MAGYAR DRÁMAÍRÓK
19. SZÁZAD
II.

DÓCZI LAJOS
(1845-1919)

CSÓK

VÍGJÁTÉK NÉGY FELVONÁSBAN

1871

SZEMÉLYEK
FERNANDO, Aragónia hercege
SEVER, Navarra királya
BLANDA, neje
ADOLAR, a király bátyja, törvénytelen ágyból
FIDELIO, kincstartó
ANGELA, leánya, a királyné hölgye
SOBRINUS, udvari pap
CARLO, pórfiú
MARITTA, pórleány
AZ ORVOS
NAVARRAI KAPITÁNY
ARAGÓNAI NEMES
UDVARI NÉP

ELSŐ FELVONÁS
ELSŐ SZÍN
Erdőség a catalóniai határszélen. Kürtszó. A catalóniai herceg, Adolar, nemesek, szolgák jönnek.
HERCEG	Elég. Ebédre van már érdemünk.
Karóhoz a kopókat, fűbe a
Lándzsákat. Így! - E pázsit asztal, abrosz,
Nyugágy nekünk és illatos csokor,
S köröskörül a tölgyek koronái
Még régibb ősök képeit mutatják,
Mint bármely fejedelmi díszterem.
Mind leülnek, csak Adolar áll a tájba elmerülve.
Hát sűl-e már a szarvas?
NEMES	                                       Már forog.
Még ki se hült, hogy újra nekiizzad.
Reá sem ért eszmélni, amióta
Elérte lándzsád. Amire föleszmél,
Pecsenye lesz.
HERCEG	Adolar felé.
                     De oly sületlen, mint ez!
Mi lelte? Mintha hirtelen tüzön
Pörkölték voln’ meg egyik oldalát,
Oly nyers, sületlen és élvezhetetlen.
Legvígabb cimboránk! Ámor, ne kísérts!
Ha honn nem tudnám vagy tíz kedvesét,
Azt kéne róla hinnem, hogy szerelmes.
NEMES	a herceghez.
Mindannyiszor magába és a táj
Szemléletébe vész, ahányszor itt
E végre érünk, honnan szép Navarra
Olajberkeinek hűvös árnya int.
HERCEG	Ez az, hitemre, az! Sever királynak,
Az erény udvarának szent unalma
Megszállja lelkét virgonc Andreonak.
A tömjén elveszi lélegzetét.
Ni! Szól! Vagy hogy sóhajt, vagy - szent Diana! -
Imádkozik.
ADOLAR	magában.
                Oh, Angela, hazám!
Te általad csupán hazám Navarra,
S hazámban is te vagy csak otthonom.
Nem hogy hazámat, de hogy tégedet
Elhagytalak, az tett földönfutóvá.
Száműzés vagy halál! - Gyerekkirály te,
Úgy, mint magam, te nem száműzhetél!
HERCEG	vállon üti.
Don Andreo!
ADOLAR	                    Uram!
HERCEG	                              Kendőt ide!
S két vén mosónét, aki kifacsarja.
Kopómra, sír. Jó cimborám, mi lelt?
Egy éve látlak udvaromnál, ámde
Így sohse láttalak.
ADOLAR	                            Egy éve, úgy van.
Eszembe’ van, uram: egy éve ma.
HERCEG	Eszembe’ van, uram: egy éve ma.
S ez év alatt nem láttam könnyedet,
Csak nagy nevetve, szótalan se voltál,
Csak hogyha bor vagy csók volt ajkadon.
Kérdeztelek-e, honnan jössz, s ki vagy?
Kutattam-e, miért jössz és mikor mégy?
Mellém fogadtalak, mert víg valál,
S eszednek hittem, hogy lovag s nemes vagy.
Nem volt hazád, s ez udvar otthonod lett,
Sem ágyad s én mellém fogadtalak.
S most így fizetsz?
ADOLAR	                             Uram, nem az vagyok,
Kinek ti véltek.
HERCEG	                        Nem, kardomra, nem.
Különben elébb tudnám, mi bajod,
Mint azt, hogy van.
Adolar szólni akar.
                        Eredj csak sírdogálni.
Az ily gerlének hűs magány való.
Hátat fordít neki.
ADOLAR	Uram, ne sértsen az, hogy nem akartam
Jóságodért fizetni rossz kedéllyel.
E baj múlékony, egy emlékezés
Uszályos fellege szívem határán.
El is beszélem, bár nem érdemes.
HERCEG	Titok?
ADOLAR	          Csak néked nem lesz az ezentúl.
Nevem nem Andreo, hazám Navarra.
Testvére vagyok Severus királynak.
HERCEG	Mit? Adolar? Az én Pedróm fia!
A szerelemfi! A keresztfiam?
Keblemre! Oh, te vagy - éreztelek.
Más nem lehettél, csak nemes fa gallya,
S barátom lényre úgy, mint hősi vérre.
De mért titkolták íly ajánlatot?
Mért lakarád tőlem kivoltodat?
ADOLAR	Tudod, hogy Adolart száműzte öccse.
Nem illett volna a baráti szomszéd,
Sever király fejedelmi rokonához,
Dacúl bevenni azt, kit ő elűz.
HERCEG	De mért űzött el? Ezt nem tudtuk itt meg.
Atyád fiának vallott és öcséd
Nem volt irígye sorsodnak, tudom.
Nem kedvelem szentes bölcsészetét,
De amily ifjú, hallom, oly nemes.
ADOLAR	Már ismered, uram, ez ifjú bölcset
Híre után: rajongó, asszonyi,
Tiltott örömnek szűzi korholója,
S így korholója teljes lényegemnek,
S ellenkező velem, mint tej a borral.
Gyakorta térített - mert kérlelésnél
Magasabbra sohsem gerjedett - de ez
Nem vitt reá gyermekded-agg hitére.
Ekkor esett, hogy Aragónia
Királyleánya mátkapárja lőn.
E változás szigorra fordítá
Az erényhős király szelíd hevültét.
Egy éve ma, hogy házasult öcsém,
Egy éve tegnap, hogy számüzetém.
HERCEG	Haha! Derék kenőcs a szarvak ellen.
No, mondhatom, ha asszony a királyné,
Jól ismeré testvérét a király.
ADOLAR	Nem érte tette, mégis asszonyért.
Tilosba folyt vadászatim között
Utamba jött e tájt egy gyenge őz:
Angela, a kincstartó szép leánya.
Még nem tudom, avarfedett nyomunkba
Ki hozta a királyi csőszt: de úgy volt,
Hogy forró csókban egyesülve lelt
Bennünket a király - s megesküvék,
Szemérmetes, piros haragra gyúlva,
Hogy nőm lesz a megszégyenült leány,
Vagy soha többé vissza nem jövésre,
Halálitélet sújtván nevemet,
Kerülni tartozom egész Navarrát,
Melyet a legszűzibb ifjú királyné
Megjötte templomnak fölszentelend.
Dacos valómat egyként ostromolták
A szép lány könnyei s királyöcsém
Makacs haragja, - s bárha bájoló volt
A lány s száműzve koldus volt nevem:
Tűretlen lelkem úgy ágaskodott,
A póráztól úgy borzongott nyakam,
Hogy Angelát föladtam, föl hazámat,
Száműzetést választék s pompaszép
Börtönt kerülve, hontalan levék.
HERCEG	S leltél hazára a hazád helyett,
S egy Angela helyett száz Angelára.
Jól tetted így. Pusztuljon szent Navarra.
Onnan száműzve leltél csak hazát.
ADOLAR	Csalatkozol, mint én csalatkozám.
E szabadságért drága árt fizettem,
A gyorskötésű alku tönkretett,
Mert Angela adóssa maradék
Hő szerelemmel és egész magammal.
Való volt, mit hazudni véltem akkor:
Szeretem őt. Miatta szép hazám,
S börtön van mindenütt azon kívül.
Szokás szerint s jókedved kedveért,
- Mert jó atyám vidor bajtársa voltál -
Kelletlen űztem itt megúnt gyönyört.
Ár ellen úsztam: vágyam másfelé visz.
S amint elérünk itt a szép határhoz,
Navarra édes képe s illata
Álmokba szenderíti méla lelkem’.
Sohaj a szellő, amely erre jön,
S mely arra megy, sohajomat viszi.
Madár ha jön, hírt várok szép hazámból,
Madár ha megy, szeretnék véle menni:
Kiváltani a fogoly Adolart
Andreoért, kit szabadsága köt.
HERCEG	És azt hiszed -
ADOLAR	a határ felé mutat.
                       Nézd, nézd, uram!
HERCEG	                                                   Mi ez?
ADOLAR	Egy új vadászat és Navarra földjén.
Pedig vasárnap! Ez nem istenes,
HERCEG	Leány!
ADOLAR	Lelkemre, szép vad és sebes.
Hohó! Mienk. Átszökte a határt.
HERCEG	De két poroszló már nyomába! Mit?
Navarrai kopók az én sűrűmben?
A kísérethez.
Eléjök! E határt őrizni kell.
E végvidék már rég pörös közöttünk,
S a tűrt bitorlás csorba a jogon.
A poroszlókat kézreejtitek.
Nemesek és szolgák el.
De itt a lány!
MARITTA	berohan a herceg lábaihoz.
                    Segíts, uram!
HERCEG	                                        Ki vagy?
MARITTA	Nevem Maritta - oh segíts, uram!
Elmondok mindent. Carlo fogva van.
Ragadd ki, kérlek, Carlot a kezükből.
Aztán-hamar! Elhurcolják! Hamar!
Nemes jön.
HERCEG	Miféle Carlo?
NEMES	                     Túl a patakon,
Navarra földjén fogták kedvesét,
Mi oda nem követhetők.
HERCEG	                                        Utána!
Ha ők becsapnak az én földeimre,
Én is beszántatom mezsgyéjüket.
Hamar! Elémbe rögtön azt a Carlot!
Nemes el.
S most szólj, leány, mi terhel bennetek?
MARITTA	Carlo szeret és férjem lenne már,
De mostohám nem engedi, mivel
Ő is szeretné Carlomat magának.
S mert jó barátja a plébánosunk,
Hát minket nem akarnak összeadni,
S így eltökéltük, ide szökni, hogy
Találjunk itt papot, ki összeád.
HERCEG	S ha itt se leltek?
MARITTA	                          Mentünk volna addig,
Amíg találunk.
ADOLAR	                       Ez bölcs gondolat!
HERCEG	Adolarhoz. Ilyen az a húszéves bölcs erény.
Sever öcséd csupa merő szigorból
Áldatlan kerget össze lányt, fiút.
ADOLAR	Itt hozzák kedvesét is.
HERCEG	                                  Szép fiú.
Nemes, Carlo, navarrai kapitány s poroszlók jönnek.
CARLO	Maritta!
MARITTA	karjaiba fut.
            Carlo!
KAPITÁNY	                     Fenség, foglyaim
Oltalmad által, látom, szabadok,
S foglyok vagyunk mi, kik kiküldeténk
Elfogni őket. Én Sever királytól,
Azon esetre, ha határainkon
Nem érjük el a szökevényeket,
E levelet vevém s mély hódolattal
Követlek: olvasd és tégy aszerint
Ez ifjú párral itt, és mivelünk.
Levelet ad neki.
Herceg olvassa, s Adolarnak mutatja.
MARITTA	Uram, ne tedd! Jobbágyaid leszünk.
CARLO	Ne adj ki, kérlek: tarts alattvalókul.
HERCEG	Adolarhoz. Legyen! - Uram, ez üzenet szerint
Kiadjuk ím e két fogolyt.
CARLO, MARITTA	                                       Uram!
HERCEG	a kapitányhoz.
Azonban rólatok nem szól az írás.
Fegyverrel léptetek határainkra.
Ti itt maradtok túszokúl, amíg
Ez ifjú párnak sorsa ottan eldől.
Adolarhoz.
S te mégy velük, mint mondám, önügyedben
És az övékben. Szólunk róla még.
Az indulót!
Kürtszó.
Térjünk várunkba vissza.
A reggebédet, melytől így elestünk.
Ebéden kétszer követeli testünk.
Mind el.
MÁSODIK SZÍN
Királyi kert Navarrában. A kert ünnepileg van földíszítve. Elöl jobbra terebélyes almafa, a fán érett alma, alatta szőnyeges emelvény. Kürt és zeneszó mellett bevonulnak a Király, Királyné, Angela, Fidelio, Sobrinus, kíséret.
KIRÁLY	az emelvényen.
A lakodalmi emlék víg zaja
A végső áldomással véget ért.
Itt csendben üljük az évfordulót.
Letelepednek.
Elég! A zene álljon el. A kürtök
Nem illenek a suttogó gyönyörhöz,
Mely itt a lombot megremegteti.
Oly szép az est! Ifjan s nem lankadottan,
Mint feltünék; úgy száll alá a nap.
Mert ő király s futása is királyi.
Tud égre törni küszködés ne’kül,
S leszállni nyugton, ifjodó bíborban.
Királyi nőm, lásd, ily fejdelmi csillag
Uralkodik felhőtlen életünkön,
Egyenlően mindig, s attól, mi múlik,
Mindig legtávolabb lebegve el.
E boldogság tetőpontot nem ismer,
Se hanyatlást. Így folyt le édesen,
Királyi nőm, frigyünknek első éve.
Így látlak, mint menyegzőnk alkonyán,
S úgy érezem, mint itt, egy éve ma,
Most is először mondalak enyémnek.
Mert az erénynek szép jutalma ez,
Hogy amit ád, nem lobbanó gyönyör,
Mely vad tűzével önmagát emészti;
De mint a nap, mindig zeníten áll,
És egyaránt mosolyg rá múlt s jövő
Felhőtlen hajnala és alkonya.
Oh légy köszöntve, szép csillagzatom,
Erényem, örömem, legszebb királyném!
Te hitvesem, mióta láttalak,
S amíg csak látlak, ifjú, szép szerelmem.
Megcsókolja.
KIRÁLYNÉ	Sokáig éljen szeretett királyom!
MIND	Éljen Sever! Éljen a bölcs király!
SOBRINUS	fölállva.
És follyon el, ez év hasonlatára,
Nap sebtivel az évek hosszú árja,
S legyen, mely ennyi tiszta üdvöt ad.
Egy hosszú év minden szép pillanat.
KIRÁLY	Nem jól beszélsz, széprímű verselő.
Halak vagyunk, elemünk az idő.
Nap év legyen és óra pillanat?
Vízünket így zavarnod nem szabad.
Ki az, kinek a perc is év? Vigyázz:
Kit kóros vágy űz, testi, lelki láz.
Rossz vágynak, búnak (hisz a kettő egy)
A könnyű perc is ólomlábon megy.
S ki az, kinek az évsor is rövid?
Az, kit a mohó élvezet hevít.
Sovár ínye a szép perchez tapad,
Mert bánást hoz a másik pillanat.
Nem így a boldog, szent nyugalmú szív;
Nem kerget évet és percet se hív,
Mondván az évnek: Tűnj, mert hosszú vagy,
S mondván a percnek: Szép vagy, oh maradj!
S ha az idő véges határin áll,
Nem jő korán, se későn a halál.
SOBRINUS	Oh bölcs király, illik lenézned így
A változó szerencse nagy hatalmát.
Im mennyit halmozott rád, hogy legyőzzön:
Szépséget, ifjúságot, koronát!
Mégis hűbéresévé nem tehet,
Mert túltész rajta gazdag bölcseséggel.
KIRÁLY	Nem úgy, hízelkedő! Én a szerencsét
Hálátlanúl megsértni nem fogom.
Mit bölcseségnek mondasz, az tied.
Nevezd erénynek, szív sugallatának,
És pirulás nélkül elvállalom.
De az, hogy van jogom rá, nem szerencse?
Rossz udvaron király jó nem lehet,
Nekem a sors oly szép ágyat vetett,
Hol csak lehelni kell, hogy mint virágból
Minden, mi jó, belőlem illatozzék!
Hol van királyné, ilyen szűzi szende?
Hol lelki őr, résen, mint Sobrinus?
Hol őrzi úgy a becsület maga
A kincset, mint itt Fidelio?
Hol kérkedik király ily nemesekkel,
Kik a mámort csak hírből ismerik?
S keresve is talál-e valaki
Népet, mely úgy hajt a szelíd parancsra,
Mely a királyi példából beszél?
Mióta, szívünk fájdalmát legyőzve,
Száműztük lázadt vérünk, Adolart,
Nem volt eset, hogy udvarunk körül
A pórnép is megszegte volna a
Szeplőtlen erkölcs főszabályait.
S ha Gábor angyal szállna le közénk,
Nem lelne szálkát itt a víg szemekben,
Sem a szíveknek alján porszemet.
Mi itt uralg, nem szívnyomó lemondás,
Mely keserű fenéken vágyakat szít:
Navarra a megengedett öröm
Országa lett, s a hír nem bölcs királyt,
Hanem erényes udvart emleget.
FIDELIO	Mégis, ha engeded, megháborítom
Ez örömet, eszedbe egy kivételt
Idézvén, melyről megfeledkezél.
Az ifjú párt, mely tegnap szökni indult
Áldatlan frigyre Catalóniába,
Kívánatodra kiadá a herceg,
S elküldte vélük egyik nemesét,
Ki sürgetőn ma kér kihallgatást.
SOBRINUS	Illő leszen épp most fogadni őt.
A botlás illő büntetése méltán
Fejezze be az erény ünnepét.
KIRÁLY	Hozzák elénk.
Szolga el.
KIRÁLYNÉ	                      Uram, a mai ünnep
Félig enyém: legyen tehát szavam
A bevégzéshez is.
KIRÁLY	                           Szólj, ünnepeltem!
KIRÁLYNÉ	Ne légy kemény birájuk. Ünnepünkhöz,
S ne botlásukhoz mérd bánásodat.
A kedvemért! Mondjuk, ifjak nagyon.
SOBRINUS	Királyné, ifjan nyesd a csemetét.
KIRÁLYNÉ	Hajlítni kell.
SOBRINUS	                   Rúgós az, visszaugrik
Nagyobb erővel.
