TIZENHARMADIK KÖNYV
TÖRÖKORSZÁGBAN.

I.
MARSEILLETŐL DRINÁPOLYIG.
– 1717 szeptember 14.-november 7. –

160. TÖRÖK FEJEDELMI SÁTOR.[1786]

SÁROSY GRÓF megint helyet adott Rákóczi fejedelemnek.[1787] Hajókon, kocsikon érkező negyven cselédét 1717 szeptember 14-én[1788] és 15-én[1789] hajóra űltette. Csütörtökön, 16-án délelőtt 11 órakor a Gábor Angyal (L’Ange Gabriel) nevű hajón megindúlt velök.[1790] Ideje volt; mert útikészülődései már sem maradtak titokban és gróf Königsegg párisi császári követ kémje, Welez nyomán, minden mozdúlatáról értesűlt.[1791] Tudta, mikor érkezett Marseillebe, melyik házba szállt, mikor találkozott a török követtel, Toulouse gróf melyik hajót szereltette föl számára. Hallotta, hogy Bercsényi László gróf franczia szolgálatának és ezredesi rangjának megtartása mellett követi őt a török hadseregbe. A kém biztosította a császári követet, hogy Rákóczi nem folytatja útját Konstantinápolyba, ha értesűl a császáriak győzelméről, hanem visszatér, hogy a neki megígért számtalan jótéteményt élvezze. Az orléansi herczeg pedig tud a fejedelem minden tervéről s így nagyon megfeledkezett a Penterrieder volt császári követségi titkárnak adott szaváról.

161. MARSEILLE.[1792]

A fejedelem, a ki élete legveszedelmesebb útjára indúlt, még szeptember 16-án este megérkezett a Hyères-szigetekhez (Ile de Porquerolles, Ile de Port Cros, Ile du Levant), a melyek – Toulontól keletre – a Hyèresi-öböl előtt sorakoznak. A középkori lovagok rendesen innen indúltak a keresztes háborúkba. A Gábor Angyal most a kapudsi basának ott várakozó hajója közelében vetett horgonyt. Másnap, 17-ikén,[1793] a basa átjött a fejedelemhez s őt újból ünnepiesen meghítta Törökországba. A fejedelem kijelentette, hogy elmegy, de arra kérte, menjen előre Pápay Jánossal s a portát értesítse indúlásáról, mert, ügyei teljes rendbehozása végett, neki néhány napig még vesztegelnie kell. A basa Pápayval még aznap délben el is vitorlázott.[1794] Rákóczit bántotta, hogy a szultánnak, nagyvezírnek, minisztereknek szánt ajándékok nem érkeztek meg; azonban üres kézzel nem jelenhetett meg a fényes porta előtt. Fogatára is várakoznia kellett. A kényszerű pihenés alatt D’Absac grófot, egykori ezredesét, a spanyol királyhoz küldte követségbe[1795] azzal a kérelemmel, küldjön hozzá Törökországba egy teljes hatalmú követet, a kivel a török szerződés megkötése után a magyar-spanyol szövetséget megköthesse. Mind a két szerződésben megóvni akarta a kereszténység érdekeit; s mint jó keresztény, most is mindennap eljárt a Hyéres-öböl legészakibb részén, Les Salins sótelepen levő kápolnába misét hallgatni; de azután vadászgatott is a tájékon. Végre megérkeztek a várva-várt dolgok és szeptember 17-ikén kedden este ősz kezdetével a Gábor Angyal enyhe széllel nekiindúlt a nyilt Földközi-tengernek. Éjfél előtt nagy szél kerekedett s a matrózok rézsútosan állították a vitorlákat, hogy a vihar az olasz partokhoz ne verje őket. A bujdosók nagy része félt, mikor hajójukat akkora habok emelték föl, mint az erdélyi hegyek, máskor meg mély völgybe sülyedtek le. A vízhegyek – Mikes szerint[1796] – mégis emberségesek voltak, mert kelleténél többet nem adtak inni. A tengeri betegséget azonban ezúttal is csak a fejedelem kerűlte el.[1797] A szél szeptember 22-ikén reggel oly közel hajtotta őket Afrikához, hogy partjait szemtől-szemben láthatták. Egyszerre szélcsend állott be, de éjjel megint kitört a vihar. Végre megjött a kedvező szél, a mely nyugat felé hajtotta őket. 24-ikén Tunisz előtt haladtak el s látták Galita-szigetét, majd Bizertát és Tuniszt [1798] s Rákóczi vágyakozva kereshette szemével Karthago helyét. 27-ikén tizenöt kilométernyi távolságban eveztek el Malta-sziget előtt, 29-ikén pedig Görögország déli részén az Archipelagos elé jutottak. A Kykládok közt csak óvatosan hatolhattak előre s október 2-ikán, mikor a szél megfordúlt, kénytelenek voltak Syra (Syros) sziklás szigetén Hermupolisban kikötni.[1799] A fejedelem kiszállt a püspöki székvárosban. Nevenapján, Ferencz-napon, a franczia király pártfogása alatt álló kapuczinusok templomában ájtatoskodott s a kolostorban töltötte a napot. Másnap (október 5-ikén) gyönge szellővel indúltak tovább. Tenos (Tinos) szomszédos szigete táján a szél akkora lett, hogy kénytelenek voltak Mykonos szigetére visszahúzódni. Két álló napig gyönyörködhetett Rákóczi ott a Dimastos-hegyben, a hol óriási gránitdarabok mutatják, hogy ott folyt valaha a gigászok harcza. A vihart szélcsend követvén, útjokat csak 8-ikán folytathatták, mikor kedvező szelök támadt.[1800]

Október 10-ikén vasárnap este érkeztek meg a Dardanellák útjába, Gallipoli városába, egy török helytartó (müteszárif) székhelyére. Abban a városban, a hol a törökök európai története és birodalma kezdődött, a fejedelmet senki sem üdvözölte, mint a török szultán vendégét; mert a kapudsi basa, ki fogadtatása előkészítése végett Pápayval előbb indúlt, lassúbb járatú hajóján csak 10-12 óra múlva érkezett meg.[1801] A fejedelem a portának azonnal bejelentette érkezését s aggódva tudakozódott, megérkezett-e Pápay. A mint megérkezett, rögtön megparancsolta, hogy néhány órai pihenés mulva Drinápolyba menjen, hová a szultán, a nándorfehérvári veszteség hírére, Szófiából október 9-ikén érkezett meg. Kérnie kellett, hogy a hadiköltségek fedezésére megígért milliókból azonnal küldjenek neki százezer tallért, mert a hajót ezzel a pénzzel azonnal visszabocsátja, hogy számára fegyvereket s más hadiszereket vásároljon. Hírt adott Rákóczi Bonnac franczia követnek is, a ki üdvözölte is megjövetele alkalmából, de egyáltalán nem örvendett érkezésének. Kedvezőtleneknek találta a körülményeket s attól félt, hogy teljesen czéltalan jelenlétével zavarokat okoz, mert «nem ez az első eset, hogy áldozatúl esett hiúságának».[1802] Egy tatár kán, ki tizenhét hónap óta Gallipoliban élt száműzetésben, még partra szállta előtt ajándékokat küldött a fejedelemnek, többi közt egy szép nyerges lovat; a fejedelem viszont az ifjú gróf Bercsényi Lászlót küldte köszöntésére.[1803]

102. GALLIPOLI.

A kapudsi basa csak október 11-ikén délután 3 órakor jött át a Gábor Angyalra, hogy az ünnepies bevonulásnál oldalán legyen. Köszvényes bántalmai miatt a fejedelemnek gyaloghintóba kellett ülnie. Bejárói, szolgái, a kapudsi basa s egy janicsár aga lóháton követték. Mikor a számára fentartott palotába ért, ünnepies kihallgatást adott a kapudsi basának, mint a szultán követének s megérkezéséért a Sacré Coeur templomában hálát adott Istennek. A törökök őt a koronás főket megillető tiszteletben részesítették, társait azonban «ebűl» szállásolták el.[1804]

A fejedelem intézkedett udvartartásának berendezése iránt s a mint köszvényes fájdalmai csillapodtak, meglátogatta a tatár kánt, a ki idáig is mindennap küldözgetett hozzá követeket s ajándékokat. A kán mostan kezet szorított a fejedelemmel, kávét, szorbetet s mindenféle jószagú vizet és illatszert hozatott tiszteletére. A kapudsi basa visszavonúlt, mihelyt a fejedelem belépett a művészi szőnyegekkel beborított szobába. A tatárok jó szívvel látták embereit is; de sehogysem tudtak velök beszélgetni. A távozásnál csak fejbillentéssel üdvözölték egymást. A kán az ablakhoz lépett, hogy a fejedelmet lóra űlni lássa. Eközben megérkezett a szultán küldötte: egy kapi aga hat csauszszal s egy vörös posztós hintóval, a melybe négy fehér ló volt fogva. A négy ló éveinek száma összevéve lehetett vagy nyolczvan s a nagy őszszakállú kocsis egy polgármester komolyságával hajtotta őket. Az aga üdvözölte és – ilyen lovakon – gyors utazásra sürgette a fejedelmet, a kit azonban újra kezdődő köszvényénél az a hír még jobban kínozott, hogy a hajó s udvara költségére csak 4000 tallért hozott. A népnek Ázsia felé való menekülése is kedvetlenítette; hátha még tudja, a mit Pápay a kajmakámtól (a nagyvezír helyettesétől) tudott, hogy már alkudoznak is a római császárral s így nincs valami nagy szükségök Rákóczira!? A fejedelem már-már visszatérésre gondolt, de mégis maradásra szánta el magát. Csak annyit fogadott meg, hogy világos szerződés nélkűl nem fog semmiféle hadi vagy politikai vállalatba. Másrészt remélte, hogy a maga s más keresztény fejedelmek hozzájárúlásának megígérésével csakugyan könnyíthet a törökök aggasztó helyzetén s visszatarthatja őket a békétől, melyre, kétesztendei folytonos vereségeik következtében, nagyon hajlottak. Pedig gyanította, hogy a törökök, ha megszorúlnak, az ő kiadatása árán kötnek békét s hogy ő maga, Istenen kívűl, másban nem bízhatik. A valóságban így gondolkozott az az ember, a kit, a franczia követ szerint, csak dőre hiúság vezetett.

163. A KAPI AGA.[1805]

Gallipoliban október 22-ikén, a köszvénynyel nem törődve, Rákóczi felűlt a kajmakámtól kapott szép lóra. Hívei lóháton követték. Elkísérte a kapudsi basa is sok előkelő szolgával és egy janicsár-csapattal együtt. A merre mentek, a nép mindenütt rendkívűli örömmel fogadta s mezei terméséből mindenféle ajándékokkal kedveskedett Rákóczinak, ki az első nap fáradalmait Czarakon pihente ki. Lóháton, de lassan folytatta útját s fájós lába s az állomásokon kapható kényelmetlen vendéglői szállások miatt sokat kellett tűrnie. A kapudsi basa egészen Uzun-Köprüig kísérte, honnan, a rendelkezések meghallására, előre sietett az alig 60 kilométerre levő Drinápolyba. A míg odajárt, a bujdosók eleget tanakodhattak a fejedelem udvarán levő óriási szőlőtő árnyékában, mi lesz a sorsuk.

164. MIKES ELSŐ LEVELE GALLIPOLIBÓL.[1806]

A fejedelem, a ki a törökök szokásait és szertartásait nem ösmerte, olyan fogadtatást kívánt, a milyenben János Zsigmond erdélyi fejedelem és választott magyar király részesült a szultánnál. A szultán kijelentette, hogy a kánnak nevezett tatár királynak és a saját véréből való herczegeknek módjára fogadja. Ezt a hírt hozta a kapudsi basa, a ki 27-ikén Pápayval és Huszta basa vezetése alatt húsz bosztandsival (kert- és palotaőrrel) érkezett hozzá Kastridesbe, egy Drinápolyhoz két óra járásra fekvő faluba. A fejedelmet a válasz kielégítette, mert remélte, hogy fogadtatásának fénye megnyeri a török nemzet tiszteletét, kielégíti a vele barátságos keresztény fejedelmek várakozását, jó hatást és reményt kelt az erdélyiekben, s megfelel fejedelmi állása fényének és méltóságának. De csakhamar úgy tapasztalta, hogy a követett szertartások alkalmasabbak voltak egy keresztény fejedelem megalázására, mint fölmagasztalására.[1807]

Október 28-ikán reggel 9 órakor Rákóczi lóra űlt. Sibrik Miklós udvarmester és Csebi Pogány Ádám lovászmester díszmagyarban lovagolt mellette, a nemesek, apródok és tisztek pedig utána. Drinápolytól tíz kilométerre, Agür-köi táján várakoztak a fejedelemre a szultán legelőkelőbb udvari és haditisztjei. Ibrahim kajmakám (a szultán veje és a nagyvezír helyettese) a tiaját vagyis udvari kapitányt előkelő és válogatott urak élén a szultán és a nagyvezír nevében üdvözölte őt. A lovassági tábornokok közűl ott voltak: Speilar aga, a vörös és Szelejktár aga, a sárga zászlósok parancsnoka. Ott voltak továbbá: Musszons janicsár aga, a janicsárok helyettes tábornoka; a nagy tárnokmester az alája rendelt tisztviselőkkel; a szultán lovászai, a kapudsi basa és tisztjei, a csausz basa a bosztandsikkal; a nagy fizetőmester; a szultán sátrainak tábornoka stb. A sátortábornok Drinápolytól 7 kilométerre, a Mikhál-köprüszü hídfőnél[1808] 15 sátort bocsátott Rákóczi és a bujdosók rendelkezésére. A magyarokat azonnal egy sátorba vezették, hogy megvendégeljék őket. A fejedelmet európai módon terített magas asztal mellé ültették s az asztalnokok száz tál étellel, talán magának a szultán szakácsainak remekléseivel kínálták meg. A kíséretet két törökös asztal mellé, alacsony dívánokra ültették. Nyolczvannál több tál ételt hordtak fel, de «alig mártottak egyet a tálba, már vitték»; Mikesék a tömérdek étel mellett is éhen maradtak s ebéd után «igen könnyen ültek lóra». A szultán mindnyájuknak küldött egy-egy lovat, a fejedelemnek pedig egy gyönyörű paripát, a mely pompásan volt fölszerelve s vastag aranyos szőnyeggel leborítva. Rákóczi a janicsárok sorfala közt még aznap (október 28-ikán) pompás bevonulást tartott Drinápolyba. A szultán oly kitüntetéssel fogadta, a milyennél különbet a portán – egy tudósítás szerint[1809] – képzelni sem lehet. Királynak nevezte és tekintette.[1810]

A mikor a palota elé érkeztek, a fejedelmet azonnal a kihallgató terembe s onnan saját lakosztályába vezették. Elhelyezték a bujdosókat is, a kiknek a kajmakám jó vacsorát küldetett. Mostan jól is laktak, mert saját cselédeik szolgáltak fel s akkor vitték ki a tálakat, mikor ők mondták. A fejedelem azonban szűknek, kényelmetlennek találta szállását s már az első napon csalódottnak érezte magát. Másnap különben már mint uralkodó fejedelem fogadta az oláh követet.[1811] A hónap utolsó napján felszólította Forgách tábornagyot, hogy a mikor jöhet, jöjjön hozzá; mert «Istennek szent ítélete újonnan egy országba összehozván mindnyájunkat, a kik hazánktól s kötelességünktől viseltetve, szenvedünk: én is szívesen várom azt az időt, hogy egy helyben összegyűlvén, énnekem alkalmatosságom adassék, hogy kegyelmedhez való igaz atyafiságos barátságomat hathatósabban megmutathassam, mint eddig lehetett».[1812]

165. A SZULTÁN SZAKÁCSA.[1813]

Ha Rákóczi elégedetlenkedett is, egykorú tudósítás szerint,[1814] a török történelemben nincs rá eset, hogy keresztény fejedelmet hasonló fénynyel fogadtak volna. Ez mindenesetre jele annak a nagy és mély tiszteletnek, a melylyel a porta ő iránta viseltetik; de ez a szokatlan tisztelet mégis önzésen alapúlt, mert a törökök nagyon sokat reméltek Rákóczitól. A tudósító nem tudta, a nagy kitüntetés közben a fejedelem nem aggódik-e kissé; mert hiszen a törökök még jobban, csaknem Isten módjára tisztelik szultánjokat s ha úgy jön a sora, nyakát mégis kötéllel díszítik föl. Nem bírta elképzelni, hogy annyi túlzás egyedűl Rákóczi személyének szóljon s hihetetlennek találta, hogy olyan tiszteletben tartsák, a milyennel behozták.

Annál inkább feltűnt, hogy Rákóczit a szultán vagy legalább a kajmakám, mindjárt az első napokban nem fogadta; de ezt azzal magyarázták, hogy a miniszterek a legnagyobb bizonytalanságban éltek, lesz-e béke vagy sem?[1815] Rákóczi különben is lealázónak tartotta volna magára nézve, hogy ő látogassa meg először a kajmakámot, a kinek gyógyítására azonban szívesen elküldte orvosát, dr. Langot.[1816] Végre a kajmakám értesítette őt, hogy a szultán parancsából tanácskoznia kell vele. Ezt a fejedelem helyes megoldásnak találta, mert látogatása így nem a kajmakámnak, hanem a szultánnak szólt. November 7-ikén[1817] tehát fölkereste Ibrahimot, a ki nagy kitüntetéssel fogadta. A fejedelem előadta, hogy a szultán meghívásának azért tett eleget, mert ösmeri állása kötelezettségét s használni akar a portának, melynek ügye összeforrt az övével. Azért szívesen jött, hogy meghallja, mit mond neki a szultán nevében. Ibrahim azt válaszolta, hogy a szultán a közös ellenség ellen akar élni tanácsaival és közreműködésével; ügyét pedig annyira szívén viseli, hogy fejedelemségébe visszahelyezi akár béke, akár háború útján. Szeretné tehát tudni, tavaszszal hajlandó volna-e egy méltóságának megfelelő erős török vagy tatár sereg élére állni s milyen hadműveletet javasol, hogy az intézkedéseket idején megtegyék.

166. TORCY KÜLÜGYMINISZTER[1818]

A sokat ígérő beszédre a fejedelem óvatosan válaszolt. Szerencsét kívánt a szultánnak, hogy ügyei jól állanak. Megköszönte, hogy róla olyan hízelgő módon rendelkezett, s méltónak tartja, hogy hadai vezetését átvegye. Jóakaratát azzal kell viszonoznia, hogy ne ragadtassa el magát olyasmire, a miből neki és a szultánnak nagy kára lehetne. Már pedig ő nem ismeri a török és tatár hadak erkölcseit, szokásait, rendjét, nyelvét. Vannak a szultánnak basái, a kik azokat a maguk rendje, módja szerint vezessék. Az eddigi példákból okúlhattak, hogy ellenséggel szembe erőt kell állítani. Ez az erő nem a számban, hanem a rendben és fegyelemben van. Ő neki, a tett ígéretek és biztatások szerint, külön hadsereget kell gyűjtenie, összeállítnia és fölszerelnie; mert ha csak annyi ereje lesz, mint másnak, hasznos szolgálatot nem tehet. Ha a török kincstár elegendő pénzt ad, 30,000 főnyi sereget vezethet Magyarországba; s ha Spanyolország is hatalmas hajóhadat küld Nápoly és Milano ellen, Ausztria erejét úgy megosztják, hogy a török könnyen győzelmet arathat.[1819] A magyar nemzet jóindúlatában, készségében s Erdély hűségében nem lehet, nem szabad kételkednie; de a szultán és saját méltósága érdekében sem lehet őket üres szavakkal és biztatásokkal fegyverbe szólítani. Gyönge hadisegítséggel meg sem védelmezhetné őket, mivel a törökök és tatárok a nyári hadjárat befejeztével téli szállásokra mennek, míg a német télen is táborban marad. A szultán hadaival neki szintén vissza kellene vonúlnia, vagy pedig a nemzeti hadseregnél maradnia; csakhogy ez egymaga nem állhat ellen a németeknek, kiknek haragja a nemzetre zúdúlna. Így ő nem a magyarok felszabadúlásának, hanem pusztúlásának eszköze lenne. Föltétlenűl ragaszkodik tehát ahhoz, hogy megkapja a keresztény hadsereg szervezésére megígért összeget. Kéri, hallgassák meg előterjesztését s a szultán levele értelmében kössenek vele írásos szerződést.

Ibrahim megkérdezte, milyen segítséget nyújthatnak a keresztény fejedelmek s Rákóczi hogyan akarja szervezni hadseregét? A fejedelem azt válaszolta, hogy a spanyol király a császár ellen már megkezdte háborúját s több uralkodó magatartása a spanyolok és magyarok sikereitől függ. Azoknak, a kik pénztelenségök miatt vonakodnak a háborútól, a rendelkezésére bocsátandó összegből akarna juttatni segítséget, a többit pedig a háború folytatásával bátorítaná fegyverfogásra. A törökök tehát szakítsák azonnal félbe a kárhozatos béketárgyalásokat s hajtsák végre azokat a megállapodásokat, a mikre vele tanácskozva jutnak.[1820]

A fejedelem félre nem érthető, világos tervezetét a kajmakám két órahosszat nagy figyelemmel hallgatta. Búcsúzáskor szép paripával, felesége pedig – a szultán leánya – néhány keszkenővel ajándékozta meg. Ez a barátság nagyon értékes volt; mert – úgymond a kíséretben levő Mikes [1821] – ha ő olyan közel volna Zágonhoz, mint a kajmakám a nagyvezírséghez, úgy már a határában volna. Azonban még most sem tudták bizonyosan, lesz-e valami abból, a miért idejöttek. Félni lehetett, hogy hadakozásuk füstbe megy, «mert a török örömest megbékélik, ha megverik». A fejedelem, Toulouse grófhoz, és Torcy miniszterhez intézett leveleiben, félhivatalosan azonnal jelentést tett az orléansi herczegnek. Könnyelműen nem vállalkozott olyan magyar háborúra, a mely a józan észszel és a háború alapelveivel ellenkezett volna. Váratlanúl kemény magatartásával azt koczkáztatta, hogy a porta durván bánik vele; de beváltak alapelvei, a mikre számítását alapította. «Isten kegyelme megőrízte minden veszedelemtől s idővel megszerezte neki a török nemzet tiszteletét, becsülését, bizalmát.»[1822]

II.
A MAGYAR-TÖRÖK-SPANYOL SZÖVETSÉG.
– 1717 november 26.-1718 márczius 15. –

RÁKÓCZIT a drinápolyi udvarnál nagyon megbecsülték. Tudták, hogy Magyar- és Erdélyországban nem felejtették el. «Talán hiszik is, – írta egyik lap[1823] – hogy ezekben a tartományokban sok az elégedetlen.» Rákóczi képzelőerejének megmutatására ösmertettek egy emlékiratot, a melyet a fejedelem a szultánhoz adott volna be. «Bizonyos, – írta egy osztrák lap[1824] – hogy Rákóczi és V. Fülöp kissé fölemelték a levert kedélyeket. A törökök nagyobb része a mult idők, a másik a politikai okosság alapján számít s a jövendőre gondol.» A háború-párttal szemben áll a békepárt s a hatalmasabb fog felülkerekedni. A törökökről nem igen lehet a politika szabályai szerint ítélni; inkább a tömeg hajlamát kell tekintetbe venni, ez pedig rendesen a legváratlanabb módra hajlik.

A fejedelem maga is elégedetlen volt. A diván tagjaival folytonosan tanácskozott, mit tegyenek a szultán tekintélyének helyreállítására. Úgy találta,[1825] hogy a két hadjárat tökéletesen leverte őket; olyan zavar és rettegés vett rajtuk erőt, mintha a német már Konstantinápoly kapuját döngetné. Ő maga első sorban az udvar irányadó pártjainak megösmerésére törekedett. Hogy megnyugtassa őket, felsorolta a veszteségeik pótlására alkalmas eszközöket; de belátta, hogy a cselszövések és pártoskodások itt erősebbek, mint Európa bármely más udvaránál.

A döntés pillanata közeledett, mikor november 29-ikén Khalil basa nagyvezír győztes hadvezért megillető fénynyel vonúlt be Drinápolyba. «Más országokban a királyokat sem fogadják olyan pompával.»[1826] Azonnal értekezletre hítta a fejedelmet, de azután mindenféle izengetésekkel, a szerződés ellen való kifogásokkal húzta, halasztotta a kihallgatást. Bonnac franczia követ is akadékoskodott, mikor Rákóczi kérte Fonton követségi titkárt, hogy, a franczia kormány ígérete alapján, a kihallgatáshoz bocsássák rendelkezésére a követség tolmácsát. Nem akarta a dologba keverni a franczia királyt s azzal mentegetőzött, hogy két tolmácsa a táborban van, a többit a folyó ügyek kötik le; csak olyat küldhetne, a ki nem áll nyiltan Francziaország szolgálatában, s erre a czélra senki sem alkalmasabb egy renegát magyarnál.[1827] A kihallgatás ily körülmények közt csak deczember 17-ikén történt meg. A fejedelem alkalmasint abban a kaftánban jelent meg, a melyet a szultán küldött neki, hogy ne járjon franczia ruhában.[1828] A nagyvezír a kíséret minden tagja alá küldött egy-egy lovat, mert csak a fejedelemnek volt három lova. Nagy szertartással és a szultán s nagyvezír éljenzésével fogadták őket.[1829]

167. A MUFTI.[1830]

Khalil és Rákóczi teljes két óra hosszat tárgyaltak magányosan. A nagyvezír is azon kezdte, hogy a németnek nincs kedve a békekötésre, a várak és Erdély visszaadására. A dolog természetéből folyik tehát, hogy a szultán folytatni akarja a háborút. Ezt Rákóczi bátran tudathatja barátaival s meg kell tennie előkészületeit. Mindamellett a szultán nem szakíthatja félbe a béketárgyalást, a melyet az angol és holland követek közbenjárásával folytat; de ez nem gátolja a hadi készülődéseket. Egyébiránt a kajmakám szellemében nyilatkozott. A fejedelem kifejtette s újabb okokkal is támogatta, miért káros a béke megkötése; de nem tiltakozott az ellen, hogy a porta hasznos békét kössön. A nagyvezír szívesen hallgatta[1831] a mufti politikája ellen fölhozott okait s hogy a spanyol király szárdiniai győzedelme a török birodalomnak javára szolgál. Megkérdezte Rákóczit, van-e fölhatalmazása, hogy a spanyol király nevében tárgyaljon vele. A fejedelem azt felelte, hogy nincs, de könnyen szerez, ha biztosíthatja ő katholikus felségét, hogy a Nagyúr alkudozni akar vele. A nagyvezír szerint a Nagyúr semmit sem óhajt jobban, mint hogy barátai számát gyarapítsa s ellenségei számát apaszsza. A fejedelem – a béke ügyére visszatérve – nem javasolta, hogy a közbenjárást egyedűl a németbarát angolokra és hollandokra bízzák; s a hogy valaha a magyar szabadságharczban: közbenjárásra a franczia, lengyel és porosz királyokat, sőt a czárt is fölkérni javasolta. Ennek elfogadását az első és az utolsó neki már meg is ígérte. A nagyvezírnek tetszett a gondolat. Azonnal mindeniknek megíratta a közbenjárásra kérő leveleket s mindenik udvarhoz követeket rendelt.[1832] A fejedelem, a kit egy paripával ajándékozott meg, a mészárosfiúból lett nagyvezírről azt mondta a bujdosóknak, hogy több esze van, mint egy mészárosnak és nemcsak a bárdot tudja forgatni, hanem az ország dolgát is. Megtörte a békepártot; a hadjárat folytatása elhatározott dolog. A diván még nem foglalkozott a részletekkel, de kimondta, hogy tengeren és szárazon egyszerre támad. Az összes basák rendeletet kaptak a készülődésre, a kapudán basa a hajóhad növelésére. A fejedelem megírta Alberoninak, hogy a körülmények sohasem kedveztek ennyire a tervbevett ügynek, s a nagyvezír hajlandó annak tárgyalására. A velenczeiek itt békét akarnak nyerni, a mivel jó szolgálatot tesznek a spanyoloknak. Reméli, hogy ő sem küzd hasztalanúl a béke ellen, s hogy a spanyol király közbenjárásával minden tervök valósulhat.[1833] Azonban elég bizonytalan volt a nagyvezír állása, melyre a kajmakám vágyakozott. Ha azt eléri, a békességet megcsinálja; ha pedig megcsinálja, a bujdosók odaülhetnek egy kazal kenyér mellé, mert a míg azt meg nem eszik, Törökországból ki nem mennek.[1834] A fejedelem nem természetben, hanem pénzben követelte a maga és hívei ellátását. Szomorú helyzetével nagyon elégedetlen volt.[1835] Az adott segítségből udvarának fizetése, ruházása, sőt mindennapi élelme sem került ki. Sokat gyötrődött a miatt, hogy ekként nyomorogtak azok, a kik sorsának társai lettek. Lengyelországból a magyar urak az ő hívása és akarata nélkül nagyon sok cseléddel jöttek be s a fejedelem méltán aggódott annyi férfiú, nő és gyermek sorsa miatt.[1836] A szerződés megkötését is folyton sürgette, de az értekezés idejét haszontalan és nevetséges kérdésekkel, vállvonogatással, halasztgatásokkal töltötték.[1837] Pápayt, a kit követnek akart elismertetni, a kajmakám többé fogadni sem akarta, s Rákóczinak személyesen vagy egy kapudsi basa útján kellett megtennie előterjesztéseit. Bercsényi sem jött Drinápolyba, hogy tanácsaival támogassa őt, hanem Ruscsukba ment a Duna mellé azzal az ürügygyel, hogy felesége beteg,[1838] voltaképp azonban azért, hogy más magyar tábornokokkal együtt Rákóczi parancsa nélkül is folytassa a toborzást. A fejedelem ezt rosszalta, mert ilyen toborzásról s a hadjáratban való részvételről a szerződés megkötése előtt tudni sem akart. Inkább magát teszi ki veszedelmeknek, mint fejedelemségét és hazáját.[1839] A portán különben biztatták, hogy a közbenjáró angol és holland követeket visszahíjják Konstantinápolyba.[1840] Karácsonykor viszont ő biztatta a portát, hogy a czár és a brandenburgi választó (a porosz király) már háborút izent a császárnak, a spanyol király pedig, a kihez ő D’Absacot küldte, haladéktalanúl követet küld Rákóczihoz, hogy a háborúban való részvétel módozatait megbeszéljék.[1841] Ő maga egy megfelelő keresztény sereg fölállítására egymillió ötszázezer tallért követelt.[1842] Különben a birodalom főkanczellárjánál (a reisz effendinél), mint egyúttal külügyminiszternél, benyújtott jegyzékeiben többször kijelentette, hogy ha kívánságait nem teljesítik, visszatér Franczia- vagy Spanyolországba.[1843] A hajó, a melyen ide jött, a Gábor Angyal, valóban ott várakozott rá a Megarisi-öbölben,[1844] majd – Trója klasszikus partjaival szemben – Tenedosnál,[1845] Priamos dús szigeténél, a mely most «tengeröböl s romlott hitelű állása hajóknak».[1846] A hajó hazatérésére a szultánnál való kihallgatása után adott engedelmet.

