királyné

Tán rőt hajú?

SOBRINUS

Nem láttam jól; de annak kelle lenni.
Csúf volt nagyon.

Királyné

Tán kancsal?

SOBRINUS

Tán az is.
Minden, mi undorító, rajta volt.

Királyné

félre indulatosan. Ez ő! Bizonnyal ő. S e pórleány
Oly szép neki, hogy véle szóba álljon?
A nyomorult ne látott volna szebbet?
Fenn. De hol is van az a leány?

SOBRINUS

Királyné,
Tán küldenők ki rá az őröket,
Hogy megragadják és korbáccsal űzzék
El innen?

Királyné

Ha! Korántse! Szót se erről!
Mesebeszéd! A lány a tisztelendőt
Felülteté – ez az egész.

SOBRINUS

az almafára néz.

(Föl ám!)

Királyné

S ezért egy vándort, aki tán pihenni
Betért a kertbe, korbáccsal kivernénk?
Ej, szentatyám, nagyon is kész vagy ám
Korbáccsal elveretni tenhibádat
A mások hátán.
Félre.

Látnia kell engem.
Csak erre térne! Jó ’szakát, urak.
Én még egy percre itten mulatok
S holdfénynél élvezem e hűvös estét.

SOBRINUS

De a leány…

Királyné

Bízd csak reánk, uram.
Mert rád ha bízzuk, félek, sohse látom.
Most jó ’szakát!… Don Andreo, maradj!
Fidelio, Sobrinus, férfikíséret el.

ADOLAR

Felség…

Királyné

félrehúzza.

Don Andreo, lovag vagy?

ADOLAR

Az.

Királyné

S hallgatni tudsz oly jól, amint beszélni?

ADOLAR

Tudok, királyné, mindent, mit kivánsz.

Királyné

Hogy tudsz hallgatni, arra van jelem.

ADOLAR

Miféle?

Királyné

Az, hogy tőlem titkolád,
Hogy zord regédnek folytatása van.

ADOLAR

Nincs – mostanig.

Királyné

De van. Tudom, hogy – itt van.

ADOLAR

Ki?

Királyné

Az a kalmár.

ADOLAR

A gyémánt ura?

Királyné

Tudom, hogy itt van.
Súgva.

Látni akarom.

ADOLAR

Felséges asszony!

Királyné

Nem felséges asszony.
Neki nem az. – Megérts, Don Andreo,
Nem akarom, hogy lássa a királynét.
Mert szenvedését szánom, s hogy ha úgy lát,
Királynénak: korbáccsal kell kiűznöm.

ADOLAR

De undok arca -

Királyné

Látni nem fogom.

ADOLAR

És a te bájod -

Királyné

Ő se lásson engem.
Éjféli órán szólok itt vele.
Értsd meg, Don Andreo: e férfi sorsa
Egész valómban meghatott. Keserve
Gyógyíthatatlan, mondod, s vége nincs,
Jó hát, én úgy hiszem, meggyógyítom.

ADOLAR

Boldog zsidó!

Királyné

Nem úgy, mint gondolod.
A legszebb asszony? jó. Ha az vagyok…

ADOLAR

Bizonnyal az!

Királyné

Tanúlja meg az egytől,
Hogy mint te mondád, a gyémánt kicsiny,
Hogy csókot vásárolni nem lehet.
Így nem leend örök a bujdosása,
Így vakhitéből majd kigyógyítom,
S belátja végre is, hogy h’jába kóborg
Világról új világra, ha a legszebb
Legjobb egyúttal.

ADOLAR

Úgy teszek, királyném.
Ahogy parancsolod. Éjfélre itt lesz.

Királyné

S ne mondd neki, ki várja és mi célra.

ADOLAR

Csak annyit mondok, hogy akit keres,
A legszebb asszony fog vele beszélni.

Királyné

S most menj, Don Andreo, keresd Marittát
És küldd a palotába.

ADOLAR

Megkerítem.
El.

Királyné

utána.

Don Andreo!… Késő!… Ha visszahívnám -
Nem! Újra küldeném. Egy gondolat
Bilincse tart lekötve reggel óta,
S nem rázhatom le, s mind jobban zörög,
Minél jobban kivánok futni tőle.
Ne zúgj, szívem! Szándékom istenes.
Szándékom-e? Beszédem az, tudom.
De hát a szándék? – Mért áhítom azt
A bolygó rémet megállítni? – Oh!
Csak nem kisért a kincs, mely nála van?
Nem az! Tán a hívság próbálni rajta
Szépségemet? – De hisz nem láthat éjjel,
Természetellenes egy vonzalom,
Mely készt hajolni biztos sziklatőről
A forró örvény habjai fölé.
Ez ember szíve ily örvényes ár.
S dübörgő csapkodása rémít, üldöz,
És vonz magához, mint a bűn. A bűn!
Nem! Volna szép, mint hódító Apoll,
Mint győztes Sándor, gazdag és hatalmas.
Nem vesztegetnék rá egy jó napot;
De a bősz átok, amely rátapadt,
A vészes tűz, mely vérét kergeti,
S a gondolat, hogy kóbor életének
Én tűzhetek tán boldog véghatárt -
Óh védj, Madonna, hiú elbízástól.
Lefekszem s csak hajnalra ébredek.
S ha szűz ajakkal megcsókolt a regg,
Ne bántson semmi, csak a gondolat,
Hogy olyat álmodék, mit nem szabad.
El a nőkísérettel.
Maritta futva jő, s utána a király.

MARITTA

Kérlek, ne üldözz!

KIRÁLY

Oh, kérlek, ne fuss.

MARITTA

Ha szidnak otthon, nem védsz meg, tudom.

KIRÁLY

Oh hát maradj velem! Nem szidlak én.

MARITTA

Illetlen volt maradnom eddig is.

KIRÁLY

Illetlen volt kőnek maradnom eddig.

MARITTA

Mért kérsz olyant, mit meg nem adhatok?

KIRÁLY

Nem adhatod? Milyen vagy hát valóban?
Szavaddal hívsz s kezeddel eltaszítsz.
Mi tréfa benned és mi a való?
Mi benned a gonosz és mi a jó?
Mért töltesz így meg habzó szerelemmel,
Ha ellököd az áradó pohárt?
S ha engedek, mért állok szégyenszemmel,
Mint aki dőrén bíztatásra várt?

MARITTA

Az tréfa volt; kissé tréfás vagyok.
Tréfára vettem – s most a tréfa sok.

KIRÁLY

Csak tréfa! Mért nem mondtad ezt elébb?
Ha tréfa, hát csókolj meg tréfaképp!
Átöleli.