KIRÁLYNÉ	                         Mégis, jó uram,
Ne légy oly zord bíró, mint Sobrinus.
KIRÁLY	Mitől se tarts! minden javukra váljék.
SZOLGA	jön.
Don Andreo, a herceg követe.
ADOLAR	jön álszakállal, félszemén kötést visel.
Üdv a királynak Catalónia
Herceg urától.
KIRÁLY	                      Üdv neked viszont,
S uradnak is. Miként van rokonunk?
ADOLAR	Mint víg szüretkor a jókedvű gazda.
Vadászni jár az aggkor havasán
Neki az élet és az esztendő
Minden szaka megadja örömének
Teljes adóját; szóval él s örül.
ANGELA	a királynéhoz.
Mi szépen szól e rút madár!
KIRÁLYNÉ	                                           Nemes
Tartása győztes ferde alkatán.
ANGELA	S kettő helyett villámlik fél szeme.
KIRÁLY	Így hát a herceg nem hagyá szokásit.
Vagy azok őt nem, - ámde hagyjuk ezt.
Te hírt hozál -
ADOLAR	                       Inkább viszek, uram.
A kedvedért, habár csak kedve ellen,
Kiadta hercegem a két szerelmest.
Sorsuk nagyon megnyerte a szivét
És tisztemül hagyá -
KIRÁLY	                                Elég, uram.
Úgy látszik, én félemetes vagyok,
S mert ritkán büntetek, karomba kapnak,
Mihelyt fölemelem. Itt jönnek éppen.
Foglalj helyet. Hogy hívnak?
ADOLAR	                                             Andreónak.
KIRÁLY	Légy hallgatóm tehát, Don Andreo,
S szólj azután és aszerint, mit hallasz.
ADOLAR	Épp ezt kívántam kérni kegy gyanánt.
Bókol a hölgyeknek s leül. Félre.
Ah kamatoz bájának az idő:
Szebb, mint vala. Ha gyásza engem illet,
A fekete lesz ünneplő színem.
Maritta és Carlo jönnek.
KIRÁLY	Lelkemre, szép lány.
KIRÁLYNÉ	Angelának.
                                Mily csinos fiú.
Ugyancsak egymásnak termett e kettő.
ADOLAR	súgva Carlonak.
Ne félj; remélem, megtanultad úgy?
KIRÁLY	Marittának.
Hogy hívnak téged?
MARITTA	Adolar intésére a királyné elé borúl.
                              Védj meg, asszonyom!
Ne engedd azt, hogy itt csúffá legyek.
Hidd, nem vagyok rossz lány! De ennyi ember
Színe előtt beszélni nem tudok.
KIRÁLYNÉ	Engedd, uram, hogy én vallassam őt.
Kelj föl! Neved?
MARITTA	                         Maritta.
KIRÁLYNÉ	                                     Nos, Maritta,
Nem jól tevéd, amit tevél.
MARITTA	                                        Ha Carlo
Király és én királyleány vagyok,
Nem állok itten szégyenszemre így.
KIRÁLY	Ej, ej, leányom, azt hiszed, elég
Merészen szólnod, hogy bölcsen beszélj,
S azt tenned, mit kívánsz, hogy helyesen tégy?
De téged most nem bántalak. Előbb
Feleljen ez, rajtad oly erőt nyert,
Hogy tégy olyant, miről számot nem adhatsz.
Beszélj, fiú, mivel mented magad?
CARLO	Felséges úr, én nem magam szerint
Cselekvém azt, miért kérdőre vonsz.
Nő csábított s vad ember kényszerített.
KIRÁLY	Micsoda nő és milyen ember az?
Még ifjú vagy s hiszem, hogy másnak engedsz.
Ha van, ki csábított, állítsd elénk.
Kezünket érzi majd, ki kényszerített.
CARLO	Uram királyom, ők az udvarokba
Nem járnak el, s ha tenmagad nem indulsz
Keresni, meg se látod színüket.
KIRÁLY	Tréfával vélsz kijátszani, fiú?
Nem létező tanúkat hívsz segédül?
Nevezd neven, kikről regéd beszél.
CARLO	A férfiút így hívják: Kényszerűség.
Vad ember az, kit sohsem ismerél,
Pedig körüljár százezer alakban,
Hol üres tál van és kongó gyomor,
Hol szomjúság Xeressel* álmodik,
Hol aranymázos rács mögül narancs
Nevet az epedés szeme közé:
A kényszerűség mindig ott terem,
A rács vasát, mint vesszőt, szétfeszíti,
A koldúsbotba gyilkos ólmot önt,
S alázatos tenyérből gyúr vad öklöt,
Mely fenyeget, hol kérni is merény.
Megszállja gyakran a lelketlen tárgyat
S lázasztja azt, miben nincs akarat.
Sivít korbácsként a habok közé,
Hogy égre csap, mi máskor mélyre tört.
Mint tűz buvik a hegyek ős belébe
S okádni készti századoknak étkét.
De egytől fél ez óriás: kerüli
A tele tálak szálló fűszerét,
S az aranyos jogart királyi trónon.
Nincs ereje, hol nincs szükölködés, 
S mert mondják róla, hogy a törvényt bontja,
Oly helyre nem jár, hol törvény terem.
Azért nemigen néz fejedelmi házhoz,
Azért nem láttad színről színre te,
Mert nincs szükséged törvényt bontani,
Ha minden szód, alig kimondva, törvény.
KIRÁLY	Fiú, beszéded eszesebb magadnál,
Majd szóba azzal állok, aki rá-
Tanított. Most tovább. Ki hát a nő?
CARLO	A nőt, felség, úgy hívják: Alkalom.
Édes szavú, hízelgő suttogású,
Mint villám gyors, mint holdfény bájoló.
Pajkos gyerekkint hát mögött követ.
S gyakorta már naphosszat járt utánad,
S te, aki mindig vélsz utána járni,
Véletlen fordulásra veszed észre,
Amint szöktében még fügét mutat.
De olykor érint és reád mosolyg,
S ilyenkor látni megnyíl két szemed.
Bűvzárnak kulcsát látod ilykoron,
Vén zsugorik elásott kincse helyét.
Rideg nagyúr borkedvű mosolyát,
Kőszívű lányt ki véled álmodik.
S az Alkalomnak ilykor rabja vagy,
S mosolygva nyújtott legkisebbik ujja
Erősben hajt, mint a Szükség kara.
De te, király, e lányt nem ismered.
Sok tiszted, őröd hozzád nem bocsátja,
Mert bár tündéri szép, de vad s parasztos,
Uszálya nincsen, hogy padlót söpörjön:
Térdig feltűrve van kacér ruhája,
Napfény erjeszti melle bimbait,
Az is, mi födné, a könnyű lepel
Szerelmesen megfekszi tagjait,
És nedvesen tapad az ér vizétől,
Hot tisztes férjek veszedelmeül
Mint szép Zsuzsánna fürdeni szeret.
Így láttam őt kiszökni egy bokorból,
Kezén vezetve a síró Marittát,
S míg ő elől mosolygva csábított,
Hátul viharként kergetett a Másik.
Szükség űzött, csábított Alkalom:
Te engem - én meg őket vádolom.
KIRÁLY	Don Andreo! Elmondta, mint kivántad?
ADOLAR	Úgy mondta, mint igaznak tartom én.
KIRÁLY	Ám légyen úgy s én aszerint ítélek.
Tekintsd, Don Andreo, ez ifjú párt.
Nem szánod-e, hogy ily fényes szemekben
A hályog rakja fészkét? Vágyuk az,
Kitől tanácsot kérnek - s gyóntatójuk,
Kitől a bűnbocsánatot nyerik,
Ismét a vágy. Hogy is teremjen ott
A boldogság, hol bölcseség ekéje
Nem járta át a túl kövér talajt?
Halljátok hát ítéletem: A kettő,
Kire botor-merészen vallotok,
Ő mondja, hogy kerüli udvarunkat.
Ám jó, ti is hát ide menekültök
A csábító s a kénytető elől,
S szerezni fogtok itt elég erőt
A csábításnak mindig ellenállni.
Egy évig itten éltek udvarunkon,
De nőtlenül te és te hajadonnak,
Mert úgy tekintlek újra titeket.
S ne merjen egy se közelíteni
A másikhoz, mert azt fogadom,
Ha ölelésen, csókon rajta kapnak,
Az egyiket örökre számkivetjük,
A másikat meg őrizet alatt
Itt fogjuk, úgy, hogy észak s dél előbb
Találkozik, mint Carlo és Maritta.
De ha lemúlt egy év és téged ő,
Sem őt te még csak egy lélegzeteddel
Sem illetéd, majd szent áldással akkor
Az egyház összekapcsol bennetek,
S anyádnak ebbe szava ne legyen.
KIRÁLYNÉ	Kegyes uram! Köszönd meg ezt, leányom.
MARITTA	Oh, asszonyom, nincs ebbe köszönet.
KIRÁLY	Don Andreo mit mond ítéletünkhöz?
Kiadja-e a herceg tiszteinket?
E párnak, látod, van oltalma már:
ADOLAR	fölkel és írást nyújt a királynak.
Királyi fölség, vedd ezt! Hercegem
Mint menlevélt adá ez ifjú párnak,
Hahogy kegyetlen volna büntetésed.
KIRÁLY	Kegyetlen? Ej, te kegyesen ítélsz meg.
Olvassa.
“Király öcsém! A szerencse bölcs prédiká-
tor, ki tele hassal dicséri a bőjtöt. A sas ne
tanítsa röpülni a halakat, de neki jó, ha úszni
tanul. Gyere hozzám és tanuld meg, hogy az
öreg bolondság többet ér az ifjú bölcseségnél.
    Üdvözöl a te szerető bátyád
                                           Fernando,
                                           Catalónia hercege.”
Hogy értsem ezt? Don Andreo, urad
Jól őrzi bölcsesége kincseit.
Úgy látszik, e furfangos láda kulcsa
Nálad van. Nyisd ki, mert különben azt
Hiszem, azért van zárva, mert üres.
ADOLAR	Király uram királyi rokonának
Küldé e kincset - mert valóban az.
Engedd tehát, csupán neked kitárnom.
KIRÁLY	Titok? Jó hát; urak mulassatok,
Míg a király az iskolába jár.
Leszáll és félremegy Adolarral.
Hamar hát. Tréfa ez, avagy kötődés?
ADOLAR	Csak fogadás, uram, ha állsz elébe.
KIRÁLY	Miben s mire?
ADOLAR	                      Hogy olyanért itélsz
Ez ifjú pár fölött, miért magad
S Navarra egész udvara csak úgy
Kerülne a bíró elé, miként ők,
Ha Szükség űzné vagy az Alkalom.
KIRÁLY	S hiszed, nem állanók meg a sarat?
ADOLAR	Ki szőnyegen jár, sárban nem marad.
A herceg erre fogadást ajánl,
S a nyertesé az öt határfalu,
Melyért oly rég folyik a pörös alku.
Fogadj vele, hogy udvarod erénye
Csak addig ér, amig ez ifjaké:
A kényszerűség- vagy alkalomig.
KIRÁLY	S hogy tudjuk ezt ki?
ADOLAR	                                Hagyd el udvarod.
KIRÁLY	Elhagyjam?
ADOLAR	                  Alkalom kell udvarodnak.
Hogy ezt megadd magadnak és nekik,
Távozz azonnal. Hercegem atyád
Dicső fiát jó szívvel várja el.
Mondd, egy hónapra mégy. De engem itt hagysz,
S titokban egy hét múlva visszajössz
S velem lesed meg, mily világ lesz itt.
KIRÁLY	Elébe állok. - Jó, jó, herceg úr!
Az ifjú bölcset gúnyolod? - Legyen.
S a nyertesé az öt határfalu?
Jó ráadás lesz könnyű diadalra.
ADOLAR	Ne vedd haragra - !
KIRÁLY	                              Oh, sehogy. Legyen hát
Királyném és urak ti, meg ne lepjen
Az újság: én ma útnak indulok.
MIND	Mi ez?
KIRÁLYNÉ	         Ma még?
KIRÁLY	                      Megmondja a sietség,
Mellyel teszem, mily fontos a dolog.
KIRÁLYNÉ	Uram, hallom s nem értem. Hogy lehetsz
Te ott, míg én itt? - Oh e másod év
Rosszul köszönt be. Meddig várjalak?
KIRÁLY	Egy hónapig. Rövid lesz az idő,
Vendégtekül marad Don Andreo.
Mulattató szava, nemes valója
Üres időnek dús tartalmat ád.
A kormányt addig jobb felünk viszi.
Nem féltem a tehertől gyenge vállát,
Mert itt mindenki önmagán uralg.
Aztán figyeljetek ez ifjú párra,
Hogy meg ne tépje a türelmi féket.
Királynénk őrködése, Sobrinus
Bölcs oktatása légyen járszalagjuk. -
A lovamat! - Urak, egy szóra még.
KIRÁLYNÉ	Marittának.
Kövess, leányom!
Király, Királyné, Maritta, Fidelio, Sobrinus mennek. Angela is fölkelt, de Adolarnak egy mozdulatára önkénytelen marad.
ADOLAR	                            Midőn a nap leszáll,
Az esti csillag nem merülhet el.
ANGELA	fölkel.
Ha az vagyok, engedj fölkelnem.
ADOLAR	                                                   Az vagy.
Ne tiltsd tehát, hogy szóm hozzád repüljön,
Bár rám se hallgatsz.
Karját nyújtja.
                                Mért néz’sz így reám?
ANGÉLA	Csatába’ veszítéd el bal szemed?
ADOLAR	Nem, szálka van benn.
ANGELA	                                  S nem lehet kihúzni?
ADOLAR	Nem azt, mert drágább, mint szemem világa. -
Oh Angela!
ANGELA	ijedten.
                 Honnan tudod nevem?
ADOLAR	Valakit ismerék, ki téged ismert.
A neve -
ANGELA	fölismeri.
             Adolar!
ADOLAR	karjait kitárva.
                        Szeretlek, Angela!
Ölelkeznek.
CARLO	Jaj, Marittám, mikor ölellek így?
Csak jó a nagy úr dolga e világon.
Nekik szabad! De itt jön! Pszt, Maritta!
Maritta jön.
MARITTA	Carlonak odanyújtva kezét, fojtott hangon.
A királyné küld -
CARLO	                            Oh, Marittám, édes
Maritta! Meg se is csókoljalak
Egy álló évig!
MARITTA	odanyújtja arcát s mint fenn.
                     Donna, - a királyné...
CARLO	csókolgatja.
Egy esztendőt mindjárt lecsókolok! -
MARITTA	valamivel hangosabban.
A királyné küld Donna Angeláért.
ANGELA	meglepetten.
Megyek! (Ha látták!)
ADOLAR	                                 Jó barátaink!
Ők hoztak engem! Nos, hát mégis együtt?
És ily henyén? Te, Carlo, bőjtre indulsz!
Láss hozzá, míg a csók tálalva van.
CARLO	Oh, világért sem!
MARITTA	                          Oh, azt nem szabad!
ADOLAR	Láss hozzá, mondom, hisz a fél szemem vak,
A másikat meg másfelé tűzöm.
Indul Angelával.
CARLO	Isten veled, csók!
Megöleli Marittát.
MARITTA	                          Jönnek!
CARLO	                                     El! Hamar!
Kézfogva el.
A király jön és látja az ölelkezést.
KIRÁLY	Ej, hát így őrzik az én nyájamat?
Sobrinus és Fidelio jönnek.
Uram, ugyan jól őrzöd, mondhatom,
A rádbízottakat.
Adolar jön.
                        Itt leltem őket -
SOBRINUS	Együtt, uram?!
KIRÁLY	Adolarra nézve.
                       Nem - nem; csak tévedés volt.
(Hogy már hazugságon kell kezdenem!)
Uram,
Adolarnak.
         egyszerre mondok üdvözlégyet
S istenhozzádot. Jó ’tszakát, urak!
MIND	Boldog viszontlátásra!
KIRÁLY	                                  Ég velünk!
Megy.

MÁSODIK FELVONÁS
A szín: ugyanaz, mint az első felvonás végén. Az almafához oldalt létra van támasztva. Esteledik. Királyné, Angela, Adolar, Sobrinus, Carlo, Maritta a fa árnyékában körben ülnek.
KIRÁLYNÉ	Mondj még mesét, Don Andreo. Regéid
Nyolc napja, hogy felejtetik velünk
A hirtelen beállott árvaságot.
Navarra nem szül ilyent s ily sokat.
Tán mór fogságból hoztad e regéket?
ADOLAR	Felséged ügyesebb beszéltető,
Mint én beszélő; ennek róvja föl,
Hogy bő szavam így medréből kiárad.
A mór fogságba itt estem csupán.
Felséged sütvén rám e tűzszemet,
Melynek figyelme még a kőbül is
Regét fakasztna.
ANGELA	félre.
Oh, a régi kényúr
Minden szívhez tart hódító jogot.
Sóhajt.
KIRÁLYNÉ	Rosszúl van Angelánk? Kérlek, leányom,
Ha séta helyrehozna, vagy a tóra
Mennél ladikba - tedd meg! Vidd magaddal
Az ifjú Carlot - majd dalol s evez.
Mi meg hallgatjuk vendégünk meséit.
ANGELA	hirtelen fölkel.
Felség, szavát parancsképp teljesítem!
Adolarnak.
Oh, csak mesélj! Tudom úgyis a végét.
Carloval el.
ADOLAR	félre.
Múlt bűnök átka! Félt, aki szeret.
KIRÁLYNÉ	Beszélj tehát, jó Andreo.
ADOLAR	                                      Királyné,
Egyet tudok, amit, bár nem mese -
SOBRINUS	Jobb is, uram - mert jobb hitem szerint,
(Bár kedvtelést zavarni nem szeretnék),
Nem a keresztény lelkeknek való e
Pogány regéknek mérges mákonya.
S ha elfogad tőlem Don Andreo -
KIRÁLYNÉ	Csak helyeselhetem buzgalmadat.
A kis Maritta jó hasznát veendi.
Kérlek, tisztelt és tisztelendő úr,
Vedd pórázodra e tévedt juhot,
És részesítsd oly fenkölt oktatásban,
Milyen beszédes ajkadtól telik.