A szultán őt Drinápolyban 1718 januárius 4-ikén olyan kitüntetéssel fogadta, a mely teljes elégtételt adott neki, sőt éppen túlzásával bántotta büszkeségét.[1847] A mikor belépett a divánba, vagyis a tanácsházba, egy másik ajtón a nagyvezír jött be s a szultán rácsos ablaka előtt telepedett le. A szultán egy rostély mögött már a trónon ült s hívei köröskörűl mélységes csendben inkább félelemmel, mint szeretettel tekintettek reá. A fejedelem nagy figyelemmel nézte az előtte teljesen új jelenetet. Jöttek a védő és vádló ügyvédek, vagyis az íródeákok, másoldalt pedig a vádlók és vádlottak. A nagyvezír a szultán nevében röviden, mint valami oraculum, mondott ügyükben ítéletet, a melyet azonnal végre is hajtottak.[1848] A törvénykezés egy óra mulva véget ért s Rákóczit és kíséretét a szultán nevében megvendégelték. Kis kerek asztalt tettek eléje hatalmas nagy ezüst medenczével, de abrosz, asztalkendő, kés, villa nélkül. Szomszédságában külön asztaloknál ültek a nagyvezír és a kajmakám. A fűszeres ételek hosszú sorát egyenkint tálalták fel; de az ebéd alig tartott félóra hosszat.[1849] Asztalbontás után a nagyvezír levélben tudatta a szultánnal, hogy a fejedelem kihallgatást kér tőle. Hosszúnak látszó idő multán megjött a válasz s a nagyvezír és a kajmakám hosszú folyosókon át a császár kapujához vezették őt. Negyed óra hosszat várakoztak a kapu kinyitására. A megnyitás után két kapudsi basa (ajtónálló) azonnal karonfogta, a mi megtiszteltetés lett volna, de a fejedelemnek sehogy sem tetszett, különösen azért, mert az idegent így kényszerítik, hogy jövet-menet mélyen meghajoljon a szultán előtt.

168. A SZULTÁN ÉS A KIZLÁR AGASSI.[1850]

A fejedelem röviden elmondta jövetele okát, czélját s magát a szultán jóindulatába ajánlta. Beszédét a tolmács lefordítván, a szultán a nagyvezírnek, ez pedig a tolmácsnak adta meg az udvarias választ. A fejedelem ekkor átadta emlékiratát, melyben a keresztények számára szabad vallásgyakorlatot kért. Két eunuch a szultán parancsából és jelenlétében azonnal nyusztos kaftánt adott reá; kinn várakozó társait is felkaftánozták s mindnyájukat visszavezették szállásukra. A fogadtatás következtében minden jót remélhetett, de már kiábrándultnak érezte magát.[1851] «Édes néném, ne nevessen kegyed, – írta Mikes – mert ha minket látott volna ked a kaftánban, olyan, mintha annyi egyiptomi király kísérte volna a fejedelmet; csak éppen hogy nem vagyunk olyan feketék.» A szultán a fejedelemnek ajándékozta a paripát, a melyen hazatért, egy buzogánynyal és karddal együtt,[1852] s közös érdekükben sajátmaga írt a franczia királynak s más uralkodóknak.[1853]

Nagy «czirógatásokban», kedvezésekben azután sem volt hiányosság; de mit ért, ha nem adtak pénzt, s Rákóczit tétlenségre, bizonytalanságra kárhoztatták? Azt beszélték, hogy az egyesített Moldva-Oláhország kormányzóságával akarják kielégíteni; de még ez is a háború eshetőségeitől függött.[1854] Feles számmal érkeztek hozzá szökevény császári magyar katonák, s a török kormány arra kérte, hogy a többi magyart is elpártolásra és csatlakozásra szólítsa. De ő semmit sem tett a szerződés megkötése előtt, mert sem őket, sem önmagát nem akarta ámítani és kétes ígéretekkel tévedésbe ejteni.[1855] Nyugtalanította, hogy eddigi fő pártfogója, Francziaország, gróf Stanhoppe ösztönzésére, hír szerint belép a négyes szövetségbe, a melynek többi három tagja Németország, Anglia és Hollandia volna. Februárius 11-ikén délelőtt tehát fölkereste Fonton franczia követségi tolmácsot, hogy feleljen nem kíváncsiságból, hanem a franczia király érdekében tett kérdésére.[1856]

169 GRÓF STANHOPPE JAKAB.[1857]

Bonnac félig-meddig már valóban elveszett embernek tartotta Rákóczit. A törökök nem küldik el, de csak úgy tárgyalnak vele, mint a kire még szükségök lehet. Nagyon elcsüggedtek azok a franczia tisztek, kik buzgalommal ajánlták föl neki szolgálataikat. A fejedelem nem gondoskodhatik ellátásukról, a mi a franczia követet nem csekély zavarba hozta.[1858] A köszvényes fejedelem, a hogy ő tudta,[1859] néhány napja már el is küldte Pápayt a czárhoz, hogy tőle kérjen menedéket. De ki gondolt erre, mikor márczius iduszán Rákóczi mint uralkodó fogadta a spanyol király követét?

V. Fülöp a mult nyáron szívesen látta Rákóczi követét, gróf D’Absac Antal ezredest. Elhatározta, hogy pártolni fogja a magyarországi fölkelést s bő utasításokkal a franczia Boissimène ezredest küldte hozzá követségbe, hogy megtudja, miképpen állanak ügyei és mire számíthat.[1860] Boissimène 1717 november 30-ikán D’Absac gróffal együtt utazott el Madridból. Januárius nagy részét Marseilleben töltötte. Alberoni bíbornok januárius 24-ikén gondoskodott továbbutazásáról. Megbízta,[1861] mondja meg Rákóczinak, hogy ha megfelel a róla táplált fenkölt véleménynek, számíthat a királyra. Mondja meg, hogy a folyó hó 20-ikán hajón 2000 lovast és 2000 gyalogost indítottak útnak Barcellonából Szárdinia felé s februárius közepéig ezt a számot 15,000-re növelik; nemsokára pedig 30,000 emberrel, 124 ágyúval és 30 hadihajóval fognak támadni. Biztosíthatja a fejedelmet, hogy Spanyol- és Francziaországok, valamint Sziczilia szövetkeznek egymással, a hollandok pedig nemcsak semlegesek maradnak, hanem valószínüleg meg is támadják a császárt. De a fejedelem kérje meg a portát annak kijelentésére, hogy nem bántja a keresztény vallást és csak azért harczol, hogy biztosítsa határait, visszaadja Magyarországnak a nemzeti királyválasztás jogát, Erdélynek pedig törvényes fejedelmét. A velenczei háború megszüntetésére ajánlja fel a spanyol király közbenjárását és kezességét. Biztosíthatja a fejedelmet, hogy helyreállítják Európa egyensúlyát, a mi csak úgy lehetséges, ha Olaszországban egyetlen egy német sem marad. Spanyolország mindent megtesz a fejedelem javára és közös érdekeik előmozdítására; semmit sem tárgyalnak addig, míg vele nem közlik. A spanyol király szava szent s a király inkább elveszti koronáját, mint hitét megszegje. Madridból januárius 14-ikén Párisba is érkezett egy futár Cellamare herczeghez, a ki azonnal kiment Grosboisba, a kamaldoliaknál lakó Kisfaludy Boldizsárhoz és Brenner apáthoz, kik Rákóczi pénzét kezelték. Felszólította őket, hogy a toborzott tiszteket és a vásárolt fegyvereket azonnal Rákóczihoz küldjék Konstantinápolyba. Oda ment Marseilleből Alberoninak egy meghitt embere is, Don Giuseppe, Rákóczinak egy testőrkapitányával együtt, hogy a fejedelem elé vezesse Boissimènet,[1862] a ki februárius 18-ikán csakugyan megérkezett Gallipoliba. Megjövetele alkalmából a fejedelem nevében egy előkelő magyar üdvözölte.

D’Absac gróf azonnal előre sietett, hogy eljárásáról urának jelentést tegyen. A fejedelem ekkor egy fiatal bejáróját küldte eléje két portai útlevéllel és három csauszszal Malgarába, mely a Kuru-dagh északi oldalán fekszik. Nekik kellett a követ számára előfogatokat szerezniök és őt egész útján kísérniök, fedezniök. Márczius 12-ikén, mikor a követ már 20-22 kilométerre volt Drinápolytól, a Szent Lajos-rendnek egyik lovagját küldte üdvözletére s felajánlta neki azt a szállást, a melyben azelőtt saját hívei laktak. Márczius iduszán Pogány főlovászmester vezette hozzá a követet. Négy lovas csausz és a kapudsi basa néhány szolgája nyitotta meg a menetet. Két vörösbe öltözött lovász drágán fölszerelt ajándéklovat vezetett a követ előtt, a ki lóháton, egy nemesnek és valamennyi szolgájának kíséretében, egy díszbe öltözött janicsár-ezred sorfala közt haladt a fejedelem palotája felé. A palota bejáratánál, a lépcső alján, a fejedelemnek valamennyi nemes ifja fogadta, a lépcső felső fokánál pedig Sibrik udvarmester az egész udvarral. Végigvezették a folyosón, a hol a kapudsi basa, az oda basa és a fejedelem testőrségének parancsnoka köszöntötte. Az apródok, a komornyikok, a svájcziak és az inasok két sorban álltak a kihallgatóterem ajtaja előtt.

A fejedelem a követ belépésekor fölkelt támlás székéről, levette süvegét, azután az emelvényre ment, a mely a teremnek majdnem felét elfoglalta. A követ eléje lépett, háromszor mélyen meghajolt, s átnyújtotta a spanyol király levelét. Biztosította őt a király teljes és őszinte barátságáról s arról, hogy támogatja igazságos törekvéseiben, az ausztriai főherczeg által bitorolt tartományai visszavételében. A király a főherczegi házzal nem köt addig békét, míg az igen nagy osztrák hatalom vissza nem tér az egész Európa nyugalmára szükséges egyensúly határai közé s míg a fejedelem meg nem kapja elődeinek államait, vagy legalább el nem fogadja a főherczegnek ebben a közös ügyben teendő javaslatát. Átnyújtott egy levelet Alberoni bíbornoktól is, a ki megparancsolta a követnek, hogy a fejedelmet teljes alázatáról biztosítsa s tudassa vele, hogy a legközelebbi hadjáratban a király csapatai vitézűl küzdenek Olaszországban s felszabadítják azt azon iga alól, mely alá az osztrák főherczeg – a semlegességi szerződéssel nem törődve – juttatni akarja. A bíbornok reméli, hogy ezen fontos oldaltámadás és a szultán segítsége következtében a fejedelem könnyebben jut ismét országaihoz. Iránta tisztelettel és nagyrabecsüléssel viseltetik. A követnek is örömet okoz, hogy ura, a király, ily nagy fejedelemhez küldte őt. Szabadságot vesz magának, hogy mély tiszteletéről biztosítsa. Mindent elkövet, a mi érdekében áll s a mi tetszésének és a király akaratának megfelel.[1863]

A fejedelem azt válaszolta, hogy már első ízben is, mikor Magyarországban fegyvert fogott, ezt abban a reményben tette, hogy valamit tehet ő katholikus felsége (a spanyol király) trónjának megszilárdítására s arra, hogy Olaszországot az osztrák főherczeg elviselhetetlen igájától megszabadítsa. Munkáját, életét és vérét ezentúl sem kíméli a király szolgálatában. A követtel azután még igen kegyesen beszélgetett. Elolvasta a királynak spanyolúl s a bíbornoknak olaszúl írt levelét. Azután a követ három mély meghajlással elbúcsúzott tőle s ugyanolyan szertartással és kísérettel távozott, a milyennel jött. Az udvaron igen pazarúl feldíszített lovat a főlovászmester, a fejedelem nevében, neki ajándékozta. Délután a fejedelem magánkihallgatáson fogadta a követet, kit másnap Törökországnak majdnem valamennyi nagyja üdvözölt;[1864] ellenben az angol és a holland követek nagyon megütköztek rajta, hogy a spanyol király nyilvános követet küld olyan fejedelemhez, a kinek nincs sem országa, sem hadserege.[1865]

170. V. FÜLÖP SPANYOL KIRÁLY.
(Van Loo festménye után.)[1866]

«Melyik politikus az, – kérdezte Rákóczi [1867] – a ki nem hitte volna, hogy a spanyol követ jövetele az én ügyemre nézve a legnagyobb nyereség és hogy a szerződés megkötését siettetni fogja? Ez volt idejövetelemnek nem megvetendő gyümölcse; olyan dolog, a milyet a török birodalomban sohasem hallottak és reméltek.»

«A pártatlan világ fog arról ítélni, – felelte egy akkori hírlapíró[1868] – hogy a spanyol miniszter tudatlansága hihető-e. A szentséges pápától kapott bíborát Alberoni egy fenhéjázó főpap cselével és rosszakaratával nem szennyezheti be.» Sőt gyanította, hogy a spanyolok olaszországi támadásában s Rákóczival való szövetkezésében a pápának is van némi része.

III.
DRINÁPOLYBAN.
– 1718 április-július. –

KÉT HÉTTEL a spanyol követ fogadtatása után a nagyvezír megmondta Rákóczinak, hogy a szultán békét fog kötni. Megkérdezte, az ő meghatalmazottjaik képviseljék-e erdélyi fejedelemsége ügyét, vagy másképpen gondoskodik róla? A fejedelem az elsőt kérte, de – mint Fonton franczia tolmácsnak mondta – a békealku megakadályozására törekszik; mert nem járja, hogy az az angolok és a hollandok közbenjárásával történik, holott a szultán erre a franczia királyt már előbb felszólította. Bonnac, a ki oly ridegen viselkedett,[1869] megköszönte Rákóczinak a francziákba helyezett bizalmát, de kijelentette, hogy annak nem felelhet meg. Hiszen a török miniszterek a franczia király közbenjárását a nélkül kérték, hogy a másik két hatalom közreműködéséről lemondtak volna, a békét tehát halogatni akarják. A spanyol követ különben is oly állapotokban találta itt a dolgokat, hogy bizonyára nem képes teljesíteni királya parancsait, és szeretne azonnal hazatérni. Rákóczi útján kéri is a portát, hogy hazamehessen, ha nem teljesítik a Rákóczinak tett ígéreteket.

Bonnac, mint Boissimènenek mondta, nem hitte, hogy a fejedelem ide jöjjön, a bizonytalanságok országába s azt sem várta, hogy a spanyol király nyilvános követet küldjön hozzá. Utasítása sincs ebben az ügyben; de ha már itt van, tartson ki mindvégig és se őt, se Rákóczit ne hagyja magára a béketárgyalások idején.[1870] Hiba volt, hogy ide jöttek, de még nagyobb hiba volna, ha a béke megkötése előtt távoznának. Megtörténhetik, hogy éppen Rákóczi vagy Boissimène távozása után keletkezik olyan helyzet, a melynek – itt maradva – hasznát vehették volna.[1871]

Rákóczinak a török miniszterek előtt tett kijelentése szerint a régens-herczeg neki távozásakor szavát adta, hogy a török ügyben elfogadja a közbenjárást. Bonnac remélte, hogy ez nem történt olyan határozottan, mert a jelen körülmények közt ilyen biztosítás nem volna szükséges és hasznos.[1872]

Egyébiránt a török-spanyol-magyar szövetség fordulatot adhatott volna a török-német háborúnak. A török külügyminiszter április elején szívesen fogadta Rákóczi ajánlatát, hogy a Velenczével, a császár egyik szövetségesével kötendő külön békéhez kieszközli a spanyol király közbenjárását s hogy Velencze addig is semlegesen viselkedjék a hadjáratban. Megigérte, hogy a szultán maga is ír a királynak levelet, a melyet Boissimène külön futárral küldene Madridba. Maga a fejedelem azt követelte, hogy érdekei képviselete végett nyilvános követet küldhessen a békekongresszusra. A franczia követ nem bízott benne, hogy ez a kivánsága teljesedjék; sőt abban sem, hogy a fösvény nagyvezírtől megkapja a működéséhez szükséges pénzt.[1873] Végre is azt ajánlták neki, hogy álljon egy tízezer főnyi hadtest élére, a mely azonban a nagyvezírtől függjön. Ez az ajánlat zavarba hozta a spanyol követet, mert Madridban azt hitték, hogy Rákóczi a nagyvezírtől független, külön sereget fog vezetni. A spanyol udvar nem tarthatna követet olyan fejedelemnél, a ki tulajdonképpen egy török tábornok kötelességét végzi. A franczia követ szintén úgy találta, hogy a hadjárat idején fölösleges volna Rákóczi mellett maradnia s azt tanácsolta, hogy a hadjárat kezdetén valamely ürügy alatt ne mozduljon ki Drinápolyból. Ő maga a személyes érintkezésben úgy viselkedik Rákóczival, mint a hogy Bercsényivel szemben viselkedett. Egyébiránt minden lehetőt megtesz érte, a spanyol követtel szemben pedig ügyel a két korona közt levő jó viszonyra. A követ azt mondta neki, hogy a spanyol király 10,000 embert ígért Rákóczinak, a porta pedig meghagyta a Dardanellák s más kikötők parancsnokainak, hogy a legénységet hozó spanyol hajókat befogadják.[1874]

Bonnac nagyon húzódozott a drinápolyi költséges és mégis haszontalan utazás gondolatától, mert gyanította, hogy a törökök úgyis megkötik a lehetetlennek látszó békét; ebben pedig az ő közremüködésére is számítanak, mert szentül hiszik, hogy az orléansi herczeg valóban megígérte a közbenjárást.[1875] Alberoni, Boissimène és Rákóczi folyton hirdetik, ő pedig nem tudja határozottan megczáfolni a franczia és spanyol királyok közt levő szövetséget, minek az lehet a vége, hogy a császáriak mérsékelni fogják követeléseiket s a törökök megkötik a békét.[1876]

171. DRINÁPOLY.[1877]

Nagyon nyugtalanította ez Rákóczit is, a ki a török államférfiak kapzsiságának, lustaságának, gyávaságának tulajdonította a béketárgyalások erőltetését s azt, hogy az angol és a holland követeket már fel is kérték az alkudozások helyének kikeresésére. Őt nagyon biztatták, hogy elvesztett birtokai és fejedelemsége visszaadása nélkül nem kötnek békét,[1878] de nem bántak vele olyan fejedelmi módon, mint a hogy két hónapja fogadták. Ellátására havonkint csak 2000 tallért adtak, s Bercsényit, a többi magyar tábornokkal együtt, igen nagy nyomorúságban hagyták. Kitértek minden komolyabb tárgyalás elől.[1879] Nem is válaszoltak a fejedelemnek, a ki búcsújegyzéket intézett hozzájok, mert Francziaországba visszatérni készült s megjövendölte veszedelmöket, romlásukat, ha reá nem hallgatnak. Izgatottan, türelmetlenűl várta a külföldi keresztény fejedelmek válaszát és, meghívásra, gyakran fölkereste a nagyvezírt, a ki még mindig a régi képtelen ajánlatokkal zaklatta: Álljon 30,000 albánnak, vagy még nagyobb számú töröknek, tatárnak élére, a nagyvezír főparancsnoksága alatt hadakozzék, vagy külön törjön be erdélyi fejedelemségébe. Pedig tudták, hogy fegyelmezett, önálló hadsereget követel s efféle hazarontó portyázásokra nem vállalkozik.

Khalil nagyvezír már kivonult a Drinápoly alatt levő táborba, hogy onnan egyenesen a hadjáratba indúljon, mikor április 17-én húsvét első napján délelőtt Rákóczit még egyszer magához hítta tanácskozásra. A fejedelem újból előadta, hogy követe útján a spanyol király milyen ajánlatokat tett neki. Elmondta, hogy Alberoni bíbornok levele és a követ szóbeli értesítése szerint Spanyolország lázasan készűl a háborúra. Ideje, hogy a bizonytalan béke helyett a jövendő háborúról ők is komolyan beszéljenek. A nagyvezír megígérte, hogy a miniszterek meghatalmazottakat küldenek ki a fejedelem megbízottjaival való tárgyalásra; levélben jelenti ki, hogy elfogadják a spanyol király közbenjárását a velenczei béke megkötése iránt s Velencze ellen a hajóhaddal addig sem intéznek támadást. A szép ígéreteket azonban mélységes hallgatás követte,[1880] a mit a német-franczia-angol-holland négyesszövetség réme elég érthetővé tett. Előkelő és nagyrabecsült száműzöttnek s nem hatalmas szövetségesnek tekintették Rákóczit, a kinek megvalósítható ígéretet nem tehetnek.[1881] Még zárkózottabbak voltak május 9-ike után, a mikor a magyarok Drinápolyban ablakaikból szánakozva nézték, miként viszik száműzetésbe az eddigi nagyvezírt, Khalil basát és aggodalommal, milyen fényesen vonúl be sátrába Ibrahim kajmakám, az új nagyvezír.[1882]

«Mi is itt ülünk, a míg lehet – búslakodott Mikes;[1883] – mert csaknem bizonyos, hogy már hadakozást nem kell várni és a békességet is maga mellé ülteti… Az új nagyvezír elméje nagy, de nem hadakozásra.» Rákóczit egy portai jóakarója most már arra intette, hogy távozzék a birodalomból, mert megeshetik, hogy a béke kedvéért kiszolgáltatják a császárnak.[1884]

Különben az új nagyvezír már május 12-én fogadta a spanyol követet és a fejedelmet. Délután három órakor mindketten lóháton érkeztek a nagyvezír első sátorához. Már félórahosszat voltak benn, mikor a nagyvezír Fontont hívatta. A nagyvezír szokott helyén ült, oldalán pedig Rákóczi ugyanolyan dohányzó szófán, Boissimène pedig olyan tábori széken, a milyenre a követeket szokták ültetni. A nagyvezír, a mint mondta, tudta, hogy a király a követet Rákóczihoz küldte; Rákóczi itt külön magyar hadtestet alkot körülbelül 20,000 emberrel s ha kell, többet is kap. Boissimène megjegyezte, hogy királya ugyan nem adott neki megbízó levelet a portához, melylyel elődei sohasem álltak összeköttetésben; de kifejezheti előtte jó kívánságait. Hiszen közös ellenségök a császár, a ki ellen a király 70,000 embert állít talpra, hogy elvegye tőle Szárdiniát s Olaszországnak a spanyol koronához tartozó részeit. Csak a törököktől kér segítséget és szívesen jár közbe, hogy a szultán kibéküljön a velenczeiekkel. Kéri, bocsásson ki a szultán egy manifesztumot, hogy nem a keresztények ellen hadakozik, hanem csak elvesztett területeit, Magyarország régi szabadságait és Rákóczi erdélyi fejedelemségét akarja visszaszerezni. A nagyvezírnek tetszett a dolog s a velenczei béke, a melyet azonban a velenczeieknek kell kérniök; kijelentette, hogy a szultán a spanyol királynak levelet ír, a melyben a keresztény fejedelmeket megnyugtathatja. Szorbettel és illatszerekkel kínálták meg Rákóczit, a ki azután, a spanyol követ kíséretében, a jövetelnél megtartott rend szerint tért haza.[1885]

A spanyol követet a fogadtatás nem elégítette ki. Bonnac marquisnak, a ki az új nagyvezír üdvözletére május 15-én Drinápolyba érkezett, két nap mulva már panaszkodott, hogy a törökök keveset törődnek vele s javaslatait csak Rákóczi útján teheti meg. Montaigue angol követ sem viszonozta Boissimène üdvözletét, Bonnac azonban megadta neki a követeket megillető tiszteletet.[1886] Reá 19-én a nagyvezír figyelmét is felhítta. Elmondta, hogy a francziák a háború érdekében engedték ide jönni Rákóczit s ha nyíltan nem harczolhatnak is a császár ellen, előmozdították a spanyol király olaszországi támadását, mely a császárt arra kényszeríti, hogy hadai egy részét Magyarországból oda rendelje. A spanyol király semmit sem kíván Törökországtól, sőt 70,000 katonáján és 40 hadihajóján kívűl még ő maga szerel föl 20,000 embert, hogy azt és az itt alakuló keresztény hadat Rákóczi vezesse. A spanyol király a nagyvezírtől csak annyit kér, jelentse ki egy manifesztumban, hogy a keresztény államokat megtámadni nem fogja, hanem beéri Belgrád és Temesvár visszafoglalásával, Magyarország régi szabadságainak helyreállításával s Rákóczinak az erdélyi fejedelemségbe való visszahelyezésével. A nagyvezír Törökország erejére hivatkozott s biztosította a követet, hogy békét csak előnyös feltételek mellett köt. A követ, a kit szorbettel kínált meg, megkérte Fornettit, sugja meg a nagyvezírnek, hogy nem érti, azelőtt miért buzgólkodott annyira Rákóczi érdekében. Ibrahim csak annyit felelt, hogy Rákócziról s egyebekről a tolmácsok jelenlétében nem beszélhet; szabadabban cseveghetnek, ha éjjel meglátogatja őt lakásán.