MARITTA

kibontakozva.

Hiszen a csókot tiltja a király!

KIRÁLY

térden.

Ha tiltja, rendeli, szavadnak állj!
Éreztem csókot, százat, ezeret,
De édes csókot édeskeveset.
Ha ajkadról ily ingerlők a szók:
Mi méz lehet ily ajakról a csók?
Lásd térden azt, ki mástól sohse kért -
Oh, meghalok egy árva csókodért.
Megcsókolja ruháját.

MARITTA

félre.

Szegény király, fáj érte a szívem.
Ha még soká nyög, félek, megteszem.

KIRÁLY

Most néma lettél, mint siket valál?
Oh, szólj, beszélj – a hallgatás halál.
Lásd, hallgatást is venne más igennek,
Én tiltó, durcás ajkadat lesem meg.
Más, így ha ég, erőszakot kisért,
Én kerülöm az üdvöt is, ha sért.
Más dallal csábít és kacagva vet meg,
Én nyögve kérlek: csókolj meg, szeretlek!

MARITTA

ijedten.

Oh, kérlek, ezt ne! Csókot kapsz talán -
De szerelem – oh, az nem tréfa ám!

KIRÁLY

levonja magához.

Csókolj gyűlölve hát, ha nem szeretve!

CARLO

távolban.

Maritta! hol vagy?

MARITTA

örömmel.

Carlo! Hagyj, uram.

KIRÁLY

fölugrik, s megfogja.

Az égre, nem, míg szód beváltva nincsen.

CARLO

künn.

Maritta!

MARITTA

Máskor! Majd beváltom aztán!

KIRÁLY

Mikor?

MARITTA

zavarban.

Ma éjjel.

KIRÁLY

Jó! E kulcsom itt
Kinyitja a királyné külső termét,
Ahol te hálsz.

MARITTA

Honnan szerezted ezt?

KIRÁLY

Mindegy. Majd eljövök.

MARITTA

Az égre, nem!
Add azt a kulcsot.
Elveszi.

Ezzel szabadulok,
S éjfélre itt leszek.

KIRÁLY

Igéred ezt?

MARITTA

Igérem. Oh, de menj!

KIRÁLY

Megyek.
Félreáll.

CARLO

jön kiáltva.

Maritta!

MARITTA

eléje.

Carlo!

CARLO

megöleli.

Maritta! Hála minden szentnek!

KIRÁLY

Hogy csókolóznak! S én csak nézem így,
Mint szomjú szarvas, kit hűs csermelyétől
Egy bárgyú gyermek lépte elriaszt.
Nem bírom el! Oh, éjfél, hajnalom!
Jövel hamar! El – ezt nem nézhetem.
El.

CARLO

Mértföldeket futottam körben érted,
Minden bokorba bújtam és hiába.
Hol hagytad azt a pátert!

MARITTA

a fára néz.

Jaj! A pátert!
Egészen elfeledtem a szegényt!
De hála isten – itt a létra már:
Lemenekült. A fára csalogattam.

CARLO

Jaj! Értem! Úgy mint engemet egy ízben,
Mikor csókért nagyon faggattalak.
Hát ő is! Jaj be kár, hogy már lehozták.
Kedvem keletkezik almát leverni.
Még ő is! Jaj, Marittám, hát ha tudnád -
A ménkű üssön ebbe a királyi
Szent gazdaságba! Képzeld, engemet
Egy hölgy kínálgat, hogy lovag legyek
És férje! Hallod-e: a férje én!

MARITTA

No persze! Ej, hogy ránk ehűltek itt!
És itt tanítnak tisztességre minket!
De hallga csak, valaki jön felénk.
Adolar jön.

ADOLAR

Mi lelte az én bölcs királyöcsémet?
Találkozom vele s reám se ismer.
Kérdem Marittát s szótlan erre mutat,
S tovább rohan. Az ördöngős leány
Csak nem zavarta meg oly hirtelen?
De hol lehet?
Kiált.

Maritta!

MARITTA

Ki van itt?

ADOLAR

Én, Andreo. Magad vagy?

MARITTA

Carlonak integetve.

Egymagam.

ADOLAR

Nem volt találkozód itt a királlyal?

MARITTA

Volt is, lesz is! csak tudnám, hogy minek?

CARLO

félre.

Mit a király? A király?

ADOLAR

Ha lépre viszed őt
S botlása mellett szerzesz tanújelt,
Úgy kötve lesz, átnézni a szitán,
S év múlva koma lesz a paszitán.

MARITTA

Az ám; de nékem nem kell komasága!
Az ily nagy úrnak nagy a kívánsága,
S ha csak felét kivánja, mit igértem,
Vagy a vendéget, vagy a gazdát sértem.

ADOLAR

Ne félj – igértem, hogy megmentelek
Jó s rossz indulatától egyaránt,
Csak most segíts az én ügyemben engem.
Ma éjjel titkon összekelek én
Fidelio lányával, Angelával.
Rávettem a papot, hogy összeadjon.

MARITTA

Ugyan miképp?

ADOLAR

Ez almafával itt.

MARITTA

Hisz ez lopás! Ide én ültetém,
S így alma s eskető joggal enyém!

ADOLAR

Jaj, feleselni nincsen most idő.
Az esketést a pap csak úgy igérte,
Ha jelt hozok, amely megvédi őt,
Mert a királytól fél, ha visszajő.
Mármost te hozz ily zálogot nekem.
Találkozód órája mi?

MARITTA

Ma éjfél.

ADOLAR

Találkozók dicső találkozója!
Épp jókor. Húzd le, kérlek, ügyesen,
Miként ha az ujjával játszanál,
Pecsétgyűrűjét s szökj hozzám vele.

MARITTA

Be könnyen játszik a kettőnk ujjával.
Az ily nagy úr nem ád ám semmit ingyen.

ADOLAR

Hisz gazdag vagy te abban, amit ő kér.

MARITTA

Ej, jó uram, ez nem nagyúri erdő,
Melyből kaszálót, kertet vágnak, és
A többi erdőnek csak megmarad.
Oly kincsem ez, hogy koldusa vagyok,
a csak egy batka híja. Nem, uram!

ADOLAR

De kérlek! Tönkretennéd, mit a jó sors
Ügy-bajjal összefont? Mikor lesz ismét
Kezünkben a király meg papja is?

MARITTA

Kezedben volt a pap. Mért hagytad olcsón
Kimenekedni? Ugyanoly erővel
Gyűrű nélkül is megteszi.

ADOLAR

De akkor
Meg kell neveznem, ki a mátkapár.