Rábízzuk gondjaidra ifjú lelkét,
S utánad küldjük később Carlot is.
MARITTA	(De jó, ha így Carloval összejönnénk!
Föl kell csúfolnom ezt a csúf papot.)
Gyerünk, főtisztelendő, rég kívánom
Kezedre bízni lelki üdvömet.
SOBRINUS	Megyünk tehát, míg fölséged hivat.
Maritta és Sobrinus el.
KIRÁLYNÉ	Folytasd tehát, uram; tudsz egy mesét,
Mely mégsem az - nem így volt-e a kezdet?
ADOLAR	Így, asszonyom.
KIRÁLYNÉ	                         Csodás.
ADOLAR	                                     De még csodásb az,
Hogy bár való igaz, mesének látszik
S a legcsodásabb, hogy én nem mondhatom
Csak kezdetét, mivel még vége nincs,
S nem is leend talán soha; ha csak
Talán felséged nem szakasztja végét.
KIRÁLYNÉ	Mit, én? Hogyan?
ADOLAR	                           Regémnek hőse van csak,
Hősnője nincs még - nincs találva még.
A legszebb nő lesz az; az, akit annak
Három világban majd a hős ítél.
KIRÁLYNÉ	Kérlek, regét s ne bókot, amilyent
Sobrinus is tud százat.
ADOLAR	                                   Halld regémet,
Való regémet és belátva végét,
Beláthatod, hogy ami végén csattan,
Nem bók ugyan, de csók lehet.
KIRÁLYNÉ	                                                Ej, ej.
Beh csattanós! Hamar, - a kezdetén
S ne végén kezdjük el.
ADOLAR	                                  Volt egy zsidó -
KIRÁLYNÉ	Píh!
ADOLAR	      Rút és megvetett.
KIRÁLYNÉ	                                Jaj!
ADOLAR	                                    Rőt hajú, -
Kancsal szemű -
KIRÁLYNÉ	                          Jaj, jaj!
ADOLAR	                                   Az ördög anyja
Se vette volna férfiszámba.
KIRÁLYNÉ	                                          Oh!
ADOLAR	És belsejében érzé nagy keservvel,
Hogy ő szerelmet szerelemadásért
E földön nem vehet.
KIRÁLYNÉ	                               Nem ám, szegény.
ADOLAR	Ez gyötrelemmel tölté el szívét
Előbb magát gyűlölte s szörnyalakját;
Tépé haját, arcát marcangolá;
De ám a sebek ismét behegedtek
S gyötrelmök megfeneklett a szívében.
KIRÁLYNÉ	Szegény! S még ifjú volt?
ADOLAR	                                       Még akkor az.
Most már nem az.
KIRÁLYNÉ	                            Hát él?
ADOLAR	                                     Javában él.
KIRÁLYNÉ	Vajon hol él? Kérlek - tovább!
ADOLAR	                                               De végre
Hiába zúzván minden tükröt össze,
Hiába kavarván föl minden ért,
Hiába törvén szét a kést, a tálat,
Hiába kerülvén a szemeket.
Mely rút arcát visszatükrözék,
S hiába átkozván a végzetet,
Mely ily szereleműző arculathoz
Ily szeretetsóvár szívet adott:
A rútság adta gyűlölet a szépség,
A nőnem ellen fordult - s esküvék,
Hogy bármi áron, bármilyen erővel,
Egy élet árán, szív s ész erején,
Egy nőt magához kényszerít. S e nő -
KIRÁLYNÉ	Iszony!
ADOLAR	           A nők legszebbike legyen.
KIRÁLYNÉ	Oh, balgaság!
ADOLAR	                     Nagy balgaság erősebb
Nagy bölcseségnél. Őt e balgaság
Oly útnak indítá, milyenre hódító,
Sem bűvös karddal vakmerő lovag
Hírért vagy hölgyért nem merészkedett.
El volt tökélve, kinccsel s vakmeréssel
Megszerzeni a legszebb drágakőt,
A legnagyobbat, legszeplőtlenebbet.
Melyet a századoknak méhe érlelt.
Jeruzsálembe ment először is.
Áronnak mellvértét, a bűvhatalmút,
Ott őrzi most a szultán kincsese.
E pajzs szívében, ott, hol Jehova
Kimondhatatlan neve írva áll,
Gyémánt sugárzott, mellyel Salamont
Megtisztelé a sábai királyné,
S mely akkora, mint szemed csillaga.
E gyémántot kalmárunk megszerezte -
KIRÁLYNÉ	Hogyan? - De - hisz mese.
ADOLAR	                                         Nem az!
Azt állította a szultán előtt,
Hogy amely ott van, a gyémánt hamis,
S az igazit ő bírja ős jogon.
Kiküldé a nagyúr ötvösseit,
Nagy alkimista főtudósait,
Próbálni együtt azt a két követ
KIRÁLYNÉ	S azok se tudták, melyik az üveg?
ADOLAR	Kalmárunk aranyat rakott
Az alkimisták asztalára, annyi
Ezüstöt hordott föl az ötvösöknek,
S oly aranyos tudást a nagy tudóknak,
Hogy az üveg gyémánttá lett legott,
S kereskedőnk a nagy gyémánt fejébe
Többet kapott a szultántól aranyban,
Mint amennyiért megvette tisztjeit.
Azok pedig mind megdicsértetének.
KIRÁLYNÉ	S a gyémánt most is a zsidó sajátja?
ADOLAR	Nem az, de másik: még szebb és nagyobb.
KIRÁLYNÉ	Mesés! mesés!
ADOLAR	                      Hirét vevé a kalmár,
Midőn kövével egykor kérkedett,
Hogy Núbiának sejkje bír nagyobbal,
S meg sem pihent, míg azt meg nem szerezte
KIRÁLYNÉ	S ezt bírja még!
ADOLAR	                        Nem. Ezt is elcserélte.
A híre járt, hogy Perzsia sakja el-
Jegyezte Kína császári leányát,
S galambtojásnyi gyémántot kapott
Hozomány fejébe, milynek fénye olyan,
Hogy mint a félhold fényesíti be,
Ott függvén éjjelente, sátorát.
A kalmár, núbiai szép követ
Üvegréteggel akkorára nyújtván
Föltűzte így az alvó Sak fölé,
S elaltatott őrök közül kihozta
Az igazit, amíg emennek ikre
Gyöngébb sugárral fényesíti be
A perzsa Sak királyi álmait.
KIRÁLYNÉ	Mily vakmerés! S e kincset bírja még?
ADOLAR	A legszebb nőt még várja a zsidó.
Én nemrég láttam őt Catalóniában.
KIRÁLYNÉ	Te láttad? Mondd, milyen?
ADOLAR	                                          Melyik? A gyémánt
Vagy a zsidó?
KIRÁLYNÉ	                     A gyémánt is, meg ő is.
Mindegyik ritka s nézni érdemes.
Sokért nem adnám...
ADOLAR	                                 Mit?
KIRÁLYNÉ	                                        Én attól félek,
Hogy ez a rémes ember erre jön.
ADOLAR	Úgy lesz, ha úgy cselekszik, mint beszélte.
Navarra híre vonzza őt...
KIRÁLYNÉ	                                       Valóban?
ADOLAR	S ezért mondám (bár félig tréfakedvben).
Hogy még magad találod végit adni
E különös regének, hogyha nem
Királyné volnál és nem ily királyné.
KIRÁLYNÉ	Hiszed? - A legszebb - Oh! - Így érted ezt?
ADOLAR	Nem hinnéd, szenvedélye mily merész,
S mily szörnyen bízik kincse erejében.
“Éltem felét”, így szól, “költöttem el,
Hogy ezt keressem: most másik felét
A nőt keresve töltöm, aki oly
Egyetlen szép az asszonyok között,
Mint a kövek között e tiszta gyémánt.
Szép asszonyt, úgy mond, láttam eleget,
Grófnők, szultánnők, hercegnők, királynők,
Kérőkre büszkén rá sem hallgatók,
Nem hívtak ám, mint tán hiszed, cselédet,
Nem uszítottak rám dühös komondort,
Ha csókjukért kínáltam kincsemet;
De szóba álltak, e kancsal szemembe
Belopva mosolyuk mézes nyilát,
S kábulva fényén e galambtojásnak
Titkos találkozóra hívtak el.
De én mindannyiszor megijedék
A végső árt fizetni, mielőtt
A végső árt, a legszebb asszony csókját
Enyémnek tudhatnám; mert szépre szebb jön,
De még a legszebb nem került elémbe,
S én arra vágyom és nem nyughatom,
Míg azt nem láthatom, azt az egyetlent,
Kinek látása a kétséget is
Lefegyverezze; akinek szeme
Minden más szemre nézve megvakít;
Kit látva, érzem, hogy mást nézni, vesztés;
Kiben a báj mind oly tökélyre gyül, 
Hogy aki szebb akarna lenni nála,
Mert más, mint ő, - tökélyes nem lehet.”
“Mutass ily asszonyt” - mond s kancsal szeme
Mint két keresztbe fekvő üszök égett -
“Mutass ily asszonyt, s én hajába tűzöm
E csillagot - és lenne pórleány,
Irígye lesz a fejedelmi nő;
S hahogy királynő, koronázva ezzel
A császár nagy fegyverjátékain
Porondba dönti a császár leányát;
Csak érte vívja minden hős a bajt,
Királynők oly homályba esnek tőle,
Miként ha udvarhölgye volna mind,
S hírét regéli az egész világ.
Mutass ily nőt, s egyetlen csókjáért,
Mellyel leoldja rútságom pecsétjét,
Övé a gyémánt és én - meghalok.”
KIRÁLYNÉ	Csodás egy ember! - Kérlek, mondd tovább.
ADOLAR	Nincs tovább, királyné.
KIRÁLYNÉ	                                    Vége! - Meghal!
Azt mondja: meghal? - Oh, szegény! - Tovább!
ADOLAR	Mondám, a vége nincs meg. Ámha lenne,
Nem-e beismered, hogy csattanós?
KIRÁLYNÉ	A legszebb asszony! Bősz s szép gondolat!
O legrútabb, s legszebb a nő. - Csodás!
Vajon talál-e oly szépet, ki csókra -
De hisz oly szép nem létezik! - Mesédnek
Nem is lesz vége.
ADOLAR	                           Én is azt hiszem.
KIRÁLYNÉ	hirtelen.
Hát mért? Hiszed, hogy nincs oly bájos asszony?
ADOLAR	Tudom, hogy van; s azért lesz végtelen
A kalmár bujdosása.
KIRÁLYNÉ	                                És ki az?
ADOLAR	Ha azt meglátja, akit gondolok,
Beismeri, hogy a gyémánt kicsiny.
KIRÁLYNÉ	Egy csók! Mi az oly forró szívkohónak?
Egy csók! Az eltünik, mint sercegő
Vízcsepp ízzó vason. - De lelkét
Lekötni és szeretni őt magáért, -
Ezzel le volna verve a zsidó!...
Bocsáss meg. A regéd oly furcsa volt,
Egészen megzavart. - Itt láttam őt,
Égő szemekkel, nyughatatlan vággyal
Kitárva karját. - Erre tart? - Oh jaj,
Mily rút lehet, hogy ily erős eszét
Rútsága ilyképp megzavarhatá!
ADOLAR	magában.
Oly rút, mily szép te - s gyermekagyadat
Rútsága mégis ím, hogy megzavarta!
Egy szolga jön.
KIRÁLYNÉ	fölrezzenve.
Mi baj? Ki az?
SZOLGA	                       Felség, csupán emitt
Don Andreohoz van megbizatásom.
Uram, egy idegen, ki téged ismer,
A kapunál vár.
KIRÁLYNÉ	élénken.
                      Idegen? Milyen?
Mit akar itten?
SZOLGA	                      Be akart lopózni,
De fölkelté a kapuőr gyanúját,
Mert álarcot viselt -
KIRÁLYNÉ	                               Álarcot - és
Világos nappal? - Ó!
SZOLGA	                                Kérdéseinkre
Csak rád hivatkozik: mondjuk Don Andreonak,
Az ismeretlen Catalóniából.
ADOLAR	Ez ő!
KIRÁLYNÉ	hevesen.
       Ki?
ADOLAR	zavarban.
Nem lehet egyéb, hiszen, mint -
- Az ismereten Catalóniából.
Magában.
Ó, a király.
KIRÁLYNÉ	magában. Hah, Catalóniából!
Iszonytató!
ADOLAR	                 Fölség, megengeded, -
KIRÁLYNÉ	Nem engedem!
ADOLAR	                       Csak látni akarom -
KIRÁLYNÉ	meggondolva magát.
Bocsáss meg, jó uram - eltévedék.
Vendég lévén, egyuttal gazda is vagy,
Fogadd vendégedet. Isten veled!
Adolar és Szolga el.
Mi bánt? Miért nem űzetem ki innen?
Mért vágyom látni... Oh, Madonna, óvj!
De milyen csáb lakozhatik a rútban.
S a vakmerésben milyen vonzalom?
Királyi trónra veti rab szemét!
“S hahogy királyné”, (mint tapad e szó!)
“A császár nagy fegyverjátékain,
Homályba ejti a királyi nőket.
Csak érte víja minden hős a bajt
S hírét regéli az egész világ.”
Én sohse láttam még ily harci versenyt.
Mily küzdelem, hol a lovag lovaggal,
Szépség a szépséggel birokra kél,
Szépség s vitézség egymásért hevűl, 
Egymást dicsőjti, és dicső jutalmat
Egymásnak oszt. - Oh, mily kicsiny ez udvar!
S nekem e kert világom, hol a fák is
Oly alacsonyak, mint az emberek.
Hah, jönnek! - Oh, Madonna, légy velem.
A bolygó rém ne lásson s őt ne én.
Indul, megáll.
Mégis, ha tudnám, hogy nem lát, - kilesném.
A rútban is lehet rendkívüli,
S ha elsőnek csudáltatik a legszebb.
Nemében egy az is, ki legrútabb.
Ismét indúl. 
A legszebb! Ő ítélhet joggal erről.
Látott sokat s kész drága tanúságra.
Az ilyen ember nem hízelg, ha dönt.
Mégis... ha látna tudtomon kívül! -
Hová leszek! - Leányom, ifjú Blanda,
Királyi hatalmunkkal szigorún
Meghagyjuk: rögtön térj meg palotádba! -
Sóhajtva.
Meghajlok, fölség! - Mégis néha jó,
Hogy gondomat királyné viseli.
Oh, jó uram, hogy elhagyál, nem hittem,
Hogy nélküled lányfővel járok itten.
Ha a királyné nincs, hogy tiltsa meg,
Bizony, valami bolondot teszek!
El.
Király álruhában, Adolar jönnek.
KIRÁLY	Lásd, Andreo, én még örülhetek
Fogadtatásomon, mely mást bosszantna.
Látod, jól őrzik a kapuimat.
ADOLAR	Igen, a kapuőrt kötekedő
Kedvébe lelted. Láthatád, uram,
Hogy részeg volt.
KIRÁLY	nevetve.
                           Igaz, csúf gőzt lehelt,
S ha nincs álcám, megcsókol a gazember.
Hová fogsz dugni hát?
ADOLAR	                                  E kerti lakba,
Ez ablakon keresztül meglesed -
KIRÁLY	Meglesni? Oh! Meglesni udvarom!
Méltatlan ez!
ADOLAR	                    Azt mondd, ha vége lesz.
Én azt hiszem, nagyon, fölötte méltó.
KIRÁLY	De azt jegyezd meg, jó Don Andreo:
A játék nagyba megy, különben a
Király nem játszanék: nagy veszteség
S teljes nyerés dönthet csupán; ne hidd,
Hogy ama düledező őrtoronnyal,
Egypár paraszttal vagy hitvány futóval
Beérem: sorban áll itt -
ADOLAR	közbevág.
                                    A királyné
És a király.
KIRÁLY	                 Don Andreo!
ADOLAR	                                     No, okkal-móddal:
Mindegyikére legfölebb kisül,
Hogy ember, és hogy van hatalma rajta
Az alkalomnak...
KIRÁLY	                          A királyné! Hah!
Menjünk. Te lásd, ha félek-e a lestől.
Csak egytől félek: nem lesz látni mit!
ADOLAR	Majd, hogy a száraz kémlést meg ne únd,
Gondoskodom mulattatásrul is.
A pórleány, a szép Maritta, kit
Mohó szerelmeért szerelmi bőjtre
Itéltél, bennem mint védőbe bízik.
Majd elhozom, s ha nincsen ellenedre,
Kisértsd erényét... oh, tudom, gyümölcsét
Nem áhítod; de jó lesz a gyökérig
Próbálni fáját. Majd bevallod akkor,
Hogy aki nézve, elmélkedve ítél,
Gyakran csalódik! ingatag neki
Az ép fa, mert szellőtül hajlik lombja,
S vet hosszú életet velőtlen fűznek,
Pedig csak kérge látszik és ledönté
A tíz ujjával. Nyúlj hozzá, uram!
Hozzá kell nyúlni: ez a bölcseség.
Elhozzam?
KIRÁLY	                El. Mit sem kerülök el,
Mire kihívsz. Ingerled lényemet.
Elég a szóból!
ADOLAR	                     Oh, uram, haragszol!
KIRÁLY	Don Andreo, küzdő felek vagyunk,
S a harci hév forrása megbecsülés.
Harag nem áll a sorompón belül.
Kezed’!
ADOLAR	megcsókolja.
Király, jóságod bölcseség.
KIRÁLY	magában.
Nem rendes ember! - Merre hát? Gyerünk.
Bemennek a kerti lakba. Angela és Carlo jönnek.
ANGELA	Carlo nyaka köré fonta karját, s úgy jön sántítva.
Itt láttam! Eltűnt. Itt bevárom őt!
Hadd lássa, mint ért más a hűtlenséghez.
Terhedre vagyok, jó fiú, ugye?
CARLO	magában.
Kissé nagyon szorítja nyakamat.
Aztán Maritta! Jaj!
ANGELA	                             Nem szólsz? Ugye,
Terhedre vagyok?