172. TÖRÖK NAGYVEZÍR.[1887]

Bonnac zavarban volt, hogyan tegyen eleget Rákóczinak, a ki – szerinte – mostani szomorú állapotában is többet gondol a fejedelmi szertartásokkal, mint egyebekkel. Megizente neki, hogy megérkezett, szeretné látni, de ezt a mostani körülmények közt nem teheti nyíltan, sem a király, sem a fejedelem érdekében. Mivel azonban tudja, mennyire tiszteli őt a király, a kinek hasznosan szolgálhat, itt tartózkodása alatt mindent elkövet érdekében. Ez az izenet Rákóczit felizgatta. Rosszakaratnak tulajdonította, hogy nem akarja őt látni s D’Absac útján küldött levélben[1888] figyelmeztette, hogy az udvaroknál bevett szokásokhoz kell alkalmazkodnia, már csak azért is, hogy a törökök előtt botrányt s ellenségeinek örömet ne okozzon a köteles első látogatás elmulasztásával. A követ engedett s látogatását a fejedelem «csodálatos méltósággal» fogadván, egyszerre jó barátja lett, minden gyanúját elfelejtette.[1889] Bizalmasan közölte vele a nagyvezír igéretét, hogy idején tudtára adja, ha a császáriak követelőzései következtében távoznia kell. Bonnac azt ajánlotta, hogy ez esetben Szárdiniában kérjen szállást a spanyol királytól. A fejedelem azt is mondta, hogy ha Erdélyt meg nem kaphatja, a töröktől Moldva- és Oláhország fejedelemségét szeretné megkapni, mert onnan egy nap Erdélybe is visszatérhetne. Bonnac ennek a valósítását nagyon nehéznek találta, de magára vállalta, hogy szól a minisztereknek; csak független uralkodást ne emlegessen, mert azt felelhetik, hogy azokkal az országokkal tetszésök szerint rendelkeznek. Egyébiránt Rákóczi még most is bízott benne, hogy a magyarok és az erdélyiek a császárral szemben melléje állanának.[1890]

Május 21-én a nagyvezír újból magához kérette Rákóczit és a spanyol követet, a ki mellé Bonnac adott tolmácsot. A vezír udvariasan beszélt a követtel, meghallgatta előterjesztését, kedvesen fogadta Rákóczi szerencsekívánatait, de egyiknek sem adott határozott választ.[1891] Mindamellett Rákóczi, a franczia udvarban elterjedt hírek szerint, a melyeknek forrása Bonnac lehetett, azzal «dicsekedett» volna,[1892] hogy őt a spanyol király arra sürgeti, hagyja oda a porta és a miniszterek tudtával Törökországot, s vegye át a császáriak ellen induló spanyol hadak főparancsnokságát. Ezt azzal akarta valószínűbbé tenni, hogy Boissimènehez külön futár jött ilyen javaslattal; el akarta hitetni a portával, hogy állandó összeköttetésben áll a madridi udvarral, mely futárokat küldöz hozzá. Mongaillard franczia tiszt, a kinek nagy jövendőt ígért, önként ajánlkozott, hogy elviszi levelét Alberoni bíbornokhoz. Rákóczi elfogadta ajánlatát, s a tiszt elutazott; de sohasem tért vissza Konstantinápolyba, hanem a spanyol király szolgálatába állt. Igy beszélték ezt a párisi udvarban.

Rákóczihoz nemsokára a török főkanczellár ment látogatóba s újra sürgette, szálljon táborba a nagyvezírrel, a szerződés tervezetét pedig vele közölje, mert teljes hatalma van a tárgyalásra.[1893] A fejedelem szívesebben tárgyalt volna külön meghatalmazottal, de parancsára Sibrik Miklós udvarmester és Horváth Ferencz portai ügyvivő a pontozatokat így is föltette. A főkanczellár, azoknak elolvasása után, kijelentette, hogy könnyen megegyezhetnek. A szultántól néhány nap múlva visszatérve, tudatta, hogy a szultán békét köt, de követelni fogja Rákóczi erdélyi fejedelemségének helyreállítását. A szerződés pontjait mindamellett átadta a nagyvezírnek, a ki azonban azt kívánja, legyen készen, hogy ha békét nem köthetnek, a csatatérre kövesse.

173. DRINÁPOLY.

A fejedelem erről tudni sem akart. Mint a franczia követnek is megmondta,[1894] az egész Európát érdeklő tervezet végrehajtására jött ide, követeléseit tehát nem mérsékelheti. Ha idején nem kötik meg vele a szerződést, a mit a szultán meghívó levele értelmében követelhet, inkább visszamegy a kamaldoliakhoz Grosboisba. Nem béketárgyalás, hanem hadviselés végett hítták ide. Nem válnék becsületére, ha mint könyörgő vagy alárendelt tiszt követné a tábort. A közbenjárását kérő uralkodók tudta nélkül nem akar foglalkozni a békével s a jelen körülmények közt különben sem nézhetne a németek szeme közé. A békekötés nem adhatja vissza az ő fejedelemségét; arra kérte tehát a török urakat, hogy a tárgyalásoknál szóba se hozzák a nevét.[1895] A bécsi udvar annyira gyűlöli őt, hogy jobb, ha még a tárgyalások megkezdése előtt eltávozik a birodalomból; a porta legalább szemébe mondhatná Bécsnek, hogy azért távozott, mert dicstelen követeléseket el nem fogad. Kérte a kormányt, gondoskodjék elutazásáról s Konstantinápolyban adjon neki tisztességes szállást addig, míg hajót kap az elutazásra. Addig eldőlhet a béketárgyalás sorsa; ha pedig háború lesz, nagyobb tisztességére válik, hogy megkötött szerződéssel térjen vissza, mint az, hogy a békekötés után számkivetésbe menjen. A nagyvezírrel már csak azért akart találkozni, hogy elbúcsúzzék tőle.[1896]

A kanczellár gyakran járt a fejedelemhez. «Minden zsebét, kebelét, csalmáját tele hozta igéretekkel; de csak ígérettel, nem valósággal.»[1897] A nagyvezír, a ki feltűnő módon készült a hadjáratra, már szóba sem állt Rákóczi megbízottjaival s alárendeltjei vállvonogatva bíztatták őket egyik napról a másikra, mikor kapnak választ. A fejedelemnek majdnem emberfölötti erőre volt szüksége, hogy megőrízze nyugalmát. Annyi baj, kétség és veszedelem közt is állhatatos és rendületlen maradt. Tudta, hogy a bécsi udvar az ő és társai kiadatását fogja kívánni s hadával erre a portát kényszerítheti is. Szívtelenségnek, sőt hitébe ütköző dolognak tartotta, hogy egymaga titkosan elmeneküljön, a magyar urakat pedig feleségeikkel, gyermekeikkel, cselédjeikkel együtt kitegye a kiadatás veszedelmének. Elhatározta tehát, hogy semmit sem tesz a porta tudta nélkül, még ha nem tanácskoznék is vele a nagyvezír a hadjáratba indúlása előtt.[1898]

Pünkösd napján, június 5-én, a nagyvezír Fornetti főtolmács és a beosztott kapudsi basa útján Rákóczit igazán az utolsó pillanatban hítta magához értekezletre, mert másnap már indúlni akart, hogy a hadjáratot megkezdje. Megmondta a fejedelemnek, hogy idestova békét kötnek, s így mostan már nem felelne meg sem az ő, sem a porta érdekeinek, hogy a hadsereggel menjen; de kérte, hogy elutazását se hamarkodja el. Talán semmi sem lesz a békéből, mert hiszen ő sem azért kezd hadjáratot, hogy törvényeket szabasson magának. Ha az alkudozások megszakadnak, kéri, jöjjön a táborba; de ne mint az ő alárendeltje, hanem mint a porta barátja, a kinek tanácsát szívesen meghallgatják. A fejedelem ezt megígérte, de azt kívánta, hogy Konstantinápoly környékén szállásolja el és szekereket bocsásson rendelkezésére, hogy, ha mégis meglesz a béke, idején távozhasson.[1899]

Kívánságát június 8-án Bonnac terjesztette újból a nagyvezír elé,[1900] a ki nem ellenezte, hogy Rákóczi akkor távozzék Drinápolyból, a mikor akar. Onnan azonban csak Konstantinápolyba mehet, a hol Perában, Galatában vagy a csatorna mellett fog lakni; sétálhat, vadászhat a mennyi tetszik s húsz esztendeig is ott maradhat. A szultán meghagyja mostani tartásdíját, vagyis kétezer tallért ad neki havonkint. A nagyvezír azonban jobb szeretné, hogy vele menjen a hadjáratba s tanácsokkal lássa el. De a fejedelem kárpótlásúl évi 2 1/2 millió tallért kívánt olyképp, hogy egy millió piasztert azonnal kifizessenek. «Hát méltányos ajánlat ez a mostani körülmények közt? – fakadt ki a nagyvezír.[1901] – Minek neki annyi pénz, mikor csak nyolczvan embere van?» A követ megjegyezte, hogy ezt a kívánatot a birodalomnak tett hasznos szolgálatokhoz mérte; de ha az lehetetlen, beéri azzal is, hogy oly tisztességgel bocsássák el, mint a hogy fogadták.

A nagyvezír azt is kijelentette, hogy most, mikor a béke megkötése foglalkoztatja, a spanyol királynak nem írhat levelet. Megszűnt tehát Rákóczinak az az aggodalma, hogy a spanyol követet ennek a levélnek elküldésével akarják eltávolítani oldala mellől. A követ azonban csakhamar még sértőbb körülmények közt távozott. Gallas gróf császári követ ugyanis a római pápánál márczius 16-án panaszt emelt Alberoni bíbornok ellen, a ki Cellamare és Boissimène útján a törökökkel és Rákóczival tárgyalt. Rákóczi külön levélben tájékoztatta a pápát a helyzetről.[1902] Azonban a bíbornok már márczius 29-én feleletre vonta Cellamarét, a ki, hogy a bíbornokot fedezze, a vádat hamisnak nyilvánította s levelét a hírlapokban közölte. A bíbornok erre, királyi visszahívó-levél küldése nélkül, egyszerűen hazaparancsolta Boissimnet. Bonnac szerint[1903] ugyan hasznos szolgálatot tett urának azzal, hogy valakit küldött Rákóczi mellé; de ha jobban ismeri a fejedelmet, vagy azt, a kinek a megbízatást adta, elkerűlhette volna a fölösleges lármát és azokat a zavarokat, a miket a császáriaknak ellene Rómában emelt vádjai okoztak.

A követ azonnal megkezdte útikészületeit s egy karavánnal, biztos fedezet alatt, június 20-án akart Konstantinápolyba indúlni.

A kajmakám, egy kapudsi basa útján, meglepetve kérdezte a fejedelemtől, mi igaz a hírből. A még jobban meglepett és megsértett fejedelem csak azt felelhette, hogy a spanyol követet, ha menni akar, nem tarthatja vissza.[1904] A követtől sohasem tudta meg visszahívatása okát, csak gyanította, hogy a spanyol királyt megrémítette az angoloknak és francziáknak a spanyolok ellen a császárral – hír szerint – már megkötött szövetsége: azért szakít vele s a törökökkel. Később szemrehányást tett Rákóczi önmagának, hogy egy politikai titkot, a melyről jobb lett volna hallgatnia, Boissimènenek tartózkodás nélkül elbeszélt. Nem gondolta, hogy a követ meggondolatlan kérdésére adott őszinte felelete olyan bajba keveri. Úgy hitte, az csak az egyik féllel szemben volt titok, de megmondhatja annak, a kit illet és a kinek javára válik. Később is gyakran kérdezte önmagától, vétett-e ezzel, vagy a természet törvényét követte.[1905] Sértette, hogy a követ, ki ünnepiesen köszöntött be hozzá, nyiltan el sem búcsúzhatik tőle; s aggasztotta, hogy a törökök, a kik annyit reméltek a spanyol szövetségtől, ennek meghíusulta következtében őt kiadják az osztrákoknak, a spanyol követet pedig letartóztatják. Érezte, hogy felelős.[1906] Figyelmeztette a kajmakámot, hogy a követ szabad ember s mivel itt többé nincs dolga, oda mehet, a hová tetszik; pedig méltán sérthette, hogy Alberoni sem a hozzá, sem a követhez írt levelében nem említette az ő nevét, mintha annak idejében nem is hozzá küldte volna.

174. ALBERONI GYULA BÍBORNOK.
(Az «Eur. Fama» után.)[1907]

Június 16-án a kajmakám élesen hangoztatta, hogy Boissimène, mint Rákóczihoz küldött követ, az illendőséghez képpest csak Rákóczival együtt utazhatik Konstantinápolyba, hol, mint idegen fejedelemhez és nem a szultánhoz küldött miniszter, a porta engedelme nélkül nem tartózkodhatik; a nagyvezír engedelme nélkül különben sem eresztheti el.[1908] A követ kijelentette, hogy nem várakozhatik a fejedelemre, ki bizonytalan helyzetében nem tudhatja, mehet-e vagy sem. A fejedelem nem menekülve jött ide, mint a svéd király, hanem szabadon, s a spanyol király őt is szabad jövetel és menetel reményében küldte hozzá, nem pedig a törökhöz. A fejedelem azt felelte, hogy minden lehetőt megtesz érdekében, de ilyen népség közt egyikök sincs biztonságban. Szemére vetette különben, hogy a király szakítani akar vele. A követ megjegyezte, hogy királya érzelmeiről nem adhat számot, de elutazása használhat a fejedelemnek. Másnap a fejedelem megizente neki, hogy, mivel királya részéről úgy sincs mondani valója, elutazása ügyében Sibrik udvarmesterrel vagy D’Absackal értekezzék s tőle ne búcsúzzék el. Boissimène megjegyezte, hogy ha nem tárgyalhat is többé a király nevében, spanyol követi jellegét azért nem vesztette el. Ha a fejedelem meg nem védheti, mint született franczia és a Szent-Lajos-rend lovagja, a franczia követ oltalmához fordúl. Talán nem követ többé az erdélyi fejedelemnél, de még mindig tiszteletbeli alattvalója a franczia királynak.[1909] Bonnac kijelentette, hogy mindez a világ legegyszerűbb dolga; de Boissimène nehéz helyzetbe hozta Rákóczit azzal, hogy utazását annyira elhíresztelte s hevesen lépett föl; egyébiránt biztos lehet benne, hogy a fejedelem a maga nagy okosságával rendbe hozza a dolgot, a mint tekintélye és valódi érdekei követelik.[1910] Ez meg is történt.

A fejedelem megizente a kajmakámnak, hogy a spanyol király azért hítta vissza követét, hogy róla és a porta béketerveiről hírt halljon; de alkalmasint visszaküldi, ha szükségesnek látja. Ő nem tarthatja vissza s útját nem késleltetheti; ez a portára nézve is veszedelmes volna, ha a spanyol király csakugyan kibékűl a császárral. Kéri tehát, hogy a követet méltóságának megillető díszszel engedjék távozni. Ezt nem is ellenezte a nagyvezír, kihez a kajmakám fordúlt; de fölkérte, hogy ő maga ne távozzék, mert a békéből aligha lesz valami.[1911] A követtel ugyan eléggé éreztette, hogy nem számít többé a spanyol segítségre, de a megsértett Rákóczi kívánságát teljesítette. Egy hónap mulva Boissimènet tisztelettel szállíttatta el a Dardanellák régi várába, hogy onnan hazahajózzék. Így a dolog simábban végződött, mint azt a Rákóczin ejtett sérelem s a követ hevessége és okvetetlenkedése következtében várni lehetett. A fejedelem hideg búcsúlevelet írt a spanyol követnek, de egy sort sem küldött Alberoninak, a kinek magaviselete olyan nagy zavart okozott.[1912]

Arról, hogy egykori diplomatája, Klement, ügyesen koholt levelekkel ugyanakkor Porosz-, Lengyel- és Szászországot a császárral majdnem háborúba keverte[1913] s így tulajdonképpen az ő ügyét szolgálta, a fejedelemnek alig volt értesülése. Ezek a fondorkodások, melyek Klementet két esztendő mulva vérpadra juttatták, különben is csak az esztendő végén pattantak ki. Abban a tekintetben mindenesetre tanulságosak, hogy ha a minisztereiktől és hadaiktól körülvett uralkodók oly súlyos politikai hibákat követhettek el s egy csalónak három ország is felűlt, nem lehet könnyedén ítélni Rákócziról, a ki mindenkitől elhagyatva, két nagyhatalom csalóka ajánlataival szemben olyan óvatosnak, olyan messzire látó diplomatának bizonyúlt. A hazáért mindent koczkáztatott, de a hazát semmiképpen sem tette koczkára.

IV.
BÖJÜKDERÉBEN.
– 1718. augusztus-szeptember. –

HÓNAPOKKAL azelőtt megírta már a fejedelem, hogy Törökország nem bírja sokáig a háborút, a melyet egy Jenő főherczeg vezet és, Spanyolország kivételével, egész Európa rokonszenve kísér.[1914] Akkor sem remélt, a mikor Ibrahim nagyvezír, mint valami Herkules, tollasan, fegyveresen indúlt meg a hadakkal: «mert ez csak komédia: már régen járnak a békesség után».[1915] S ha oly nagyon járnak, két kongresszust szeretett volna; egyet Lengyelország határain, hogy a czár, a franczia, lengyel és porosz királyok csináljanak békét a törökkel; egy másikat pedig Versaillesban, hogy Ausztria túlságos növekedése ellen védekezzenek. Tulajdonképpen mindakettőt Franciaország magatartása hiusította meg.[1916] Az orléansi herczeg a fejedelemnek ez ügyben és egyéb kívánságai iránt írt levelét még válaszra sem méltatta.[1917] Féltékenykedett Spanyolországra, mely a hajóhaddal Szicilia ellen készűlt, hogy onnan egész Olaszországot felszabadítsa az idegen uralom alól. A császárnak nagyon érdekében állt, hogy Pozserovácznál a békealku mielőbb véget érjen. Június 25-ikén Magyarország képviselőit (báró Sándor Gáspárt és Antolics Jánost) is kizárta onnan, hogy a tárgyalást késlekedésök miatt ne kelljen halogatni.[1918] Akkor már különben is húsz napja folytak a tanácskozások. A császári biztosok (gr. Virmond táborszernagy s Thalmann és Fleischmann haditanácsosok) már az első űlésen, június 5-ikén követelték Rákóczi, Bercsényi, Forgách, Csáky, Vay és Esterházy kiadatását, hogy a császár kellően megbüntesse őket. A kongresszus, a melyen Velencze, Anglia és Hollandia követei is megjelentek, tizenöt napon át függőben tartotta ezt a kérdést, a melyet a török megbízottak (Ibrahim szilihdár, Mohammed effendi és Maurocordato oláh vajda) a nagyvezír elé terjesztettek. A nagyvezír pedig kijelentette, hogy készebb megszakítani a tárgyalást, mint hogy elfogadjon olyan határozatot, a mely sérelmes a porta meghívott vendégére nézve és ellenkezik a vallás törvényeivel.[1919] Pozserováczon tehát a porta megbízottjai megmondták, hogy Rákofdsi-oglu a magas birodalom vendége és nem hogy bilincsekbe verve, de még tisztességes alakban sem adják őt ellenségének kezébe. Ilyen becstelenséget semmi áron sem fognak elkövetni.[1920]

Olyan nemes szavak, a miket a magyar nemzet sohasem feledhet el.[1921] Mikor azután híre jött, hogy a spanyolok 35,000 emberrel kötöttek ki Sziciliában s már Messzinát ostromolják, a császári követek nem erősködtek többé s Rákóczi és társai egyelőre megszabadúltak a legnagyobb veszedelemtől, a kiadatástól. Egyébiránt a tárgyalást oly titokban tartották, hogy a fejedelem akkor még semmiről sem értesűlt biztosan. Meg volt győződve, hogy Ausztria elbizottságát a spanyol támadás alábbszállítván, a törökök jó békét köthetnek. Ezt azonban már belső politikai viszályaik s a kormány helyzetének bizonytalansága miatt sem remélhették.[1922] A tárgyalásokat most már a meglevő állapotok, az uti possidetis alapján folytatták, s július 22-ikén a békét húsz pontban 24 esztendőre meg is kötötték.[1923] Ennek XIV. pontja (a karlóczai béke 9. pontjának megfelelő módon) kölcsönösen eltiltja a rossz emberek, lázadó vagy elégedetlen alattvalók befogadását; a XV. pont szerint pedig, «hogy a határok csendje és az alattvalók nyugalma semmiképpen se zavartassék meg: Rákóczi, Bercsényi, Esterházy Antal, Forgách, Vay Ádám, Csáky Mihály és más magyarok, kik a felséges római császárnak (!) tartozó engedelmességtől elpártoltak és a háború idején ottomán területeken kerestek menedéket, az ottomán császárság területén tetszés szerint, de a végektől és a határoktól távol eső helyeken nyerjenek és kapjanak szállást; feleségeik azonban akadály nélkűl követhessék férjeiket és velök a kijelölt kerületben tartózkodhassanak».[1924]

175. A POZSEROVÁCZI BÉKE EMLÉKÉRME.[1925]

A szultán már előbb egészen másképpen intézkedett. A hedsra 1130. évében Redseb hó 15. napján (1718 június 13-ikán) meghagyta, hogy «Rákóczi király» és udvari népe, valamint a magyar tábornokok számára magában Konstantinápolyban a tenger partján keressenek alkalmas lakásokat. Azonban két hét múlva a számukra kijelölt épűletek leégtek s «mivel a tűzvész miatt most igen nehéz Isztámbulban lakást találni», július 3-ikán a szultán megparancsolta, hogy Rákóczinak és kíséretének Szárijeriben és Böjükderében rendezzenek be elegendő számú és egymáshoz közel eső lakásokat.[1926] A fejedelem, kivel a szultán csak augusztus elején tudatta akaratát, csöndes intésnek vette ezt, hogy a birodalmat elhagyja; a kajmakámtól tehát e czélra ujból lovakat, szekereket kért. Megnyugtatták, hogy mindenről gondoskodtak s legfőbb óhajtásuk, hogy kitűzze indulása napját. Augusztus 16-ikára tüzte ki, de a nehezebb podgyászokat s az építő mestereket már tíz nappal előbb elküldte. Mikor azonban a nagyvezírhez szóló útlevelet kért ügyvivője, Horváth számára, a kajmakám megizente, hogy majd csak akkor ad, ha elhagyja Drinápolyt s intette, hogy ne keressen ürűgyet útja halogatására. A fejedelem augusztus 13-ikán fölindúlva izente vissza, hogy idáig sem tartotta magát a porta hívatlan vendégének s nem tudta, hogy a portának olyan sürgős az ő utazása, a melyet különben ő már két hónappal korábban, a nagyvezír elutazása előtt siettetett. Most már tudja, mit akar a porta; s ezért becstelenségnek tartaná, ha csak egy órával is tovább maradna és terhére lenne. Ebben a pillanatban is szívesen menne, de mivel kocsikról még mindig nem gondoskodtak, három napig várakoznia kell. Három nap múlva néhány lovas cselédjével azonnal elhagyja a várost s inkább a szomszédos erdőben várja meg többi cselédjét, mint hogy kelletlenűl legyen a városban.

A kajmakám a kapudsi útján azzal mentegetődzött, hogy ő a porta kedves és meghívott vendégét nem akarta kiűzni a városból, csak attól tartott, hogy a nagyvezír neki tulajdonítja a halogatást, mivel már jelentette, hogy minden készen áll az utazásra. A fejedelmet – kívánságára – meg is kérte a porta nevében, hogy három napig még maradjon.[1927]

A bujdosók tehát csomagoltak. Könnyen ment: hiszen néha tíznek a holmija sem töltött meg egy szekeret. Mikes vagyona elfért egy szekérnek a negyedrészére. Ötven magyarnak mindössze is csak öt lova volt; a kajmakám mindegyik alá adatott lovat vagy öszvért a császári istállókból. Így azután – éppen Grosbois elhagyásának évfordúlóján, augusztus 16-ikán reggel, napkelte előtt – Rákóczi Forgách Simonnal s ötvenedmagával odahagyta Drinápolyt, a hol néhány nap híjján[1928] tizenegy hónapot töltött.

Rendesen éjjel utaztak, s a rendkívűl meleg nappalokat sátrak alatt töltötték. Negyednap eléje jött az építőmester, a kit a kijelölt szállások megvizsgálása végett előre küldött. Leverő jelentését azonnal közölte drinápolyi ügyvivőjével, hogy a minisztereket rábírja a legszükségesebb javítások megtételére. Nem tudta még, a békekötés hogyan intézkedett róla; de ilyen mostoha bánásmód után jót nem várhatott. Szomorúan folytatta útját Böjükdere felé, a hol laknia kellett. Társai nagy lemondással viselték sorsukat s a fejedelem bátorító, vígasztaló szavait csöndesen hallgatták. A kapudsi basa, a kit a kajmakámhoz akart küldeni, hogy jobb szállást és kíméletesebb eljárást kérjen, nem teljesítette kívánságát, a mi Rákócziban azt a gyanút keltette, hogy őt és társait a bécsi udvar kedvéért tulajdonképpen száműzetésbe küldik. A kapudsi sürgette utazását, hogy a szultán lovait s drága áron fogadott szekereit máshova küldhesse. Ezt talán csak a velök jött francziák nem bánták volna, a kik most először ültek lóháton, s a bús magyarokat is megnevettették, hogyan megviselte őket a hosszú utazás és hogyan várták az állomásokat. A tizedik állomás augusztus 23-ikán Konstantinápoly alatt volt, a tizenegyedik és utolsó másnap Böjükdere, a hol lakniok kellett.[1929]

Böjükdere s a vele északfelé egybeépűlt Szárijeri három patak közt a Kabatas-dagh lejtőségein a Boszporus legnyugatibb középső öble mellett az ázsiai partokkal szemben épült. Gyönyörű tekintet nyílik onnan a tengerre, Ázsiára és Therapiára. Csöndes időben a tenger csodálatosan átlátszó; s egy hálóvonásra félmillió szkombrét is foghatnak benne. Az ősz igen szép s deczemberig is eltart. A poirász (boreas, északi szél) néha kellemetlen, de a lodosz (déli szél) nagyon kedvez a hajózásnak.[1930] Százhúsz esztendő múlva egy bujdosó magyar[1931] megdícsérte a két meredek hegy oldalain épűlt városnak ékes palotáit és mezei lakásait, villáit. Azonban Rákóczi bujdosói egyetlen ép házat sem találtak a városban s inkább a déli rétségen ütötték fel sátraikat. Ezen a helyen idáig is többnyire száműzöttek laktak. A fejedelem számára kijelölt ház tárva, nyitva állt, s elpusztúltak az ablakai, ajtói, padozata, lépcsője. Rákóczi értesítette a vele jött kapudsit, hogy a házat saját költségén állíttatja helyre; hozzon tehát építőmestert Konstantinápolyból, hogy a helyreállítás dolgát és költségeit megbeszélje vele. Remélte, a török mester költségvetése meggyőzi a nagyvezírt, hogy csakugyan romba küldte lakni. Az építő ki is jött a kincstartó kíséretében s egy kis vizsgálat után elhitetni akarták vele, hogy a ház lakható, hamarosan kijavítható s így beköltözhetik. A fejedelem bosszankodva válaszolta, hogy az bizony nem embereknek, hanem fecskéknek való lakás; s addig sátrak alatt marad, míg a nagyvezír jobb szállást nem ad. Már lóra is pattant, mikor eléje jött a derék öreg bostandsi basa, a szultán palotáinak és kertjeinek főfelügyelője. Kijelentette, hogy a szultán kedves vendégének mindenben szolgálni kíván. A fejedelem megköszönte szívességét, de kilovagolt a szép kis rétre, hol társai rombadőlt épületek közt, sátrak alatt tanyáztak s ugyancsak óvakodtak a skorpióktól.