MARITTA

S miért ne?

ADOLAR

Azt most el nem mondhatom.
Elég: azt mondtam, adjon össze egy párt,
Mely a királytól jelt hozván magával,
A kápolnába jön éjfél után.

MARITTA

Egy párt? Csak ennyit?
Félre.

Oh, hisz ez dicső!

ADOLAR

Hát megteszed?

MARITTA

Alávaló leány,
Hálátlan, oktalan volnék, ha nem.
Azt mondod, a király pecsétgyűrűjét?
Mondd, a kis ujját, azt is megkerítem.
Csak bízd reám s ha nincs ma esküvő,
Esküdd, hogy én vagyok esküszegő.
Csak bízd reám.

ADOLAR

Derék lány vagy, Maritta,
Nem is fogod megbánni.

MARITTA

Azt remélem.
S most jó ’szakát.

ADOLAR

Jó éjt! Késő az óra,
Menjünk aludni kora virradóra!
El kerti lakba.

CARLO

előjön.

Mi az? Pecsétgyűrű? Király? Ma éjjel?
Maritta: van-e hát fülem?

MARITTA

nevetve megfogja két fülét.

Van ám!

CARLO

S neked szemed, hogy még rám nézni mersz?

MARITTA

Van ám – s füledre és itt két szememre,
Te kis füles, azt mondom: hogy ma még
Mi ketten férj leszünk meg feleség.

CARLO

Hogyan?

MARITTA

Nem hallod-é, hogy vár a pap?

CARLO

Nem minket ám!

MARITTA

Csak azt, ki okosabb.

CARLO

De a gyűrű meg a találkozó -
Nem értem!

MARITTA

Baj, de mégis néha jó.
Csak jer, jó Carlom és éjfél körűl
Ott várj be majd a kápolnán kívűl.
A többit bízd rám – menj s álmodj velem,
Engem megóv a hűség s szerelem.
Óh, ne vakard! hagyj békét a fejednek.
Hidd meg, én szarvval látni nem szeretlek.
Semmit ne félj, csak egy kevés idő,
Meglesz a gyűrű és – a drágakő.
Kezetfogva elmennek.

KIRÁLY

jön.

Ki mondja meg, ki vagyok s ki valék?
Ki, hol vagyok s hova jutok ma még?
Állnék s egy kéz tovább rohanni int.
Járok-kelek, de nem magam szerint.
Mint egy hajó, horgony s őrség nekül,
Ha a kormányhoz céda gyermek ül,
Fordul, kereng, bordája mind ropog,
S táncolva hordják csúfra víg habok:
Fáj mindenem s csak járok nyugtalan,
Borzaszt a hely, hol ágyam vetve van.
Csak egyre vágyom éhen, szomjadón,
Időt ehetném, ihatnám mohón.
Oh, nyúlerő – királyi hatalom!
Perccé az órát hogy nem zúzhatom,
S mint pásztorgyermek, ki ebédre vár,
Nyöszörgenem kell: óra, jössz-e már?
Leroskad az almafához.

Nem bírom el. Oh, ezt a vágyat én,
E forró mézet sohsem ízlelém.
Tanúlnom kell, csókolni izzó láncot,
Kötött lábakkal járni ugró táncot,
Nyelvöltést szűknyakú palackon át,
Kanállal enni pecsenye szagát.
E gyötrelem, mit hírből ismerek,
Mind semmi ahhoz, amit érezek.
És mégse! Mégse! Ezt a fürge vért,
E kínt nem adnám semmi gyönyörért.
Mint haldokló vajúdt végperciben,
Midőn a lélek látóvá leszen,
Úgy forr valómban ismeretlen érzet,
Hogy mindent másképp hallok, látok, érzek.
Oly reszketeg nem volt a hold soha,
Nem oly nehéz a virág illata;
E kertben ennyi összevissza súgást,
Nem hallék soha ily pacsirtazúgást,
Nem hittem soha, éjféli időn,
Hogy részegülni lehet levegőn!
Feltépi köntösét s elterül.

Oh, mámoríts, est fűszeres bora,
Altass el, szellő édes mámora.
Repüljön, mint lebontott sziklatő,
Eldobva mankóját a vén idő.
S te, aki játszol ittasok felett,
Ringass öledben, tarka képzelet!
Látom – karját felém mint tárja szét.
Körülfogva a fát.

Érzem puha keblének melegét,
Ajkáról azt az édes pára mézet…
Maradj, Maritta – el ne tűnj, igézet!
Fáradt vagyok – óh vess te nyugvó ágyat -
Itasd alvóra ezt a síró vágyat.
Itasd alvóra, itasd virradóra,
Soha ne fogyjon az a boldog óra.
Ölellek, míg leasznak karjaim:
Csókolj, Maritta, csókolj s légy enyim!
Megcsókolja a fát, s elalszik.

Függöny.

NEGYEDIK FELVONÁS

Ugyanott. A Király alva fekszik a fa tövében, melyet ölelve tart, Maritta jön.

MARITTA

Itt vár reám. Ah! mindenem remeg!
Oh, szerelem, becsület, védjetek!
Ne hagyjatok el e nagy éjszakán,
Magatokért tagadlak meg csupán.
Amit teszek, nem kedvemért teszem,
Ne volnék hű, nem lennék hűtelen.
De mégis félek, jobban, mint imént,
Midőn csak játsztam jókedvem szerént.
S mit mertem akkor, cédán, céltalan:
Nem merném most, hogy tisztes célja van?
Ez az! – Szivemben a tudat kopog,
Hogy hamis kártyát pénzért forgatok.
Nem, nem teszem! Ezt nem szabad kivinnem.
Carloért jöttem, Carloért – el innen!
Indul.

KIRÁLY

álmában.

Maritta!

MARITTA

megáll.

Késő! Látott s közelit.
Ő kezd a harcba, és ez bátorít.
A sors jele, hogy menni nem hagyott,
Jelül viszont sohajtsunk egy nagyot.
Sóhajt.

- Nos, nem közelg? Tán álmában beszélt?
Előbbre jön.

Az ám! Itt alszik, mint egy elítélt,
Kinek nincs félni- s várnivaló semmi.
És alva akar mennyországba menni.
Jó álom, hintsd csak mákodat fölé,
A mennyország az ártatlanoké.
És csak húszéves! Furcsa gyermek ám.
Hiába, csókra nem tanítanám!
Csak bemagolná, járna rá a szája,
De nincs, hiába! tehetsége rája.
Ki látott ilyet! Vizet prédikál,
Bort rendel, és ha van bor, szundikál.
Szegény király, nőd lenni nem szeretnék,
Ha paraszt tenne így, beh kinevetnék!
Fáradt szegény. Bizony nem is csodálnám,
Tán ennyit sohse járt a maga lábán.
S én bújtam tőle, mint a fürge gyík…

KIRÁLY

Oh, jer!