CARLO	                           Óh, dehogy, dehogy!
Erős legény vagyok, egy borjat is
Elvittem hátamon.
ANGELA	magában.
                            Hátas szamár!
Oh, ennyi szégyent tűrök egy miatt,
Ki soha egyet nem tudott szeretni.
CARLO	Jaj, a nyakam! Kérem, a karja is fáj?
ANGELA	Nem, jó fiú, csupán a lábam botlott,
S alig birok már támaszoddal is
Előbbre menni. Kérlek, el ne hagyj.
Én szörnyen szenvedek.
CARLO	                                     Szegény kisasszony!
Csak egyre kérlek, hogy többé ne sírj.
Én azt nem állom ám! Egy vén banya
Vízkórban jósolá halálomat.
Azóta a vizet nem tűrhetem.
S kivált a te könnyeid oly nagyok,
Ha sírsz, úgy érzem, vízzé olvadok.
ANGELA	Jó fiú vagy. Tudom, ha rajtad áll,
Nem volna sírnom ok.
CARLO	                                  Nem ám.
ANGELA	a kerti lak felé hangosabban.
                                                S kivált, ha
Magad okoztad volna, hogy botoltam,
Sajnálni fognál s nem nevetni rajtam.
CARLO	Az isten mentsen ily gazemberségtől.
Inkább kitépném a - kutyám fülét.
ANGELA	Oly jó fiú vagy, amily szép legény.
Vezess csak erre, kérlek, ama padhoz,
A kerti laknak ablaka alá,
Itt fájó lábam megpihentetem.
Leülnek.
CARLO	Úgy, úgy; a lábát is a padra, úgy.
Jaj, jaj, hiszen hogy is ne botlanék meg.
Hisz ez a láb libának is kicsiny!
ANGELA	Oh, Carlo, botlik a te nyelved is,
De mégis jó úton jár a szíved.
Adná az isten néked az ő nyelvét,
Vagy néki a te jó, hű szívedet.
CARLO	Kinek? Kiről beszél nagyságod így?
ANGELA	Akárkiről, mindegy. (Oly haragra kezdek,
Hogy megcsörrenjen tőle ablaka.)
Tudod-e, Carlo - jer csak közelebb -
Tudod-e, Carlo, amily jó s csinos vagy,
Hogy kedvesedtől irígyellek én?
CARLO	Hehe, több lány is mondta ezt nekem.
De lássa nagyságod, viszont Marittát
Tőlem irígylik ám a férfiak.
Adolar kinyitja a kerti lak ablakát, s odavonja a királyt.
ANGELA	meghallja, de nem tekint föl.
(Ez ő!) Irígylik? Oh, nincs ám, miért!
CARLO	Ej, ej, kisasszony, őt ne kisebbítse,
Mert megharagszom ám és itt hagyom.
ANGELA	megfogja.
Kérlek, ne menj!
KIRÁLY	                          Káprázat! Angela!
És egy parasztripőknek udvarol!
ADOLAR	Az ám. De nem baj. Játék az egész.
Hanem vigyázz: a fiú mily erényhős.
ANGELA	Hát olyan szép neked a kis Maritta,
Hogy nála szebbet nem láttál soha?
Hát nézz reám! Csak nem szebb nálam is?
CARLO	Nem szebb.
ANGELA	                  Nem oly szép.
CARLO	                                        De hát csak Maritta.
ANGELA	Parasztleány.
CARLO	                    Én sem vagyok lovag.
ANGELA	De az lehetsz.
CARLO	                     Hogyan?
ANGELA	                                  Nézz, Carlo, rám
Gazdag vagyok, és tetszel. Légy enyém.
Elkérlek én apródnak a királytól,
Majd megtanulsz te vívni, dárdát vetni,
A módod illő, lelked daliás,
Majd a király lovaggá üt s ha az lész,
Férjem lehetsz.
KIRÁLY	                       Ez szörnyűség.
ANGELA	örömmel magában.
                                              Ez ő!
CARLO	Valaki szólt.
Föl akar nézni, de Angela hirtelen nyaka köré fonja kezét, 
s nem engedi föltekinteni.
ANGELA	mind nagyobb hevet tettetve.
                   Ne másfelé tekints!
Jó Carlo, lásd, mily sorsot szántam én
Neked! Tudnád-e ezt, hálátalan,
Rossz szívvel venni?
Carlot, ki mindig fölfelé akar nézni, megrántva.
                                Ide nézz, ha mondom!
CARLO	Jaj! Ez fülem volt! Udvari szokás ez?
Maritta sohse ráncigált fülön.
S egy szó mint száz: én az övé vagyok.
Én apród lenni nem akarok, én
Nem akarok vívást tanulni és
Engem vállon ne üssön a király,
Mert visszaütöm. Nem leszek lovag,
Te se kívánj, kisasszony, férjedül,
Mert nyomorúság lenne, igazán.
Szeretni úgysem tudlak, és különben
Úgy tudtam mindig, hogy a ló ökörrel
Együtt csak rosszúl bírja az igát.
Ne haragudj, lásd, én is javadat
Kívánom csak - és igazán - nem is
A fülemért - bár most is fáj - sem a
Lovagütésért: mert legyek mula,
Ha kedvedért nem hagynám hátamat
Úgy megrakatni mogyorófa-bottal,
Hogy kitelnék belőle száz lovag,
Hanem - de kérlek, csak ne sírj, kisasszony,
Kérlek, ne sírj. Az isten is megáldjon.
Térdhajtva kérlek - csókolom kezed.
Letérdel és kezét akarja csókolni, míg amaz sírva eltakarja arcát.
ADOLAR	az ablakból kardjával megpiszkálja Carlo fülét, halkan.
Megállj, füles!
CARLO	                      Jaj! Már megint? De nagy
Gyönyörűséged telik ebbe’. Jó, jó!
De csak ne sírj!
Adolar ezalatt kijött a kerti lakból.
ANGELA	magában.
                       Oh, szégyen s újra szégyen!
Mindent hallott s övé a diadal.
Ügyetlen voltam a hűtlenkedésben.
Vagy tán olyan csak ez is, mint a hűség,
Csak annak sűl el, aki szívben az?
Oh, Adolar, mint Jób tűrök miattad,
S kivánom: Isten, vedd el, ahogy adtad!
ADOLAR	azalatt intett Carlonak, hogy cseréljen vele helyet. Carlo lopva 
fölkel, s azon irányban elszalad, amerre Adolar mutat, jelezve, 
hogy Maritta arra van.
Tudatlanságot tettetek.
Letérdel Carlo helyére.
                                   Ne sírj!
Ne sírj, szép Angela, férjed leszek.
ANGELA	rá sem néz.
Eredj!
ADOLAR	súgva.
         Szép Angelám!
ANGELA	                                 Pusztúlj, ha mondom!
KIRÁLY	No, legalább az egyhez hű marad most,
Ez még erény és tőle meglepő.
ADOLAR	hangosabban.
Én Angelám!
ANGELA	föltekint, kitörő örömmel.
                    Te vagy? Oh, hát szeretsz!
Megöleli.
KIRÁLY	Ezt is? Hát rendre járja? Adolar,
Te ismeréd?
ANGELA	kibontakozva.
                  Most jössz, nevetni rajtam.
ADOLAR	Nevetni ám, de nem rajtad: veled!
ANGELA	Hallád, miképp jártam meg e paraszttal.
ADOLAR	Én? Semmit! Ámha megbántott, kikap.
ANGELA	örömmel.
Hát nem te lestél ablakodból?
ADOLAR	halkan.
                                              Én? Nem.
Tán ő!
ANGELA	         Ki?
ADOLAR	halkan.
             A király.
ANGELA	                          Hogyan?
ADOLAR	                                       Gyerünk
Előbbre. Titkomat tudod, hogy őt
Miképp remélem meggyógyítani.
Igaz színében lássa udvarát,
Magát, királynéját és a világot.
Befontam egy mesével a királynét -
ANGELA	örömmel.
Ezért tevéd?
ADOLAR	                   Azért, mivel szeretlek.
Ha látja, hogy hibázni emberi,
Meg fog nekem talán bocsájtani.
ANGELA	De hát szeretsz? - Oh, féltve féltelek,
Ne vedd haragra. Egyszer csalfa voltál,
S mi akkor úgy gyötört, a régi seb,
Minden szellőre újra megsajog.
Oh, Adolar, hisz oly vakon szeretlek,
Hogy játsz’ velem, kész áldozat vagyok!
ADOLAR	Szép Angelám, oly szemesen szeretlek,
Hogy érted mást rászedni kész vagyok.
Megcsókolja.
KIRÁLY	És újra csók! Itt ez az aprópénz.
Úgy látszik, pénzem nincs már forgalomban,
S most minden itt oly csengő pénzt fizet,
Amelyre maga nyomja arca képét.
Nem nézhetem. Elég volt eddig ennyi.
Becsapja az ablakot.
ADOLAR	Lásd, Angelám, miattad játszom én itt
Tízféle szerepet. Atyád, tudom,
Nem ád nekem, mert gyűlöl. A király
Halálra ítélt és rá bízta mind
Jószágimat. Ez új ok, hogy gyűlöljön.
Atyád, tudom, szerelmes az aranyba.
Szívéből gyűlöl most s erszényiből.
ANGELA	Igen, gyűlöl, mint Adolart. De így,
Don Andreo képében nem gyűlöl.
Jószágidat úgy bízta rá a felség,
Hogy nászajándok légyenek nekem,
Ha férjhez adnak, - s csak ez az oka,
Hogy férjhez menni vonakodtam én.
ADOLAR	Csak ez? Leány, e szavad is fölér
Néhány javammal.
ANGELA	                            Ámde most atyám,
Ki mindig félt, hogy visszahív a felség,
Látván Don Andreohoz hajlamom,
Bíztat, legyek tied. Reméli tán,
Hogy majd beéred kisebb hozománnyal,
S övé marad a birtokok nagy része,
S kijátszva lesz s megfosztva Adolar.
Kérlek, ne ítélj róla e miatt.
Nagyon keményen szoktad fölbosszantani,
S nevedtől is a vére háborog.
ADOLAR	Vérébe’ van, te is a vére vagy.
ANGELA	Mi? Hogy gyűlölsz?
ADOLAR	                               Nem, az: hogy háborogsz.
ANGELA	S hát nincs okom? Mondd, nincs-e? Igazán?
De hisz mit kérdem? Adolar ledérnek
Navarra szerte híres.
ADOLAR	                                Ráfogás!
Egy éve nem csókoltam asszonyarcot.
(Csak úgy, hogy Angelának képzelém.)
Hát nem hiszed?
ANGELA	                         Hiszem, mert hogyha nem,
Megölném egyikünket!
ADOLAR	                                    Angela!
ANGELA	Nem bírom el, hogy csak tréfára is
Más nőt szeress. - Igérd, hogy nem teszed.
ADOLAR	Igérem. Nézd, ott jő atyád.
ANGELA	                                         Igérd meg!
ADOLAR	félre.
Ez büntetésem elmúlt bűnökért.
De kedvesebb a büntetés a bűnnél.
Úgy illik hozzá a féltés haragja,
Mint messze villám illik nyári éjhez.
Fidelio jön.
Isten hozott!
FIDELIO	                   Ni, ott benn egy királyné
Keresi udvarát s unatkozik,
S itt udvarolva mulat el az udvar.
Angelának.
Nos, illik, ily nyilvánosan pirulni?
Vár a királyné. Menj, Don Andreoval
Még van beszédem. Nyomba’ követünk.
ANGELA	Megyek, atyám.
El.
FIDELIO	szünet után.
                        Uram -
ADOLAR	félre.
                                    Ő kezdi meg.
Jó lesz közel terelni ablakomhoz,
S kinyitni ablakát s szemét a bölcs királynak
Fennszóval.
Gyerünk, ha tetszik, üljünk ama padra.
FIDELIO	menet.
Hogy kezdjem el, hogy kezdő ő legyen?
Leülnek; a király kinyitja az ablakot.
KIRÁLY	Fidelio? Az én jó öregem?
No, ezt már bátorsággal leshetem.
FIDELIO	félre.
Tudnám csak, hogy gazember, könnyű volna.
ADOLAR	Nos hát, uram! Mivel szolgálhatok?
FIDELIO	Ismersz, uram. Én nyíltszívű vagyok.
ADOLAR	Kincstárnok vagy, ha nyitva áll szíved,
Fogadni lehet rá, hogy semmi sincs benne.
FIDELIO	De mégis van.
ADOLAR	                     S mi volna benne hát?
FIDELIO	Leányom.
ADOLAR	               Jó helyen van; arra senki
Nem fogja őt keresni.
FIDELIO	                                 Hát kinek
Tartasz te engem? (Gaznak néz: bizonnyal
Ő maga az.)
ADOLAR	                  Oh, oly becsületesnek
Tartlak, miként te engem. Kis különbség
Csak abban van, hogy Andreot te nem,
De Andreo Fideliot ismeri.
FIDELIO	Csak úgy, ahogy Fidelio megérti
Don Andreot: azaz sehogy.
ADOLAR	                                          Lehet.
Mert az való, hogy akit én tudok,
Az más Fidelio, mint amilyent
Ez udvar ismer. Az enyim az, a-
Ki Adolart...
FIDELIO	mohón.
Isméred Adolart?
ADOLAR	folytatva.
                          A lányvadász királyfit
Maga vezette Angela nyomára.
KIRÁLY	Oh, szörnyűség!
ADOLAR	                         És együttlétüket
Besúgva a királynak, Adolar
Gazdag javának öröklője lőn.
S most attól fél - az én Fidelióm -
Hogy Adolar kegyelmet nyerve egy nap
Még számon kérheti a jövedelmet,
Mit félre tett a bölcs sáfárkodó.
Ilyen Fidelióról szólt nekem
A nálunk bujdosott vidor királyfi.
KIRÁLY	A hazug! Nos! Zúzd ízre, öregem!
FIDELIO	Beszélt veled? Tán visszajő ide?
ADOLAR	Ha akarom.
FIDELIO	                 Hogyan?
ADOLAR	                              Kikémleni
Küldött, ha Angela szíve övé még.
S ha mondanám, hogy az, s hogy a király
Haragja engedett, tán visszajönne.
FIDELIO	hirtelen.
Hogy tetszik néked az én Angelám?
KIRÁLY	Mi ez?
ADOLAR	         Oh szép! Mily vak volt a királyfi.
Hogy kétszer hagyhatott reád ily gazdag,
Nagy kincset!
FIDELIO	                     Így hát azt tanácslanád
Neki, hogy visszajőjjön érte, mit?
ADOLAR	Bizony, nem adhatnék okosb tanácsot.
FIDELIO	És mit kapsz tőle jó tanácsodért?
ADOLAR	Aligha annyit, mint amennyit érne.
FIDELIO	A lányt tekintve, vagy a hozományt?
ADOLAR	Egyből sem annyit, mennyit én kivánnék.
FIDELIO	És mennyi az?
ADOLAR	                      A lány egészen.
FIDELIO	                                              Jó.
ADOLAR	S a hozomány...
FIDELIO	közbe.
                          Negyede! Nem? Fele!
Mondjuk: fele.
KIRÁLY	kifakad.
                       Gazember.
Gyorsan visszavonul.
FIDELIO	föltekint.
                                        Mit? Mi volt ez?
ADOLAR	Azt mondtam, hogy gazember volna az,
Ki ennél többet várna egy apától,
Ki becsülettel szerzé - ősz haját.
Fölkelnek.
A lány enyém. De hát mikor s hogyan?
FIDELIO	előrejönnek.
Erről beszélünk még; nehéz dolog
Úgy kell megesnie, hogy a király,
Ha visszatér, a kész kötést találja.
Ha Adolar, mint mondod, nálatok jár -
Oh, gyűlölöm e hetyke fattyút! akkor
Megesnék, hogy békűlten visszahozza.
Ez az, minek útját bevágni kell.
Tied lesz Angela, minél előbb.
Holnap, ma még, ha módját ejthetem.
ADOLAR	Mért oly sietve?
FIDELIO	                        Még kérdezheted.
Hogy Adolar, ha visszajönne - oh,
Bár jönne csak! Csak jönne vissza úgy,
Hogy veszni lássa örökét örökre!
Hitemre, kezdelek szeretni.
Kezét szorítja.
                                           Vőm vagy.
Vőm léssz ma még. Csak hadd gondolkozom.
Úgy kell kifőznünk, hogy látszatra én
Ne tudjak róla; titkos esküvőn.
Majd még meghányjuk. Jer velem!
ADOLAR	                                                      Azonnal.
Az ablakhoz megy, s kopogtat.
A köpenyem!
A király jön, s ráadja a köpenyt.
                     Hogy tetszik ez, uram?
KIRÁLY	Oh, a kerítő! Lesz szavunk ez ügyről.
Hol láttad Adolart, mondd, és mikor?
ADOLAR	Sehol, uram; csak hírből ismerem.
FIDELIO	Gyerünk!
ADOLAR	fölvette a köpenyt.
              Ki az?
A jelenet alatt beesteledett az idő: Sobrinus és Maritta jönnek.
FIDELIO	                        Jó estvét, tisztelendő!
Hová ez elszakadt köténnyel!
SOBRINUS	                                              Rám
Bízák megfoldozásra lányerényét.
FIDELIO	Nem állja már a varrást.
SOBRINUS	                                     Megkisértem.
ADOLAR	sugdosott azalatt Marittával.
Ott, ama kerti lakban a király les:
Csábítsd, ha szólít s fond be, ha kisért.
SOBRINUS	Mi az?
ADOLAR	fenn Marittának.
          Mondom, vigyázz a lányerényre,
Mert foltot ejthet rajt a foltozó.
Indul.
SOBRINUS	Majd ejtek én egy jó goromba foltot
Az ily goromba zsákon! Ily beszéd!
Szent emberen...
ADOLAR	                          Jó éjt; szürkül s borúl.
Én nem vagyok szent ember, s így nem illik,
Szép lánnyal lennem ily késő időn.
Jó éjszakát.
Fidelioval el.
SOBRINUS	                 Menj - félszemű bagoly!