176. SZULAK BASI, A SZULTÁN KAPITÁNYA.[1932]

A bostandsi basa csakhamar utána izent, hogy küldjön melléje valakit, a kivel együtt alkalmas házat választhasson számára. A fejedelem teljesítette kívánságát, de másnap, 25-ikén, a kajmakám tudtára adta, hogy a nagyvezírtől kijelölt helyen kell laknia, hacsak át nem költözik az ázsiai Nikomédiába, a hol Thököly lakott. Rákóczi keserűen válaszolt. Nem hitte volna, hogy száműzzék azért, mert eleget tett a szultán nagyon ünnepies meghívásának; de ha ez a parancs, az erőszaknak nem állhat ellen. Az öreg bostandsi basa azonban most már maga jött látogatására s olyan szívesen, barátságosan ajánlotta fel jó szolgálatait, hogy megint csak melléje adta udvarmesterét, Sibriket, vegyék sorra még egyszer a falu házait. De a sok rom között most sem találtak szállást s a fejedelem megizente a nagyvezírnek, hogy kénytelen sátrak alatt maradni.[1933]

Innen egy-egy három lapátos hajón, Mikes és mások, könnyen berándúlhattak Konstantinápolyba, mely csak három óra járásnyira volt; vagy látogatást tettek a szomszéd faluban, Therapiában, hol több követ nyaralt s Bonnacnak is háza volt. Bonnac azonban három hét alatt sem ért rá meglátogatni Rákóczit, vagy inkább tőle várta a látogatást. «Abból pedig semmi sem lesz, – mondta Mikes [1934] – mert urunk tudja, mi illendő.» A fejedelem már csak azért sem mehetett, mert Bonnac nem akarta megadni neki a fejedelem czímet. A többiek szívesen fölkeresték Bonnac nyaralóját, hol a rendkívűl kedves és jó háziasszony szívesen látta, vígasztalta őket. Mikes szerint olyan ez az asszony, mint egy darab nádméz, mint a jóféle gyöngy a többi gyöngy között.[1935] Ura magaviseletét az a levél magyarázza meg, a melyet XV. Lajos király szeptember 9-ikén írt hozzá.[1936] A király elhitte, hogy nagyon kellemetlen a Rákóczi helyzete; de a most (augusztus 2-ikán) kötött londoni szerződésben a négyes szövetségben [1937] megígérte, hogy eltávolítja országából mindazokat az egyéneket, a kiket valamelyik szerződő állam lázadónak nyilvánított. Nem adhatja meg tehát Rákóczinak jövőre azt a menedéket, a melyet idáig élvezett államában. A nélkűl, hogy ezt a nyilatkozatot az ő nevében megtenné, figyelmeztesse őt erre a kötelezettségre, kivált ha észreveszi, hogy visszakívánkozik Francziaországba; de enyhítse azzal, hogy remélheti a viszonyok változását. Értesse meg vele, hogy a katholikus (spanyol) király most háborút folytat a császárral; s nemcsak reá, de különösen a két herczegre (Rákóczi fiaira) nézve is biztosabb, ha nem csatlakoznak egyik vagy másik félhez. Igy nem volna lehetetlen, hogy a császár, a ki mindenkor hajlandó volt kedvezően gondoskodni róluk, a békekötés alkalmával belenyugszik, hogy a spanyolokhoz mehessenek, a kik Rákóczi személyéhez és érdekeihez vannak fűzve. A király követének bölcseségére bízza, hogy Rákóczit figyelmeztesse mindezekre s lebeszélje a visszatérés gondolatáról.

177. XV. LAJOS.[1938]

Ekként tehát Francziaország is száműzte a fejedelmet. Összefüggött ez azzal az összeesküvéssel, a melyet barátai: Maine herczege és Polignac herczeg Cellamare spanyol követtel szőttek, hogy az orléansi régens herczeget elfogják, Spanyolországba vigyék s franczia régenssé a spanyol királyt, helyettesévé pedig Maine herczegét kiáltsák ki. Majdnem ugyanakkor történt, hogy a császári követ sürgetésére Lengyelország is kiutasította a fejedelemnét, mivel urával, Rákóczival, a családi levelezést meg nem szakította. «Sok nyomorral látogattál meg, Istenem – írta a fejedelem[1939] – s látogatni meg nem szűnsz.» Keserves volt a franczia üzenet, aggasztó feleségének helyzete, a melyen nem segíthetett s kétségbeejtő a jövő, ha a spanyolok is kibékűlnek a császárral; mert a törökök, kik őt csak arra tartogatták, hogy az európai háborúban valamiképpen fölhasználják, azután kényök-kedvök szerint bánhatnak vele. De a bajok csak megerősítették a lelkét,[1940] kivált mikor meghallotta, hogy a törökök nem adják ki őt a császáriaknak. A béke pontjait azonban még ekkor sem ösmerte; nem tudta, nem hoztak-e róla valami titkos határozatot Pozserováczban s így jobbnak tartotta, hogy Böjükderében csöndesen várakozzék.

RÁKÓCZINÉ.
(Dörre T. rajza a kassai múzeum festményéről.)[1941]

A mint Böjükderében valahogyan elhelyezkedett, üdvözöltette Ibrahim nagyvezirt, de nem kért kihallgatást, hogy vissza ne utasítsák. A nagyvezírt Lohmann, a lengyel király török tolmácsa, Drinápolyban értesítette, hogy ura megbízásából Rákóczit is kell üdvözölnie. A fejedelem vágyva-vágyott vele találkozni, de jobbnak látta, hogy ezt se sürgesse. Lohmannak Pápayval még Choczimban folytatott beszélgetéséből azt következtette, hogy a bécsi udvar a törökök szilárd magatartásán s a spanyol és egy fenyegető északi háború veszedelmén kívűl[1942] a lengyel király tanácsa következtében állott el kiadatása követelésétől. Mielőtt erről megbizonyosodhatott volna, megnézte Therapiában a kajmakámtól felajánlott lakást, de azt lakhatatlannak találta. Megizente, hogy a két rossz közt választani nem tud és nem akar. Hozzanak rendbe valamely házat s belemegy; a nagyvezír megérkeztekor így legalább nem mondhatják, hogy kényelmetlen szállásának ő maga az oka. A nagyvezír megkorholta a kajmakámot; a szálláscsinálást a derék bostandsi basára bízta és szeptember 22-ikén «a bujdosó izraeliták a sátrak alól végre házakba szálltak»: beköltöztek Jeniköibe.[1943]

V.
JENIKÖIBEN.
– 1718 szeptember 22.-1719 februárius 25. –

THERAPIÁNAK tulajdonképpen déli folytatása a jeniköi villatelep s délfelé összefügg Szteniával, melynek jó öbléből egy szép kis festett hajó három erős török evezővel mint a nyil vihette őket Konstantinápolyba. A bosztandsi basa elég kényelmes házakat jelölt ki a fejedelemnek és kíséretének, a melyből Böjükderében sokan megbetegedtek, ketten pedig meg is haltak. Mikes háza éppen a tenger partján feküdt; ajtajából egyenesen a csolnakba léphetett. Dicsekedett vele, hogy olyan szép házban lakik, mint egy főispán, pedig szűcs volt a gazdája; igaz, hogy a nagyvezír szűcse. Kevés holmijával félóra alatt mindenki beköltözhetett a maga szállására. Asztal, szék csak a fejedelem házában volt. Mire való lett volna nekik, bujdosóknak, a bútor, a kik ma itt, holnap másutt vannak! És hátha még visszaviszi őket az Archipelagusban várakozó hajó Francziaországba…[1944]

Mikes egy kis széken írogatta végtelenűl kedves és rendkívül megható leveleit[1945] s október 19-ikén a fejedelem is megkezdte vallomásai írásának folytatását[1946] attól az időtől fogva, a mikor Hullbe érkezett. November 9-ikén áttért törökországi útja leírására [1947] s oly gyorsan haladt, hogy újesztendő napján[1948] már majdnem naplószerűen folytathatta elmélkedéseit.

Október 21-ikén kíséretével a konstantinápolyi kapu elé lovagolt s egy kertből, mint egyszerü érdeklődő, titkon nézte végig III. Ahmed szultán a hadjáratból, vagy inkább a békekötésből visszatérve, hogyan vonúl be a fővárosba.[1949] A fény s a gőg hivalkodása inkább megvetést, mint vágyat keltett benne. Többre becsűlte ennél a maga keresztjét és nyomorúságát. Szívében is ott volt az az érzés, a mi Petőfit később dalra fakasztotta: boldogtalan volt egész életében, csak az vígasztalta, hogy meg nem érdemelte. A hit mentette meg abban a küzdelemben, a melyet a dicsvágy és a kétségbeesés tágas határai közt folytatott.[1950]

Alig tért haza, váratlanúl lepte meg a kapudsi basának az a jelentése, hogy a hazatért nagyvezír addig egy külföldi követ üdvözletét sem fogadja, míg vele nem találkozik; s már másnap látni szeretné akár nyilvános, akár magánkihallgatáson. A fejedelem megköszönte barátságát; azonban kijelentette, hogy díszes fogadtatás külföldieket illet: ő, mint barátja, fény nélkűl, csekély kísérettel, magánkihallgatáson akar eléje járúlni. Másnap három csolnakon «repűlt» Konstantinápoly kikötőjébe. Csauszok vártak reá, hogy a nagyvezír lovain vigyék be őt és hat udvari emberét. Mindez nagyobb fénynyel és feltűnéssel történt, mint óhajtotta.

A nagyvezír, a szokott szertartások és üdvözlések után nem titkolta előtte, mint a porta barátja és beavatott embere előtt, hogy a szultán csak kényszerűségből kötött békét. Nem volt elegendő hadi fölszerelése és katonasága, pedig a spanyolok támadásától jót remélhetett. Rákóczinak azonban a szultán nagy barátja maradt, s a németek tolakodó kívánságát nem teljesítette, mert őt mindig kedves vendégének tekinti. A fejedelem ezt megköszönte. Belátja, hogy a békekötés után a fényes portának nem igen használhat; de reméli, hogy a nagyvezír gondoskodni fog róla békében és háborúban egyaránt. Azután hosszasan beszélgettek az európai dolgokról s kérdésére a nagyvezír kijelentette, hogy a lengyel király tolmácsával találkozhatik. A fejedelem biztosította, hogy még nem beszélt s örűl, hogy csak ezen fogadtatás után beszélhet vele. Biztosan tudja, hogy a bécsi udvar fél attól a határozottságtól, a melylyel a porta őt pártfogásába vette s most a lengyel király közbenjárása mellett akar vele kibékülni. Azonban szeretné erre nézve a nagyvezír barátságos tanácsát hallani. Ibrahim észrevette, hogy azt akarja megtudni, személyére történt-e valami titkos megállapodás; tehát semmiképpen sem válaszolt egyenesen. Azt mondta, jobb, ha figyelemmel kíséri, mi lesz az északi háború vége. A fejedelem ezt bizonytalannak tartotta s megjegyezte, hogy a lengyel király küldöttjét nem bocsáthatja el válasz nélkül. A nagyvezír óvatosan annyit mondott, hogy a porta mindig becsűli Rákóczit s ha fejedelemsége helyreállítására nem vehette is rá a németeket, kész békességben közbenjárni, hogy annak legalább egy részét visszaadják. A fejedelem figyelmeztette, hogy nincs szó öröklött uradalmairól, a melyeket neki már sokszor felajánlottak. Letett hitéhez képpest követeli, de nem kéri Erdélyt s annak megosztását sem fogadhatná el. De mivel most már ösmeri a porta felfogását, a maga ügyét a barátságos keresztény uralkodók útján fogja szorgalmazni.[1951]

Ezzel ért véget a másfélórai kihallgatás, mely megmutatta, hogy a politikai világ még mindig számolt vele. Pár nap mulva Lohmann, a lengyel küldött, levélben értesítette, hogy csak úgy keresheti föl, ha Rákóczi újabb kérésére megengedik, hogy hozzámehessen. A fejedelem bosszankodva felelte, hogy ezt a nagyvezír már megengedte s föl sem teheti, hogy visszatartson tőle valakit, mert ő a portának nem alattvalója, nem foglya, hanem vendége. Lohmann tudja, mi a megbízatása s mikor hajtsa végre; az ő dolga csak az, hogy ha jön, kihallgassa. Csak úgy fogadja, ha el van látva királyi meghatalmazással; de figyelmezteti, hogy előterjesztései dolgában a porta megkérdezése nélkűl nem határozhat. A küldött erre fölkereste, királya üdvözletét s baráti köszöntését átadta, de politikai nyilatkozatot hosszas beszélgetése alatt nem tett. Magyar-, Török- és Francziaország száműzöttjét bántotta a csalódás, de nem faggatta a követet; megköszönte királya jóindúlatát s elbocsátotta.

Valószínű, hogy a küldött azért nem tette meg a várt nyilatkozatot, mert Klement szélhámossága akkor már kiderűlt[1952] s az északi háború veszedelme megszűnt. Másik nagy, de nem váratlan csalódása az volt, hogy, Toulouse gróf levele szerint, valóban nem szabad visszatérnie Francziaországba. Ezt a franczia királynak a császárral kötött szövetsége kívánja így. A régens azonban továbbra is barátja marad s azt tanácsolja, hogy Spanyolországba menjen, hol a megígért franczia évdíjat pontosan megkapja.[1953] Azonban mire ez a levél Jeniköibe érkezett, a régens elfogatta Cellamaret és Boissimènet; Maine herczeget Doullensbe, feleségét Dijonba, Polignac bíbornokot egy flandriai kolostorba, Pompadourt, Saint-Geniezt a Bastilleba csukatta, másokat pedig száműzött, mert deczember 8-ikán kiderűlt, hogy Francziaországot spanyol uralom alá akarták juttatni.[1954] Boissimènet ki is végezték, a miért Rákóczi önmagát vádolta, mert egy (kétségkívűl az összeesküvésre vonatkozó) politikai titkot mondott el neki.[1955] Franczia barátjai közől sokan részesek voltak az összeesküvésben, de a toulousei gróf nem támogatta bátyja nagyravágyó törekvéseit.[1956] Hű maradt s kétségkívűl Rákóczit is védelmezte olyan gyanúsítások ellen, mintha egyetértett volna a frondeurködőkkel. Erre nagy szükség volt, mert Rákóczi több levelet írt az orléansi herczegnek, hogy megakadályozza a francziáknak a spanyolok ellen a császárral való szövetséget.[1957] Aznap, a melyen Anglia háborút izent Spanyolországnak, V. Fülöp pedig az orléansi herczeg ellen fölkelésre szólította a francziákat, a fejedelem egész áhítattal végezte karácsonyi ájtatosságait.

178. A SZERASZKIERAT KAPUJA ÉS TORNYA.[1958]

Minden másképpen történt, a hogy idejöttekor remélte. Az ígéretekből semmi sem valósúlt meg. Legjobban sajnálta, hogy elzárták előle a grosboisi kellemes magányhoz vezető utat. Hónapról-hónapra a «hitetlenektől» kellett kenyeret kérnie. Még cselédeit sem tudta illendően eltartani. Többé a keresztény fejedelmekben sem bízhatott. Boissimène visszahívatása óta a spanyol király még jelét sem adta érdeklődésének. Európában egy talpalattnyi földre sem számíthatott, a melyen a bécsi udvar üldözései elől biztosnak érezhette volna magát. Karácsony elmultával mégis visszatért lelkének nyugalma.[1959] «Mert szegénynek drága kincs a hit: tűrni és lemondani megtanít.» Őt azonban csak tűrni tanította meg; lemondani sohasem.

Mostan már közelében volt Bercsényi Miklós is, a ki családostúl deczember 15-ikén érkezett Konstantinápolyba.[1960] Összefügghet érkezésével, hogy a fejedelem találkozni óhajtott Ibrahim nagyvezírrel, a ki vejének, a főkanczellárnak házában, deczember 29-ikén fogadta is őt.[1961] Ibrahim sokáig elbeszélgetett vele; kérte, legyen meggyőződve barátságáról, a melyről ismételten biztosította. Kijelentette, hogy a portától elvárhatja, el is kell várnia a megfelelő taint (pénzsegélyt). Említette, hogy a császárt észak felől új háború fenyegeti; de, mint őszinte ember, bizonyos hírek nélkűl nem akarja őt reményekkel kecsegtetni. Jól tenné, ha az európai ügyekről alapos és hiteles értesűléseket szerezne s barátjait, a keresztény fejedelmeket is megnyugtatná a porta szándéka felől. Első sorban az oroszokat, a kiket az angolok háborúra ingerelnek a törökök ellen. A németeknek mindenesetre tetszenék, ha az oroszok másfelé volnának elfoglalva, mert így békét élvezhetnének s orosz támadástól sem tarthatnának. A fejedelem elösmerte a nagyvezír éleslátását. Ígéretei nem adtak az eddiginél több reményt, de legalább jóakarat jelei voltak s így ennek a viszontagságos 1718. esztendőnek némi megnyugvással mondhatott búcsút.

179. A GALATAI ST.-BENOÎT-TEMPLOM ÉS KÖRNYÉKE.[1962]

Udvara 1719. újesztendő napján beszéddel üdvözölte őt. Aznap a fejedelem még kilovagolt, gyalog is sétálgatott; másnap azonban a köszvény újból gyötörni kezdte. Mikes szerint[1963] azt nem igazán mondják, hogy gazdagot keres a köszvény, mert «úgy a mi urunkra rá sem nézett volna». Szomorúságot hozott a fejedelem házába feleségének a levele is, a mely három hónapi késedelemmel jutott el oda. A fejedelemasszony idáig Varsóban tartózkodott és ura az eddiginél jobban segítette Törökországból; annyit azonban nem adhatott, hogy csak valamennyire is rangjához méltóan éljen és az adósságoktól megmentse. Mindamellett októberben a király és a tanács a császári követ felszólították őt, hagyja el Lengyelországot. Ezt a fejedelemasszony meg is ígérte; mikor azonban azzal ijesztgették, hogy a király katonaságot küld elfogatására és Szászországba viteti, Varsó külvárosának, Prágának egy apácza-klastromába menekűlt. Onnan írt urának gyöngéd levelet, a melyben elpanaszolta üldöztetését s a megélhetés nagy nehézségeit. A fejedelem, egyéb segítség hiányában, a török kormányhoz fordúlt. Emlékiratban kérte a nagyvezírt, hogy ha már a szultán oly fényes ígéretekkel hítta magához s annyi tisztességben részesítette, necsak őt, hanem feleségét is oltalmazza meg az üldöztetések ellen. Hiszen a császár éppen azért követelte a fejedelemasszony kiutasítását, mert levelezést folytat urával s így fenyegeti a szultán és a császár közt kötött békét, holott senki sem bizonyíthatja be, hogy levelezésök árthatott volna a békének. Kérte, a lengyel követ útján figyelmeztesse Ágost királyt, hogy egy barátságos fejedelem feleségével nem illik így bánnia s a szomszédság és a barátság nevében kérje, ne háborgassák többé. Ezenfelűl ötezer tallér segítséget kért részére.

A nagyvezír néhány nap mulva egy kapudsit küldött hozzá, hogy a körülményekről bővebben tájékozódjék s a királyhoz írandó levél és a követutasítás dolgában írott javaslatot tegyen. Meg is tette; de a halogatás láttára egy hónap mulva megsürgette az ügy elintézését. A nagyvezír azonban azt válaszolta, hogy Rákóczi jobban ismeri Európa külügyeinek állását. Tudja, hogy küszöbön áll a háború s így el sem küldhetik azt a követet éppen akkor, mikor napról-napra várják a császár és a czár követeit, kik ezt bizalmatlanúl néznék. A szultán ugyan nem mond le a követküldésről, de azt alkalmasabb időre halasztja, őt pedig biztosítja barátságáról, nagyrabecsüléséről. Kérésének második részéről, az ötezer tallérról, szót sem ejtett s így a fejedelem kénytelen volt a maga háztartásának megszorításával küldeni egy kis pénzt, a mi azonban távolról sem volt elegendő a szükségletek födözésére. A fejedelmet nemcsak az bántotta, hogy felesége őt kötelessége elmúlasztásával vádolhatja, hanem az is, hogy ennyire csalódott Ágost királyban és a lengyel urakban, a kiket barátainak hitt. Aggódott és szomorkodott, de el nem csüggedett.[1964]

Időközben, januárius 23-ikán,[1965] viszonozta Bercsényiék látogatását. A még mindig szép asszony örömében azt sem tudta, mit csináljon és ha meri, talán meg is tánczoltatja, mint valaha Kassán vagy Ungvárt a híres Miklós-napokon. A jókedv, mosolygás visszavarázsolta Ráthonyi Jánosnénak, a görgényi hős özvegyének szépségét is[1966] és vonzóbbá tette Kajdacsy Péter ezredes özvegyének az arczát. Két kedves leány is volt a társaságban: az egyik Talaba Máténak, a diplomatának szép mátkája, a másik Kőszeghy Zsuzsika,[1967] akinek «igen fösvényen osztogatták a szépséget, de rendes, tisztességes személy és tiszta jószág». Mikes ekkor látta először és mindjárt megszerette; de sohasem lehetett az övé.

180. A GALATAI TORONY.[1968]

Maga a fejedelem februárius 25-ikén[1969] Konstantinápolyba, a jezsuiták galatai Szent-Benedek-templomába zarándokolt. Ki tudja, mit érzett, mikor leborúlt a Boldogságos Szűz oltára előtt, hol – a sírkő felirata szerint – az ő férfias lelkű édesanyja, nemének és századának büszkesége, Zrínyi Ilona, 1703 óta pihent? Talán már ekkor számot vetett azzal a gondolattal, hogy «testét édesanyja mellé minden világi pompa nélkűl nyugosztassák».[1970] Ez a templom, a melyet romjaiból XIV. Lajos állíttatott helyre, franczia védelem alatt állt s ő, a történtek után is, az alatt akart maradni. A gyászmise után, melyre már 1716-ban tett alapítványt,[1971] az angorai érseknek, a konstantinápolyi patriarchaság apostoli helytartójának, átadta azt az értekezését, a melyet az emberi természetnek Ádám által lett megújítása titkáról még Francziaországban írt.[1972] A becsületes, egyszerű és szentéletű férfiút arra kérte, hogy bírálja meg és javítsa ki tanulmányait, mely miatt őt néhányan jansenistának tartották. Megjegyezte, hogy művét nem a nyilvánosság elé szánta. Az érsek elolvasta, de még egy domonkos- és egy ferenczrendi olasz theológussal is közölte kézíratát. A szerzetesek kíméletlen bírálat kíséretében küldték vissza a «vallástalan» munkát, a melyet az érsek a nikápolyi püspök társaságában adott vissza írójának. A két főpap távozása után a fejedelem megütődve látta, hogy bírálói minden sorának értelmét elferdítették, megcsonkították, kitörölték. Eretnek és hamis tanításnak bélyegezték, mert a XVI. századbeli De Bay [1973] és a németalföldi Jansen Kornél nyomán haladt, holott ezeknek tanítását a pápa az Unigenitus bullában éppen Rákóczi francziaországi tartózkodásának ideje alatt kárhoztatta. A fejedelem külön tanulmányban akart válaszolni bírálóinak; de, indúlatai csillapultával, elhatározta, hogy inkább élőszóval, beszélgetés közben adja meg a kívánt magyarázatokat és felvilágosításokat. Meg volt győződve, hogy az egyháznak már is sokat ártott a betűkhöz való ragaszkodás és hogy sem a tudákosság, sem a kérkedő hazudozás nem homályosíthatják el annyira az igazságot, hogy azt a hívők fel ne találnák szíveikben.[1974]

VI.
TRÓN VAGY BILINCS.
– 1719 április-szeptember. –

THEOLOGIAI elmélkedései közt Rákóczi egy pillanatra sem feledkezett meg arról, hogy erdélyi fejedelemségének, hazája szabadságának visszaszerzésére kell törekednie.[1975] Erőt merített reá Constantius Veratius hírneves röpíratából, a melyet bizonyára elővett, a mikor meghallotta, hogy annak halhatatlan szerzője, a legbölcsebb magyar, báró Vay Ádám, Danczkában januárius 31-ikén elhunyt.[1976] Vay világos közjogi fejtegetései – mint hitte – végre is meggyőzik Európa fejedelmeit, hogy czéljaiban segítniök kell Rákóczit, ki a maga boldogúlását azelőtt sem a török-német béke fölbontásával kereste. Hír szerint, Görz svéd miniszter ügyes politikája következtében, Péter czár kibékült XII. Károly svéd királylyal s most vele s a porosz királylyal, a spanyol király érdekében, a császár megtámadására készül. A törökök erre az eshetőségre kezdtek ismét foglalkozni Rákóczival,[1977] a ki azonban most már nem óhajtotta a három máshitű uralkodó pártfogását, mert támadásuk sok bajt hozhatna Magyarországra. Jobbnak tartotta, hogy előbb azok tegyenek neki ajánlatot. A nagyvezírt ilyen reménykedések közt váratlanúl érte az a hír, hogy XII. Károlyt Frederikshall norvég vár ostroma közben 1718 deczember 11-ikén meggyilkolták. Rákóczi azonban úgy vélte, hogy ez nem változtat az ő dolgán. Máriássy Ádámot, lovas testőrségének volt ezredesét, már azelőtt bő utasítással indította a czárhoz, hogy rávegye, küldene a portához követet, ki a császár ellenében teljes hatalommal kösse meg a török szövetséget. A szultánnak tetszett a gondolat s Máriássy útját minden módon megkönnyítette; azonban a határszéli basák, kellő utasítás hiányában, annyira késleltették, hogy a rendes időnél csak két hónappal későbben érkezett az orosz határra. Azonban akkor már útban volt a czár követe, Daskow Elek, a ki körűlbelűl két hét mulva érkezett Benderbe.[1978]

E közben a nagyvezír a fejedelmet is meghítta arra az ünnepségre, a melyet április 15-ikén Konstantinápolyban a szultán tiszteletére rendezett. Rákóczi és kísérete, egy csausz kalauzolása mellett, a főváros szélén, egy dombról nézte a mulatság kezdetét. A réten sátrak álltak a szultán s a méltóságos urak számára. Lófuttatás, czéllövés, birkózás után a nagyvezír fényesen megvendégelte s megajándékozta a szultánt és az urakat; a szultánnak három gyönyörű leányt, ékszereket és paripákat adott. A magyarok azonban nem vállalkoztak arra, hogy reggeltől estig nyeregben ülve, étlen, szomjan gyönyörködjenek mindezekben. A fejedelem már félóra múlva megunta a dolgot; hazalovagolt kíséretével ebédre, de megizente a nagyvezírnek, hogy köszöni szépen, nagyon jól mulatott.[1979]

Jobban érdekelte Daskow orosz követnek a fővárosba való bevonulása május 2-ikán. Közhit szerint a követ azért jött, hogy Rákóczit kikérje, s a czárhoz kísérje, a ki a lengyel trónra akarja ültetni. A fejedelem el volt rá készülve, hogy e helyett inkább erdélyi fejedelemsége visszaadását fogja sürgetni. Daskow azonban az első napokban nem tisztelgett nála, mi a fejedelmet nagyon bántotta, mert a törökök ebben a késlekedésben nem láthatták a czárnak azt a barátságát és jóindulatát, melyről évek óta többször beszélt nekik. Úgy vélte, hogy a bizalmatlan czár előbb a török miniszterekkel akart tisztába jönni s náluk puhatolózott, hogy meglepetések ne érjék. De a fejedelem attól tartott, hogy a csalódott törökök visszaküldik, mint Lohmannt, a lengyel király küldöttjét. Méltóságával sem egyezett volna, hogy előbb ő kérdezősködjék Daskownál. Meghagyta tehát Bercsényinek, hogy, mint régi ösmerőse, üdvözölje s valamiképpen hozza szóba őt is. A nagyvezírt szintén kérte, ne siettesse Daskow hazatérését, mert az óvatosság és a tárgyalások halogatása orosz szokás. Bercsényinek azonban a követ csak annyit mondott, hogy, megbízatása szerint, a fejedelmet is biztosítnia kell a czár barátságáról. A nagyvezírnél történt kihallgatása után titkára útján valóban bejelentette megérkezését Rákóczinál, a ki a hű és kellően tájékozott Le Bon franczia századost küldte hozzá, hogy jövetelének a czélját megtudja. A követ udvariassággal ütötte el a feleletet s titkárja útján másnap küldött levelében is csak általánosságban biztosította a czár barátságáról. A fejedelem azt felelte, hogy ez ugyan hízelgő rá nézve, de kevés a czár ügyei iránt tanusított jóindulatához képpest. Ennek újabb jelét akarja adni a nagyvezírrel legközelebb való tanácskozásában; tehát izenje meg, miben lehetne hasznára. A követ erre a titkár útján arra kérte, tudja meg a nagyvezírtől, megújítják-e a pruthi békekötést s adnak-e kárpótlást a tatárok legutóbbi betöréseiért; egyúttal beszélje rá, hogy ne gátolja a béke megerősítését s a konstantinápolyi állandó orosz követség fölállítását. Ez a kívánság majdnem úgy megrémítette a portát, mint a május 25-iki földindúlás, a melytől Bercsényiné ijedt meg legjobban.[1980]

Aznap, a melyen a szultán fogadta, Bercsényi is fölkereste Daskowot, a ki megvallotta neki, hogy utasítása értelmében a porta előtt nem hozhatja szóba a czárnak a császár és a lengyel király ellen való ellenséges szándékait; Bercsényi azonban meggyőzte arról, hogy ezt utasításainak ellenére is meg kell tennie s világosabban beszélnie. Most már Rákóczi is nyugodtabban mehetett abba a Jeniköivel szomszédos kertbe, a hol a nagyvezír találkozót adott neki. Eleinte közömbös dolgokról beszélgettek. Fekete kávé után az udvari emberek visszavonulván, Rákóczi fölemlítette, hogy az orosz követ régen megjött s urától hozzá is van megbízatása. A nagyvezír megjegyezte, hogy látta a követet és megbízó levelét, de ez későbbi utasításokra hivatkozik s így nem tudja, mit akar. Rákóczi hozzátette, hogy a követet csak emlékeztetni akarja azokra az ígéretekre, a miket a czár neki tett, ha háborút indítana a császár ellen. A nagyvezír nyomban kijelentette, hogy ilyen háború esetében szavának áll. A békekötés miatt ugyan nyiltan nem adhat segítséget és sereget, de titkon pénzzel és minden egyébbel szívesen segítené Rákóczit.