MARITTA

A fiú gyíkkal álmodik.
Oh, dicső álom, csábos alkalom.
Itt a gyűrű, s nem is az ujján hordja!
Csak ezt a láncot kell feloldanom.
Oh, áldott legyen vigyázatos gondja!
Bizonnyal erre azért aggatá,
Hogy minket ismeretlen szedne rá.
S most annál jobban oldhatom le róla,
No, itt a csók.
Csókot vet neki.

Várhatsz találkozóra!
El.

KIRÁLY

ébred.

Mi ez? Árnyék? Nem; itt éreztem, itt!
Oh, kába álom. Ő volt, s én aludtam.
Oh, szégyen! Arra ment; utána nyomban!
Majd azt mondom, az álmot tettetém.
Maritta, várj! Maritta! Oh bolond én!
El.

ADOLAR

a kerti lakból jön; kezében álarc.

Éjfél után van, és se lány, se gyűrű,
Se nem király. Pedig szám mindenik
Az én nagy számvetéseimben. Félek,
Nem úgy megy össze, ahogy tervezém.
Légyottra a királynéval Severt
Kivántam küldeni, s most itt az óra.
S ő más találkozó után szalad.
Pedig mi tréfa volna, hogyha őt…
Most addig is, míg őt beavatom,
Én tartogatom lépen a királynét,
És erre a király álcája jó.
Eléje gyorsan, s úgy viszem a szót,
Hogy a királyné űzzön el magától.
Addig Maritta itt lesz a gyűrűvel,
S fölvált talán – mint illik – a király.
Eléje gyorsan, mert ha megijed,
Még visszafordulhatna féluton.
El.
Angela jön.

ANGELA

Megöl a várás! – Ily váratlanul
S mégis ily várva közelítni célhoz!
Atyám maga küld Adolar elé,
S ő késik. Ablakán kopogtatok.
Kopogtat.
Király jön.

KIRÁLY

Sehol! Mi ez? Kopog az ablakon!
Mögéje lopózik, s átfogja derekát.

Enyim vagy, végre valahára!
Ez ő!

ANGELA

Tied, szivembül, s mindörökre az!

KIRÁLY

Lásd, elrabolhatnám kéretlenűl,
Amint szíved az enyimen dobog, -
De én csak kérlek: add, ahogy igérted,
Önként mélyéből, amint forrni érzem,
Lehelj reám s égess el, oh Maritta!
Meg akarja csókolni.

ANGELA

Mi ez? Nem ő!
Kibontakozik.

Eressz, eressz!
El.

KIRÁLY

Megállj!
Tudom, nem löksz te engem vissza már:
Követlek, amíg lelkem megszakad.
Utána el.
A királyné jön Adolarral, ki álarcot visel.

Királyné

Eredj, gonosz, ne érj undok leheddel.

ADOLAR

fojtott hangon.

Hogy arcom undok, tudtad, s mégis itt vagy.

Királyné

Nem volnék itt, ha úgy, mint arcodat,
Megismerem előre lelkedet.
Oh, hordanád az álcát lelkeden!
Mert arcod szép, lelkeddel egybevetve.

ADOLAR

Hát vessed egybe: csókold arcomat.
S hagyd lelkemet az örök kárhozatnak.

Királyné

Oh, nyomorult, eltűrlek, vakmerőnek,
Mert vakmerőbbnek süllyedék le én.
A kárhozatnak hagylak, mert azé vagy,
Nem általam, sem égi átok által,
Mely rút orcát adott, de emberit.
Én balga szív, azt hittem, ördögarc
Átkát nyögöd te emberi kebellel,
S emberi szívem sírt nyögéseden.
De ördögszívvel hordasz emberarcot,
S méltatlan átkozod az ég kegyét,
Mely ily lélekre emberdíszt fecsérelt.
El tőlem, el, s csak arcodnak köszönd,
Hogy emberszó űz s nem ebek marása.

ADOLAR

Nem első vagy, ki így szól s nem utolsó,
Ki meghajol, ha látja kincsemet.
Merj belenézni kábító szemébe,
S mondd akkor is undoknak lelkemet.
Sok kezdte fennen és megalkudott.

Királyné

Megalkudott! Most jól beszélsz, zsidó.
Ez egy szavad igaz s hálára méltó,
Mert visszaád magamnak s jobb valómnak,
S te vagy, mi voltál s én, ami valék.
Alkudj, kufárkodj: így nem félek én.
Én másnak láttalak fájó szivemben,
S a könyörület a fejembe szállt.
Térdelni láttalak, kitárt karokkal
Egy enyhe pillantást könyörgeni;
A rút szemek villámló föllegéből
Éreztem könnyed égő záporát;
Rebegni láttam szeplős ajkadat,
Vágyó, nyöszörgő, panaszos imával,
Hogy megigézd az undort, és az átok
Elszálljon végre ártatlan fejedről;
Bolyongni láttalak völgyön-hegyen,
Folyón, tavon, s háborgó tengeren,
Világról új világra, egy után,
Ki szeretetet és nyugalmat adna.
S a kába ötlet, hogy az én vagyok,
És hogy miattam kóborolsz, míg én
Ágyamba’ nyugszom, ide kergetett.
De aki kisértett, megvéd az isten.
Te nem könyörgesz, nem sírsz, nem epedsz;
Nem kérsz, csak kérkedsz, gúnyolsz s alkuszol.
Amúgy szívemmel eszemet megejted,
Emígy fölkelted méltóságomat;
Szerencsém az, hogy magadat felejted,
S így intesz, hogy felejtem magamat.
Rém vagy, üres vagy, gaz vagy és hamis,
Hamis a lelked, az a kincsed is.

ADOLAR

Nem az. Tekintsd meg; nézz reá, ha mersz.

Királyné

Hozzám ne érj; meghalsz, ha megismersz.

ADOLAR

Megyek; de tudom, egy időre csak.

Királyné

Halálos ágyamon se lássalak.

ADOLAR

Megyek! (Mily asszony! túltesz a mesén:
Nincs szebb, de jobb sincs e föld kerekén.)

Királyné

Eredj!

ADOLAR

Megyek. Jobban marsz, mint az eb.
Jaj, hogy a legszebb legkegyetlenebb.
Most érzem csak, a gyémántom kova,
Mert hozzád méltót nem lelek soha.
El.