MARITTA	félre.
A kerti lakban? Jó, e padra ülök.
Megállj, húszéves szent! Kerülj kezembe,
Tudom, többé ily hetykén nem ítélsz.
SOBRINUS	körülnéz.
Hol vagy, leányom?
MARITTA	                                Erre, szentatyám.
Fáradt vagyok.
SOBRINUS	                       Pedig a cél mily messze!
Melléje ül.
KIRÁLY	kinyitja az ablakot.
Új pár? A pórleány meg Sobrinus.
Az égnek hála, itt nincs félni mit.
SOBRINUS	Oh, lányom, lányom, mivé vagy leendő!
Oly fiatal s már ennyi vétkezés.
MARITTA	Oh, tisztelendő, édes tisztelendő,
Ha vége van, be kár, hogy ily kevés.
SOBRINUS	Hajadon lánynak szökni egy legénnyel...
MARITTA	És visszajönni mégis férj nekűn!
SOBRINUS	Világgá menni védtelen erénnyel!...
MARITTA	S még visszahozni, oh, ez szörnyű bűn!
SOBRINUS	Még visszahozni, mondod? Micsoda?
Hát higgyem, hogy Carlod oly ostoba?
MARITTA	Már így nevelték. Majd volna okosabb:
Nem volnék lány már, csak lett volna pap.
SOBRINUS	Ha pap lett volna, érted, a babád?
MARITTA	Ha pap lett volna, aki összeád.
SOBRINUS	S mit adnál annak, aki összeadna?
MARITTA	Hát eskető gyűrűre - ujjamat.
Odanyújtja.
SOBRINUS	megfogja.
De hátha ujjad ujjában maradna?
MARITTA	Hjah, pappal ujjat húzni nem szabad.
SOBRINUS	félre.
Ez kitanult. De fenekére nézek.
MARITTA	félre.
Na, jaj neked, ha valaki kinézett!
KIRÁLY	Dicső dolog: ez aztán furcsa gyónás!
Fordítva megy: a cethalat eszi Jónás.
SOBRINUS	Lásd, szép Maritta, bőjtre vagy ítélve.
De rám ha hallgatsz, majd csak elbirod.
MARITTA	Azt hiszem, mert csupa bőjtön élve,
Mégis látom, hogy meggyűlt a zsírod.
SOBRINUS	A mérték teszi és az óvatosság.
MARITTA	Paptól nem árt meg: tapasztaltak mondák.
SOBRINUS	Hát mernéd magad a konyhámra bízni?
MARITTA	Jaj, félek ám: nagyon találnék hízni.
KIRÁLY	Nem állom! Elragad a jelenet.
Várj, szent pogány, majd kapsz keresztvizet.
Egy vizes kancsóból csöpögtet Sobrinus orrára.
SOBRINUS	Ni, esni kezd. Pedig felhőt se látok.
Törli az orrát.
Kezed, Maritta, legyünk jó barátok.
MARITTA	Te az vagy: jó barát. De én - hogyan?
No, mért tekintesz oly borzalmasan?
SOBRINUS	arcát törli.
Én nem tudom... nagyon rosszul vagyok.
Hőség fullaszt, s hideget izzadok.
Fölkel.
Gyerünk odébb; csak addsza kis kezecskéd
MARITTA	Már vissza?
SOBRINUS	                  Nem, folytassuk még a leckét.
KIRÁLY	kijön.
Sötétedik. Nem ismerhet reám.
Megkergetem. Megállj, te hűtelen csősz!
Nem mégy tovább az úrnak szőllején - Pszt
SOBRINUS	Mi volt ez? Csitt!
MARITTA	félre.
                           Ez Carlo!
Fenn.
                                         Semmi. Én
Pisszegtem (Jaj, ez ő, hogy szabadulok?
Hah, jó lesz így!) Oh, édes tisztelendő!
Bánatosan vállára csüggeszti fejét.
KIRÁLY	bokor mögül.
Pszt! pszt!
Maritta int a bokor felé, hogy hallgasson el.
                Mi az? A leány int? Nekem?
SOBRINUS	Sohsem hallottam én itt ennyi tücsköt.
De mondd, Maritta, mely baj szomorít?
MARITTA	Magamba szálltam. Oh! Bűnös vagyok.
SOBRINUS	No, az való. De...
MARITTA	                           Lássa, tisztelendő.
Ne is titkolja. Érzem ér, s tudom.
De lássa, így üldöz természetem,
Hogy minden ingerel, mi tiltva van.
SOBRINUS	Ej, ej, de hát legyőzni nem bírod?
MARITTA	Nem én! Olyan, mint megjósolt csapás.
Ahogy kerülöm, úgy botlom belé.
S ha látok -
sikolt s a fára mutat.
                  Jaj!
SOBRINUS	                       Mi bánt?
MARITTA	                                    Oh, nézd!
SOBRINUS	                                                   Mi az?
MARITTA	fölmutat.
Ez kell nekem! Nem látod? Ott, az alma!
Ott, az a szép; a szélső ágon függ.
A tetején!
SOBRINUS	Hiszen, ha alma kell csak, -
MARITTA	Nem alma kell csak! Ez kell egyedül.
Én meghalok, ha meg nem ehetem.
SOBRINUS	Oh, Éva, Éva!
MARITTA	cirógatja.
                      Kérlek, jó atyám,
Szakítsd le ezt az almát énnekem,
S jóságodat én sohse feledem.
SOBRINUS	Eh, tréfa! Én csak föl nem mászhatom!
MARITTA	létrát hoz.
Nézd, itt a lábtó. Menj föl, majd fogom.
SOBRINUS	De ily magasra!
Más almát mutat.
                        Ezzel is beéred!
MARITTA	szenvedéllyel.
De engem az bánt egyedül - nem érted?
Nem látod, mint bólint elém, felém,
Mint bíztat pozsgás arca, hogy enyém?
Nézd, mily piros, mily érett, gömbölyű.
A többi hozzá képest keserű.
Oh, nincs oly szép egy tündér keble halma,
Nincs a világon, nincsen több ily alma!
Betegje vagyok -
szívére
                           híját érzem itt!
A bokor felé.
Megcsókolhatnék érte valakit.
SOBRINUS	Csodálatos lány. Már csak megteszem.
Fölhág.
MARITTA	Csak gyorsan! Tartom!
SOBRINUS	az utolsó fokon.
                                    Jaj, nem érem innen!
MARITTA	Fölebb.
SOBRINUS	            Az ám, a lábtó elfogyott!
MARITTA	Az ágra!
SOBRINUS	             De ha nem bír el.
MARITTA	                                        Lehullsz
Ölembe!
SOBRINUS	             Hát, szent Baptista nevében!
Elhagyja a lábtót.
KIRÁLY	előront, s eldönti a lábtót.
Pokol nevében.
MARITTA	nyakába ugrik.
                       Carlom, édes almám!
Megcsókolja.
SOBRINUS	fenn.
Megvan! Maritta! Megvan! Itt hozom.
Hohó! A létra! Merre van a létra!
MARITTA	Keress te csak! Hahaha, ez dicső!
S hogy elértettél. Ezért ráadást kapsz.
Csókolja.
KIRÁLY	Hová legyek? Soha ily tűzesőt.
MARITTA	Hát nem csókolsz meg?
SOBRINUS	                                     Létrát ide, mondom.
KIRÁLY	szabadkozva.
Hiszen a csókot tiltja a király.
MARITTA	Jaj! A király!
Föltalálja magát.
                    Nem Carlo! Jaj!
Egy sikoltással mintegy ájultan eldűl.
SOBRINUS	kidugja fejét az ágak közül. A hold kisüt.
Zsivány ez?
KIRÁLY	Marittát tartva.
Ájult! Mi szép ez alélt leány!

HARMADIK FELVONÁS
Ugyanazon szín. Király, Maritta, Sobrinus ugyanazon helyzetben, mint a második jelvonás végén.
SOBRINUS	Ki ez? Nem szólhatok. Ha rabló, elver,
Ha jó barát, elárul. Csak ne állna,
Mint egy szobor. Mozdúlni sem merek. Jaj!
A tiltott alma. Kékre föst ez ág:
Mint szilvát szednek majd az almafáról.
KIRÁLY	ki eddig a holdvilág fényében mereven nézte Marittát.
Alélt leány! S karomban tartom én!
Milyen csudás e visszafojtott élet!
Az ablak zárt, de a ház csupa fény,
S a szív meleg, bár kizökkent a lélek.
Kelthetném... s tilt egy kába érzemény,
Pedig halálnak sohsem engednélek.
Élet s halál nem ily szép halovány.
Maradj csak így, te szép alélt leány!
Maritta föltekint, anélkül, hogy a király észrevenné, s aztán ismét behúnyja szemét.
KIRÁLY	Megrezzen! Oh rést lelt a kandi hold
Szemhéja csipkés függönyén keresztűl. 
És lüktet vére, amely fagyva volt,
S keblén a fodor, mint a hab rajtja rezdűl, 
A bimbóajk levélt levélre old,
S szív léget és kiönti fűszerestűl;
S bokrából hívja méla csalogány;
Az élet szép, oh ébredj, szép leány!
Az almafa alatti pázsitra teszi.
MARITTA	félre.
                                                       Csak nem hagy itt?
KIRÁLY	Virágnak ébredj, illatos gyepen,
Mint álmából a zárt hajnalka kelyhe.
S el innen!
Indul és visszanéz.
                Félek, csókkal ellepem,
S nem fér ajkadhoz élted könnyű pelyhe.
Csak homlokod’! Szemed’! - De nem! De nem!
A vágynak is már elrútítna szennyje.
Futok. Mint holdat a bibor korány,
Csak tünni láss, ha ébredsz, szép leány!
Indul.
MARITTA	sóhajt.
Oh, jaj!
KIRÁLY	megáll.
           Sohajt!
MARITTA	ijedten.
                      Ki az?
KIRÁLY	visszajön.
                                Becsületes
Tolvaj, ki csókodat lopá; adósod,
Ki fél, hogy sohsem engeded fizetni.
SOBRINUS	Pszt! - Jaj, nem tágít. Itt rothadhatok.
MARITTA	Oh, szégyelem! 
Eltakarja arcát.
KIRÁLY	                        Kérlek, ne sírj!
MARITTA	                                               Ki vagy?
KIRÁLY	Akárki; senki, ha úgy akarod.
Gondold, rossz álom képe, mely gyötört,
S mely eltűnik, mihelyt a regg kinyilt. 
Hunyj szemet s nyisd ki: már nem leszek itten,
S dörzsöld szemed s fohászkodj: Hála isten.
Menni akar.
MARITTA	Maradj, uram. Bár... nem t’om, mért marasztlak.
Mert rosszúl esik, ahogy megismertél:
De, hidd el, még rosszabbúl esik az,
Hogy bántva menj, holott - mi tagadás? -
Én voltam ám itt a megtámadó.
KIRÁLY	Hisz láthatád, hogy nem védtem magam.
MARITTA	Annál rosszabb, hogy így, éj idején
Orvul rohantalak meg, védtelent.
KIRÁLY	Csak volna sok ilyen pazar zsivány,
Divatból menne a kardviselés.
MARITTA	Gúnyolsz, uram. Tudom, hogy megítélsz.
KIRÁLY	Hogy többet adtál, mint ami megillet?
MARITTA	Hogy néked adtam, ami mást megillet,
S hogy ily mohón kinálom annak is.
De lásd, a bölcs király akarja így.
KIRÁLY	Mit? A király? Hisz ő az, aki tiltja!
MARITTA	Hát ez nem annyi, mintha rendeli?
KIRÁLY	Hogy érted ezt?
MARITTA	                        Lásd, ifjú a király
S szép, mondhatom: valóban csókra termett.
De amily ifjú s bölcs, csodára vennéd,
A csókhoz mégis mily kontárul ért.
KIRÁLY	Ej, ej! Pedig hát volna felesége?
MARITTA	Van ám; de, istenem, nincs ebbe’ jó!
A feleség nem csókolni való.
KIRÁLY	Ugyan?
MARITTA	           Azaz megcsókolhatja éppen,
Szokásból, tisztességből, tréfaképpen,
Ha kis haragra megkérleli szépen,
De nem ám igaz csókoló kedvében.
KIRÁLY	Mért ne csókolná?
MARITTA	                            Furcsa gondolat!
Minek csókolja, ha úgyis szabad?
KIRÁLY	Ez furcsa logika - de tán nem is:
Tán áll azért épp, mert kétszer hamis.
MARITTA	Nem érted? Oh, no látom, téged is
Már nőhöz adtak húszéves korodban.
KIRÁLY	Azaz... hogy van nőm.
MARITTA	                                   Ugye bár? Megmondtam!
Így rendes csókhoz érthetsz, meglehet,
De édes csókhoz édeskeveset.
KIRÁLY	Hát az milyen?
MARITTA	                       Jer hát közel egészen,
Nem illik ezt kiáltani merészen.
Nem értik azt meg, csak suttogók,
Hogy mi az édes, az igazi csók.
Nincs abba’ jog, nincs akarat, se szándék.
Nem csere az, de kölcsönös ajándék.
Szűli a perc váratlan, hirtelen,
Midőn egy szikra gyújt két födelen.
Édes a csók, ha alszik kedvesed
S mit önként adna, lopva elveszed;
Édesb a csók, ha durcás ajakat
Megrablasz csókért, melyet az nem ad.
Legédesb csók, ha minden szomjú fél
A csókot adva, csókot lopni vél,
Ha vágyát érzi csak, de nem jogát,
Csak venni vágy s nem érzi azt, hogy ád.
Ám ilyen csókot is százat terem,
Nem házasság, de édes szerelem;
De ami ennek is még mézet ád:
Ha a világ, az irígy, mostoha,
Mint őrszem leskelődik rá s reád,
S jön perc, hogy érzed: Mostan vagy soha!
S a karba kar és ajkra ajk repűl, 
S minden erő s érzés az ajkba gyűl,
Mindenik első, végső mindenik,
Mindenik csókol és csókoltatik.
A vágy, mint búvár, amint vízbe ére,
Leszáll a pillanatnak fenekére -
Oh, egy arasznyi percben mennyi kincs!
Nem csók az, hidd el, amely tiltva nincs!
KIRÁLY	szünet múlva.
Oh, ilyen csókot én nem ismerek!
MARITTA	ránéz.
Azt meghiszem. De - hisz a föld kerek.
KIRÁLY	Hogy illik ez rá?
MARITTA	                         Mint bajusz oly ajkra,
Mely nem csókol, de panaszkodik rajta.
KIRÁLY	átfogja derekát.
Csókolj meg!
MARITTA	felugrik.
Elfogyott az alma már!
Más nem maradt, mint az üres kosár!
KIRÁLY	Melyik kosár?
MARITTA	                     Mit te imént adál,
- S most jó ’szakát;
Elszalad.
KIRÁLY	                              Oh, én bolond! Megállj!
Utána siet.
SOBRINUS	Az égnek hála! Elpusztultak innen;
Próbát teszek, lemászni létra nélkül.
Lenéz.
Jaj, jaj! Hisz ez a fa nőtt! Fölfelé
Félig se volt ily hosszú. Jaj, ki ez?
Elbujik.
ADOLAR	jön.
Itt várom majd Fideliot.
SOBRINUS	                                     Segítség.
ADOLAR	Mi ez?
SOBRINUS	          Tovább nem bírom el. Segítség!
ADOLAR	Haha! A pater! Hogy kerülsz oda?
SOBRINUS	Létrán. Az könnyű volt. De le! Segíts le!
A létrát eldöntötte egy pimasz.
Oh kérlek, vedd föl és támaszd ide.
ADOLAR	(Óh, ez dicső! Te áldott almafa,
Te nékem gyönyörűn gyümölcsözöl!)
Ej, szentatyám: nem illik az idő
Elébe nyulni; ifjú alma vagy még,
Pár hónap kell, amíg megérsz s lehullsz.
SOBRINUS	De én nem akarok lehullani.
ADOLAR	Hát itt akarsz rothadni? Jó így is.
Az almák dísze vagy! Nincs oly piros
A kertbe’ több; kissé fanyar ugyan,
De az sebaj. Jó csiger lesz belőle.
SOBRINUS	Hát nincsen benned irgalom?
ADOLAR	                                             De van.
A létrát fölteszem; de e föltétel
Egy másik föltételbe fog kerülni.
SOBRINUS	Csak mondd! Hamar!
ADOLAR	                                 Éjfélkor összeadsz
Egy párt, mely várni fog a kápolnában.
SOBRINUS	Egy párt! De kit?
ADOLAR	                          Azt majd meglátod, akkor.
SOBRINUS	De mért nem most? Így nem merem igérni.
ADOLAR	félre.
Nem mondhatom, hogy Adolar lesz ott,
Mert akkor inkább itt hál három éjjel,
És azt se mondhatom, hogy Andreo,
Mert úgy nem áll meg a frigy Adolarral,
S utóbb Fidelio széttépheti.
SOBRINUS	Mondj mást; akármit, csak ne ezt.
ADOLAR	                                                     Csak ezt.
SOBRINUS	De a király! Tudtán kívül...
ADOLAR	                                           Figyelj.
Ha jelt hoz majd a vőlegény, hogy azt,
Mit ő kíván, felsőbb is helybehagyta,
Úgy megteszed?
SOBRINUS	                         Ily jelre megteszem.
ADOLAR	Megesküszöl?
SOBRINUS	                     Megesküszöm.
ADOLAR	odatámasztja a létrát.
                                            Siess hát.
SOBRINUS	Oh, jaj! Az a kigyó! De megkerül.
Lejön.
Uram, csak egyet még: szent a titok!
ADOLAR	Szent a titok a szentatyáról.
SOBRINUS	                                           Ott jön
Fidelio. Ne szólj neki!
ADOLAR	                                  Ne félj!
Fidelio jön fáklyásokkal.
FIDELIO	Ni, Sobrinus! Már kérdez a királyné.
SOBRINUS	Hozzá megyek.
FIDELIO	                       Csak várd be, erre jön.
SOBRINUS	félre. Mit mondok, hogyha a lányt kérdezi?