181. KONSTANTINÁPOLY A XVIII. SZÁZAD ELEJÉN.[1981]

A fejedelem csak arra kérte, hogy úgy ne bánjanak vele, mint a multkor, midőn a porta, a császáriak izgatására, háborút izent a czárnak, a ki vele és a franczia királylyal már-már szövetséget kötött a császár ellen. Természetes, hogy a czár most óvatosan puhatolózik, nem éri-e hasonló meglepetés; de megnyugodnék, s török háborútól nem tartva, erősen készülődnék, ha a porta mindenekelőtt megerősítené a pruthi békét s kölcsönösen elintéznék az időközben okozott sérelmeket. Erre ajánlatot sem a szultán, sem a czár nem tehet, de – ha a nagyvezírnek tetszik – ő maga tesz ajánlatot a czárnak, a ki követének kétségkívűl megadja a kívánt utasítást. A nagyvezír nyomban felhatalmazta a levél megírására. Kijelentette, hogy ők, mint Francziaországgal tették, készek állandó békét kötni Oroszországgal, melynek legkisebb részére sem vágynak, Kijevet pedig még ajándékban sem fogadnák el.

Rákóczi örült ennek a készségnek; de mégis sürgette, hogy a porta a békekötésben biztosítsa a konstantinápolyi állandó orosz követség szervezését, mert egy ilyen követség könnyebben lecsöndesíthetné a támadásra, háborúra mindenkor kész kozák és tatár szomszédokat. A nagyvezír szabadkozott, hogy ez nem tőle függ. A népben gyökeret vert az a hit, hogy veszedelmes volna az állandó orosz követség, mert a czárral egy hiten levő görögök állambomlasztó munkáját mindenesetre támogatná. Ő, a maga részéről, nemcsak az orosz, hanem a spanyol követség fölállításától sem idegenkedik; Daskownak pedig megmondja, hogy a porta szívesen venné, ha valamire vállalkoznék Rákóczi érdekében, ki nagyon bízik a czár barátságában.

Barátságosan váltak el egymástól. Rákóczi örült, hogy ezt az ügyet természetes mederbe terelte s tájékozás végett levélben értesítette a beszélgetés részleteiről Daskowot. A követ néhány nap mulva föl is kereste őt, s nagyon udvarias volt vele szemben, de mindig csak nagy általánosságokban nyilatkozott. A fejedelem úgy vette észre, hogy mostan még nincs felhatalmazása tárgyalásokra; csak a háborús gondolatok eloszlatására küldték ide s titkosabb utasításokat csak ezután kap. Az eddigiekből különben meggyőződhetett, hogy a törökök megtartják a békét és jó néven veszik, ha a czár háborút izen a császárnak.[1982]

Mindez akkortájban történt, a mikor június 18-ikán ellátogatott Rákóczihoz az a két elűzött georgiai fejedelem is, a ki most a szultántól kérte visszahelyezését. Udvari embereik, cselédeik rongyosak voltak s fejedelemségöknél Mikes szívesebben elvállalta volna a brassai bíróságot.[1983] Ellenben Rákócziról már a franczia követ is megírta XV. Lajosnak,[1984] hogy a czár Moszkvában akar neki menedéket adni. Daskow gyakran értekezett a porta első tolmácsával s többet akart a pruthi béke egyszerű megerősítésénél: háborúra készülődött Lengyelország és a császár ellen s figyelmeztette a portát, hogy az ő érdekeinek is ártana, ha II. Ágost örökössé tenné a lengyel királyságot s fia, a szász választófejedelem követné a trónon. A franczia követ szerint[1985] Rákóczi mindent elkövet, hogy beavatkozásra bírja a törököket, de még idáig kevés sikerrel. A fejedelem, a kivel beszélgetett, úgy képzeli, hogy Livland az a szikla, a melynél Észak minden dolga hajótörést szenved. Veszedelmes volna a békét akaró északi fejedelmekre nézve, ha ezt a tartományt átengednék egy harmadiknak; s ha Livland nem volna az osztozkodás tárgya, a békét könnyen megköthetnék. A fejedelem azt állította, hogy a czár fölajánlotta neki Livland kormányát; de ő ezzel nem érheti be. Bizalmaskodását azzal egészítette ki, hogy a tárgy fontosságára levélben szeretné fölhívni a franczia s általa a svéd és lengyel királyok, valamint a czár figyelmét. A követ azzal tért ki ezen kívánsága elől, hogy hiszen itt van az orosz követ, a ki nagyon kedvező utasításokat kapott Rákóczira nézve; egyszerűbb tehát, ha vele beszél. «Mialatt Rákóczi herczeg – írta Dubois abbénak[1986] – dicsvágyát ilyen kevéssé alapos reményekkel kecsegteti és táplálja, nem számol vele eléggé, hogy a törökök kezében van.» Ezek pedig, mint a nagyvezír aznapi beszédéből is kitűnik, nem engedik távozni országukból, pedig most igazán nincs rá okuk, hogy visszatartsák. Július 21-ikén De Bonnac a nagyvezírnek is megmondta,[1987] hogy ha a czár csakugyan magához híjja Rákóczit, akkor bizonyosan háborút akar indítani a lengyel király ellen. Hiszen már a poltavai csata és Szaniszló király távozása után is Rákóczit szerette volna megválasztatni lengyel királynak. Ha háborút kezd Ágost királylyal, követni fogja XII. Károly példáját s versenytársúl Rákóczit állítja vele szembe, a mi megtörténik, ha őt távozni engedik Törökországból. A nagyvezír a kérdés elől kitért. Szerinte Rákóczi nem panaszkodhatik bánásmódjuk ellen; s azoknak a fejedelmeknek, kik a porta védelme alatt állnak, nincs okuk más hatalmak pártfogása alá kívánkozniok. A porta békénél egyebet nem akar.

182. A MOSZKVAI KREML.

Akkor már VI. Károly császár bő utasításaival ellátva,[1988] gróf Virmond Hugó Döme császári követ útban volt Konstantinápoly felé.[1989] Parakin és Rasan közt június 15-ikén találkozott a Bécsbe utazó török követtel, Ibrahim basa rumeliai béggel, a kivel a pozserováczi békeoklevél aláírt példányait kicserélték. A franczia követ beavatkozása következtében történhetett, hogy Bercsényinek ki kellett költözködnie most már Perából, mert a császári követ nem akart vele egy városban lakni. A bujdosók tehát július 16-ikán, kettő kivételével, mind Jeniköibe szorultak s valószínűnek tartották, hogy innen is szétugratják őket. Bercsényi különben is csak addig akart maradni, míg therapiai szállását rendbehozzák.[1990] Augusztus 9-ikén[1991] Virmond a legnagyobb fénynyel vonult a szultán elé s ő volt az első császári nagykövet, ki osztrák köpenyben jelenhetett meg a nagyúr és a nagyvezír előtt.[1992] A fejedelem tudta, hogy az ő államférfiúi működését a legnagyobb figyelemmel kell kísérnie s meg kell tennie vele szemben kötelességét. Hiszen úgy hallotta, gyűlölettől, bosszútól, keresztényhez illetlen szenvedélytől elvakítva fog föllépni ellene a portánál.[1993]

183. DUBOIS ABBÉ.[1994]

184. KONSTANTINÁPOLY[1995]

Azonban nem a császári követ, hanem a napról napra jobban terjedő pestis miatt határozta el, hogy levegőt változtat s átmegy nyaralni a Bosporus túlsó, ázsiai partjára. A porta kincstartójától kölcsönkért sátrait tehát augusztus 11-ikén Therapiával szemben, Beikoz és Jaliköi falvaktól északra, a bithyniai Szelviburunnál, vagyis a Cyprus-foknál ütötte fel.[1996] «Minket már úgy tekintsen keed, mint ázsiai magyarokat», enyelgett Mikes a nénjével. Sátraik szép helyen, a tenger partján álltak. Végignézhettek a Bosporus gyönyörű csatornáján, jól hallhatták a Fekete-tenger zúgását, láthatták az oda menő «rettentő nagy sajkákat». Ez a csatorna egy ágyúlövés széles, alig 40 kilométer hosszú s két nagy tengert köt össze. Más nemzet csodát csinálna belőle, kétfelől városokat, kastélyokat, házakat építene; de az európai oldalon csak Jeniköi, ez az igen rút város a legkülönb, az ázsiai oldal pedig majdnem mindenütt puszta. Nagy kár ilyen szép és kies helyeket pusztán hagyni; de Mikesék csakugyan nem építhették be.[1997] A fejedelem áthozatta lovait is, mert gyakran akart vadászni.

Ezen a szép helyen értesült arról, hogy megérkezett Daskowhoz a czár futárja, a ki hírűl hozta, hogy ha a czár Ulrika Eleonóra svéd királynéval békét köthet, védelmébe veszi Rákóczit s háborút indít a császár ellen, ki ellene az angol és a lengyel királyokkal szövetkezett. A futár szerint a pápa, a bajor s a kölni választók, valamint Frigyes hessen-kasseli fejedelem (a svéd királyné ura) támogatná a czárt a császárral szemben. A czár a porosz udvarral is szövetkezni akar s egész hajóhadával együtt átmegy Svédországba, hogy a királynét békekötésre kényszerítse. Daskow ennek következtében sietve kért kihallgatást Rákóczinál, a ki őt szeptember 7-ikén sátrában fogadta is és megvendégelte.

A mit hallott, igazolta politikai éleslátását, de maga a terv nem tetszett neki. Attól tartott, hogy egy török háború mindent elrontana. Ha a porta a hadjáratban a szövetségesek segítségével győzne, Magyarország és Erdély sorsa csak annyiban változnék, hogy a németek igájából megint a törökök járma alá kerülne. Ha pedig nem győz, a császár szabná meg a béke föltételeit, a szövetségeseket a pápával együtt szintén részleges békére kényszerítené, a magyarok pedig (mivel a török miatt elpusztult országot a czár és a fejedelem hadai meg nem szállhatnák), a török igától félve, inkább a németekhez csatlakoznának. Jobb tehát, ha a töröktől csak pénzben fogadnak el segítséget; így a magyarok és a szerbek is szívesebben vesznek részt a támadásban. A követ mindezt helyeselte s megkérte Rákóczit, hogy ebben a szellemben még az ő kihallgatása előtt szóljon a nagyvezírrel.[1998]

Azonban az orosz követ kihallgatása nagyon elhúzódott s már arról is beszéltek, hogy a törökök Daskowot, Virmond sürgetésére, elfogták volna. Rákóczi türelmetlenül figyelmeztette a nagyvezírt, hogy a németek barátságát az orosz czár jóindúlatánál többre nem becsülheti; orosz szempontból sürgős, török szempontból ajánlatos a követ kihallgatása.[1999] Mikes dicséretesnek tartotta a nagyvezírben,[2000] hogy külügyekben gyakran kér tanácsot a fejedelemtől s azt beveszi és követi, mert nagy eszét megismerte. Most tanácsát megelőzve – csakugyan magához hívatta Daskowot s nagyszerűen és barátságosan fogadta. Fölszólította, beszélje meg Rákóczival, hogyan lehetne őt támogatni a császár nyílt megtámadása nélkűl; mert a porta a fejedelem érdekében mindent megtesz, a mit tehet. Ellenkezik ugyan a pruthi békével, hogy a czár megszállja Lengyelországot; de a porta nem veszi tudomásúl, hogy ott orosz hadak vannak. A fogadtatás miatt gyanakodó császári követet a tolmács útján azzal akarta megnyugtatni, hogy csak a tatároknál levő foglyok kiadásáról s más kisebb ügyekről volt szó. A franczia követ D’Absac ezredessel, a kit hasznavehetősége és hűsége miatt nagyon dícsért,[2001] bővebb tudósítással látta el Dubois abbét; a királynak pedig megírta,[2002] hogy a török miniszterek nem bánják ugyan, ha a czár a császár ellen támad, de Rákóczit, a ki nyiltan bizalmas összeköttetésben áll a czár követével, nem engedik Moszkvába utazni. Ezt magától a nagyvezírtől hallotta. A nagyvezírt Stanyan az angol király nevében nem mint a császár, hanem mint a porta barátja óvta az oroszok ajánlataitól; mert a czár olyan szín alatt, hogy más hatalmak ellen gyűjt hadat, Törökországot akarja megtámadni, téli szállásra vezetett katonaságával Lengyelországot leigázni, Rákóczit lengyel királylyá tenni s Törökország ellen őt is felhasználni. A nagyvezír csöndesen csak annyit felelt, hogy nem tudja, mi lakik a czár szívében, de készületlenűl őt nem találja. Rákócziról pedig már beszélt a császári követtel. S a követ akadékoskodásaira erősebb hangon válaszolta, hogy lesz-e török-orosz háború, egészen a czár és a szultán dolga, melyhez egy harmadiknak nincs szava.[2003]

Virmond ezek után nyugtalanúl kereste az alkalmat, hogy a nagyvezírrel újból beszélhessen, mert Bécsből utasításokat kapott, hogy újból sürgesse az Ausztriai Ház ellenségeinek, Rákóczinak és társainak kiadatását. A nagyvezír ismételte gyakran hangoztatott kijelentését, hogy Rákóczi a porta vendége s a porta lelkiismerete, becsülete, törvénye tiltja ilyesminek elkövetését; kérte tehát, álljon el effélének kívánásától. Virmond azonban erősködött, hogy Bécs nem tarthatja a porta barátságát őszintének, s a két birodalom közt nem lehet addig jó szomszédság, míg a császár ellenségei török földön vannak. Azért, a kölcsönös bizalom megszilárdítása érdekében, azt tanácsolja, hogy legalább távolítsák el Rákóczit a főváros közeléből. Küldjék olyan távoleső vidékre és tartsák olyan szoros őrizet alatt, hogy senkivel se levelezhessen; mert Rákóczi mind a két birodalomnak ellensége. Nagyobb nyomaték végett bemutatta Savoyai Jenő herczegnek, a haditanács elnökének, a császár parancsára írt levelét s a választófejedelmeknek egy folyamodását, azzal a hozzáadással, hogy a porta meghatalmazottjai egy jegyzékben ezt már a pozserováczi béke megkötésekor megígérték. A nagyvezír felháborodva, nemesen válaszolt. Rákóczi a császár meghívott vendége és a porta védelme alatt áll. Biztonságban van, ha ellenség volna is. Nincs olyan bokor, mely, ha lehet, a menedéket kereső madarat nem védené. Hát hogyne védené meg ekkora birodalom? A pozserováczi ígéretről nem tud, pedig az ő utasítása nélkűl semmit sem ígérhettek; azonban felvilágosítást és magyarázatot fog kérni az ittlevő császári másodkövettől. Virmond még ezek után is sürgette a választ, mert ideküldetésének fő czélja Rákóczi eltávolítása volt. A nagyvezír a kihallgatást azzal a száraz kijelentéssel fejezte be, hogy a követ végezze a maga kötelességét; majd ő is elvégzi a magáét.[2004]

Másnap a nagyvezír a pozserováczi török meghatalmazottat[2005] szigorúan kérdőre vonta, tettek-e külön ígéretet Rákóczi ügyében? Ez oklevelekkel bizonyította be, hogy nem határoztak róla egyebet, mint a mennyit a békepontokba foglaltak. Virmond már a békekötés után kért engedelmet, hogy ebben az ügyben Konstantinápolyba jöhessen és új előterjesztéseket tehessen; ezt azzal adták meg, hogy a porta azt fogja tenni, a mit a törvény és becsület megenged. A nagyvezír megparancsolta tehát, hogy menjen a császári követhez; jelentse ki, hogy ajánlatainak rosszra magyarázása miatt sértve érzi magát és szólítsa fel, hogy álljon el hasonló kérelmektől. Virmond azonban sem erre, sem újabb izenetekre nem állott el. Végre is be kellett érnie azzal a keleti virágos nyelven adott általános kijelentéssel, hogy a barátság jogai nem erősebbek, mint a fennálló törvények.

A fejedelem csak néhány nap mulva értesült róla, hogy Isten olyan lelkierőt öntött a nagyvezírbe, a milyet a keresztény fejedelmekben nem talált. Meghatotta, hogy a szamaritánus gyakorolta vele azt a jót, a melyet a pap és a levita megtagadott tőle. De a politikában nem keresett érzelmeket. Azt hitte, a törökök csak azért pártolják a bécsiekkel szemben, mert remélik, hogy hasznát vehetik a német-orosz háborúban, minek következtében Magyar- és Erdélyország elszakadhat a törököket is fenyegető császárságtól. Attól tarthatott tehát, hogy ha reményökben csalódnak s a czár nem indít háborút a császár ellen, a császári követ újra előáll követeléseivel s elér annyit, hogy őt a fővárostól messze eső vidékre küldik. Ilyen helyzetbe jutott. Egyedűl Isten bátoríthatta sorsának viszontagságaiban, a melyek mindinkább növekedtek és a viharos tenger hullámainak módjára dagadtak. Hányták-vetették csolnakát; s Rákóczi még nem ösmerte a kikötőt, a hol fejét lehajthatja.[2006]

VII.
BUJDOSÁS A BUJDOSÁSBAN.
– 1719 október-1720 április. –

SVÉDORSZÁGON júliusban az orosz hadak pusztító fergeteg gyanánt vonúltak végig s a svéd királyné újból alkudozni kényszerűlt Aland szigetén. Daskow ezt megizente Rákóczinak s közölte vele a czár rövid levelét, a melyben meghagyta a követnek, hogy tudja meg a porta végső szándékát, állandó békét akar- s belenyugszik-e, hogy az orosz hadak Lengyelországon átvonúljanak. Meghagyta, hogy mindenben Rákóczi megkérdezésével és tanácsa szerint járjon el. A fejedelmet, ki Máriássy útján tett előterjesztéseire is választ várt, mindez nem elégítette ki. Azt tanácsolta Daskownak, hogy tartsa titokban a czár levelét, mert még nincs felhatalmazása a béke tárgyalására. A porta könnyen gyanakodhatnék a czár őszintesége iránt, hiszen a német és az angol követek már is azzal vádolták, hogy csak időt akar nyerni. Ha pedig ilyen nyers modorban beszélnek vele, a porta elhiszi, hogy a czár nem meri megtámadni a németet, mert csalódott a svéd békében s fél az angol királytól; azért a török békét is új meg új kérdésekkel halogatja. Az alandi békealku valóban nem sikerűlt. Rákóczi jobbnak tartotta volna, ha a követ azt jelenti a nagyvezírnek, hogy a czár a hajókkal szerencsésen visszatért Szentpétervárra s hogy – tekintettel az angol király ellenséges állásfoglalására – újabb utasításokat küld, a mi időbe kerűl. Daskow azonban megjegyezte, hogy olyan ura van, a ki leütteti a fejét, ha parancsát nem teljesíti kellőképpen; futárok küldözgetésével tehát nem vesztegeti az időt. A fejedelem ezután nem ellenezte, hogy a czár föltételeit közölje a nagyvezírrel; sőt azokat írásba is foglalta, hogy a dolgot a nagyvezír eszejárásához alkalmazkodva adhassa elő. A követ azonban, tolmácsa útján, a porta tolmácsával a pontokat nagyon ridegen közölte, minek következtében, kihallgatás helyett, azt a váratlan figyelmeztetést kapta, hogy készűljön a hazautazásra. A mikor a szultán elé bocsátják, majd megkapja a választ, mely a kölcsönös bizalmat megerősíti.

A követ sietett megkérdezni a fejedelmet, hazamenjen-e, vagy itt maradjon; mert akár egyiket teszi, akár a másikat, itt vagy otthon veszedelem vár reá. Jó tanácsot adni bajos volt, mert már is kitűnt, hogy a czár előterjesztései homlokegyenest ellenkeztek azzal a reménynyel, a melyet irántuk Rákóczi keltett a portán; pedig ezen a reményen alapúlt az egész diplomácziai érintkezés és a követ kedvező fogadtatása. Rákóczi legjobbnak tartotta, ha a követ a porta megbízhatatlan tolmácsának elmozdítását követeli s a nagyvezírt azokra a levelekre emlékezteti, a melyeket a czárnak az ő meghagyásából írt; mert ha most ezekkel ellenkező tudósítással tér haza, a czár neki tulajdonítja, hogy a porta minden ok nélkűl hirtelen megváltozott, a miért fejét leütteti. Ilyen magatartás után a czár és a vele tartó fejedelmek megváltoztatják haditervüket; hiszen ezek a követ hazaküldésében a törökök háborús szándékát látják az oroszok ellen s így mindenképpen kibékűlnek a császárral. Mivel ez nem lehet a porta czélja, Daskow nem megy el innen addig, míg, jelentése alapján, a czár vissza nem hívja. A portára hárítja a felelősséget, ha követi méltóságán sérelem esnék.[2007]

Daskow megfogadta a jó tanácsot s ebben a szellemben kemény jegyzéket küldött a portához, mire a birodalmi kanczellár barátságosan válaszolt.[2008] Rákóczi emberösmeretének és diplomácziai ügyességének tehát része volt benne, hogy a törökök az oroszokkal nem szakították meg a diplomácziai összeköttetéseket s hogy Daskownak végre – igaz, hogy nagy pénzáldozatokkal s egy teljes esztendő mulva, 1720 november 5-ikén – a pruthi helyett sikerűlt megkötnie az örök békét.

Időközben vége felé járt a beikozi (magyarosan is elég találóan békósi) nyaralás. A fejedelem szokott módon vadászattal szórakozott, olvasgatott, társalkodott. Forgách Simonnak egyszer azt fejtegette, milyen buzgósággal kell áldozni. A tábornagy elnevette magát; mert – szólt mentegetődzve – eszébe jutott, hogy a minap áldozni akarván, mikor a pap hozzáközelített, arra gondolt, hogy a rajta levő casula milyen jó volna – czafragnak. Az is megesett Forgáchon, hogy míg a legény csolnakot keresett, a melyen átevezhessen Therapiára, hol áldozni akart, unalmában pipára gyujtott s már csak a csolnakban jutott eszébe, hogy áldozás előtt nem szabad dohányozni; visszatért tehát a táborba, hol egész nap nevettek ájtatos dohányzásán; de a fejedelem bizonyára szeliden megfeddette. Mikes nem tudta, a császári követ miért üldözi ezeket a szegény bujdosó magyarokat, a kik itt a tengerparton sóhajtozással csak dohányoznak. Akármely napon visszamennének ők Francziaországba, de a franczia udvar egyenesen még nem válaszolt a fejedelemnek, holott az orléansi herczeg jó barátja volna, ennek az anyja pedig úgy szereti, mint a fiát. De olyan a fejedelmek barátsága, atyafisága, mint a nádszál… A bujdosókat a cyprusfoki tanyáról október 7-ikén egy felhőszakadás sátraikkal együtt majdnem elvitte; 9-ikén ebéd után tehát összeszedték sátorfáikat és vacsorájukat már az európai oldalon, Jeniköiben költötték el. Táborukból – Mikes tréfálkozása szerint – nem az ellenség, hanem a sok eső elől jöttek el, a melyet nem űzhettek el, pedig két generális is volt velök.[2009]

185. A BOSZPORUSZ LÁTKÉPE.[2010]

Karácsony éjszakáján, a mikor szokott ájtatosságát Lukács evangéliumában elmerűlve végezte, a fejedelemből kitört a keserűség. «A fájdalom kenyeréből – írta[2011] – íme, mennyi baj alatt roskadozunk! Szomorúsággal telnek napjaink. Ellenségeink ennyivel sem érik be; üldöznek bennünket és életünkre törnek. Mit mondjak uram, pásztorom, a juhokról, kiket egykor őrízetemre bíztál s most béresek kezébe adtál?» Értök hányszor tette s milyen szívesen tenné most is koczkára életét; de megvallja, nem volt jó pásztoruk. Azért viselik most az igát és idegen uralkodik rajtuk. «Meddig dühöng felettünk, uram, jogos bosszúállásod? Mikor könyörűlsz rajtunk s mindenkorra elvesztjük-e örökségünket, a mely után számkivetve sóhajtozunk?!…» «Tekints, uram, állapotunkra, külső, belső nyomorúságunkra, szükségeinkre! Láthatod, hogy, legelőinktől távol, idegen legelőket kell keresnünk. Az ellenség üldöz bennünket s nincs nyugalma lelkeinknek. Idegenek ragadták el örökségünket, elárvúltak fiaink, gyalázatos lett a nevünk. Inség, szegénység, atyánkfiainak nyomorúsága nehezedik reánk s még a nyugalom reménye sem maradt meg számunkra.»

Az esztendőt is azzal a sóhajtással végezte:[2012] «Testvéreimet szabadítsd ki, uram, ellenségeik kezéből és a vasigából a te hatalmas kezed erejével!…» És az 1720. újesztendőt azzal kezdte,[2013] hogy elmult minden, még a történetek emléke sem maradt meg. Mit érne vele, ha boldog lett volna is, ha nem tudná, hogy épp ilyen lesz abban az esztendőben, a melybe éppen belép? Mivel a multból semmi sem maradt meg, már csak a jövendőben remélhet s nem veszti el önbizalmát.

Végképpen eltűnt az orosz-német háború reménye; a spanyol-franczia-német háború vége felé járt s Alberoni megbukott. Valószínünek látszott, hogy a császár Magyarország határain hadsereget von össze s annak élén követeli a portától a bujdosók kiadatását. A fejedelem az orléansi herczegtől újra engedelmet kért, hogy visszatérhessen Francziaországba, mert a spanyolok legyőzetésével a franczia-német szövetség önmagától megszűnik. Vágyakozott a grosboisi magányba ebből a környezetből. Isten itt megőrízte a pestistől s gondoskodott mindennapi kenyeréről, de versengés, nagyivás, kishitűség terjedett el a bujdosók közt s közülük ketten török szolgálatba állván, mohammedánok lettek. Ő maga könyvei közé temetkezett, de bevallja, hogy szórakozott volt. Sokat írt, különösen valláserkölcsi elmélkedéseket; ideje egy részét festésre, képfaragásra fordította s ilyenkor teljesen beleélte magát a munkába. Még imádkozásra is csak erős akarattal szakított magának időt. Megunta ezt az életet s arra kérte az Istent, csak őt sujtsa, ostorozza: kímélje híveit.[2014]

Márczius 3-ikán a janicsár aga nagy ünnepséggel küldött neki ajándékba sok szép virágot és mindenféle gyümölcsöt. A kuruczok megmosolyogták az asszonyoknak való ajándékot; de búslakodtak másnap, mikor a nagyvezír magához hívatta Horváth Ferenczet és tudtára adta, hogy Jeniköinél jobb és alkalmasabb helyet ad a bujdosó magyaroknak. A fejedelem, mint igaz keresztény, csöndes elmével fogadta ezt az izenetet és a változás nem változtatta meg gondolkodását. Pedig nem tudhatta, nem Anatoliába vagy az Archipelagus valamelyik szigetére száműzik-e?[2015] Mikes szerint[2016] elmondhatta volna Dáviddal: Miglen magasztaltatik föl ellenségem én rajtam?[2017] és: Pirúljanak meg mindazok, a kik az én nyomorúságaimon örülnek.[2018] De, Krisztus tanítását követve, áldást kért üldözőire.[2019] Nem a portának tulajdonította ezt a változást, hanem Virmondnak, ki ártalmukra törekszik.