Királyné

Mi ez? – Más hangon szólt. Szelíd búcsút vett,
S a borzalom már irgalomra lágyúl.
Madonna, óvj! – Nem jó úton vagyok,
Hogy szívverésem, érzem, tétováz,
Mint a tolvaj nem ismert folyosón.
Hogy könyörülhetek e vad zsidón?
Mi ez?

KIRÁLY

künn.

Oh, állj meg!

ANGELA

hátul átfut a színpadon.

Oh, rémes vadászat!
El. A király jön.

Királyné

Ő visszajön… el, el!

KIRÁLY

a királyné lábai előtt.

Megállj! Megállj!
Ruhádba hát, ha beléd nem szabad,
Ruhád szegélyibe kapaszkodom;
De nem eresztlek. Szánj meg, kőszívű;
Ne nézd, hogy kincsem van, mely mind tied,
Ne nézd, hogy száz irígylené helyed,
Ne nézd, hogy koldulok oly lakomán,
Hová vendégnek elhívtál magad;
Ne nézd, mi ür van osztályunk között;
Csak azt, mi minden lényben egyező,
Csak azt, miért kígyó kígyót ölel,
Csak azt, mi minden korlátot ledönt,
Csak azt, mitől jeges kezed remeg:
Hogy ember vagyok és hogy szenvedek.

Királyné

Boldogtalan, mi jogod itt keresni?

KIRÁLY

Oh, van jogom, itt szomjan el nem veszni.

Királyné

De tudod-e, ki vagyok? (Mentsen ég!)

KIRÁLY

Nő vagy, legszebb vagy: tudnom ezt elég.

Királyné

Csak a homályban láttad arcomat.

KIRÁLY

Nap volt, mikor először láttalak.
Ne kérdd, mikor; ne kérdd, hogy és miképp:
Csókolj meg s úgy tagadd, hogy ajkad szép.

Királyné

Madonna! Csók! S nem nézed rangodat?

KIRÁLY

Rang, szépség! Hitvány, semmi gondolat.
Pórlány, királyné, bármi a neved:
Tőlem és általam név, rang tied.
De szánj meg, szánj: tüzet raktál szívemben,
Ne sütkérezz a lángon, szánj meg engem!

Királyné

E tűz a poklok Tüzéből való,
E tűz a földön el nem oltható.
Fáj kínod; ám csak azt kivánhatom,
Hogy szánjon meg az égi szánalom.
Szavad merész, de hangod szívre hat,
Hidd el, segítek rajtad, ha szabad.

KIRÁLY

Oh, ne vedd vissza kimondott szavad!
Az kell nekem, épp az, mi nem szabad,
Mit minden tilt s mit minden megkiván,
Szilaj győzés szilaj küzdés után,
Oltárról rablott véres áldozat,
Perc édenért egy létnyi kárhozat,
Őrült szabadság, szétzúzott bilincs…
Nem csók, nem édes, hogyha tiltva nincs.

Királyné

Madonna, védj! A vér szívembe tódul…
Madonna, védj meg e bolygó zsidótul!

KIRÁLY

Bolygó zsidó: ez igazi nevem,
Az ő végetlen kínját szenvedem.
Tekints reám: hol ágyam vetve van,
Saját házamban lettem hontalan.
Királyi kinccsel csúful koldulok,
Bitangon járok s rajtam a hurok.
A boldogság is kín, amerre járok,
A madárdal is károgás nekem,
Minden bokorból szerelmetes párok
Árnyékolt, orzott csókjait lesem.
Minden szeret, csak én vagyok kivetve,
Mindenki boldog, én vagyok feledve;
Minden hő ajkra forró ajk való,
Csak enyim árva, szomjan bújdosó.

Királyné

Boldogtalan! S ki küld, hogy itt keress?

KIRÁLY

Ember vagyok, teremtve, hogy szeress.
Itt térdelek s te itt előttem állasz?
Mily messzeség tart? Mily határ? Mily válasz?
Kell kincs? Kell gyémánt? Kell királyi lom?
A föld gyomrát érted fölforgatom.
Félsz, hogy az ajk, mit csókolsz, áruló?
- Legyen a csók, mit adsz, halálhozó.
Kirántja tőrét.

Ajkamba ajkat, tőrt szívembe mártva,
Csókolj meg, ölj meg s légy kétszerte áldva!

Királyné

a tőrt öntudatlan átveszi.

Oh, vészes ár, kiöntő érzelem!
Kínján szívem lágyulni érezem.
Szent irgalom, mért tetted vélem ezt?
Küldj mentő szót!… – Mi ez? Tőr! Nem! Kereszt!
Nagy eltökéléssel.

Boldogtalan, kebled fájdalma nagy:
Hallgass reám, te meghallgatva vagy.

KIRÁLY

Szívedre zársz, megcsókolsz, és szivedből?

Királyné

Szívemre zárlak s csókollak szívemből.

KIRÁLY

fel akar ugrani.

Oh, nyílj meg, ég…

Királyné

Térdelj le, mint előbb,
S csókold meg ezt.
A tőrt elébe tartja.

KIRÁLY

megcsókolja.

Hideg vas! Oh, de ajkad…

Királyné

a fejére teszi kezét.

Hallgass reám, te árva bujdosó,
Szegény, tévelygő, hontalan zsidó.
Hiszed-e Istent, aki hármas egy?

KIRÁLY

ámulva ismétli.

Hiszek egy Istent, aki hármas egy.

Királyné

Hiszed a szűzet, ki a szerelemnek
Csak véres kínját érzé s üdvezült?

KIRÁLY

Érzem kínját az örök szerelemnek,
Hiszem a szűzet, aki üdvözült.

Királyné

(Megtérítettem: ő enyim s a mennyé!)
S most kelj fel, többé nem bolygó zsidó.
Két kezét a vállára teszi.

S tanuld meg az én édes csókomat.
Mely édes nékem s néked, mert szabad:
Mit ember tilt, de tőlem ég kiván,
Szép győzelem szilaj küzdés után,
A szeretetnek adott áldozat,
Melytől lehull az örök kárhozat,
Melytől lehull a pokoli bilincs,
Legédesb csók, mert megbánása nincs.
Átöleli fejét, s ajkával közelít homlokákoz.