ADOLAR	Fideliónak. Ma éjjel elveszem még Angelát
Rávettem Sobrinust, hogy összeadjon
Tudtod nélkül.
FIDELIO	                      Hogyan?
ADOLAR	                                   Titkát tudom.
Csak küldd a kápolnába Angelát,
Éjfél után majd én is ott leszek.
FIDELIO	Majd odaküldöm. Csitt. Jön a királyné.
KIRÁLYNÉ	kísérettel s fáklyásokkal jön.
Hol Sobrinus? Oh, itt vagy, szentatyám?
Hát a tanítvány, akit rád bízánk?
Valóban, jobb kezekben hittük őt,
Semhogy ez órán kelljen így kutatnunk.
SOBRINUS	Felség, egy gazfi, egy sehonnai,
Egy jöttment ember, akit én soha
E kertben itt nem láttam, ránk ütött,
S míg én futottam...
KIRÁLYNÉ	                               Ugyan! Hát futottál?
SOBRINUS	Az őröket segédül hozni el,
Eltűnt a lány is, ő is. Bizonyos,
A lány bújik előle, mert ijesztő,
Undok egy gazfi volt.
KIRÁLYNÉ	                                 Tán rőt hajú?
SOBRINUS	Nem láttam jól; de annak kelle lenni.
Csúf volt nagyon.
KIRÁLYNÉ	                            Tán kancsal?
SOBRINUS	                                               Tán az is.
Minden, mi undorító, rajta volt.
KIRÁLYNÉ	félre indulatosan. Ez ő! Bizonnyal ő. S e pórleány
Oly szép neki, hogy véle szóba álljon?
A nyomorult ne látott volna szebbet?
Fenn. De hol is van az a leány?
SOBRINUS	                                                 Királyné,
Tán küldenők ki rá az őröket,
Hogy megragadják és korbáccsal űzzék
El innen?
KIRÁLYNÉ	              Ha! Korántse! Szót se erről!
Mesebeszéd! A lány a tisztelendőt
Felülteté - ez az egész.
SOBRINUS	az almafára néz.
                                   (Föl ám!)
KIRÁLYNÉ	S ezért egy vándort, aki tán pihenni
Betért a kertbe, korbáccsal kivernénk?
Ej, szentatyám, nagyon is kész vagy ám
Korbáccsal elveretni tenhibádat
A mások hátán.
Félre.
                        Látnia kell engem.
Csak erre térne! Jó ’szakát, urak.
Én még egy percre itten mulatok
S holdfénynél élvezem e hűvös estét.
SOBRINUS	De a leány...
KIRÁLYNÉ	                   Bízd csak reánk, uram.
Mert rád ha bízzuk, félek, sohse látom.
Most jó ’szakát!... Don Andreo, maradj!
Fidelio, Sobrinus, férfikíséret el.
ADOLAR	Felség...
KIRÁLYNÉ	félrehúzza.
              Don Andreo, lovag vagy?
ADOLAR	                                                       Az.
KIRÁLYNÉ	S hallgatni tudsz oly jól, amint beszélni?
ADOLAR	Tudok, királyné, mindent, mit kivánsz.
KIRÁLYNÉ	Hogy tudsz hallgatni, arra van jelem.
ADOLAR	Miféle?
KIRÁLYNÉ	           Az, hogy tőlem titkolád,
Hogy zord regédnek folytatása van.
ADOLAR	Nincs - mostanig.
KIRÁLYNÉ	                           De van. Tudom, hogy - itt van.
ADOLAR	Ki?
KIRÁLYNÉ	     Az a kalmár.
ADOLAR	                        A gyémánt ura?
KIRÁLYNÉ	Tudom, hogy itt van.
Súgva.
                                Látni akarom.
ADOLAR	Felséges asszony!
KIRÁLYNÉ	                           Nem felséges asszony.
Neki nem az. - Megérts, Don Andreo,
Nem akarom, hogy lássa a királynét.
Mert szenvedését szánom, s hogy ha úgy lát,
Királynénak: korbáccsal kell kiűznöm.
ADOLAR	De undok arca -
KIRÁLYNÉ	                         Látni nem fogom.
ADOLAR	És a te bájod -
KIRÁLYNÉ	                      Ő se lásson engem.
Éjféli órán szólok itt vele.
Értsd meg, Don Andreo: e férfi sorsa
Egész valómban meghatott. Keserve
Gyógyíthatatlan, mondod, s vége nincs,
Jó hát, én úgy hiszem, meggyógyítom.
ADOLAR	Boldog zsidó!
KIRÁLYNÉ	                     Nem úgy, mint gondolod.
A legszebb asszony? jó. Ha az vagyok...
ADOLAR	Bizonnyal az!
KIRÁLYNÉ	                           Tanúlja meg az egytől,
Hogy mint te mondád, a gyémánt kicsiny,
Hogy csókot vásárolni nem lehet.
Így nem leend örök a bujdosása,
Így vakhitéből majd kigyógyítom,
S belátja végre is, hogy h’jába kóborg
Világról új világra, ha a legszebb
Legjobb egyúttal.
ADOLAR	                           Úgy teszek, királyném.
Ahogy parancsolod. Éjfélre itt lesz.
KIRÁLYNÉ	S ne mondd neki, ki várja és mi célra.
ADOLAR	Csak annyit mondok, hogy akit keres,
A legszebb asszony fog vele beszélni.
KIRÁLYNÉ	S most menj, Don Andreo, keresd Marittát
És küldd a palotába.
ADOLAR	                               Megkerítem.
El.
KIRÁLYNÉ	utána.
Don Andreo!... Késő!... Ha visszahívnám -
Nem! Újra küldeném. Egy gondolat
Bilincse tart lekötve reggel óta,
S nem rázhatom le, s mind jobban zörög,
Minél jobban kivánok futni tőle.
Ne zúgj, szívem! Szándékom istenes.
Szándékom-e? Beszédem az, tudom.
De hát a szándék? - Mért áhítom azt
A bolygó rémet megállítni? - Oh!
Csak nem kisért a kincs, mely nála van?
Nem az! Tán a hívság próbálni rajta
Szépségemet? - De hisz nem láthat éjjel,
Természetellenes egy vonzalom,
Mely készt hajolni biztos sziklatőről
A forró örvény habjai fölé.
Ez ember szíve ily örvényes ár.
S dübörgő csapkodása rémít, üldöz,
És vonz magához, mint a bűn. A bűn!
Nem! Volna szép, mint hódító Apoll,
Mint győztes Sándor, gazdag és hatalmas.
Nem vesztegetnék rá egy jó napot;
De a bősz átok, amely rátapadt,
A vészes tűz, mely vérét kergeti,
S a gondolat, hogy kóbor életének
Én tűzhetek tán boldog véghatárt -
Óh védj, Madonna, hiú elbízástól.
Lefekszem s csak hajnalra ébredek.
S ha szűz ajakkal megcsókolt a regg,
Ne bántson semmi, csak a gondolat,
Hogy olyat álmodék, mit nem szabad.
El a nőkísérettel.
Maritta futva jő, s utána a király.
MARITTA	Kérlek, ne üldözz!
KIRÁLY	                            Oh, kérlek, ne fuss.
MARITTA	Ha szidnak otthon, nem védsz meg, tudom.
KIRÁLY	Oh hát maradj velem! Nem szidlak én.
MARITTA	Illetlen volt maradnom eddig is.
KIRÁLY	Illetlen volt kőnek maradnom eddig.
MARITTA	Mért kérsz olyant, mit meg nem adhatok?
KIRÁLY	Nem adhatod? Milyen vagy hát valóban?
Szavaddal hívsz s kezeddel eltaszítsz.
Mi tréfa benned és mi a való?
Mi benned a gonosz és mi a jó?
Mért töltesz így meg habzó szerelemmel,
Ha ellököd az áradó pohárt?
S ha engedek, mért állok szégyenszemmel,
Mint aki dőrén bíztatásra várt?
MARITTA	Az tréfa volt; kissé tréfás vagyok.
Tréfára vettem - s most a tréfa sok.
KIRÁLY	Csak tréfa! Mért nem mondtad ezt elébb?
Ha tréfa, hát csókolj meg tréfaképp!
Átöleli.
MARITTA	kibontakozva.
Hiszen a csókot tiltja a király!
KIRÁLY	térden.
Ha tiltja, rendeli, szavadnak állj!
Éreztem csókot, százat, ezeret,
De édes csókot édeskeveset.
Ha ajkadról ily ingerlők a szók:
Mi méz lehet ily ajakról a csók?
Lásd térden azt, ki mástól sohse kért -
Oh, meghalok egy árva csókodért.
Megcsókolja ruháját.
MARITTA	félre.
Szegény király, fáj érte a szívem.
Ha még soká nyög, félek, megteszem.
KIRÁLY	Most néma lettél, mint siket valál?
Oh, szólj, beszélj - a hallgatás halál.
Lásd, hallgatást is venne más igennek,
Én tiltó, durcás ajkadat lesem meg.
Más, így ha ég, erőszakot kisért, 
Én kerülöm az üdvöt is, ha sért.
Más dallal csábít és kacagva vet meg,
Én nyögve kérlek: csókolj meg, szeretlek!
MARITTA	ijedten.
Oh, kérlek, ezt ne! Csókot kapsz talán -
De szerelem - oh, az nem tréfa ám!
KIRÁLY	levonja magához.
Csókolj gyűlölve hát, ha nem szeretve!
CARLO	távolban.
Maritta! hol vagy?
MARITTA	örömmel.
                             Carlo! Hagyj, uram.
KIRÁLY	fölugrik, s megfogja.
Az égre, nem, míg szód beváltva nincsen.
CARLO	künn.
Maritta!
MARITTA	            Máskor! Majd beváltom aztán!
KIRÁLY	Mikor?
MARITTA	zavarban.
          Ma éjjel.
KIRÁLY	                       Jó! E kulcsom itt
Kinyitja a királyné külső termét,
Ahol te hálsz.
MARITTA	                     Honnan szerezted ezt?
KIRÁLY	Mindegy. Majd eljövök.
MARITTA	                                      Az égre, nem!
Add azt a kulcsot.
Elveszi.
                           Ezzel szabadulok,
S éjfélre itt leszek.
KIRÁLY	                             Igéred ezt?
MARITTA	Igérem. Oh, de menj!
KIRÁLY	                                 Megyek.
Félreáll.
CARLO	jön kiáltva.
                                               Maritta!
MARITTA	eléje.
Carlo!
CARLO	megöleli.
         Maritta! Hála minden szentnek!
KIRÁLY	Hogy csókolóznak! S én csak nézem így,
Mint szomjú szarvas, kit hűs csermelyétől
Egy bárgyú gyermek lépte elriaszt.
Nem bírom el! Oh, éjfél, hajnalom!
Jövel hamar! El - ezt nem nézhetem.
El.
CARLO	Mértföldeket futottam körben érted,
Minden bokorba bújtam és hiába.
Hol hagytad azt a pátert!
MARITTA	a fára néz.
                                      Jaj! A pátert!
Egészen elfeledtem a szegényt!
De hála isten - itt a létra már:
Lemenekült. A fára csalogattam.
CARLO	Jaj! Értem! Úgy mint engemet egy ízben,
Mikor csókért nagyon faggattalak.
Hát ő is! Jaj be kár, hogy már lehozták.
Kedvem keletkezik almát leverni.
Még ő is! Jaj, Marittám, hát ha tudnád -
A ménkű üssön ebbe a királyi
Szent gazdaságba! Képzeld, engemet
Egy hölgy kínálgat, hogy lovag legyek
És férje! Hallod-e: a férje én!
MARITTA	No persze! Ej, hogy ránk ehűltek itt!
És itt tanítnak tisztességre minket!
De hallga csak, valaki jön felénk.
Adolar jön.
ADOLAR	Mi lelte az én bölcs királyöcsémet?
Találkozom vele s reám se ismer.
Kérdem Marittát s szótlan erre mutat,
S tovább rohan. Az ördöngős leány
Csak nem zavarta meg oly hirtelen?
De hol lehet?
Kiált.
                    Maritta!
MARITTA	                                Ki van itt?
ADOLAR	Én, Andreo. Magad vagy?
MARITTA	Carlonak integetve.
                                         Egymagam.
ADOLAR	Nem volt találkozód itt a királlyal?
MARITTA	Volt is, lesz is! csak tudnám, hogy minek?
CARLO	félre.
Mit a király? A király?
ADOLAR	                                    Ha lépre viszed őt
S botlása mellett szerzesz tanújelt,
Úgy kötve lesz, átnézni a szitán,
S év múlva koma lesz a paszitán.
MARITTA	Az ám; de nékem nem kell komasága!
Az ily nagy úrnak nagy a kívánsága,
S ha csak felét kivánja, mit igértem, 
Vagy a vendéget, vagy a gazdát sértem.
ADOLAR	Ne félj - igértem, hogy megmentelek
Jó s rossz indulatától egyaránt,
Csak most segíts az én ügyemben engem.
Ma éjjel titkon összekelek én
Fidelio lányával, Angelával.
Rávettem a papot, hogy összeadjon.
MARITTA	Ugyan miképp?
ADOLAR	                        Ez almafával itt.
MARITTA	Hisz ez lopás! Ide én ültetém,
S így alma s eskető joggal enyém!
ADOLAR	Jaj, feleselni nincsen most idő.
Az esketést a pap csak úgy igérte,
Ha jelt hozok, amely megvédi őt,
Mert a királytól fél, ha visszajő.
Mármost te hozz ily zálogot nekem.
Találkozód órája mi?
MARITTA	                                 Ma éjfél.
ADOLAR	Találkozók dicső találkozója!
Épp jókor. Húzd le, kérlek, ügyesen,
Miként ha az ujjával játszanál,
Pecsétgyűrűjét s szökj hozzám vele.
MARITTA	Be könnyen játszik a kettőnk ujjával.
Az ily nagy úr nem ád ám semmit ingyen.
ADOLAR	Hisz gazdag vagy te abban, amit ő kér.
MARITTA	Ej, jó uram, ez nem nagyúri erdő,
Melyből kaszálót, kertet vágnak, és
A többi erdőnek csak megmarad.
Oly kincsem ez, hogy koldusa vagyok,
a csak egy batka híja. Nem, uram!
ADOLAR	De kérlek! Tönkretennéd, mit a jó sors
Ügy-bajjal összefont? Mikor lesz ismét
Kezünkben a király meg papja is?
MARITTA	Kezedben volt a pap. Mért hagytad olcsón
Kimenekedni? Ugyanoly erővel
Gyűrű nélkül is megteszi.
ADOLAR	                                        De akkor
Meg kell neveznem, ki a mátkapár.
MARITTA	S miért ne?
ADOLAR	                Azt most el nem mondhatom.
Elég: azt mondtam, adjon össze egy párt,
Mely a királytól jelt hozván magával,
A kápolnába jön éjfél után.
MARITTA	Egy párt? Csak ennyit?
Félre.
                                   Oh, hisz ez dicső!
ADOLAR	Hát megteszed?
MARITTA	                       Alávaló leány,
Hálátlan, oktalan volnék, ha nem.
Azt mondod, a király pecsétgyűrűjét?
Mondd, a kis ujját, azt is megkerítem.
Csak bízd reám s ha nincs ma esküvő,
Esküdd, hogy én vagyok esküszegő.
Csak bízd reám.
ADOLAR	                         Derék lány vagy, Maritta,
Nem is fogod megbánni.
MARITTA	                                      Azt remélem.
S most jó ’szakát.
ADOLAR	                           Jó éjt! Késő az óra,
Menjünk aludni kora virradóra!
El kerti lakba.
CARLO	előjön.
Mi az? Pecsétgyűrű? Király? Ma éjjel?
Maritta: van-e hát fülem?
MARITTA	nevetve megfogja két fülét.
                                                            Van ám!
CARLO	S neked szemed, hogy még rám nézni mersz?
MARITTA	Van ám - s füledre és itt két szememre,
Te kis füles, azt mondom: hogy ma még
Mi ketten férj leszünk meg feleség.
CARLO	Hogyan?
MARITTA	             Nem hallod-é, hogy vár a pap?
CARLO	Nem minket ám!
MARITTA	                          Csak azt, ki okosabb.
CARLO	De a gyűrű meg a találkozó -
Nem értem!
MARITTA	                  Baj, de mégis néha jó.
Csak jer, jó Carlom és éjfél körűl
Ott várj be majd a kápolnán kívűl.
A többit bízd rám - menj s álmodj velem,
Engem megóv a hűség s szerelem.
Óh, ne vakard! hagyj békét a fejednek.
Hidd meg, én szarvval látni nem szeretlek.
Semmit ne félj, csak egy kevés idő,
Meglesz a gyűrű és - a drágakő.
Kezetfogva elmennek.
KIRÁLY	jön.
Ki mondja meg, ki vagyok s ki valék?
Ki, hol vagyok s hova jutok ma még?
Állnék s egy kéz tovább rohanni int.
Járok-kelek, de nem magam szerint.
Mint egy hajó, horgony s őrség nekül, 
Ha a kormányhoz céda gyermek ül,
Fordul, kereng, bordája mind ropog,
S táncolva hordják csúfra víg habok:
Fáj mindenem s csak járok nyugtalan,
Borzaszt a hely, hol ágyam vetve van.
Csak egyre vágyom éhen, szomjadón,
Időt ehetném, ihatnám mohón.
Oh, nyúlerő - királyi hatalom!
Perccé az órát hogy nem zúzhatom,
S mint pásztorgyermek, ki ebédre vár,
Nyöszörgenem kell: óra, jössz-e már?
Leroskad az almafához.
Nem bírom el. Oh, ezt a vágyat én,
E forró mézet sohsem ízlelém.
Tanúlnom kell, csókolni izzó láncot,
Kötött lábakkal járni ugró táncot,
Nyelvöltést szűknyakú palackon át,
Kanállal enni pecsenye szagát.
E gyötrelem, mit hírből ismerek,
Mind semmi ahhoz, amit érezek.
És mégse! Mégse! Ezt a fürge vért,
E kínt nem adnám semmi gyönyörért.