Márczius 25-ikén kirándúlt a Szimplega-szokhoz (a Cianei-sziklákhoz), Pompeius oszlopához, a mely a Boszporus és a Fekete-tenger határán, egy nagy kősziklán emelkedik. A kaikból kilépve, kíséretével fölment a meredek sziklán romladozó oszlop tövéig. És talán eszébe jutott Lucanusból Pompeius, ki Pharsalia alól futva is arra biztatta híveit, hogy erősen tartsák magukat. Abban a csatában ő nem bukott el egészen. Szerencséje nincs úgy megalázva, hogy ne bírná fölemelni a fejét s a romlást ne tudná elhárítani. Tetteinek híre egymaga is megvédelmezi, mert a népek kedvelik a nevét. Nem akarja, hogy honától a halálban egy egész földrész válaszsza el, barbár hant nehezűljön rá s egy kis koporsó dicstelenűl fedje…[2020]

Akkor már tudta, hogy a török kormány Rodostóba fogja küldeni, hová a szálláscsinálókat útnak is indították. Mikes erre a hírre azzal vígasztalódott[2021] hogy szép dolog, ha az embernek minden gazdagsága csak egy ágy, egy kis láda és egy asztal; de hát «akik bujdosó fejedelmet szolgálnak, hogy lehetne azoknak valamijök?» Kettejüknek, hármajuknak, a kik mindenkor vele vannak, többjük is lehetne; de a fejedelem csak annak ad, a ki kér; az erdélyi ember pedig nem az adományért szolgál, hanem a becsületért s azt sem veszi fel, ha egy kis hálátlansággal fizetnek…

Most ilyen elszánt emberekre volt szüksége a fejedelemnek. Jeniköiben szomorúan telt el a negyvennegyedik születésnapja. Életének újabb fordúlópontján – ki tudja, hányadszor – fontolóra vette sorsát. Feleségétől, gyermekeitől megfosztották. Azóta, hogy feleségével még csak nem is levelezhet, inségét annyira sem enyhítheti, mint idáig. És csak az Isten tudja, ellenségei miként nevelik fiait. Oly keveset tud róluk, mintha nem is élnének. Világosítsa fel Isten és erősítse meg feleségét, hogy békén tűrje nyomorúságait; őrködjék fiai felett, hogy elvégezhessék azt a munkát, a melyre születtek… [2022] Tudta már, hogy távoznia kell innen, mielőtt a császári követ elhagyná a fővárost. A nagyvezír eleinte ellenállt; hiszen közelből jobban vigyázhat a bujdosókra! Az orosz követ is tiltakozott az eltávolítás ellen, a melynek ügyét Ibrahim nagyvezír végre is az ulemák elé terjesztette.[2023] «Rákóczi képmutató és hitetlen – írta volna Virmond az ulemák elé került iratában.[2024] – A köztünk és a magas birodalom közt lefolyt háború az ő nyugtalankodása és képmutatása következtében ütött ki. Kezünkbe kerűltek azok a levelei, melyeket a péterváradi ütközetben elesett Ali basa szerdárnak (fővezérnek) írogatott. Azt mondta bennök, hogy a német most igen elgyöngűlt és tízezer katona fölszerelésére sincs ereje; ilyen kedvező alkalom sohasem lesz. Mindezt pedig a maga gonosz szándékának előmozdítása végett írta s így a háborút az ő nyugtalankodása okozta.»

186. A JANICSÁR AGA.[2025]

Április 2-ikán Virmond cs. követ ünnepiesen elbúcsúzott a szultántól.[2026] A nagyvezír nem akarta, hogy úgy tűnjék fel a dolog, mintha a császári követ sürgetésének engedne s erőszakkal akarná eltávolítani Rákóczit; rávette tehát a fejedelmet, hogy maga kérje máshová telepítését.[2027] Április 15-én a fejedelem búcsúzni ment a nagyvezírhez. Szóba hozta, hogy Rodosto talán mégis messze van s hogy jobb szeretne a portához közelebb lenni. Ibrahim azt mondta, hogy ha Rodosto kissé messze van is, alkalmas hely. Különben nincs is olyan messze; hiszen az itten megfőzött rizskását melegen vihetik oda. Mivel már ekkor emlegették a versaillesi békekongresszust, a fejedelem arra kérte a nagyvezírt, küldjön oda Törökország érdekében követet; mert sok keresztény fejedelem nyugtalankodik a császár nagy hatalma miatt s a török követ megjelenése nyilatkozatra bátorítaná őket. A nagyvezír nemcsak ezt ígérte meg, hanem azt is, hogy kipuhatolja, miként gondolkozik Dubois bíbornok Rákóczi erdélyi fejedelemségének visszaszerzése dolgában. Aztán megajándékozta egy szép török puskával. Nagy barátságban váltak el egymástól.[2028] Másnap Jeniköiben «megütötték a dobot, fujták a készülőt». Azok a hajók, a melyek a fejedelem embereit és podgyászát vették föl, már 16-ikán megindúltak Rodosto felé. A fejedelem, Forgách Simon, Mikes, Lang, Sibrik s néhány cseléd még maradt. Készen várta a fejedelmet az a gálya, vagy vízihintó, a melyet maga a szultán küldött utána, «a mi igen nagy méltóságára esett a fejedelemnek». Ezt a gályát 26 pár lapát vonta; mindenik lapátnál 3-4 rab, összesen 220 ember dolgozott; azonkívűl száz fegyveres levente vagy hajdú volt a hajón a császár kapudsi basájának és egy csorbadsinak parancsnoksága alatt. Bercsényiért külön nagy hajó ment Therapiába. Április 16-ikán[2029] reggel 7 órakor a fejedelem és kísérete beszállt a hajóba. Megdördűltek az ágyúk; a horgonyokat felvonták, a hajó megindúlt.

A mint Konstantinápoly és Iszküdar közt elérték a Marmara-tenger torkolatát, szembe fordúlt velök a szél, minek következtében közelebb maradtak az ázsiai (bithyniai) partokhoz és délkeletnek, a Kizil-Adalar (Herczegszigetek) felé tartottak. Forgách erre nyugtalankodni kezdett és magyarázgatni kezdte a fejedelemnek, hogy nem Rodostóba viszik őket, hanem az Izmidi-öbölbe s onnan Nikomédiába, a hová Thökölyt száműzték. A fejedelem csitította, hogy ezeknél a szigeteknél csak jobb szelekre várakoznak. Nem félt, hogy Nikomédiába vigyék, mert nem adott rá okot a portának, hogy akaratja ellen vitesse máshová. De Forgách csak akkor nyugodott meg, mikor délelőtt 11 órakor a szigeteknél (alkalmasint Chalki és Prinkipo közt) horgonyt vetettek. Demonesi, ahogy ezeket a szigeteket gyüjtő nevükön híjják, kilencz termékeny kis szigetből áll és a gazdag konstantinápolyiaknak már akkor is sok nyaralójuk volt ottan. Ebéd után Bercsényi és kísérete is megérkezett.

187. GRÓF VIRMOND.[2030]

Körűlbelűl harmincz órát vesztegeltek itten s így alig hihető, hogy a fejedelem valamelyik szigetre ki nem rándúlt volna vadászat végett.

Talán ő is látta, mint kis másfélszázad mulva egy másik magyar szabadságháború száműzöttje, Szemere, hogy csattogó énekléssel miként száll el fölöttük a vándordarvaknak V betüje. A lég vándorainak útja keresztezte az övét. «Mi a föld bujdosói vagyunk – mondhatta volna ő is Szemerével, – ők a lég hajósai; ők észak, mi nyugat felé sietünk.» És Tenedos közelében neki is eszébe juthatott Vergilius verse, milyen híres, milyen gazdag volt az a sziget Priamus korában, míg most csak öböl és a hajóknak veszedelmes állomása.

Végre 17-ikén este 6 órakor tovább indúlhattak. A kedvező szél úgy dagasztotta vitorláikat, hogy a szegény rabszolgák pihenhettek. Északnyugatnak tartva, április 18-ikán reggel 8 órakor Eregli, vagyis Heraklea (a régi Perinthos) jó és biztos kikötőjében vetettek horgonyt. Eregli már a rodostói szandsák-basasághoz tartozott. A fejedelemnek elég ideje maradt, hogy megszemlélje az amphitheatrum romjait és vadászgasson, mert a kapudsi basa előre ment Rodostóba szállást csinálni és csak az ő izenete után indúlhattak. 21-ikén megjött a tudósítás, hogy minden rendben van. Április 24-ikén tehát, szerdán, Szent György napján, reggel öt órakor megindúltak. Újra megcsörrentek az evező rabszolgák lánczai. «Nem szeretnének megszabadúlni?» – kérdezte Mikes két magyar rabtól, a kik már húsz esztendeje voltak a hajón. «Miért mennénk mi már Magyarországba? – sóhajtott az egyik. Feleségünk, gyermekünk talán már meg is halt: ott is miből élnénk? Itt ételt adnak, és – megszoktuk már ezt a nyomorúságot!» Tizenegy órakor abbahagyták az evezést. Horgonyt vetettek Rodostó előtt. A török urak és főtisztek tisztelettel fogadták a partralépő fejedelmet s nagy fénynyel kísérték be a városba.[2031] S a bujdosóknak, a kik követték, eszökbe jutott, mit mondtak a rabok, kik a szabadságharcz vezérét idáig hozták. «Miért mennénk mi már Magyarországba? Itt ételt adnak. Majd megszokjuk ezt a nyomorúságot…» Virmond április 27-ikén nyugodtan indúlhatott vissza Bécsbe.[2032]

VIII.
A RODOSTÓI ÉLET KEZDETE.
– 1719-1720. –

RODOSTÓ a Máramara-tenger legnépesebb városa volt 15-20.000 lakossal. A népesség egyik fele török; a másik örmény, görög, spanyol zsidó. A várost a tengeren érkező nagyon kiesnek, sőt bájosnak találja; a bujdosók is olyannak találták. Tetszett nekik az elég nagy és elég szép város, mely a tengerpartig lenyuló kies hegyoldalon fekszik. Sekély kikötője szeles időkben nem biztos; hajók tehát nem igen keresték föl, csak sajkák, bárkák, evezősek. A lakosok Konstantinápoly felé gabonával és gyümölcscsel kereskedtek. Városuk fő nevezetessége az elég szép és nagy mecset, a mely mellett még 2-3 kisebb és 2-3 keresztény templom volt; továbbá a jól fölszerelt bezisztán, vagyis bazár.[2033] A fejedelemnek sehol sem adhattak jobb lakóhelyet.[2034] Mindenkit kényelmesen szállásoltak el. A város nyugati szélén, az örmény-negyedben, valami nyolczvanan, összesen 30 házban laktak[2035] s kertje majdnem minden háznak volt. Házbéröket a porta fizette s lakásaikat szépen rendbe hozatta. A házból kilépve, mindjárt a jól művelt szántóföldön, szőlős- és veteményeskertek közt, a szabadban voltak. Annyi ott a szőlőhegy, hogy otthon «egy egész vármegye beérhetné vele». Májusban sok gyapotot vetnek s októberben szedik. A termelés az asszonyok dolga, a kereskedés a férfiaké.[2036] Az állami (vakuf) földekből a szultán a várostól délre, a tenger partján, Panados és Kumbas halászfalvakig terjedő legjobb földeket és réteket örökjoggal, külön fermánban adományozta a magyaroknak. 1799-ben ugyan a bujdosók közűl az utolsó, a százhúsz esztendős Horváth István is meghalt, de a török kormány mindmaig a magyarok birtokának tekinti azt a területet s még csak bérbe sem adja.[2037]

A várost az innen Gallipoli felé húzódó hegylánczról a törökök Tekirdaghnak nevezik. A tengerparttal egyirányban hosszú főutczája van, a melynek legkeletibb, örmény részét a szultán szintén a bujdosóknak adta. A belső, baloldali házsorban a fejedelem és főbb emberei, a külső, jobboldali sorban az udvari emberek és cselédek telepedtek le s házaikat örökjoggal kapták.[2038]

Rákóczi szállásához a főbejárat a tenger felől szolgált. Egy aga parancsnoksága alatt ott, a főkapunál állt a harmincz főnyi janicsár díszőrség. A fejedelem részére több házat tartottak fenn, s összekötő folyosókkal látták el, hogy egyikből a másikba ne kelljen az udvaron vagy az utczán át mennie. Kápolnája, ebédlőpalotája, fogadótermei, dolgozó- és hálószobái már is rendben voltak, de csak esztendők mulva nyerték azt a művészi díszt, a mely két század mulva a kegyeletes magyar látogatókat annyira elragadta.[2039] Évek hosszú során át a fejedelem nagy tudással, ízléssel és áldozattal díszíttette lakosztályát, hol élnie, halnia kellett; de első sorban házi kápolnáját rendeztette be a Boldogságos Szűznek, Magyarország Védőasszonyának tiszteletére.

Megérkezése után egy hónappal már mindenki szorosan megtartotta a házirendet, a kolostori életmódot.[2040]

Reggel félhatkor a főkapunál megütötték a dobot, hogy a cselédek fölkeljenek és hat órára készen legyenek. Hat órakor, a második dobszóra, a fejedelem is fölkelt, felöltözködött, a kápolnába sietett és misét hallgatott. Mise után az ebédlőházba ment, a hol társaságban kávézott és dohányzott. Háromnegyed nyolczkor elsőt doboltak misére, nyolcz órakor másodikat, egy kis idő mulva harmadikat. A fejedelem ájtatosan hallgatta meg a misét. Azután lakóházába tért, írt, olvasott vagy festegetett s a bujdosók is oda mehettek, a hová akartak. Féltizenkettőkor megint összedobolták őket ebédre, a mely pontban tizenkettőkor kezdődött. Ilyenkor azután «törvényt tettek a tyúkokra», vagy elmondták a napi eseményeket.

188. MAGYAROK UTCZÁJA RODOSTÓBAN.[2041]

Ebéd után félháromkor a fejedelem visszavonúlt a kápolnába imádkozni s ott maradt három óráig, mire megint munkához látott. Háromnegyed ötkor elsőt doboltak esteli imádságra, ötkor másodikat s egy kevés idő mulva harmadikat. A kápolnából visszatérve, az udvari emberek szétoszlottak. Félhétkor már megint vacsorára doboltak. Az estebéd nagyon rövid ideig tartott. Nyolcz órakor a fejedelem már levetkezett, de nem feküdt le azonnal s már éjfél után két órakor fölkelt ájtatoskodni és dolgozni, de csak hatkor öltözött fel. Így ment ez napról-napra, még mikor a fejedelem gyöngélkedett is. Mikes nem tartotta kicsiny dolognak, hogy félhatkor fölkeljen, de azért hatkor mindig pontosan jelen volt a fejedelem öltöztetésénél, hogy urának kedvében járjon.

A fejedelem egyébként nem korlátozta udvari embereinek mulatságát, időtöltését. Ő maga minden héten kétszer kilovagolt, estig társaival fogolyra vagy nyúlra vadászott, de a legtöbb időt íróasztalánál töltötte. A bujdosók nem jártak látogatóba, mert az örmény asszonyok futottak előlük, szűcsöket, szabókat s más mesterembereket pedig nem tartottak magukhoz méltóknak. A törökök vendégszeretetét nagyon unalmasnak találták. Legszívesebben még a távolabb, a török negyedben lakó Bercsényiékhez mentek ebédre vagy vacsorára; de a fejedelem akkor is rendesen otthon maradt.

Ez idő szerint meg lehetett elégedve a törökök bánásmódjával, a minek talán csak az volt a czélja, hogy ne kedvetlenítsék el, mert a császárral szemben minden pillanatban szükség lehet reá. Ő azonban megint szabadulásra gondolt, mikor Rodostóban meghallotta, hogy a spanyolok Hágában februárius 17-ikén csatlakoztak a négyes szövetséghez és kibékültek a császárral. A béke értelmében a császárnak és a spanyol királynak az országon kívűl levő alattvalói visszatérhetnek hazájukba, vagy legalább is visszanyerhetik vagyonukat. Rákóczi ezt a pontot magára nézve kedvezőnek tartotta.[2042] Június 10-én az újraéledő bizalom hangján írt egyik franczia barátnéjának, alkalmasint az öreg orléansi herczegnének.[2043] Az öreg herczegné akkortájban arról értesült, hogy a szultán letette a nagyvezírt, a muftit megfojtatta, a háborút a császárral újra kezdi, és hadserege élére Rákóczit állítja; holott gyaur még sohasem állt a török had élén s nem is hiszik, hogy úgy legyen.[2044]

Fontosabb ennél, hogy Le Bon ezredest, ki már négy éve állt szolgálatában, Rákóczi Párison át V. Fülöphöz küldte azzal a kérelemmel, karolja fel ügyét a cambrayi kongresszuson, eszközölje ki visszatérését, vagy legalább azt, hogy fiai visszakapják magyarországi javaikat. Kérése támogatására régi ösmerősét, Trémoïlle cambrayi érseket is megkérte, a mit De Bonnac mindjárt ellensúlyozni törekedett.[2045] A követ különben sem találta volna már életben Trémoïllet, a kongresszuson pedig a szakácsoknak több dolguk akadt, mint a meghatalmazottaknak.[2046] Mindazonáltal maga a régens, Toulouse gróf közbenjárására, Dubois jelenlétében fogadta Le Bont, a kinek azután a bíbornok megígérte, hogy útlevelet ad neki Madridba s a franczia követ útján mindenképpen támogatja Rákóczi kívánságát, mert hiszen ez a legkevesebb, a mit Francziaországnak tennie kell érte. Azonban a bíbornok Rákóczi szerint[2047] – valószínűleg csak annyiban ajánlta őt a madridi udvarnál, a mennyiben a franczia követnek ki kellett jelentenie, hogy a fejedelem derék, ájtatos ember. Méltó a király kegyelmére, mivel a nagyúr birodalmában tartózkodván, valamikor még használhat a spanyoloknak. «Azt hiszem – szólt a fejedelem – ki kellett ábrándulnom a lakonikus ajánlatból, a mely olyanforma volt, mintha valamely szegény koldus javára tennék.»

189. TRÉMOÏLLE JÓZSEF BÍBORNOK.[2048]

Le Bon ekkor Párisban maradt, hol a Luxembourg-palota kis kapujához közel, a d’Enfer-utczában lakott s a franczia és spanyol ügyekben mindhalálig hűséges ügyvivője volt a fejedelemnek.[2049]

Augusztus második felében a bujdosók négy napra fölkeresték a Rodostóhoz 30 kilométerre levő jedzsikőji fürdőt. Hűseltek a harmincz méter átmérőjű sárvízben más kétszáz emberrel együtt s melegítve itták a zavaros, sós vizet. A fejedelem csak nevette, hogyan «vendégeskednek». Különösen Forgách Simon sajátságos kúráján mulatott; de maga nem használta a fürdőt és a forrást, hanem a Tekirdagh tövében vadászattal töltötte az időt. Rodostóba hazatérve is minden héten kétszer vadászni ment; azt nem mulasztotta el, «ha szinte varrótűeső volna is».[2050] Színesebb lett a rodostói élet, mikor szeptemberben gróf Bercsényi László megérkezett, hogy franczia huszárezrede számára Moldvában és Havasalföldön magyar huszárokat szedjen.[2051] Erre a czélra XV. Lajos 20,000 livret bocsátott rendelkezésére.[2052]

A bujdosók novemberben már tudták, hogy útjokat a cambrayi kongresszuson is bevágták. A svédek kibékültek a poroszokkal, a dánokkal és az angolokkal; Daskownak is sikerült megkötnie a török-orosz békét.[2053] A hogy a dolgok ekkortájban folytak Európában, a bujdosók legkisebb sugarát sem láthatták szabadulásuknak. «Még csak a reménységet is ládába kell zárni.»[2054] Hiában mulattak Kajdacsynén, [2055] a ki 1721 első napján Bercsényinek azzal kívánt boldog újesztendőt, hogy Isten azt csak otthon engedje eltölteni. De nem mondta meg a módját, hogyan lehessen az, ha nem mehet haza.

RÁKÓCZI RODOSTÓI HÁZA.

190. LAW JÁNOS.[2056]

Az újesztendő a fejedelemre új gonddal virradt. Ekkor tudta meg, hogy Law párisi bankja megbukott s az ő pénzének nagy része is odaveszett. Még Francziaországban volt, mikor John Law a régens jóváhagyásával 1716 május 3-ikán 6 millió livre alaptőkével bankot alapított. A kormány a bankjegyeket egy esztendő mulva már az adópénztáraknál is elfogadta. Óriási mértékben emelkedett a bizalom, mikor a bank a Mississippi mellékén levő aranybányák kiaknázására kereskedelmi társaságot alapított. Mindamellett Rákóczit nem kapta el a pénznek mostan egész erővel kitört láza. A mikor Párisba érkezett, a királylyal szemben fönnálló 600,000 livre követelését a párisi városházára szóló kötvényekben ügyekezett biztosítani s 82,000 livre-re szólót Sárosy gróf neve alatt jegyeztetett be. Brenner prépost elhitette vele, hogy az ilyen szerződéseket mások neve alatt szokták kötni; s mivel a kamatokat is abc-rendben fizetik, jobb, ha a szerződést nem a maga François, hanem az ő Dominique nevére íratja át. A fejedelem ezt megtette; azonban visszautasította Brenner ajánlatait, hogy tőkepénzét a rendkívűl emelkedő bankrészvényekbe fektesse be s aranypénzét többszörös értékű papirospénzzel cserélje be. Egyáltalán nem akarta vagyonát az eszes, de könnyelmű Brennerre bízni. A mint tehát Törökországba indult, az útjára kapott kétesztendei kamatelőleg fejében kötvényeit Toulouse gróf kincstárnokánál tette le, azonban nem intézkedett, hogy két esztendő mulva a kötvényeket kinek adják ki? Mielőtt tehát elrendelte volna, hogy azokat bankára, Jean-Baptiste Hélissant vegye át, kézrekerítette Brenner, a kinek nevén álltak. Időközben Law bankja állami jelleget nyert. A régens elrendelte, hogy a kötvényeket részvényekért kell beváltani s megengedte újabb 300,000 részvény kibocsájtását.

Brenner azt hitte, egyszerre milliomossá teheti urát, ha a kötvényeken részvényeket vásárol. Vásárolt is, de ugyanakkor, a mikor az orléansi herczeg, rosszat sejtve, jó áron eladta a maga részvényeit. A fejedelem nagyon felindúlt Brenner eljárásán s megkérte a régenst, hogy elfogassa és a Bastilleba zárassa. Úgy történt; de a régens biztosai a papirosokat hiány nélkül megtalálták Brennernél s átadták azokat Maine herczeg és Toulouse gróf jóbarátjának, Claude-Gabriel d’O marquisnak, a kit Rákóczi az ügy rendezésére fölkért. Teljesen elkésett. 1720 október 10-ikén a bank két milliárd livre adóssággal megbukott s a fejedelem úgyszólván minden pénzét elvesztette. Hiában kérte a franczia kormányt, hogy a részvényeket cseréljék vissza a párisi városháza kötvényeivel. Az orléansi herczeg udvariasan válaszolt s a fejedelemnek már ez is jól esett. «A sors csodálatosan bánik velem – írta a régensnek;[2057] – meglátogat kellemetlen dolgokkal, de vigasztalást küld királyi fenséged jóindulatában.» Sorsa olyan kemény, hogy leírásával nem is alkalmatlankodik. Nagyon messze van és azt sem tudja, hogyan állanak ügyei, különösen most, mikor Brenner hűtlensége és sikkasztása következtében mindene veszendőbe megy. Arra kérte, bízza ügyeinek rendezését Toulouse grófra. Ha meggondolatlanságnak látszik is, kérte, cselekedjék úgy, a hogy a grófnak írta. Ha Isten másképpen rendelkezett róla, bizony bölcsebbnek kell lennie, mint elutazásakor; hiszen tízannyi baj érte, mint a mennyire idejöttekor gondolt. Arra kéri az Istent, sugallja neki azt, hogy tegyen érte valamit; mert a legjobbnak tartja, hogy karjai közé vesse magát.

Toulouse gróf csakugyan eladatta Rákóczi részvényeit, a hogy lehetett. Brenner maga elég jóhiszeműen járt el; pl. a Sárosy néven levő kötvényeket nem adta el, s ezeket mégis visszautasították, mert a király vagy inkább a régens rendeletére minden kötvényt részvénynyel kellett volna becserélni; a Brenner nevén levők pedig azért vesztek el, mert részvényeket vettek rajtuk. A fejedelem oly sok tönkrement család közt annyiban még jól is járt, hogy 82,000 livre kötvénye fejében 6000 livre életjáradékot kapott. Csupán 100,000 livre évdíját nem bántották, a melyet XIV. Lajos rendelt neki; mert a külföldi fejedelmeknek adott subsidiumok csak azon fejedelmek elhunytával szabadulnak fel.[2058]

191 HOLLANDI GÚNYKÉP LAW BUKÁSÁRÓL.[2059]

A rodostói udvar jövedelme amúgy is megcsappant. Virmond császári követ, hogy Rákóczinak ne legyen pénze izgatásokra, a portától a taïn (subsidium) leszállítását követelte, s Ibrahim nagyvezír nem mert ellenkezni. A havi 2000 piaszter segítséget pár hét alatt leszállította 1500-ra, majd ezerre, s most tavaszszal végre is 1500 piaszterben állapodott meg, vagyis napi 65 piaszter helyett 50-et adott.[2060] A fejedelem ez ellen nagyon találóan és méltóságosan tiltakozott, mire a nagyvezír, külön ajándékképpen, három erszény pénzt küldött neki azzal a biztatással, hogy időnkint hasonló módon segítenek rajta. Ilyen körülmények közt Rákóczi nem bánta volna, ha többen is fölcsapnak Bercsényi László katonái közé. Támogatta is ügyét a török minisztereknél, de elutasították, mert nem válnék a nagyúr dicsőségére, ha vendégei más uralkodónál keresnének szolgálatot. Pedig Rákóczi és társai erre nem gondoltak, a névtelen hősökkel pedig ki törődött volna?[2061] A reisz efendi nem ellenezte, hogy ezeket összegyüjtsék a Dardanellák váraiban s közülök márcziusban százat, júliusban pedig magával Bercsényi Lászlóval még háromszázat útnak is indítottak; de csak a fele volt magyar.[2062] Velök ment a kis Esterházy Bálint-József,[2063] egyetlen fia Antal úrnak, a ki néhány hónapja szintén csatlakozott a rodostói száműzöttekhez. Antal úr szép, fiatal lengyel asszonyt hozott magával, a ki szerette a mulatságot. «Nekünk – Mikes szerint – ilyen kell az unalmas Rodostóra.» Ellenben Forgách Simon a nyáron otthagyta őket. «Nekem úgy tetszik – szólt megint Mikes, – hogy illendőbb lett volna a többivel itt szenvedni, mivel semmi rövidsége nem volt. De kiki a maga kádjáról dézsmál.»[2064] A kegyelmet kereste,[2065] 1730-ban mégis lengyelországi száműzetésben halt meg. Bonnac is megírta a fejedelemnek,[2066] hogy hiszen csak olyan jól ismeri az európai viszonyokat, mint ő s így tudhatja, hogy Európának egyetlen egy helyén sincs nagyobb biztonságban, mint a török birodalomban.

192. LAW BANKJEGYE.

Augusztusban a fejedelem a bujdosókkal megint pár napot töltött a jedzsikői fürdőben, majd kirándult egy valamivel távolabb lakó török úrhoz, a ki meghítta igen jó vadászterületére. Ott látta először, hogyan halásznak bivalyokkal. Tudniillik vagy húsz bivalyt hajtottak be a tóba, fölkeverték velök a tó vizét s azután a sárból az emberek kézzel fogdosták ki a halakat. Csak két napig maradhattak ott, mert a sok eső miatt ki sem bújhattak a sátrak alól. A basához tett kirándulás és a taïn leszállítása adhatott okot arra a sületlen mendemondára, a mit német lapok ebben az időben a fejedelem kegyvesztettségéről írtak.[2067]

A fejedelem azonban szeptember 9-ikén[2068] már megint «otthon» volt Rodostóban, a melynek belső életével, lakosainak szokásaival a bujdosók már apróra megismerkedtek.[2069] Arra az idétlen hírlapi czikkre mintha csak válasz volna Mikes költeménye:

«Lakunk partján a tengernek,
Töltjük napját életünknek.
Annak gyakran nagy zúgását
Halljuk s látjuk hánykodását.
Abban nagy halak játszanak,
S örömükben ugrándoznak.
De a parton a kik laknak,
Szomorúan sóhajtoznak:
Régen napot jönni látjuk
A tengerből s azt sóhajtjuk…
…Minden tetszik bujdosónak
Hazáján kívül soványnak…»

IX.
«NAGYSZERŰ ÁLMOK.»
– 1721-1722. –

EGY ÍZBEN Rákóczi nagyszerű álmoknak nevezte azokat a gondolatokat, a melyek Európa ügyeinek szemlélése közben foglalkoztatták. Rodostóban tudta meg igazán, hogy az élet álom; de álomra mindig abban a hitben hajtotta a fejét, hogy ébredéskor erős munka vár reá.[2070] Azt hitte, ebben a munkában a franczia udvarnál most már felesége is segítheti. A fejedelemasszony odahagyta Varsót s október 4-ikén Meauxból, Bossuet egykori püspöki városából jelentette Dubois érseknek, miniszternek és bíbornoknak, hogy Francziaországba érkezett s az oda 45 kilométerre levő Párisban fog letelepedni.[2071] 9-ikén Béthune marquisné már megkérdezte az öreg orléansi herczegnét, a fejedelemasszonyt mikor fogadja. Az öreg asszony nagyon haragudott, minek jött ide. Az ő tanácsára történhetett, hogy Rákócziné a Chasse-Midi párisi apáczakolostorba húzódott vissza.[2072] «Adja Isten, hogy ez megtérését jelentse» – sóhajtott Liselotte.[2073] Később hallotta,[2074] hogy mikor bevezették szobájába, megdöbbenve állt meg. «Meglátjátok – szólt cselédeihez – innen nem költözöm ki élve. Ezt a szobát láttam én varsói álmomban, mikor álmomban megmérgeztek.» Olyan sejtelem, a mely csakhamar valósúlt.