Ti bősz szemek, hulljon könnyem reátok,
Szállj el ez arcról, nyughatatlan átok!
Mi bűnös vágy zúg e szív fenekén,
Imádságos csókkal feloldom én.
Kincset kináltál és én megvetettem:
Végy kincset tőlem s higgy a szeretetben.
Halni kivántál… élni már ne félj,
Végy éltet tőlem, boldogulj s remélj.
Kincs nélkül légy a csókra érdemes:
Rakj boldog fészket: higgy, remélj, szeress!
Megcsókolja.

KIRÁLY

leborul s a királyné kezét megcsókolja.

Oh, áldj meg, égi könyörületesség!

Királyné

fejre teszi kezét.

Madonna, a te neved dicsértessék!
Elmegy a tőrrel.

KIRÁLY

egyedűl.
Ki volt e nő? Ez nem lehet Maritta.
Nem pór, nem úrnő, nem is nő: maga
A szenvedő, a szerető Madonna.
Vagy álmodom? De csókját érzem itt még,
S egész valómnak édes gyógyulását.
Ha álmodom, ez volt az ébredés,
S az álom rút volt, átkozott betegség,
A szívnek lázas, fojtó lüktetése,
Melytől az agy is őrülést dobog.
El, el, emlék foszlányos fellege:
Engem a napfény csókolt homlokon
S a szeretet harmatja öntözött.
Ki volt e nő? A mennyből szállt alá?
Igen, a mennyből, mely az alvó ember’
Az ős Jakab szemének megnyilék.
Mint ő, birkóztam az angyallal én,
De Isten, szánva gyenge küszködésem,
Megcsókolá legfelső angyalát,
És angyal adta angyalnak tovább,
És millió angyalfokon leszállva,
Ajkára vette a legalsó angyal,
Ki kétszer angyal, mert e földön az,
És megpecsétlé vélem hithagyottal
Az égi tisztaságnak új frigyét.
Oh, áldott én, ki bűnt és átkot űzve,
Méltatlanúl ébredtem tiszta üdvre.
El most hazugság, álarc, tettetés:
Felöltöm újra igaz arcomat.
Gyengébb valék, mint sejthetém, de annál
Erősb leszek, bevallani hibámat.
Hadd üljön diadalt a jövevény:
Illőbb hozzám a vas tapasztalásnak
Még talpon állva hajtni kardot és főt,
Mint porba esni szennyes kérkedőül.
Megyek felölteni király-valómat,
S győztesnek üdvözölni Andreot.
Bemegy.
Angela jön fáklyásokkal.

ANGELA

Boszút e végtelen gyalázatért!
Hiába várom, hiába üldözöm:
Az esküvőt csak szégyennel űlöm.
Haljon meg csúfosan, ahogy megölt,
S utána én, s utánam az, ki itt
Becsületem és boldogságom árán
Hazug becsületével kérkedik.
A kerti lak ablakát veri.

Ébredj, király, ébredj, ha aluszol.
Tudom, hogy itt rejtőzöl, vak sötétben.
Kelj s végy szövétneket, keresni azt,
Mit elveszítél: nőd’ s becsületed’.

KIRÁLY

az ablakon.

Mi ez? Mi őrjöngés zúg itt az éjben?
Nő? Ily időn? Ki vagy?

ANGELA

Te a király vagy.
Gyújtass világot. Hjába titkolod:
Többet tudok terólad, mint magad.

KIRÁLY

Nincsen mit rejtenem, megyek.
El.

ANGELA

Boszúm,
Tarts fenn; erőmet támogasd, gyalázat!
Meghalsz ma, Adolar: ha régi végzés
Le nem dönt, megteszi az új ítélet.
Ott voltam a királyné termiben:
Az ágy üres volt, éppen mint tied.
Hah, itt jön éppen.
Adolar jön fáklyásokkal.

Meghalsz, áruló!

ADOLAR

Én áruló? Miért?

ANGELA

Még kérdezed!
Nem tudsz pirúlni hát? Végére járunk,
Ha van-e véred, hogy arcodba fusson.
Itt jön bírád.
A király jön.

ADOLAR

Boldogtalan leány!
Rám ismer! Vége!
Hátat fordít a királynak.

KIRÁLY

Te vagy, Angela?
S itt Andreo!

ANGELA

Nem Andreo.

KIRÁLY

Nem ő?

ADOLAR

megfordul.

Andreo mása.

KIRÁLY

Adolar! Megejt
Az ámulat! Te vagy, Don Andreo!
Te vagy! Ki más? Ki merne így dacolni?

ADOLAR

Vendéged voltam, most rabod vagyok,
Hogy áruló lett minden frigyesem,
Ellenfeled nem, csak fogoly vagyok.
Átnyújtja kardját.

KIRÁLY

Nem úgy! Keblemre, te dacos lovag!
Ki mindig, mindig lázadsz ellenem,
S mindig legyőzesz… és mostan leginkább.
Ez egyszer nem tűrök ellenkezést:
Levertél, s így békülni tartozol!
Megöleli.

Kemény volt leckéd s szörnyen szégyenítő,
De lásd szememből, hogy miképp fogant.

ADOLAR

Sever! Öcsém! Neked javadra váljék,
De mást kerestem s mást találtam én.
Nézd ezt a lányt. Miatta látsz csak itt,
De rajta nem múlt, hogy vérembe’ nem látsz.

ANGELA

Oh, jaj, galád, mézajkú színlelés!
Tudd meg, király, s érezd, mit én, ki szintén
Szívemre zártam őt, miként te most.
Kígyó ez s áruló: találkozója
Ma este itten volt királyi nőddel.

KIRÁLY

Őrjöngsz, leány.

ANGELA

Őrjöngj te is, király.

KIRÁLY

Adolart rázza.

Egy szót! Ha mondom! Csak egy szót! Beszélj!

ANGELA

Oh, volna százszor álnokabb: e szót,
Melyet te vársz, ő ki nem ejtheti.

ADOLAR

Oh, Angela!

KIRÁLY

Zúzd ízre, mondom. Azt,
Csak azt az egy szót ejtsd ki: Nem.

ADOLAR

E szót
Nem mondhatom.

KIRÁLY

Tehát igaz?

ADOLAR

Igaz.

KIRÁLY

Oh, szent igaz, hogy két fejet veszek ma
Önnön kezemmel! – Oh véres gyalázat!
Királyi nő, királyi fattyú vér.
Csak vér! Ez is vér, az is vér csupán.
Hát folyjon vér. Ömöljön patakonként!
Hol az az asszony?
Indul.

ADOLAR

elébe.

Állj meg!
A fáklyásoknak.

Álljatok!
Ha vérre szomjazol most, ifjú tigris,
Itt az enyim. S e vérre esküszöm,
Mely nem rosszabb, csak olcsóbb, mint tied
Nincs hó fehérebb, mint a hitvesed.