Mint haldokló vajúdt végperciben,
Midőn a lélek látóvá leszen,
Úgy forr valómban ismeretlen érzet,
Hogy mindent másképp hallok, látok, érzek.
Oly reszketeg nem volt a hold soha,
Nem oly nehéz a virág illata;
E kertben ennyi összevissza súgást,
Nem hallék soha ily pacsirtazúgást,
Nem hittem soha, éjféli időn,
Hogy részegülni lehet levegőn!
Feltépi köntösét s elterül.
Oh, mámoríts, est fűszeres bora,
Altass el, szellő édes mámora.
Repüljön, mint lebontott sziklatő,
Eldobva mankóját a vén idő.
S te, aki játszol ittasok felett,
Ringass öledben, tarka képzelet!
Látom - karját felém mint tárja szét.
Körülfogva a fát.
Érzem puha keblének melegét,
Ajkáról azt az édes pára mézet...
Maradj, Maritta - el ne tűnj, igézet!
Fáradt vagyok - óh vess te nyugvó ágyat -
Itasd alvóra ezt a síró vágyat.
Itasd alvóra, itasd virradóra,
Soha ne fogyjon az a boldog óra.
Ölellek, míg leasznak karjaim:
Csókolj, Maritta, csókolj s légy enyim!
Megcsókolja a fát, s elalszik.

Függöny.

NEGYEDIK FELVONÁS
Ugyanott. A Király alva fekszik a fa tövében, melyet ölelve tart, Maritta jön.
MARITTA	Itt vár reám. Ah! mindenem remeg!
Oh, szerelem, becsület, védjetek!
Ne hagyjatok el e nagy éjszakán,
Magatokért tagadlak meg csupán.
Amit teszek, nem kedvemért teszem,
Ne volnék hű, nem lennék hűtelen.
De mégis félek, jobban, mint imént,
Midőn csak játsztam jókedvem szerént.
S mit mertem akkor, cédán, céltalan:
Nem merném most, hogy tisztes célja van?
Ez az! - Szivemben a tudat kopog,
Hogy hamis kártyát pénzért forgatok.
Nem, nem teszem! Ezt nem szabad kivinnem.
Carloért jöttem, Carloért - el innen!
Indul.
KIRÁLY	álmában.
Maritta!
MARITTA	megáll.
            Késő! Látott s közelit.
Ő kezd a harcba, és ez bátorít.
A sors jele, hogy menni nem hagyott,
Jelül viszont sohajtsunk egy nagyot.
Sóhajt.
- Nos, nem közelg? Tán álmában beszélt?
Előbbre jön.
Az ám! Itt alszik, mint egy elítélt,
Kinek nincs félni- s várnivaló semmi.
És alva akar mennyországba menni.
Jó álom, hintsd csak mákodat fölé,
A mennyország az ártatlanoké.
És csak húszéves! Furcsa gyermek ám.
Hiába, csókra nem tanítanám!
Csak bemagolná, járna rá a szája,
De nincs, hiába! tehetsége rája.
Ki látott ilyet! Vizet prédikál,
Bort rendel, és ha van bor, szundikál.
Szegény király, nőd lenni nem szeretnék,
Ha paraszt tenne így, beh kinevetnék!
Fáradt szegény. Bizony nem is csodálnám,
Tán ennyit sohse járt a maga lábán.
S én bújtam tőle, mint a fürge gyík...
KIRÁLY	Oh, jer!
MARITTA	           A fiú gyíkkal álmodik.
Oh, dicső álom, csábos alkalom.
Itt a gyűrű, s nem is az ujján hordja!
Csak ezt a láncot kell feloldanom.
Oh, áldott legyen vigyázatos gondja!
Bizonnyal erre azért aggatá,
Hogy minket ismeretlen szedne rá.
S most annál jobban oldhatom le róla,
No, itt a csók.
Csókot vet neki.
                     Várhatsz találkozóra!
El.
KIRÁLY	ébred.
Mi ez? Árnyék? Nem; itt éreztem, itt!
Oh, kába álom. Ő volt, s én aludtam.
Oh, szégyen! Arra ment; utána nyomban!
Majd azt mondom, az álmot tettetém.
Maritta, várj! Maritta! Oh bolond én!
El.
ADOLAR	a kerti lakból jön; kezében álarc.
Éjfél után van, és se lány, se gyűrű,
Se nem király. Pedig szám mindenik
Az én nagy számvetéseimben. Félek,
Nem úgy megy össze, ahogy tervezém.
Légyottra a királynéval Severt
Kivántam küldeni, s most itt az óra.
S ő más találkozó után szalad.
Pedig mi tréfa volna, hogyha őt...
Most addig is, míg őt beavatom,
Én tartogatom lépen a királynét,
És erre a király álcája jó.
Eléje gyorsan, s úgy viszem a szót,
Hogy a királyné űzzön el magától.
Addig Maritta itt lesz a gyűrűvel,
S fölvált talán - mint illik - a király.
Eléje gyorsan, mert ha megijed,
Még visszafordulhatna féluton. 
El.
Angela jön.
ANGELA	Megöl a várás! - Ily váratlanul
S mégis ily várva közelítni célhoz!
Atyám maga küld Adolar elé,
S ő késik. Ablakán kopogtatok.
Kopogtat.
Király jön.
KIRÁLY	Sehol! Mi ez? Kopog az ablakon!
Mögéje lopózik, s átfogja derekát.
Enyim vagy, végre valahára!
Ez ő!
ANGELA	Tied, szivembül, s mindörökre az!
KIRÁLY	Lásd, elrabolhatnám kéretlenűl,
Amint szíved az enyimen dobog, -
De én csak kérlek: add, ahogy igérted,
Önként mélyéből, amint forrni érzem,
Lehelj reám s égess el, oh Maritta!
Meg akarja csókolni.
ANGELA	Mi ez? Nem ő!
Kibontakozik.
                       Eressz, eressz!
El.
KIRÁLY	                                             Megállj!
Tudom, nem löksz te engem vissza már:
Követlek, amíg lelkem megszakad.
Utána el.
A királyné jön Adolarral, ki álarcot visel.
KIRÁLYNÉ	Eredj, gonosz, ne érj undok leheddel.
ADOLAR	fojtott hangon.
Hogy arcom undok, tudtad, s mégis itt vagy.
KIRÁLYNÉ	Nem volnék itt, ha úgy, mint arcodat,
Megismerem előre lelkedet.
Oh, hordanád az álcát lelkeden!
Mert arcod szép, lelkeddel egybevetve.
ADOLAR	Hát vessed egybe: csókold arcomat.
S hagyd lelkemet az örök kárhozatnak.
KIRÁLYNÉ	Oh, nyomorult, eltűrlek, vakmerőnek,
Mert vakmerőbbnek süllyedék le én.
A kárhozatnak hagylak, mert azé vagy,
Nem általam, sem égi átok által,
Mely rút orcát adott, de emberit.
Én balga szív, azt hittem, ördögarc
Átkát nyögöd te emberi kebellel,
S emberi szívem sírt nyögéseden.
De ördögszívvel hordasz emberarcot,
S méltatlan átkozod az ég kegyét,
Mely ily lélekre emberdíszt fecsérelt.
El tőlem, el, s csak arcodnak köszönd,
Hogy emberszó űz s nem ebek marása.
ADOLAR	Nem első vagy, ki így szól s nem utolsó,
Ki meghajol, ha látja kincsemet.
Merj belenézni kábító szemébe,
S mondd akkor is undoknak lelkemet.
Sok kezdte fennen és megalkudott.
KIRÁLYNÉ	Megalkudott! Most jól beszélsz, zsidó.
Ez egy szavad igaz s hálára méltó,
Mert visszaád magamnak s jobb valómnak,
S te vagy, mi voltál s én, ami valék.
Alkudj, kufárkodj: így nem félek én.
Én másnak láttalak fájó szivemben,
S a könyörület a fejembe szállt.
Térdelni láttalak, kitárt karokkal
Egy enyhe pillantást könyörgeni;
A rút szemek villámló föllegéből
Éreztem könnyed égő záporát;
Rebegni láttam szeplős ajkadat,
Vágyó, nyöszörgő, panaszos imával,
Hogy megigézd az undort, és az átok
Elszálljon végre ártatlan fejedről;
Bolyongni láttalak völgyön-hegyen,
Folyón, tavon, s háborgó tengeren,
Világról új világra, egy után,
Ki szeretetet és nyugalmat adna.
S a kába ötlet, hogy az én vagyok,
És hogy miattam kóborolsz, míg én
Ágyamba’ nyugszom, ide kergetett.
De aki kisértett, megvéd az isten.
Te nem könyörgesz, nem sírsz, nem epedsz;
Nem kérsz, csak kérkedsz, gúnyolsz s alkuszol.
Amúgy szívemmel eszemet megejted,
Emígy fölkelted méltóságomat;
Szerencsém az, hogy magadat felejted,
S így intesz, hogy felejtem magamat.
Rém vagy, üres vagy, gaz vagy és hamis,
Hamis a lelked, az a kincsed is.
ADOLAR	Nem az. Tekintsd meg; nézz reá, ha mersz.
KIRÁLYNÉ	Hozzám ne érj; meghalsz, ha megismersz.
ADOLAR	Megyek; de tudom, egy időre csak.
KIRÁLYNÉ	Halálos ágyamon se lássalak.
ADOLAR	Megyek! (Mily asszony! túltesz a mesén:
Nincs szebb, de jobb sincs e föld kerekén.)
KIRÁLYNÉ	Eredj!
ADOLAR	         Megyek. Jobban marsz, mint az eb.
Jaj, hogy a legszebb legkegyetlenebb.
Most érzem csak, a gyémántom kova,
Mert hozzád méltót nem lelek soha.
El.
KIRÁLYNÉ	Mi ez? - Más hangon szólt. Szelíd búcsút vett,
S a borzalom már irgalomra lágyúl. 
Madonna, óvj! - Nem jó úton vagyok,
Hogy szívverésem, érzem, tétováz,
Mint a tolvaj nem ismert folyosón.
Hogy könyörülhetek e vad zsidón?
Mi ez?
KIRÁLY	künn.
          Oh, állj meg!
ANGELA	hátul átfut a színpadon.
                              Oh, rémes vadászat!
El. A király jön.
KIRÁLYNÉ	Ő visszajön... el, el!
KIRÁLY	a királyné lábai előtt.
                               Megállj! Megállj!
Ruhádba hát, ha beléd nem szabad,
Ruhád szegélyibe kapaszkodom;
De nem eresztlek. Szánj meg, kőszívű;
Ne nézd, hogy kincsem van, mely mind tied,
Ne nézd, hogy száz irígylené helyed,
Ne nézd, hogy koldulok oly lakomán,
Hová vendégnek elhívtál magad;
Ne nézd, mi ür van osztályunk között;
Csak azt, mi minden lényben egyező,
Csak azt, miért kígyó kígyót ölel,
Csak azt, mi minden korlátot ledönt,
Csak azt, mitől jeges kezed remeg:
Hogy ember vagyok és hogy szenvedek.
KIRÁLYNÉ	Boldogtalan, mi jogod itt keresni?
KIRÁLY	Oh, van jogom, itt szomjan el nem veszni.
KIRÁLYNÉ	De tudod-e, ki vagyok? (Mentsen ég!)
KIRÁLY	Nő vagy, legszebb vagy: tudnom ezt elég.
KIRÁLYNÉ	Csak a homályban láttad arcomat.
KIRÁLY	Nap volt, mikor először láttalak.
Ne kérdd, mikor; ne kérdd, hogy és miképp:
Csókolj meg s úgy tagadd, hogy ajkad szép.
KIRÁLYNÉ	Madonna! Csók! S nem nézed rangodat?
KIRÁLY	Rang, szépség! Hitvány, semmi gondolat.
Pórlány, királyné, bármi a neved:
Tőlem és általam név, rang tied.
De szánj meg, szánj: tüzet raktál szívemben,
Ne sütkérezz a lángon, szánj meg engem!
KIRÁLYNÉ	E tűz a poklok Tüzéből való,
E tűz a földön el nem oltható.
Fáj kínod; ám csak azt kivánhatom,
Hogy szánjon meg az égi szánalom.
Szavad merész, de hangod szívre hat,
Hidd el, segítek rajtad, ha szabad.
KIRÁLY	Oh, ne vedd vissza kimondott szavad!
Az kell nekem, épp az, mi nem szabad,
Mit minden tilt s mit minden megkiván,
Szilaj győzés szilaj küzdés után,
Oltárról rablott véres áldozat,
Perc édenért egy létnyi kárhozat,
Őrült szabadság, szétzúzott bilincs...
Nem csók, nem édes, hogyha tiltva nincs.
KIRÁLYNÉ	Madonna, védj! A vér szívembe tódul...
Madonna, védj meg e bolygó zsidótul!
KIRÁLY	Bolygó zsidó: ez igazi nevem,
Az ő végetlen kínját szenvedem.
Tekints reám: hol ágyam vetve van,
Saját házamban lettem hontalan.
Királyi kinccsel csúful koldulok,
Bitangon járok s rajtam a hurok.
A boldogság is kín, amerre járok,
A madárdal is károgás nekem,
Minden bokorból szerelmetes párok
Árnyékolt, orzott csókjait lesem.
Minden szeret, csak én vagyok kivetve,
Mindenki boldog, én vagyok feledve;
Minden hő ajkra forró ajk való,
Csak enyim árva, szomjan bújdosó.
KIRÁLYNÉ	Boldogtalan! S ki küld, hogy itt keress?
KIRÁLY	Ember vagyok, teremtve, hogy szeress.
Itt térdelek s te itt előttem állasz?
Mily messzeség tart? Mily határ? Mily válasz?
Kell kincs? Kell gyémánt? Kell királyi lom?
A föld gyomrát érted fölforgatom.
Félsz, hogy az ajk, mit csókolsz, áruló?
- Legyen a csók, mit adsz, halálhozó.
Kirántja tőrét.
Ajkamba ajkat, tőrt szívembe mártva,
Csókolj meg, ölj meg s légy kétszerte áldva!
KIRÁLYNÉ	a tőrt öntudatlan átveszi.
Oh, vészes ár, kiöntő érzelem!
Kínján szívem lágyulni érezem.
Szent irgalom, mért tetted vélem ezt?
Küldj mentő szót!... - Mi ez? Tőr! Nem! Kereszt!
Nagy eltökéléssel.
Boldogtalan, kebled fájdalma nagy:
Hallgass reám, te meghallgatva vagy.
KIRÁLY	Szívedre zársz, megcsókolsz, és szivedből?
KIRÁLYNÉ	Szívemre zárlak s csókollak szívemből.
KIRÁLY	fel akar ugrani.
Oh, nyílj meg, ég...
KIRÁLYNÉ	                              Térdelj le, mint előbb,
S csókold meg ezt.
A tőrt elébe tartja.
KIRÁLY	megcsókolja.
                             Hideg vas! Oh, de ajkad...
KIRÁLYNÉ	a fejére teszi kezét.
Hallgass reám, te árva bujdosó,
Szegény, tévelygő, hontalan zsidó.
Hiszed-e Istent, aki hármas egy?
KIRÁLY	ámulva ismétli.
Hiszek egy Istent, aki hármas egy.
KIRÁLYNÉ	Hiszed a szűzet, ki a szerelemnek
Csak véres kínját érzé s üdvezült?
KIRÁLY	Érzem kínját az örök szerelemnek,
Hiszem a szűzet, aki üdvözült.
KIRÁLYNÉ	(Megtérítettem: ő enyim s a mennyé!)
S most kelj fel, többé nem bolygó zsidó.
Két kezét a vállára teszi.
S tanuld meg az én édes csókomat.
Mely édes nékem s néked, mert szabad:
Mit ember tilt, de tőlem ég kiván,
Szép győzelem szilaj küzdés után,
A szeretetnek adott áldozat,
Melytől lehull az örök kárhozat,
Melytől lehull a pokoli bilincs,
Legédesb csók, mert megbánása nincs.
Átöleli fejét, s ajkával közelít homlokákoz.
Ti bősz szemek, hulljon könnyem reátok,
Szállj el ez arcról, nyughatatlan átok!
Mi bűnös vágy zúg e szív fenekén,
Imádságos csókkal feloldom én.
Kincset kináltál és én megvetettem:
Végy kincset tőlem s higgy a szeretetben.
Halni kivántál... élni már ne félj,
Végy éltet tőlem, boldogulj s remélj.
Kincs nélkül légy a csókra érdemes:
Rakj boldog fészket: higgy, remélj, szeress!
Megcsókolja.
KIRÁLY	leborul s a királyné kezét megcsókolja.
Oh, áldj meg, égi könyörületesség!
KIRÁLYNÉ	fejre teszi kezét.
Madonna, a te neved dicsértessék!
Elmegy a tőrrel.
KIRÁLY	egyedűl. 
Ki volt e nő? Ez nem lehet Maritta.
Nem pór, nem úrnő, nem is nő: maga
A szenvedő, a szerető Madonna.
Vagy álmodom? De csókját érzem itt még,
S egész valómnak édes gyógyulását.
Ha álmodom, ez volt az ébredés,
S az álom rút volt, átkozott betegség,
A szívnek lázas, fojtó lüktetése,
Melytől az agy is őrülést dobog.
El, el, emlék foszlányos fellege:
Engem a napfény csókolt homlokon
S a szeretet harmatja öntözött.
Ki volt e nő? A mennyből szállt alá?
Igen, a mennyből, mely az alvó ember’
Az ős Jakab szemének megnyilék. 
Mint ő, birkóztam az angyallal én,
De Isten, szánva gyenge küszködésem,
Megcsókolá legfelső angyalát,
És angyal adta angyalnak tovább,
És millió angyalfokon leszállva,
Ajkára vette a legalsó angyal,
Ki kétszer angyal, mert e földön az,
És megpecsétlé vélem hithagyottal
Az égi tisztaságnak új frigyét.
Oh, áldott én, ki bűnt és átkot űzve,
Méltatlanúl ébredtem tiszta üdvre.
El most hazugság, álarc, tettetés:
Felöltöm újra igaz arcomat.