Rákóczinak egyelőre csak azokkal a párisi hírekkel kellett beérnie, a mit októberben Mehemet effendi török követ hozott.[2075] Ezek nagyon érdekelték volna, mert arra kérte az effendit, hogy az ő érdekében is beszéljen Duboisval; Mehemet azonban oly csekély jóindulatot tanúsított a fejedelem iránt, hogy jobbnak látta elhagyni az egészet; azt pedig nem ajánlhatta, hogy visszahívják Francziaországba, mert ez a porta szándékaival ellenkezett.[2076] Csak annyit jelentett Párisba, hogy a szultán megengedte a szentsír temploma kápolnájának kijavítását. Ezzel kapcsolatban a fejedelem emlékiratot adott be a nagyvezírhez[2077] és kifejtette, hogy ha a porta a dulcignoi viszály következtében háborúba keverednék Velenczével, megint csak úgy járna, mint a legutóbbi hadjáratban, mert a császár újból beleavatkoznék. Várakozzék tehát addig, míg szert tehet szövetségesekre. Tanácsának nagy része volt abban, hogy a háború elmaradt. November közepén viszont De Bonnachoz küldött egy emlékiratot azzal a kérelemmel, hogy azt Dubois bíbornokkal közölje s rábírja, hogy a keleti keresztények védelméről jobban gondoskodjék. A követ megírta a fejedelemnek, hogy nem tartaná illőnek, ha ebben az ügyben a portánál bármily lépést tenne. Mivel azonban mégis tehetett s a követ félszeg helyzetbe juthatott volna, ha a nagyvezír ez ügyben kérdést intéz hozzá, deczember 14-ikén az emlékiratot elküldte Duboisnak.

A fejedelem szerint a követ dicsőséget szerzett a jeruzsálemi templom ügyében a római szentszéknél s a portánál elért sikerrel. Ebből látszik, hogy a porta nagyra becsüli a franczia király hatalmát s így újabb engedményekre is hajlandó lehet; mert a császári hatalom növekedésével szemben a franczia barátságra szüksége van. A nagyvezír, mint utolsó találkozásakor neki mondta, jogosan aggódik a pozserováczi békének a császári kereskedelemre és tengerészetre vonatkozó pontja miatt. Ha a keresztények veszedelme és Olaszország romlása nem járna vele, Francziaország kölcsön adhatná a portának az afrikai hajókat, hogy azokkal rontsa le a császárnak nápolyi fölszereléseit. A miniszter nem szegezheti szemeit mereven a jelenre, hanem időnkint a jövőre is kell tekintenie. Szomorúan szemléljük ebben az országban szent vallásunk állapotát. A vallás, melyet a király pártfogása alatt teljesen szabadnak mondanak, sokkal jobban fejlődhetnék, ha a szent congregatio jobban lelkesednék érte s ha a görögök és az örmények szelleméhez jobban alkalmazkodnék. A jezsuitákat és franczia kapuczinusokat kivéve, a szerzetesek mind olaszok és nem dolgoznak az Úr szöllejében. Politikai szempontból emelné a franczia király dicsőségét és jámbor hírét, ha a franczia misszió elfoglalná az összes perai és galatai missziókat s az apostoli vikáriust a király jelölné ki, a mi nem jelentene szakítást Rómával. Rómának mindenesetre tetszenék, ha franczia pártfogás alatt a görög egyházat egyesíteni lehetne a rómaival. A követ azonban fanyaron jegyezte meg, hogy a konstantinápolyi három olasz plébános helyébe a pápa bizonyára nem enged be francziákat; s nagyon kétséges, hogy a visszavonúlt dominikánus Gallani helyébe is kinevezi-e a pápa apostoli vikáriusnak a szintén dominikánus, de franczia d’Ussont. Dubois agyonhallgatta Rákóczi emlékiratát.[2078] Pedig a fejedelem «nyerget is tett a lovára».[2079]

193. TÖRÖKORSZÁGI KERESZTÉNY KERESKEDŐ.[2080]

Miközben a válaszra hiába várakozott, 1722 első napjaiban Rákóczi elküldte titkárát de Bonnachoz s elpanaszolta, hogy a törökök nem gondoskodnak róla tisztességesen. Már elvesztette azt a reményét, hogy megváltozik a kormány s vele az ő helyzete. Néhány barátja biztatja, hagyja oda Törökországot, mert Francziaországban szívesen fogadják s e végből egy franczia kereskedelmi hajót küldenének elszállítására. Azonban elmenetele két dologtól függ. Kéri a követet, tájékozódjék a nagyvezírnél, hogyan fogadnák a nagyúr államaiból való eltávozását. Magyarázza meg neki, hogy Rákóczi Franczia- vagy Spanyolországban a portának sokat használhat; ennek következtében eszközölje ki segélypénze fölemelését valamely rendkívűli segélylyel együtt. A követ az első kérést nagyon kényesnek tartotta, de remélte, hogy a második teljesedhetik, mert hiszen a lapok is írták, hogy ügynöke (Brenner) elsikkasztotta pénzét s így az eddiginél nagyobb segítségre szorúl. A fejedelem másodszor is elküldte titkárát Bonnachoz. Hivatkozott a hírlapokra, melyek szerint Franczia-, Spanyol- és néhány más ország a császártól elvenni akarják Nápolyt és Szicziliát s ezzel a két királysággal kárpótolják Stuart Jakab angol trónkövetelőt. Mivel ennek következtében a török-német béke szilárdabb lett (mert ilyen körülmények közt a császáriak nem támadhatják meg Törökországot), barátjai Nyugat-Európába hívják, hogy tervökben ottan segítse őket. A dolgot nem akarja elsietni; de mindenesetre jó volna, ha az események színteréhez közelebb folytathatná levelezéseit. Ugyanakkor eleget tehetne fogadalmának is, hogy elzarándokoljon Jeruzsálembe. A nagyvezír kijelentette, hogy ő semmi bizonyosat nem tud a hatalmak tervéről, de ha igaz is, akkor sem tanácsolná Rákóczinak, hogy a török birodalmat elhagyja, vagy a főváros közeléből eltávozzék; mert némelyek ezt arra magyaráznák, hogy a török elégedetlen a békével s türelmetlenűl lesi az alkalmat, hogy visszaszerezze a mit elvesztett. Azt azonban tapasztalatból tudják, hogy szükséges lekötniök a császár erejét valamely oldaltámadással; ha tehát ennek ideje eljön, a maguk és Rákóczi érdekében szükséges szemmel tartaniok Magyar- és Erdélyországot. Biztosítja tehát, hogy ha a császárt Franczia- és Spanyolország bármily ürügy alatt megtámadnák, a török sereg késedelem nélkűl támogatná őket.

A követ ezek után nagyon aggódott, hogy a fejedelem titokban elutazik azon a kereskedelmi hajón, a mely Francziaországból az ő rendeletére már meg is érkezett a konstantinápolyi kikötőbe. A porta gyanúba foghatná, hogy ő szöktette meg. A kereskedővel tehát, a kinek neve alatt küldték a hajót, azonnal szállítási ügyletet kötött s így a hajót elvonta rendeltetésétől.[2081] Egyébiránt tudhatta volna, hogy Rákóczi, ha elhagyja, csak nyiltan hagyja el a török birodalmat. Túl volt már a koczkáztatások és a kalandok korán. Ezt bizonyítja Dubois bíbornokhoz februárius 24-ikén intézett emlékirata is,[2082] a melyről bevallja, hogy naiv és őszinte bizalommal, de elszigetelt helyzetében az európai viszonyoknak kellő ismerete nélkül írta. Maga mondja, hogy Törökország az egyetlen hatalom, a mely megvédelmezi őt azoknak bosszúja elől, kik nem annyira személye, mint öröklött vagyona miatt törnek reá. Azonban a néhai franczia király még dédapját megtisztelte a szövetséggel, tehát semmi sem csökkentheti azt a lelkesedést, a melylyel háza viseltetik Francziaország iránt. Türelemmel viseli sorsát s aláveti magát a gondviselés akaratának; bármi éri, vakon bízik benne.

Emlékírata inkább politikai szemlébe, mint egy miniszter asztalára való tanulmány; azonban akadémikus jellegű fejtegetéseihez a maga politikai szempontjából is mélyreható következtetéseket fűzött. Elmondja, hogy a négyes szövetség nem érheti el czélját: Európa békéjének és nyugalmának biztosítását; Spanyolország nem járúlhatott hozzá őszintén, s a cambrayi kongresszus maig sem tudott határozni. A spanyol és franczia királyi házakban történt eljegyzések megváltoztatják a tengelyt, a mely körűl a gépezetnek forognia kell s a két országot ismét egymásra utalja. Mikor – Richelieu és Mazzarini idejében – Spanyolország és a császárság az Ausztriai Ház alatt egyesűlt, Francziaországnak mind a kettővel szemben kellett állnia s messze földön – Svédországban, Erdélyben – keresnie szövetségeseket. Erdélynek köszönhette, hogy a császár erejét megoszthatta. Francziaország hadserege, ipara, kereskedelme, művészete, jóléte felvirágzott; de azonnal hanyatlani kezdett, a mint szövetségeseit elhanyagolta. Az ország népessége fogyott, ipara, kereskedelme, külföldi befolyás alá kerűlt s a hadsereg, a melyet (hogy szövetségesekre ne legyen szükség) 600,000 főre növeltek, a földmíveléstől a népet elvonta s tönkretette. A bajok eláradtak, mint a patakok, s papirosgátakkal nem védekezhettek ellenök. A mellett, akármily nagy volt a franczia hadsereg, I. Lipót elfoglalhatta volna Spanyolországot, ha ebben a magyarok fölkelése nem akadályozza. A fejedelmek és miniszterek azóta is ki vannak téve csalódásoknak, ha Mazzarininek nem hiszik el, hogy a jó barátban már a jövendő ellenséget sejthetik. Nemcsak a jelennel, hanem a jövendővel is kell törődni.

Francziaországnak békére van szüksége, hogy kereskedelmét, pénzügyeit rendezhesse; de saját érdekén kívűl a szövetségesekét is feláldozná, ha egy eshető háborúban támadás helyett védelemre szorítkoznék. A spanyol-franczia dinasztikus házasságok következtében a két monarchia egy család, egy nép s mind a kettőnek egy az érdeke; de harmadiknak Sardiniát kell bevenniök a szövetségbe. Meg lehet bocsátani, ha Olaszország államainak felosztásakor a négyes szövetség nem gondolt a spanyol-franczia dinasztikus házasságokra. Képzelhetetlen, hogy a császár, a ki akkor Szicziliát kapta, Don Carlos infánst megtűrje Firenzében és Parmában. Nyíltan vagy leplezve hűbéresévé teszi; vagy régi szokása szerint, Macchiavellit követve, fölingerli a gyöngébbet, hogy ürügye legyen megrohanni. Don Carlost a sardiniai király egymaga nem mentheti meg, Spanyolország hajóhada pedig s Francziaország hadserege későn érkezhetik segítségére. Azonban Francziaországot a császár ellenében másrészt a levantei kereskedelem ügye késztetheti háborúra. A hollandok és az angolok már is érzik az ostendei császári kereskedelmi társaság versenyét. A császárnak csak 3-4 esztendei nyugalomra van szüksége, hogy a francziák a Bécsben fölállítandó levantei társaságról beszélhessenek.

194. MÁRIA TERÉZIA GYERMEKKORI ARCZKÉPE.[2083]

Csalódnak, a kik azt hiszik, hogy az Ausztriai Ház bukása előestéjén áll. Az összes tünetek arra vallanak, hogy e Ház fiúságának kihalása esetében a birodalmi választók osztatlanúl adják a hatalmat annak, a ki a császár leányát (Mária Teréziát) elveszi. S ha egyes kis királyok nem ösmerik el vezetőjüknek, Francziaország kitérhet-e a viszály elől? A választók egy nap azt mondhatják, hogy Elsasst a császárság alkotmányának ellenére kapta meg s azt akkor az Ausztriai Ház örököse sereg élén követelheti vissza, hogy családi birtokká tegye. Magyar- és Csehország azonban azonnal fölkelne és elszakadna, ha az utód a császár örökjogánál fogva követelné. Az Ausztriai Ház több oknál fogva koczkáztatja ezeket az országokat; de a mostani császár Magyarországgal szemben elődeinél jobb kormányzati rendszert követ. Adományokkal fűzi magához a papokat, nemeseket, főurakat. Mindenben sokkal jobban kedvez nekik. Csapatai közt tökéletes fegyelmet tart. Házának fiúágon való kihalása esetében biztosította a királyválasztás szabadságát. Ezek után nyugodt lehet, hogy az urak nem választanak az ő Háza érdekeivel ellenkező módon.

A viszonyok másképpen is háborúba sodorhatják Francziaországot. Hiszen a császár most is spanyol királynak nevezteti magát, grandokat és aranygyapjas vitézeket nevez ki, a mi azt mutatja, hogy számít a spanyol monarchia egy részére. A nagy távolságokban levő dolgok fölismerésére messzelátó szükséges. Hogy Francziaország a bekövetkezhető eseményekkel szemben biztosítsa önmagát, tudnia kell, mostan miben áll az Ausztriai Ház ereje. Igen szépen fejtegeti Rákóczi, hogy a földrajzi viszonyok és a belső, rendezett állapotok miként emelik vagy gyöngítik egy-egy állam erejét. A török hódítás korában a határok eltolódása pl. Magyarországot, a kereszténység védőbástyáját, kiszolgáltatta az osztrákoknak, kik ellen most sincs biztosítva. Ellenben az Ausztriai Ház monarchiája Magyar-, Cseh- és Morvaországgal, valamint Sziléziával kiegészítve, földrajzi helyzeténél és belső viszonyainál fogva, erős lett. Az egymás közt egyenetlenkedő birodalmi fejedelmek fedezik Francziaországgal szemben s pénzért mindig ellátják katonasággal. A monarchia népes és termékeny. Gyárakat alapítanak benne s kereskedelme erősödik. Nem lehet tudni, erejében bízva, egy nap mit tehet. Azonban erején kívűl gyöngeségét is szemügyre kell venni s a ki Ausztriát támadni akarja, tudnia kell, régebben hol és milyen sikerrel támadták.

195. GYÖRGY ÁGOST WALESI HERCZEG.[2084]

Francziaország a Habsburgokkal szemben leginkább akkor szállhatott szembe, mikor az erdélyi fejedelmek – Bethlentől az emlékirat szerzőjéig – szövetségesei voltak. Ezek a fejedelmek oly nagy monarchiával szemben nem voltak elég hatalmasak; de támadásuk veszedelmes volt, mert rövid idő alatt Bécs kapuja előtt, Morvaországban és Sziléziában portyáztak s ezeknek népeit fölkelésre szólították. Az uralkodóházat olyan válság elé állították, hogy az örökös tartományok védelme végett hadait vissza kellett hívnia Olaszországból s a Rajna mellől és lemondania Spanyolországról. Hír szerint a franczia király Sziczilia és Nápoly királyságokat Szent György lovagjának (III. Stuart Jakab spanyol trónkövetelőnek) akarja adni, a mi által veszélyezteti György Ágost walesi herczeg trónörökösödési igényeit. Mantovát és Padovát elvenni s Ausztriát meggyöngíteni, saját uralmát pedig a Földközi-tengeren biztosítani törekszik. Olasz szövetségesein Franczia- és Spanyolország, a czár és az erdélyi fejedelem megnyerésével segíthet. A czár Párisban már hajlandónak mutatkozott a föllépésre. Csapatainak átvonúlását a lengyelek akarva sem akadályozhatnák meg. S ha igaz, hogy Nápolyt és Szicziliát a császár Stuart Jakabnak engedi át, úgy a császár az elől sem térhetne ki, hogy Erdélyt Rákóczinak adja vissza. Ha a cambray-i kongresszus másképp gondolkodik is, világos, hogy jobb volna, ha a császár Erdélyt kényszerítő eszközök nélkűl adná vissza. Halála után, mikor nemcsak Magyarország, de Cseh- és Morvaország, valamint Szilézia is elszakad házától, Erdélyt úgyis helyre kell állítani. Sem a fejedelmek, sem minisztereik nem teljesítik kötelességöket, ha csak a saját maguk nyugalmáról gondoskodnak. Ha egyszer elismerik az erdélyi fejedelem követelésének igazságos voltát, semmi sem könnyebb, mint a maga helyén és idején rámutatni a helyreállítás eszközeire. Itt azonban ő oly szomorú helyzetben van, hogy előterjesztéseire hat hónapnál hamarabb választ sem remélhet.

A kik, mint Dubois, a fejedelmet nem ismerték személyesen, könnyen napirendre tértek javaslatai fölött; de jobb ismerősei azok közé számították, a kik mindenkor készek a legnagyobb feladatokra. Május 24-ikén Rákóczi azért fordúlt újabb emlékirattal [2085] az orléansi herczeghez. Érezte, hogy a négyes szövetség az európai reakczió kútforrása. Szerinte, ha a cambray-i kongresszus is mindjárt kezdetben hozzájárúl, a császári követek nem találtak volna Cambrayban elég magas paripát, hanem legalább is tevehátról beszélnek a többi hatalmassággal. Így azonban Windischgrätz császári követ szertartás nélkűl vonúlt be s a bécsi minisztertanács előszedi udvari szótárából a legélesebb jelzőket, hogy a franczia kormányzót tárgyalásainak méltányos és őszinte voltáról biztosítsa.

A fejedelem – az orléansi herczeghez beadott emlékiratában – kifejtette, hogy Francziaország igazi érdekei Magyarországban vannak, nem Ausztriában. Ő maga jobban szeretné életét abban a homályban végezni, a melyben a gondviselés oly régóta tartja. A háború elveinek és saját lelkiösmeretének ellenére nem akart zavarokat támasztani hazájában. Nem akart meggyújtani olyan szalmát, melynek tüze kelleténél tovább terjedhetne. Tudja, hogy a porta akarja is, bírja is őt segíteni, sőt nyilt háborút kezdene érdekében, ha Franczia- és Spanyolországok segítenék, hogy a császárt rászorítsák a négyes szövetségben a toscanai örökség iránt fölvállalt kötelezettsége teljesítésére.[2086] Ez ugyan tetszetős, de nem használna sem Francziaországnak, sem Rákóczinak. Mert a törökök nem hajlandók a fejedelmet a megígért keresztény hadtest élére állítani, saját katonáik pedig keresztény vezérnek és tiszteknek nem engedelmeskednének. Különben is csak nyaranta szolgálnak, télire hazamennek családjaikhoz. Ezt akkor is megtennék, ha egész esztendőre fogadná fel őket; hazaszökdösnének s hol találna annyi embert, a ki visszahajtaná őket a táborba? De meg télen se mondanának le a nyáron megszokott zsákmányról. Portyázásaikkal, dúlásaikkal elpusztítanák erdélyi fejedelemségét és szegény hazáját. Még óriásibb akadály, hogy a nagyúr és miniszterei a visszahódított Magyar- és Erdélyországot a török birodalomhoz akarnák csatolni. Ezt nem vallják be, de győzelem esetén megtennék; s ha vonakodnának is, a diadalaira büszke katonaság rákényszerítené őket. Hiszen a közönséges törökök Magyarországról mint hazájukról és apai örökségükről beszélnek, mert ennek a földje s népe valaha nekik adózott s a várak őrségei köztük voltak felosztva. Ez történnék, ha a törökök győznének; s ha vesztenének, ez két-három hadjáratba kerűlne.

Nem mozdúlt volna ki francziaországi magányából, ha a törökök valóban beérik annyival, hogy pénzt és fegyelmezett keresztény hadtestet adnak a magyarországi fölkelésre. De mivel mellékes czélzatokat vett észre s látta, hogy felelős vezért nem ismernek, abbahagyta a dolgot s ennek okát nemrég a nagyvezírnek is mondta.

Szeretné, ha Franczia- és Spanyolország csak nyugodtan néznék azt a darabot, a melyet a czárral ő játszanék Magyarország színpadán. Ebben a töröknek csupán annyi szerepe volna, hogy Rákóczit pénzzel segítse, tavaszszal kitűzze a lófarkas lobogót s kiszellőztesse, de a Drinápoly körűl levő tábori pavillonokat őszszel megint becsukja. Csak haragos Jupiternek mutatkozzék, a ki kezében tartja mennykövét, de nem sujt vele. A törökök azt szeretnék, hogy ennek a tervnek és a török érdekeknek ő nyerje meg a czárt; de Rákóczi többet várt az orléansi herczeg diplomácziai lépéseitől. Hiszen a czár a dicsőséges nystädti béke után is folytatja fegyverkezéseit s úgy látszik, a császár ellen készűl. Ha Francziaország még barátságban él Angliával, iparkodjanak rávenni a czárt, hogy elsímítsa a holsteini és a mecklenburgi ügyet. A czárt mind a két herczeghez rokoni kötelékek fűzték; lánya a holsteini, unokahuga, Anna, a mecklenburgi herczeghez ment férjhez. Ezen a réven mind a kettőnek ügyeibe beleavatkozott, s uralmát az Elbéig és a Balti-tenger déli részéig akarta kiterjeszteni. Bécsben csalódva, mind a két herczeg hozzá folyamodott; amaz, hogy visszanyerje, emez, hogy a császár ítéletével szemben megtartsa uralmát. Rákóczi nem szerette volna, ha miattok a czár olyan háborúba fog, mely egyedül a császárnak használhatna. Jól tudta, hogy a bécsi udvar szívesen fogad el segítséget a birodalmi herczegektől és örűlne neki, ha Mecklenburgban háborúra kerűlne a dolog. Ott úgyis a hannoveri és a szövetséges csapatok csinálnának rendet, mialatt a császári csapatok csöndesen maradnának Olaszországban. Mecklenburgba szárazföldi úton a czár csapatai csak Lengyel- és Poroszországon keresztül vonúlhatnának, mi nagyon költséges, de bajos is, mert útközben fegyverhelyekre nem számíthatnak. Tengeren át a hajók évente csak négy hónapon át (?) közlekedhetnek. Ha az oroszok egyszerre vizen és szárazföldön törnének Mecklenburgra, ezt a terméketlen kis tartományt csakhamar kiélnék és ellenséggé tennék. Ha a czár elfoglalja ezt és Holsteint, bizonyára őrséget hagyna benne, seregét pedig hajókon hazahozná. De ezt a játékot évenkint újra kellene kezdenie, a mi az egész világot nyugtalanítaná és csak a zavaroktól távol álló császárnak használna.

Ennél többet érne, ha az orléansi herczeg rábeszélné a czárt, hogy Rákóczi visszahelyezése végett a szultánnal szövetkezzék. Ezzel a czár Németországban is czélját érné. A császárt olyan helyzetbe sodorná, a milyenben XIV. Lajos volt a gertruydenburgi tárgyalások alatt; vagyis kényszeríteni lehetne mindenre. Megadna mindent, a mit tőle a holsteini és a mecklenburgi herczegek részére követel.

196. FRIGYES VILMOS POROSZ KIRÁLY.

A czárnak a magyar háborúból nagy haszna volna. Az egész lakosság melléje állna. Az ország termékeny és gazdag. Oroszországgal Ukrajnán és Podolián keresztűl az összeköttetés könnyű; mert nem áll útban egy hatalom sem, a lengyelek pedig sohasem értenek annyira egyet, hogy a czár átkelését vitássá tehetnék. Tízezer emberrel Magyarországban többet tehet, mint másutt nyolczvanezerrel, s három nyáron át ütközet nélkűl is békére kényszerítheti a császárt. A magyar nemzet ugyanis bizonyára oly erősen szorongatná a császári csapatokat, hogy azoknak téli szállásokra az osztrák örökös tartományokba, Cseh és Morvaországba kellene vonúlniok; mert a magyar várak nem elég nagyok erős helyőrségek befogadására. A hadjáratban a császáriak kénytelenek volnának megosztani erejöket. A török miatt Belgrád előtt tekintélyes hadtestet tartanának; de ezt a szerbek olyképp vennék körűl, mint Spanyolországban néhányszor a hegyivadászok (miquelets) tették a francziákkal. Évenkint betegség és inség miatt is sokan elvesznének. A szerbek ugyan a mult szabadságharczban a császárhoz csatlakoztak, de azóta halálos ellenségei lettek. Rákóczinak; mióta Törökországban van, gyakran felajánlották szolgálataikat. Mihelyt hallanák, hogy jönnek a muszkák, a kik szintén görög-keletiek, úgy fogadnák őket, mint a szabadításukra érkezett Messiást.

Franczia- és Spanyolországok az első esztendei hadjáratot csak nyugodtan szemlélnék, de bizonytalanságban tartanák a császárt. Fegyverkeznének, Olaszország, Németalföld és Elsass határain csapatmozgalmakkal tüntetnének s ekként meggátolnák a birodalmi fejedelmeket, hogy csapataikat a császár rendelkezésére bocsássák. Majd, a czárral megállapodva, fölajánlanák közbenjárásukat s azon fél ellen nyilatkoznának, a melyik azt el nem fogadná. Képzelni sem lehet, hogy a bécsi udvar ellenszegűlne; sőt az ajánlatot segélyforrásnak tekintené s föltétlenűl résztvenne olyan kongresszuson, a melynek egyik föladata az Ausztriai Ház örökösödési jogának szabályozása volna. A mecklenburgi s a holsteini herczegek is ezen a kongresszuson nyernének elégtételt.

Rákóczi könnyűnek találta tervét. A gépezet működésbe hozatalára elegendőnek tartotta, hogy – időnyerés végett – vontassák a cambrai-i tárgyalásokat. Késznek nyilatkozott, hogy a czárnál, a franczia követtel egyetértve, előmozdítsa az ügyet. Figyelmeztette e végből az orléansi herczeget, hogy a czár és miniszterei mennyire szeretik a magyar bort. Annak idején Mencsikov ezt tőle is szívesen fogadta. Jó volna, ha erre a czélra Franczia- és Spanyolországok két-háromszázezer tallért áldoznának. Udvarias ajándékokat maga a czárné is elfogad. Ha a két ország helyesli eszméjét, Rákóczi Francziaországba menne, hogy tervét részletesebben kifejtse. Onnan átmenne Spanyolországba, sőt – ha kell – a czár udvarába is. A porta már megmondta, hogy akaratának ellenére nem tartja őt vissza. A nagyvezír tudja, hogy komoly tervei vannak és így szívesen beleegyeznék utazásába. A hannoveri miniszterek mindig császári érzelműek voltak, titkot pedig nem tartanak; azonban fejedelmök I. György Lajos, mint egyúttal Anglia királya, hasznot látna a dologból s így nem kerűlne nagy fáradságába, hogy a hannoveri miniszterek nélkűl kezdjen tárgyalást.

Az orléansi herczeghez intézett emlékiratában a fejedelem még szeretett volna kiterjeszkedni azokra az okokra is, a mik a czárt egy németországi háborúba késztethetnék; mert ily háborúba a császárt is belebonyolítaná s magyar vállalatát is végrehajtaná. Párisban a czárral folytatott beszélgetése erre sok reményt nyújt neki. A czár akkor sokban helyeselte javaslatait; mivel azonban még hadakozott a svédekkel, azt válaszolta, hogy egyszerre nem akar két nyúlat kergetni. De bármit remélhetett is, Rákóczi semmire sem akart vállalkozni addig, míg az orléansi herczeg elhatározását nem ismeri. Eléggé lehangolta, hogy ezt hat hónapnál előbb nem tudhatja meg.