ANGELA

Halld esküjét. Az esküvéshez ért.

KIRÁLY

Fertőzetes, galád szentségtörő,
Kinek e földön nincs szeplőtelenség,
Nőnek tekintsz, kit esküvel megejtesz?
Ha tiszta szándokod, miért vagy itt?
Miért – oh végtelen botor fejem! -
Csaltál el innen gyermekes ürüggyel?
Mért mérgezéd meg tiszta hitemet?
Oh! és még esküszöl? Higgyek neked?
Te oktatál rá, senkinek se hinnem!
Indul.

ADOLAR

eléje.

Csak testemen keresztűl mégy te innen.
Boldogtalan tanítvány, jól vigyázz:
Leckéd felét tanultad csak mohón;
A csábítást, tudom, már ismered.
Most van nyomodba társa: a vad ember,
A balszerencse. Dúlj csak önbeledben!
Mint színre hittél mindent, ami jó,
Higgy színre mindent, ami bűn s gyalázat.
Ez végzeted: ha a mindentudás
Kudarcot vallott, szent lesz a gyanú,
S gyermek-királyból lesz zsarnok király.

KIRÁLY

De hát tagadtad-e?

ADOLAR

Nem! A királyné
Itt volt velem, de tiszta, szent erénnyel.
Ha nem hiszed
Zaj kívül.

Királyné

künn.

Megölték a királyt!

KIRÁLY

Mi ez?

ADOLAR

Ez ő maga. Állj félre most
S vigyázz, ha váratlan meglátja arcod,
Megijed-e, mint bűntudat szokott!
Vedd ezt az álcát.

KIRÁLY

Oh, segíts meg, ég!
Fölveszi az álcát.

Királyné

jön színéből kikelve, a tőr kezében.

A gyilkost! Férjem gyilkosát!

ADOLAR

Királyné!

Királyné

mellén ragadja.

Hah, gaz! Barátja vagy, barátod ő!
Ismered ezt? Te voltál cinkosa!
Te sem vagy az, ki voltál még előbb.
Te csaltad innen el s útközben – oh -
Talán e tőrrel szúrtad épp szíven -
S én – átok ajkamon – a vér nyomára
Még csókot nyomtam! Százszor jaj nekem!

KIRÁLY

kiámulva követte, kitörő örömmel.

Ő volt! Ő volt! Légy áldva, végzetem!
Eldobja az álcát.

Blandám!

Királyné

vad sikoltással karjába rohan.

Sever!
Elájul.

ANGELA

Nem értem! Adolar!
Ha ez igaz -

ADOLAR

Igaz, mint csalfa te.

ANGELA

Oh, jaj nekem! Most elvesztettem őt!

ADOLAR

a királynak.

Hiszel e néma szónak?

KIRÁLY

Oh, hiszek!
Nagyobb okom van rá, mintsem hiszed.
Oh, Adolar! Segíts fölkeltenem.
Hogy térdemen kérleljem szent imával.

ADOLAR

De hogy jutott e tőrhöz?

KIRÁLY

Általam.

ADOLAR

Veled találkozott?

KIRÁLY

Velem. Oh, Blanda!

Orvos sietve jön szolgákkal.

ORVOS

Hol a királyné? Hah! Uram, te itt?
S itt a királyné -

KIRÁLY

Ápold – hozd magához.
Oh, édes Blandám!

Pázsitra teszik, az orvos mellé térdel.

ORVOS

Eszmél nemsokára,
Vagy jobban: ébred, mert ez álom inkább,
Mint ájulás. Álomban jött ide.

KIRÁLY

Hogyan?

ORVOS

Szobámban (hozzá oly közel)
Imént egy vad sikoltás kelte föl.
Hozzá siettem és őrjöngve láttam
Szágúldani e tőrrel föl s alá,
Az ajtót verni, tépni a haját,
Kiáltva: Gyilkos! Oh, édes királyom!
Megölte! Oh jaj, véres, gaz zsidó!
Hiába csendesítém: hogy rossz álom
Kisérti csak, hogy agyrém szállta meg.
E tőrt tartá elémbe s hirtelen
Kidöntve ajtaját s utána
Mi többiek. De őrült lépteit
Mi nem követhetők s most itt találom,
Hol bizonyára e találkozás,
Az álom e csodás megcáfolása,
Végképp kizökkenté az öntudatból.
Most alszik inkább s boldog végit is
Álmodja tán a rossz kezdetnek éppen.
Csak rajtad áll, fölkelteni: de üdvösb
Álmára hagyni, hogy lecsillapítsa,
Mit álma vétett. Csak e tőrt nem értem,
Honnan vevé; ha ez nincs kezében,
Elhitte volna, hogy csak álmodott.

KIRÁLY

Oh, higgye is. Jobb nékem és neki.
Adolarnak.

Ne tudja meg, hogy tőlem kapta ezt.
Pirulnom kellene ezen örökké.
Az orvosnak.

Álom legyen. A tőrt vedd el kezéből
És várni fogjuk, míg magától eszmél.
Ki az? Fidelio!
Adolarnak.

Állj félre kissé!
Kissé visszavonul.

FIDELIO

Mi zaj van erre? – Angela, te itt?
De hát – urad? Arcod baljóslatú.
S az esküvő…
A király előlép.

Káprázik-e szemem?
Uram…

KIRÁLY

kezét adja.

Derék Fideliom, eláll,
Mint látom, a váratlan nagy örömtől,
Szád és szemed. Pedig, jó öregem,
Ha megtudod még, kit hozok magammal!

FIDELIO

Csak jó lehet, mit a király hoz. (Ő az!)

KIRÁLY

Egy vőt neked, egy férjet Angelának.

FIDELIO

S ki volna a vő?

KIRÁLY

Adolar.

FIDELIO

Soha!

KIRÁLY

Az nagy idő. Addig nem várhatunk.
Gondold meg, jó Fidelio!

FIDELIO

Nem azt
Hozom fel, amit vétett ellenem,
De azt, hogy lányom gyűlöli.

KIRÁLY

Úgy-e?

FIDELIO

Hogy mást szeret, jobbat.

KIRÁLY

Ki tán beéri
A hozomány negyed… nem: a felével,
Mit, jó, becsületes kincstárnokom?
Mondjuk: felével. Ugyebár, felével?

FIDELIO

(Hogy tudja ezt?) Uram…

KIRÁLY

Legyen tehát,
Amint igérted. A leány azé,
Kinek te szántad; fele hozománya
Szintén azé, a többit visszaadjuk
A száműzöttnek. Jó lesz, öregem!