Gyengébb valék, mint sejthetém, de annál
Erősb leszek, bevallani hibámat.
Hadd üljön diadalt a jövevény:
Illőbb hozzám a vas tapasztalásnak
Még talpon állva hajtni kardot és főt,
Mint porba esni szennyes kérkedőül.
Megyek felölteni király-valómat,
S győztesnek üdvözölni Andreot.
Bemegy.
Angela jön fáklyásokkal.
ANGELA	Boszút e végtelen gyalázatért!
Hiába várom, hiába üldözöm:
Az esküvőt csak szégyennel űlöm. 
Haljon meg csúfosan, ahogy megölt,
S utána én, s utánam az, ki itt
Becsületem és boldogságom árán
Hazug becsületével kérkedik.
A kerti lak ablakát veri.
Ébredj, király, ébredj, ha aluszol.
Tudom, hogy itt rejtőzöl, vak sötétben.
Kelj s végy szövétneket, keresni azt,
Mit elveszítél: nőd’ s becsületed’.
KIRÁLY	az ablakon.
Mi ez? Mi őrjöngés zúg itt az éjben?
Nő? Ily időn? Ki vagy?
ANGELA	                                    Te a király vagy.
Gyújtass világot. Hjába titkolod:
Többet tudok terólad, mint magad.
KIRÁLY	Nincsen mit rejtenem, megyek.
El.
ANGELA	                                                 Boszúm,
Tarts fenn; erőmet támogasd, gyalázat!
Meghalsz ma, Adolar: ha régi végzés
Le nem dönt, megteszi az új ítélet.
Ott voltam a királyné termiben:
Az ágy üres volt, éppen mint tied.
Hah, itt jön éppen.
Adolar jön fáklyásokkal.
                            Meghalsz, áruló!
ADOLAR	Én áruló? Miért?
ANGELA	                          Még kérdezed!
Nem tudsz pirúlni hát? Végére járunk,
Ha van-e véred, hogy arcodba fusson.
Itt jön bírád.
A király jön.
ADOLAR	                   Boldogtalan leány!
Rám ismer! Vége!
Hátat fordít a királynak.
KIRÁLY	                            Te vagy, Angela?
S itt Andreo!
ANGELA	                   Nem Andreo.
KIRÁLY	                                        Nem ő?
ADOLAR	megfordul.
Andreo mása.
KIRÁLY	                     Adolar! Megejt
Az ámulat! Te vagy, Don Andreo!
Te vagy! Ki más? Ki merne így dacolni?
ADOLAR	Vendéged voltam, most rabod vagyok,
Hogy áruló lett minden frigyesem,
Ellenfeled nem, csak fogoly vagyok.
Átnyújtja kardját.
KIRÁLY	Nem úgy! Keblemre, te dacos lovag!
Ki mindig, mindig lázadsz ellenem,
S mindig legyőzesz... és mostan leginkább.
Ez egyszer nem tűrök ellenkezést:
Levertél, s így békülni tartozol!
Megöleli.
Kemény volt leckéd s szörnyen szégyenítő,
De lásd szememből, hogy miképp fogant.
ADOLAR	Sever! Öcsém! Neked javadra váljék,
De mást kerestem s mást találtam én.
Nézd ezt a lányt. Miatta látsz csak itt,
De rajta nem múlt, hogy vérembe’ nem látsz.
ANGELA	Oh, jaj, galád, mézajkú színlelés!
Tudd meg, király, s érezd, mit én, ki szintén
Szívemre zártam őt, miként te most.
Kígyó ez s áruló: találkozója
Ma este itten volt királyi nőddel.
KIRÁLY	Őrjöngsz, leány.
ANGELA	                         Őrjöngj te is, király.
KIRÁLY	Adolart rázza.
Egy szót! Ha mondom! Csak egy szót! Beszélj!
ANGELA	Oh, volna százszor álnokabb: e szót,
Melyet te vársz, ő ki nem ejtheti.
ADOLAR	Oh, Angela!
KIRÁLY	                  Zúzd ízre, mondom. Azt,
Csak azt az egy szót ejtsd ki: Nem.
ADOLAR	                                                       E szót
Nem mondhatom.
KIRÁLY	                            Tehát igaz?
ADOLAR	                                              Igaz.
KIRÁLY	Oh, szent igaz, hogy két fejet veszek ma
Önnön kezemmel! - Oh véres gyalázat!
Királyi nő, királyi fattyú vér.
Csak vér! Ez is vér, az is vér csupán.
Hát folyjon vér. Ömöljön patakonként!
Hol az az asszony?
Indul.
ADOLAR	elébe.
                             Állj meg!
A fáklyásoknak.
                                            Álljatok!
Ha vérre szomjazol most, ifjú tigris,
Itt az enyim. S e vérre esküszöm,
Mely nem rosszabb, csak olcsóbb, mint tied
Nincs hó fehérebb, mint a hitvesed.
ANGELA	Halld esküjét. Az esküvéshez ért.
KIRÁLY	Fertőzetes, galád szentségtörő,
Kinek e földön nincs szeplőtelenség,
Nőnek tekintsz, kit esküvel megejtesz?
Ha tiszta szándokod, miért vagy itt?
Miért - oh végtelen botor fejem! -
Csaltál el innen gyermekes ürüggyel?
Mért mérgezéd meg tiszta hitemet?
Oh! és még esküszöl? Higgyek neked?
Te oktatál rá, senkinek se hinnem!
Indul.
ADOLAR	eléje.
Csak testemen keresztűl mégy te innen.
Boldogtalan tanítvány, jól vigyázz:
Leckéd felét tanultad csak mohón;
A csábítást, tudom, már ismered.
Most van nyomodba társa: a vad ember,
A balszerencse. Dúlj csak önbeledben!
Mint színre hittél mindent, ami jó,
Higgy színre mindent, ami bűn s gyalázat.
Ez végzeted: ha a mindentudás
Kudarcot vallott, szent lesz a gyanú,
S gyermek-királyból lesz zsarnok király.
KIRÁLY	De hát tagadtad-e?
ADOLAR	                            Nem! A királyné
Itt volt velem, de tiszta, szent erénnyel.
Ha nem hiszed
Zaj kívül.
KIRÁLYNÉ	künn.
Megölték a királyt!
KIRÁLY	                              Mi ez?
ADOLAR	                                        Ez ő maga. Állj félre most
S vigyázz, ha váratlan meglátja arcod,
Megijed-e, mint bűntudat szokott!
Vedd ezt az álcát.
KIRÁLY	                           Oh, segíts meg, ég!
Fölveszi az álcát.
KIRÁLYNÉ	jön színéből kikelve, a tőr kezében.
A gyilkost! Férjem gyilkosát!
ADOLAR	                                              Királyné!
KIRÁLYNÉ	mellén ragadja.
Hah, gaz! Barátja vagy, barátod ő!
Ismered ezt? Te voltál cinkosa!
Te sem vagy az, ki voltál még előbb.
Te csaltad innen el s útközben - oh -
Talán e tőrrel szúrtad épp szíven -
S én - átok ajkamon - a vér nyomára
Még csókot nyomtam! Százszor jaj nekem!
KIRÁLY	kiámulva követte, kitörő örömmel.
Ő volt! Ő volt! Légy áldva, végzetem!
Eldobja az álcát.
Blandám!
KIRÁLYNÉ	vad sikoltással karjába rohan.
               Sever!
Elájul.
ANGELA	                         Nem értem! Adolar!
Ha ez igaz -
ADOLAR	                   Igaz, mint csalfa te.
ANGELA	Oh, jaj nekem! Most elvesztettem őt!
ADOLAR	a királynak.
Hiszel e néma szónak?
KIRÁLY	                                    Oh, hiszek!
Nagyobb okom van rá, mintsem hiszed.
Oh, Adolar! Segíts fölkeltenem.
Hogy térdemen kérleljem szent imával.
ADOLAR	De hogy jutott e tőrhöz?
KIRÁLY	                                     Általam.
ADOLAR	Veled találkozott?
KIRÁLY	                            Velem. Oh, Blanda!
Orvos sietve jön szolgákkal.
ORVOS	Hol a királyné? Hah! Uram, te itt?
S itt a királyné -
KIRÁLY	                         Ápold - hozd magához.
Oh, édes Blandám!
Pázsitra teszik, az orvos mellé térdel.
ORVOS	                              Eszmél nemsokára,
Vagy jobban: ébred, mert ez álom inkább,
Mint ájulás. Álomban jött ide.
KIRÁLY	Hogyan?
ORVOS	             Szobámban (hozzá oly közel)
Imént egy vad sikoltás kelte föl.
Hozzá siettem és őrjöngve láttam
Szágúldani e tőrrel föl s alá,
Az ajtót verni, tépni a haját,
Kiáltva: Gyilkos! Oh, édes királyom!
Megölte! Oh jaj, véres, gaz zsidó!
Hiába csendesítém: hogy rossz álom
Kisérti csak, hogy agyrém szállta meg.
E tőrt tartá elémbe s hirtelen
Kidöntve ajtaját s utána
Mi többiek. De őrült lépteit
Mi nem követhetők s most itt találom,
Hol bizonyára e találkozás,
Az álom e csodás megcáfolása,
Végképp kizökkenté az öntudatból.
Most alszik inkább s boldog végit is
Álmodja tán a rossz kezdetnek éppen.
Csak rajtad áll, fölkelteni: de üdvösb
Álmára hagyni, hogy lecsillapítsa,
Mit álma vétett. Csak e tőrt nem értem,
Honnan vevé; ha ez nincs kezében,
Elhitte volna, hogy csak álmodott.
KIRÁLY	Oh, higgye is. Jobb nékem és neki.
Adolarnak.
Ne tudja meg, hogy tőlem kapta ezt.
Pirulnom kellene ezen örökké.
Az orvosnak.
Álom legyen. A tőrt vedd el kezéből
És várni fogjuk, míg magától eszmél.
Ki az? Fidelio!
Adolarnak.
                       Állj félre kissé!
Kissé visszavonul.
FIDELIO	Mi zaj van erre? - Angela, te itt?
De hát - urad? Arcod baljóslatú.
S az esküvő...
A király előlép.
                      Káprázik-e szemem?
Uram...
KIRÁLY	kezét adja.
            Derék Fideliom, eláll,
Mint látom, a váratlan nagy örömtől,
Szád és szemed. Pedig, jó öregem,
Ha megtudod még, kit hozok magammal!
FIDELIO	Csak jó lehet, mit a király hoz. (Ő az!)
KIRÁLY	Egy vőt neked, egy férjet Angelának.
FIDELIO	S ki volna a vő?
KIRÁLY	                        Adolar.
FIDELIO	                                   Soha!
KIRÁLY	Az nagy idő. Addig nem várhatunk.
Gondold meg, jó Fidelio!
FIDELIO	                                        Nem azt
Hozom fel, amit vétett ellenem,
De azt, hogy lányom gyűlöli.
KIRÁLY	                                             Úgy-e?
FIDELIO	Hogy mást szeret, jobbat.
KIRÁLY	                                        Ki tán beéri
A hozomány negyed... nem: a felével,
Mit, jó, becsületes kincstárnokom?
Mondjuk: felével. Ugyebár, felével?
FIDELIO	(Hogy tudja ezt?) Uram...
KIRÁLY	                                        Legyen tehát,
Amint igérted. A leány azé,
Kinek te szántad; fele hozománya
Szintén azé, a többit visszaadjuk
A száműzöttnek. Jó lesz, öregem!
FIDELIO	félre örömmel.
Elveszti a felét? Az is elég.
Fenn.
Legyen, királyom, bölcs kegyed szerint.
(A birtok elveszett, de nem boszúm!)
KIRÁLY	előrevezeti Adolart.
Tehát, Don Andreo, a lány tied...
FIDELIO	Ez - Adolar! Uram! (Oh, én bolond!
Most ismerek rá!)
KIRÁLY	                           Még nem Adolar.
Elébb kijusson része Andreonak.
Tehát a lány tied, Don Andreo.
A kincs fele tied, Don Andreo.
A másik fele tied, Adolar,
S Fidelionké - a jó öntudat,
Hogy ellensége javai helyett
A gyermeke javát szerezte meg.
ANGELA	Oh, Adolar, ha van bocsánatod...
ADOLAR	megöleli.
Van régi bűnöm s friss bocsánatom.
KIRÁLY	Tehát templomba rögtön. Hol a pap?
Oh, itt jön - és nem egyedül!
Carlo, Maritta kéz kézben jönnek, előttük Sobrinus, ki áldással fordul feléjük.
ADOLAR	                                            Maritta!
Angelának. Világos! ők ülték meg esküvőnket!
SOBRINUS	Csak gyarapodjatok, mint a fövény!
S most jó, nem nyúgodalmas éjszakát.
(Hogy nőne tövis a nászágyatokban!)
Megfordul.
Mit! A király!
KIRÁLY	                     Ej, ej, jó Sobrinus!
Ily oktatást adsz tévedt lelkeiknek?
SOBRINUS	Felség, ez így szokás, mióta Éva
Letépte a tudás...
KIRÁLY	                           Nem Éva volt az!
Az almafáról? Nemde?
SOBRINUS	meghökken.
                                    Almafáról?
KIRÁLY	Mit gondol a mi szent, tudós atyánk?
Ki volt, ha Éva nem, aki letépte
A tilos almát?
SOBRINUS	zavarban.
A - kígyó.
KIRÁLY	               Dehogy!
SOBRINUS	De az.
KIRÁLY	hangosan.
               Nem az! Pap volt.
SOBRINUS	fokozott zavarral.
                                           A Szentírás -
KIRÁLY	a létrára mutat.
Mit, Szentírás! Én láttam! Én magam.
A létra a kezembe’ volt.
SOBRINUS	                                     A létra!
(Elvesztem!)
KIRÁLY	                   S így őrizted nyájamat?
S ti
Maritta felé
     így hajoltok az ítéletemre?
Kezembe’ vagytok!
MARITTA, CARLO	térden.
                              Oh, felséges úr!
KIRÁLY	Késő. Ti nem hallgattatok szavamra
S így én se hallom a tiéteket.
Carlot örökre számkivetjük innen,
S Maritta
ujját, mint csókra, ajkára téve
               itt marad.
Félre.
                             Megérdemelted,
Hogy kissé én is meggyötörjelek.
MARITTA	fölkelve.
Király, azt nem teszed!
KIRÁLY	                                    S miért ne tenném?
MARITTA	Mert az Istennél nincs nagyobb király.
Az ég ma összekapcsolt mindörökre,
Mert férjem ő!
KIRÁLY	                      Mit? Férjed? Sobrinus!
Te tetted ezt? Minő jogon?
SOBRINUS	                                          Királyom.
Te rendeléd.
KIRÁLY	                   Én? Rám fogod, hogy én?
SOBRINUS	Itt - e gyűrű -
KIRÁLY	ámultan.
                     Gyűrűm?
Nézi láncát.
                                   Hogy jutsz ehhez?
SOBRINUS	Maritta hozta.
KIRÁLY	homlokát üti s az almafára néz.
                     Ő!
ORVOS	a királyné mellől.
                         Fölébred.
KIRÁLYNÉ	                                       Oh!
KIRÁLY	eléje térdel.
Blandám!
KIRÁLYNÉ	Uram! Te itt? Nem álom ez?
KIRÁLY	Nem az! Bár álomban jövél ide.
KIRÁLYNÉ	rémülten.
De a zsidó!
KIRÁLY	                 Csak álom.
KIRÁLYNÉ	keresi a tőrt.
                                  S tőröd...
KIRÁLY	                                                Álom!
KIRÁLYNÉ	zavartan.
S a csók...
KIRÁLY	                Csak álom!
MARITTA	a gyűrűt tartja oda, súgva.
                                  És e gyűrű?
KIRÁLY	elkapja.
                                                   Álom!
MARITTA	odahúzza Carlot s letérdel.
S a száműzés?
KIRÁLY	                      Mind álom, álom, álom!
KIRÁLYNÉ	Nem értem ezt az álmot.
KIRÁLY	                                      Majd megérted,
Ha tiszta nap ragyogja át az éjt,
S új nászra hív a reggeli harangszó.
Sok rémet lát, ki szembenéz az éjjel,
Én magam is sok furcsát álmodám,
Maritta felé
De aki még nem töltött nyári éjt
Álmatlanul, szokott ágyán kívül,
Adolarnak
Az sokszor nappal is álomba’ jár.
Ezt is próbáltam - most kinyílt szemem,
S alunni fogok éjjel s látni nappal.
Menjünk alunni hát s üdült szemekkel
Köszöntsük aztán a tisztult napot.
A szép valót meghozza majd a reggel,
S örül ki-ki, hogy rosszat álmodott!
A királynénak karját adja.
KIRÁLYNÉ	félve simul a királyhoz.
Soha ily álmot!
KIRÁLY	                       Tünde képzelet,
Melyen csak nyerni, vesztni nem lehet.
KIRÁLYNÉ	De aki nékem a mesét beszélte -
Keresve néz körül.
KIRÁLY	Adolarra mutat.
Nem álom-e, hogy körünkbe’ van,
S haza kerűlt a hazakerülő?
KIRÁLYNÉ	Ki?
KIRÁLY	    Drága bátyám.
KIRÁLYNÉ	örömmel.
                          Adolar! Ez ő?
kezét adja.
ADOLAR	megcsókolja kezét.
A drága bátya! Az, kétségkívül,
Mert
a királynak
ne felejtsd: öt faluba kerűl!
KIRÁLY	A fogadás! De nem sírok felette,
Egy országot cseréltem én helyette.
Jó éjt, urak. Jer, Adolar, velem,
Öt falum árát rajtad keresem.
Mind el, kivéve Carlot és Marittát.
CARLO	kitárja karjait.
Maritta!
MARITTA	kerüli kacérul.
            Carlo!
CARLO	parancsolón.
                     Feleség!
MARITTA	bókol.
                                 Uram!
CARLO	megfogja s átöleli.
Oh hála isten, hogy már vége van!
MARITTA	Már vége? Ej, ez szép nászéji bók!
CARLO	Kezdete s vége: vég nélkűli csók.
Megcsókolja.