FIDELIO

félre örömmel.

Elveszti a felét? Az is elég.
Fenn.

Legyen, királyom, bölcs kegyed szerint.
(A birtok elveszett, de nem boszúm!)

KIRÁLY

előrevezeti Adolart.

Tehát, Don Andreo, a lány tied…

FIDELIO

Ez – Adolar! Uram! (Oh, én bolond!
Most ismerek rá!)

KIRÁLY

Még nem Adolar.
Elébb kijusson része Andreonak.
Tehát a lány tied, Don Andreo.
A kincs fele tied, Don Andreo.
A másik fele tied, Adolar,
S Fidelionké – a jó öntudat,
Hogy ellensége javai helyett
A gyermeke javát szerezte meg.

ANGELA

Oh, Adolar, ha van bocsánatod…

ADOLAR

megöleli.

Van régi bűnöm s friss bocsánatom.

KIRÁLY

Tehát templomba rögtön. Hol a pap?
Oh, itt jön – és nem egyedül!

Carlo, Maritta kéz kézben jönnek, előttük Sobrinus, ki áldással fordul feléjük.

ADOLAR

Maritta!
Angelának. Világos! ők ülték meg esküvőnket!

SOBRINUS

Csak gyarapodjatok, mint a fövény!
S most jó, nem nyúgodalmas éjszakát.
(Hogy nőne tövis a nászágyatokban!)
Megfordul.

Mit! A király!

KIRÁLY

Ej, ej, jó Sobrinus!
Ily oktatást adsz tévedt lelkeiknek?

SOBRINUS

Felség, ez így szokás, mióta Éva
Letépte a tudás…

KIRÁLY

Nem Éva volt az!
Az almafáról? Nemde?

SOBRINUS

meghökken.

Almafáról?

KIRÁLY

Mit gondol a mi szent, tudós atyánk?
Ki volt, ha Éva nem, aki letépte
A tilos almát?

SOBRINUS

zavarban.

A – kígyó.

KIRÁLY

Dehogy!

SOBRINUS

De az.

KIRÁLY

hangosan.

Nem az! Pap volt.

SOBRINUS

fokozott zavarral.

A Szentírás -

KIRÁLY

a létrára mutat.

Mit, Szentírás! Én láttam! Én magam.
A létra a kezembe’ volt.

SOBRINUS

A létra!
(Elvesztem!)

KIRÁLY

S így őrizted nyájamat?
S ti
Maritta felé

így hajoltok az ítéletemre?
Kezembe’ vagytok!

MARITTA, CARLO        térden.

Oh, felséges úr!

KIRÁLY

Késő. Ti nem hallgattatok szavamra
S így én se hallom a tiéteket.
Carlot örökre számkivetjük innen,
S Maritta
ujját, mint csókra, ajkára téve

itt marad.
Félre.

Megérdemelted,
Hogy kissé én is meggyötörjelek.

MARITTA

fölkelve.

Király, azt nem teszed!

KIRÁLY

S miért ne tenném?

MARITTA

Mert az Istennél nincs nagyobb király.
Az ég ma összekapcsolt mindörökre,
Mert férjem ő!

KIRÁLY

Mit? Férjed? Sobrinus!
Te tetted ezt? Minő jogon?

SOBRINUS

Királyom.
Te rendeléd.

KIRÁLY

Én? Rám fogod, hogy én?

SOBRINUS

Itt – e gyűrű -

KIRÁLY

ámultan.

Gyűrűm?
Nézi láncát.

Hogy jutsz ehhez?

SOBRINUS

Maritta hozta.

KIRÁLY

homlokát üti s az almafára néz.

Ő!

ORVOS

a királyné mellől.

Fölébred.

Királyné

Oh!

KIRÁLY

eléje térdel.

Blandám!

Királyné

Uram! Te itt? Nem álom ez?

KIRÁLY

Nem az! Bár álomban jövél ide.

Királyné

rémülten.

De a zsidó!

KIRÁLY

Csak álom.

Királyné

keresi a tőrt.

S tőröd…

KIRÁLY

Álom!

zavartan.

S a csók…

KIRÁLY

Csak álom!

MARITTA

a gyűrűt tartja oda, súgva.

És e gyűrű?

KIRÁLY

elkapja.

Álom!

MARITTA

odahúzza Carlot s letérdel.

S a száműzés?

KIRÁLY

Mind álom, álom, álom!

Királyné

Nem értem ezt az álmot.

KIRÁLY

Majd megérted,
Ha tiszta nap ragyogja át az éjt,
S új nászra hív a reggeli harangszó.
Sok rémet lát, ki szembenéz az éjjel,
Én magam is sok furcsát álmodám,
Maritta felé

De aki még nem töltött nyári éjt
Álmatlanul, szokott ágyán kívül,
Adolarnak

Az sokszor nappal is álomba’ jár.
Ezt is próbáltam – most kinyílt szemem,
S alunni fogok éjjel s látni nappal.
Menjünk alunni hát s üdült szemekkel
Köszöntsük aztán a tisztult napot.
A szép valót meghozza majd a reggel,
S örül ki-ki, hogy rosszat álmodott!
A királynénak karját adja.

Királyné

félve simul a királyhoz.

Soha ily álmot!

KIRÁLY

Tünde képzelet,
Melyen csak nyerni, vesztni nem lehet.

Királyné

De aki nékem a mesét beszélte -
Keresve néz körül.

KIRÁLY

Adolarra mutat.

Nem álom-e, hogy körünkbe’ van,
S haza kerűlt a hazakerülő?

Királyné

Ki?

KIRÁLY

Drága bátyám.

Királyné

örömmel.

Adolar! Ez ő?
kezét adja.

ADOLAR

megcsókolja kezét.

A drága bátya! Az, kétségkívül,
Mert
a királynak

ne felejtsd: öt faluba kerűl!

KIRÁLY

A fogadás! De nem sírok felette,
Egy országot cseréltem én helyette.
Jó éjt, urak. Jer, Adolar, velem,
Öt falum árát rajtad keresem.
Mind el, kivéve Carlot és Marittát.

CARLO

kitárja karjait.

Maritta!

MARITTA

kerüli kacérul.

Carlo!

CARLO

parancsolón.

Feleség!

MARITTA

bókol.

Uram!

CARLO

megfogja s átöleli.

Oh hála isten, hogy már vége van!

MARITTA

Már vége? Ej, ez szép nászéji bók!

CARLO

Kezdete s vége: vég nélkűli csók.
Megcsókolja.

* vagy Jerez: híres borvidék Spanyolországban.