Nem csüggesztethette, hogy a czár Németország északi partjain keres föladatokat, mert remélte, hogy, éppen ennek következtében, előbb-utóbb ellensége lesz VI. Károlynak, ki amúgy sem akarta őt elismerni császárnak. Azt hitte, Németországban már első lépése is annyi nehézségbe ütközik, hogy tekintetét önkéntelenűl Magyarországra fordítja. De a fejedelem nem hiában mentegetőzött a régens előtt, ha terve idejét múlta. Elismerte, hogy Rodostóban nem tájékozódhatik Európa dolgaira nézve. Péter czár valóban nem állította élére a mecklenburgi és a holsteini herczegek ügyét. Elestek tehát az ehhez fűzött tervezgetések is és így a régensnek sem tetszett az a terv, a melytől Rákóczi Francziaországnak is hasznát és dicsőségét remélte. A régens nem kívánta odautazását sem, a mire pedig Rákóczi segitséget kért tőle; mert «helyzetének alacsonysága és megaláztatása ahhoz a mindennapi kenyérhez köti, a melyet Isten azoknak kezéből nyújt, a kikhez hajlandóság s édes gyöngéd barátság semmiképpen sem fűzi». «Azonban – tette hozzá, mintha enyhíteni akarná nyilatkozatát – a hála arra kötelezi, hogy csodálja a törökök magaviseletét.»

Fejtegetéseit azonban félbeszakította, mert észrevette, hogy egy nagy monarchia kormányzójának ír s különben is észrevette, hogy a barátság heve tollát, mely olyan őszintén fejezte ki szivének őszinteségét.

Ez a memorandum egymaga is elegendő volna, hogy irodalomtörténetünk Rákóczival, mint politikai íróval foglalkozzék.

X.
SZOMORÚ NAPOK.
– 1722. –

LE ROUX abbé, lazarista szerzetes, márczius huszadika táján hírül hozta a fejedelemnek, hogy a fejedelemasszony Párisba érkezett. Az abbé egyszer már Lengyelországból is hozott üzenetet úrnőjétől s járt Perzsiában is, a melyet a czár most készült megtámadni. A konstantinápolyi császári követség tehát gyanakodott, hogy mostan is fontosabb küldetésben jár s a franczia kormány üzenetét hozza.[2087] Ez azonban nem valószínű. Az abbé alkalmasint csak a fejedelemasszonyról s néhány párisi ösmerőséről beszélt a fejedelemnek; pl. Conti herczegnéről, ki most válik az urától;[2088] Maine herczegről, kivel az orléansi herczeg és Dubois már kibékült, de a király még nem fogadta;[2089] Toulouse grófról, ki a fejedelem anyagi ügyeit rendezi; Tessé tábornagyról, a ki a grangei kamaldoliakhoz kívánkozik[2090] stb. Az abbé azután ott is maradt a rodostói udvarban s a fejedelem házi papja lett.

Alig négy hét mulva, április 15-én újabb, de szomorú hír érkezett Párisból. Nem kellett többé kérdezni:

«Búbánatos szőke asszony, kékszemű,
Meddig lesz még a te sorsod keserű?»

Vaskaliczkája nem csillogott, ragyogott, mert már nem volt aranyos,[2091] mint Bécsben. A telet Rákócziné udvarhölgyével, Landenberg kisasszonynyal a legnagyobb visszavonúltságban töltötte a párisi Chasse-Midi apáczakolostorban. Csak néhanapján látogatott el unokanénjéhez, a kedves öreg orléansi herczegnéhez, a ki annyi szeretettel tudta megbocsátani gyöngeségeit. Még februárius 11-én is nála volt; 17-én friss jó egészségben kihúzatta egy fogát, hogy másikat tétessen helyette, de az ejtett seb következtében lázt kapott s orvosság, három érvágás sem segített rajta. Másnap este hét órakor az erős, termetes asszony meghalt élete negyvenkettedik évében.[2092] 20-án a kolostor templomában temették el.[2093] Nénje tizenkét napig gyászolta,[2094] s a szomorú hírről 26-án értesítette a hessen-rheinfelsi herczeget és Rákóczit, a kit fia gyanánt szeretett.[2095]

A fejedelem őszintén megsiratta a feleségét, a ki miatta volt olyan szerencsétlen. Boldogságuk nagyon rövid ideig tartott; tizenegy esztendeje nem is látták egymást. A fejedelem sohasem felejtkezett meg háztartása ellátásáról, de nagyon bántotta, hogy ennek a kötelességének a bujdosásban nem igen tudott megfelelni s a fényűzéshez szokott asszony szükséget szenvedett.[2096] Az utolsó levélcsomagot, a melyet márczius 15-én küldött, felesége halála következtében felbontatlanul és – a pestis miatt – eczetbe mártva, megfüstölve kapta vissza.[2097] Fiai is szegényesen éltek Bécsben. Anyjukért csak úgy ölthettek gyászruhát, hogy gróf Bonneval tábornok adta kölcsön a szükséges összeget.[2098] Ellenben Rodostóban a fejedelem mindenkinek fekete ruhát csináltatott. «A micsoda állapotban vagyunk – írta Mikes,[2099] bizonyos, hogy hozzánk illik a gyász, ha szinte senki haláláért nem viselnők is…» A fejedelem addig nem akarta elhagyni a pestises várost, míg feleségéért a gyászmiséket el nem mondatja s emlékezetét vallásos módon meg nem üli.[2100] Le Roux gyászmiséje alatt csöndesen olvashatta azt az imádságot, melyet önmaga írt:[2101] «Szenvedni vagy meghalni akart, Istenem, a te kedves lányod, kinek szivét a szeretet nyila járta át… Urának élete szenvedés volt, szenvedésének vége a halál, halála megdicsőülés. Szenvedni és meghalni tehát azért akart, hogy egyesüljön szerelmesével.»

A halál angyala a rodostói bujdosókat utolsó menedékhelyükön is fölkereste. Április óta a pestis a városban mindjobban terjedt. Bercsényi derék jezsuita alamizsnása és öt-hat cselédje csakhamar elhúnyt. A szeretet azt sugallta a fejedelemnek, hogy a török negyedből az egészségesebb örmény negyedbe híjja és saját lakásába fogadja be jó barátját és családját; pedig már orvosa, dr. Lang is nagyon beteg volt és csak bajosan épűlt fel. A fejedelemnek két cselédje is megkapta, de kilábolta a pestist, mely a nyáron már annyira dühöngött, hogy egy nap néha százötven halottat is temettek. A fejedelem ablakai alatt minduntalan elvittek egy-egy halottat. Rákóczi maga is mosolygott, mikor az öreg Bercsényiné szentelt vízzel gyógyítgatott egy daganatot, melyet a pestis jelének tartott, de még az asszonyoknak is szégyelte megmutatni. Máskülönben júniusban még mindenki jól érezte magát az udvarban, mikor a fejedelem egyrészt maroknyi népe egészségének megtartása végett, másrészt, hogy a bujdosók le ne szokjanak végképpen a hadiéletről, parancsot adott a táborozás megkezdésére.[2102]

Június 22-én tehát a bujdosók Rodostótól két óra járásra egy nyomorúlt falu, Böjük-álli mellett egy szépen fekvő magaslaton ütötték fel sátraikat. Bercsényiék magában a faluban, egy rozoga udvarházban rendezkedtek be, Esterházyék pedig egy rodostói réten táboroztak. «A bujdosó magyaroknak – mondta Mikes [2103] – a bujdosásban is bujdosniok kell, hogy valamiben hasonlók lehessenek az Isten bujdosó fiához.» Három nap mulva a fejedelem czukrásza, reggel megfőzvén a kávét a fejedelemnek, ebéd után pestisben váratlanúl megbetegedett és harmad nap (június 27-én) a konyhától tíz lépésnyire éppen akkor halt meg, mikor az ebédet a fejedelemnek beadták.[2104] A bajt a környezetében levők is megkapták s a konyhamester két fia csakhamar szintén meghalt. Az egyszerre fellépő betegség terjedése a fejedelmet nem rémítette meg. Az a szeretet, a melylyel hívei iránt viseltetett, nem engedte, hogy elhagyja a betegeket és kis csapatát. Csak azt tiltotta, hogy – az ápolókat kivéve – az egészségesek a betegekkel érintkezzenek. Példája a betegeket is megnyugtatta; visszanyerték a gyógyulásba vetett hitöket, a melyet a szenvedők többnyire elvesztenek, s egymásután meggyógyúltak.[2105] A nevetés ugyan kiment a divatból,[2106] de augusztusban már nem volt beteg a bujdosók közt.

Augusztus 6-án, az Úr színe változása napján, gróf Esterházy Antal tábornagy, ki misét hallgatni minden vasárnap és ünnepen kijött a táborba, jó egészségben ebédelt meg a fejedelemnél. Ebéd után fájlalta a fejét, de haza lovagolt a rodostói rétre. Az aggódó fejedelem másnap kiküldte hozzá orvosát. Dr. Lang a tábornagyot eszmélet nélkül találta, s bár magához térítette, mellette maradt. 9-én személyesen jelentette a fejedelemnek, hogy a tábornagy nem pestisben, hanem forrólázban szenved s ha a válságos negyednapot kiállja, gyógyulását reméli.[2107] Azonban a válság végzetes lett.[2108] Esterházyné tizedikén, vasárnap, mindenkitől elhagyatva, egy szolga és egy kis lány kiséretében gyalog tette meg a tizenöt kilométeres útat, hogy a fejedelemnek zokogva jelentse ura halálát. A fejedelem illő kisérettel küldte vissza s gondoskodott a tábornagy eltemetéséről, a melyben kiséretével kétségtelenűl ő maga is résztvett. A rodostói kis görög templomban, a Szent Szűznek, a vizek királynéjának egyházában,[2109] Esterházy nyitotta meg a bujdosó urak temetkezéseinek a sorát.

Sírirata szerint «kemény katonasága jól megérdemelt jutalmának elvételére a seregek ura, a földi királyok királya magához szólította.» Esterházy Bálint József, kit a fejedelem kevéssel azelőtt ajánlott szolgálattételre a királyi család némely tagjának figyelmébe,[2110] diszes síremléket állított apjának, a kinek katonai erényei azonban unokájában, Bálint franczia tábornokban éledtek újra.[2111]

A java korában, élete 46. évében levő, kövér, vidám tábornagy váratlan halála s a vele járó elég aggasztó körülmények a fejedelmet is élete utolsó perczére emlékeztették. Végrendeletet akart csinálni. De alig gondolt reá, mivel tartozik bujdosó társainak, észrevette, hogy kötelességének nem tud eleget tenni. Hiszen az, amit a török kormánytól kap, csak a napi kiadásokra elegendő; s félnie kellett, hogy a szél elröpíti Francziaországban levő papirosait (kötvényeit), a miből egész vagyona áll. Szegénységének s annak érzete, hogy társairól nem gondoskodhatik, nagyon megrontotta kedélyhangúlatát.[2112]

Fenmaradt az a végrendelete, [2113] a melyet fiaihoz intézett s utóbb két kötet politikai végrendeletté bővített ki. Ezen a világon – szerinte – mindenki csak utazó s ennek meggondolása adott neki nyugalmat, hogy félelem és türelmetlenség nélkül várja kínos útja végét. Lehet, hogy ez közelebb van, mint elég erős és edzett természeténél fogva hiheti; s ő még szeretne is élni. Isten úgy akarta, hogy fiai neki köszönjék születésöket, de úgy intézkedett, hogy atyjuk és anyjuk segítsége nélkül érjenek férfikort. Az egyiket csak bölcsőjében, a másikat pedig sohasem láthatta és csak annyit tudott róla, hogy megszületett. A természet mégis beleoltotta azt az érzést, hogy gondoskodjék róluk, szeresse őket; s akármily messze vannak tőle, mégis maga előtt látja, pedig talán csak egy boldogabb világban láthatja fiait. A szeretet azt az erős vígasztalást adja, hogy mindennap a könyörület istene, minden vígasztalás atyja előtt járnak s reá bízzák földi és örök életöket. Hogy tehát keresztényiesen élhessenek, elmélkedéseket ír számukra, a miknek elveit követve, eljuthatnak abba az országba, a melyet Isten a benne hívők és az őt követők számára készített. Édes anyjuk már előre ment oda és Isten bizonyára irgalmas volt iránta; leghasznosabb és legméltóbb vágyuk az legyen, hogy majdan ott találkozzanak mindnyájan. Adjon az Isten erős hitet nekik, hogy ennél melegebben semmit se óhajtsanak. Az a vágyuk, hogy atyjukat még e világon lássák, a sok ezer veszedelem miatt aligha teljesül; de megláthatják Isten színe előtt.

197. ESTERHÁZY BÁLINT JÓZSEF ÉS FIA, BÁLINT.[2114]

198. ÖRMÉNY MENYASSZONY.[2115]

Ha meggondolják, Isten milyen irgalmas irántuk, látni fogják az ő csodálatos tetteit. Egyszer majd olvasni fogják atyjuk saját irataiból, mit tett érette Isten s akkor bizony boldogtalanok lesznek, ha Istent nem szeretik. Felejtsék el születésök minden előnyét és csak arra gondoljanak, hogy keresztények és az Isten fiai; hiszen ez egyen kívül a halál minden egyebet elvehet tőlük. Nagyon megeshetik, hogy atyjuk megvetésére tanítják őket; ezt megbocsátja nekik, csak mennyei atyjukat dicsőítsék. Nem bánja, ha azt mondják is, hogy Istennek köszönnek mindent, neki pedig semmivel sem tartoznak. Ne panaszkodjanak sorsuk miatt, hanem türelemmel, megnyugvással viseljék el mennyei atyjuk akaratát; mint a maga sorsát, az övékét is Istenre bízza, aki megvédi fiait a gazdagság, nagyság, uralkodás hiú vágya ellen.

Atyjuknak hozzájuk ez az első és talán utolsó szava. Anyjuk már megszűnt szólani, de bizonyára könyörögni fog érettök. Adja Isten, hogy megértsék azokat az atyai intelmeket, a miket isteni sugallatra könyvbe foglal. Ennél és atyai áldásánál egyebet úgy sem adhat nekik…

Hiszen a bujdosóknak még meglevő kevés vagyonkájuk is pusztúlt. Augusztusban a böjük-álli táborban meggyúladt Sibrik főudvarmester kétezertalléros sátora s egy negyedóra alatt elhamvadt. «Nem lehetett szebb égést látni, mint az volt; mert a sátor sokféle színű matériákkal lévén felczifrázva, a láng is mindenféle színt mutatott.»[2116] Az unalmas tábori életben különben nemcsak testöknek, hanem lelköknek épségét is megőrizték, de óvatosságból mindaddig maradtak, míg a hideg szél végre is behajtotta őket «kaliczkájukba», Rodostóba. A pestis ottan – egyelőre – megszűnt, de elkészűltek rá, hogy télen is kitörhet, mert Konstantinápolyban folytonosan uralkodik s a lakosok nem törődnek vele.[2117] Ennél nagyobb pestisre a rodostóiak sem emlékeztek.[2118] A fejedelem, – a hogy maga írta[2119] – a várost mostan egészen másnak találta, mint mikor elhagyta.

Rodostóba visszatérve, azonnal válaszolt[2120] az öreg orléansi herczegné május 6-iki levelére s még a rodostói örmény lakodalmak és tánczok leirásával is mulattatta nénjét. A herczegné közbenjárásának tulajdonította, hogy az orléansi herczeg, a ki ösmeri jellemét, ismét kedvezően nyilatkozott róla s nem ad hitelt a róla terjesztett rossz híreknek. Erre nézve Toulouse gróf is megnyugtatta. Anyagi ügyeinek rendezése, értékpapirosainak megmentése körül mindketten annyi érdeklődést tanúsítottak, hogy ebben a gondviselés kedvezését látta, s hitte, hogy most már valóban visszatérhet Francziaországba. Brenner prépost, a ki hibás, vagy éppen hűtlen pénzkezelésével vagyonából kiforgatta, ennek az esztendőnek tavaszán öngyilkos lett. A nemeslelkű fejedelem nagyon találóan és alaposan jellemezte őt, s megbocsátott neki; de ilyen kárt szenvedvén, ő sem volna ember, ha vissza nem kívánkoznék olyan országba, a melyet ezer ok tett rá nézve kívánatosabbá Törökországnál, hol ezer nélkülözés közt él. A bécsi udvart bizonyára a gyűlölet vezette, mikor azt követelte, hogy Francziaország őt ne fogadja vissza. Most azonban Francziaország kibékült Spanyolországgal, a mely csatlakozott a négyes szövetséghez; s a bécsi udvar többé nem kívánhatja, hogy most, a háború bevégzése után is kirekeszszék őt Francziaországból, hová különben sem hívja más, mint a kamaldoliak remeteségének a csendje.[2121] Kész szavát adni, hogy az orléansi herczegtől csupán a kamaldoliakhoz való visszatérés megengedését kéri. Önként megfogadná, hogy sohasem megy Párisba; de ki követelhetné, hogy a herczegnőhöz néha-néha el ne menjen St. Cloudba? Adja Isten, hogy megszabaduljon emberi gyarlóságaitól s ne vágyakozzék többé Francziaországba… Mégis nagyon kegyetlennek találná sorsát, ha a császár tovább is üldözné őt s megfosztaná attól a vígasztól, hogy abban a keresztény országban éljen. Ha a császártól függne a sorsa, bizonyosan elvinnék őt Ázsia szélére, hogy kitegyék a mindennapi kenyerét megadó holdas császárság minden viszontagságának. Most attól fél, hogy két fiát, a kik méltatlanok születésökre, váratlanúl megházasítják. Elképzel ugyan valami kiegyezést a bécsi udvarral, de azt veszedelmesnek tartaná magára nézve itt Törökországban; s ez is növeli vágyát, hogy Francziaországba menjen. Nem kutatja a jövendőt; de attól tart, hogy a jelen hamarább elcsavarja fejét, ha hite és az Isten akaratában való megnyugvása le nem csöndesítenék.

Fájdalmas arra gondolnia, hogy talán nem is lakhatik másutt, mint Spanyolországban. Ott ugyan kastélyt építhetne magának, de arra már nincs pénze, hogy benne meg is éljen. Tapasztalatból tudja, hogy az orléansi herczeg a királyi kincstárból őt nem segítheti, a fiatal király kiadásai pedig inkább növekednek, mint fogynak. Azért tehát a spanyol királynak némi segítségét kellene elfogadnia, hogy – a mi itten képtelenség – államának valamelyik zugában nyugodtan éljen. Bocsánatot kért a herczegnőtől, hogy ilyen szerénytelenül, nyíltan és naivúl beszél vele; de nem vádolja magát azért, hogy úgy beszél, a hogy gondolkozik. Különben is fölbátorítja jósága, melylyel minden dolga iránt érdeklődik. Szerencsétlen emberi természeténél fogva ír ilyen nyugtalanúl; de a magára erőltetett nyugalom egykedvűségének, nemtörődésnek a jele volna. Érzéketlen volna, mint egy darab kő, ha nem érdeklődnék mások és a világ bajai iránt, a miket szerető szive mindennap észrevesz. Szakálla napról-napra növekedik. Ez az egyetlen jószága, a mi satnya testében még bízik, de ez is a föld felé terjed. Az ilyen nagy szakáll Törökországban tiszteletreméltó; másutt nevetséges, vagy legalább is szokatlan.

Levelét egy korszakalkotó politikai eseménynek, a pragmatica sanctio elfogadásának fölemlítésével végezte. Az erdélyi országgyűlés az 1722. márczius 30-án s a magyar országgyűlés június 27-én tett indítványra törvénybe iktatta a Habsburg-család leányágának örökösödését, ez utóbbi helyen éppen egy volt kurucznak, Szluha Ferencznek az indítványára. «Meg vagyok győződve – írta Rákóczi a herczegnének,[2122] – gondolt rám királyi fenséged, mikor olvasta, mi történt a magyar országgyűlésen.» Ha az egész világ oda figyelne, hamar észrevenné, milyen felelősség terheli azokat, a kik másokat akaratukkal és meggyőződésükkel ellenkező beszédekre kényszerítenek. A dolgok különben nem mennének olyan könnyen és simán. Azonban «csodálatos az Isten gondviselése mindezekben. Akár tetszenek nekem, akár nem, Isten az ő határozataiban nem csalódik s minden az ő dicsőségére válik, mert az ember határoz, de az Isten végez.» Ez vígasztalja, ebben bízik legerősebben. Aláveti magát a legfelsőbb akaratnak és attól kéri, bocsássa meg gyöngeségeit. Adjon Isten több vígasztalást az új esztendőre, a mihez boldogságot azért kíván egy évnegyeddel hamarább, mert sorai (a melyeket Tessé tábornagy leveleivel küldött), csak deczember vége felé érkezhetnek Párisba.

199. SZLUHA FERENCZ ALÁÍRÁSA.[2123]

Az évnegyed elmúlt s a fejedelem türelmetlenűl, de hiában leste ablakából a franczia hajókat, meghozzák-e a választ. Csak ez vígasztalná ebben a helyzetében, a melyből nem tudja: mikor szabadúl, vagy mindenkitől elfelejtve, mikor temetik el benne. Mert szomorú tapasztalatból tudja, hogy a szellemi és a testi halálon kívül van még egy: a politikai halál. Azonban Európa ügyei nagyszerű álmokban ringatják őt s remélnie engedik, hogy valaha még teheti nála tiszteletét s visszatérhet francziaországi magányába. Tudja, hogy a herczegné október 25-én a lorraini herczegnővel (leányával) együtt részt vett Rheimsban XV. Lajos megkoronázásán és gyönyörködött minden nagyszerűségben, a mit csak előadni lehet a világ színpadán. Azonban a mit a herczegné ottan látott, csak részben különbözik attól, a mit ő egy rodostói lakodalomnál tapasztal. Látványosság dolgában Európa legnagyobb királya koronázásánál az ellentétek csak oly szeszélyesek, mint valami görög menyegzőnél. A természetet az ellentétek tartják fenn s azok semmisítik meg. Napjainkat az élet eseményeinek folytonos változásai közt töltjük. Mi lehetne nagyobb boldogság annál, hogy éljünk az idővel, de úgy, hogy ez meg ne rontsa kedvünket és szívünk ne törődjék a múlttal? A szellemi munkásság és a magány többet ér a világi életnél. Elég szemrehányást tesz magának, hogy gyarló indulatai következtében még sem keresi föl az édes nyugalmat, a melyre vágyik. Olyan ő ezen a világon, mint a szelekkel küzködő hajós. Az idők forgataga az örökkévalóság felé ragadja s nem saját ereje viszi oda. Őmaga rest és hideg arra, hogy a boldog örökkévalóságra vágyakozzék. Pedig semmije sincs ezen a világon, a mi itt maraszsza. Nem használhat többé annak, a kinek használni akart s kétszeresen boldogtalan, mert önmagára nézve is fölösleges. Mégis úgy veszi észre, hogy inkább akar élni, mint meghalni. Isten nem akarja, hogy még ezen a világon bűnhődjék s ő veszedelmesnek tartaná, hogy világi boldogságot kívánjon magának. Elkeserítik a fejedelmek és a bíbornokok, a kik leveleire nem is felelnek; de ennél jobban megvígasztalja Isten és az érte imádkozó herczegné.[2124] Azonban a herczegné akkor már, deczember tizedike óta, ott feküdt a saint-denisi sírboltban; s Rákóczinak Istenen kívűl nem maradt más vígasztalása…

XI.
POLITIKAI HALDOKLÁS.
– 1723-1725. –

RÁKÓCZI a pragmatica sanctio lényegének törvénybe iktatása óta foglalkozni kezdett a politikai halál gondolatával.[2125] VI. Károly császárt azonban Jenő savoyai herczeg 1723 márczius 13-ikán a koronatanácsban ingerűlten figyelmeztette, hogy az elbizakodott magyarok, kik már annyiszor fellázadtak az Ausztriai Ház ellen, a pragmatica sanctiót csak kényszerűségből, a Ház nagy hatalma előtt meghajolva fogadták el. Egyben-másban, jutalmúl, lehet ugyan kedvezni nekik, de mindig óvatosnak kell velök szemben lenni.[2126] Természetes tehát, hogy a bécsi udvar a rodostói bujdosókat tovább is szemmeltartotta.

Rodostóban egyhangúan, nem ritkán szomorúan teltek a napok. Pestisben elhúnyt franczia cselédei helyett a fejedelem az Egei-tenger görög szigeteiről, vagyis a Bahr-i-szefid vilájetiből (a Fehér-tenger vilájetjéből) néhány török ráját fogadott fel. A rodostói adószedő nemcsak ezektől követelte az adót, hanem szokatlanúl Rákóczi magyar és franczia cselédeitől is. Pápay Gáspár konstantinápolyi ügyvivő (kapu-kethuda) ez ellen fölszólalt, mire a szultán 1723 április 23-ikán fermánt adott ki s megtiltotta, hogy Rákóczi király magyar és franczia cselédeitől adót szedjenek.[2127] Februáriusban meghalt a fejedelem másik portai residense, Horváth Ferencz, a ki mindig jókedvű volt, pedig negyvenhárom esztendőt töltött hazátlanúl.[2128] Annál jobban félt Bercsényiné (gróf Csáky Krisztina), hogy hamarább meglátja a mennyországot, mint Magyarországot. Április 25. már haldoklott. A fejedelem ottan ült ágya mellett, és szép csöndesen beszélgetett vele. A nagyasszony még akart valamit mondani, de néhány szó kiejtése után halálküzdelem nélkül kimúlt. Csak azután költötték fel urát, a ki délutáni álmát aludta s most megkönyezte jóval idősebb feleségét.[2129] Másnap a nagyasszonyt koporsóba tették, titokban Konstantinápolyba vitték s a jezsuiták Saint-Benoît-templomában Zrínyi Ilona sírjával szemben temették el. Sírfölirata szerint[2130] a szellem, természet és szerencse minden ajándékában részesűlt és, száműzetve, azt a helyet tartotta hazájának, a hol, mint hitte, vele van Isten és az ura. Félesztendő mulva, október 17-ikén, Bercsényi a fiatal, szép Kőrösy Zsuzsikát vette el feleségűl.[2131] Szegény Mikes, szomorúan látta, hogy «más kézre kerül a madár», a kit ő szeretett volna mindörökre a szívébe zárni. Két hónapig nem is ment Bercsényiékhez, a kiknél idáig, Zsuzsika kedvéért, mindennapos volt. Azonban a fejedelem, a kit november közepe óta a köszvény gyötört, egy kissé jobban lévén, deczember 19-ikén magával vitte őt látogatóba s mosolyogva hallgatta, mikor a menyecske megpirongatta lánykori udvarlóját, hogy oly sokáig nem nézett feléje.[2132]

200. BERCSÉNYI RODOSTÓI HÁZA ÉS UDVARA.[2133]

Mikes éppen akkortájban kapott levelet az édes anyjától, hogy kegyelmet szerez neki, jöjjön haza; mert a fejedelem is halandó ember lévén, holta után mire jut abban az idegen országban? És a mint elolvasta édes anyja sorait, Mikes nem hitte el többé a bujdosóknak, hogy az ember el is felejtheti hazáját. De a haza eszméjét abban a dicsőséges emberben látta megtestesítve, a kinek szolgálatára fiatalságát, jövendőjét, pályáját, vagyonát, mindenét föláldozta. És a ki ennél ezerszerte többet áldozott, hogy elveiből a kényelmes élet miatt semmit se kelljen megtagadnia. «Itt mi már úgy vagyunk – tette hozzá csöndes megnyugvással[2134] – mintha mindenkor itt laktunk volna és… mintha mindenkor itt kellene laknunk.» A független Magyarország eszméje akkor valóban csak Rodostó magyar utczáját éltette. A lenyugvó napot az otthoniak már nem látták, de bíztak fölkelésében.

201. GRÓF KUENBURG FERDINÁND PRÁGAI ÉRSEK.[2135]

A német lapok pedig hírűl hozták,[2136] hogy «ő császári felsége veleszületett jóságánál fogva a szerencsétlen Rákóczi herczeg két fiának nem tudja be annyira atyjuk bűnét, hogy őket a miatt legmagasabb gondoskodására és kegyelmére méltatlanoknak tartsa». Prágában, hol gróf Kuenburg érsek nagy fénynyel koronázta meg cseh királynak, még az ünnepség napjaiban 1723 julius 3-ikán kelt adományleveleivel mind a kettőt szicziliai földesurakká tette, de családi nevöket megváltoztatta. [2137] József az Abruzzókban szabad nemesi hűbérekké és őrgrófsággá tette Romanucciót, a mely azelőtt De Brando Fülöpé volt és Muscianót, a mely De Sancto Paolo Hannibalról Romanuccio Alfonzra, ennek halálával pedig a kincstárra szállt. «Egregius dominus Josephus Ragozzi» Terra di Lavoro kincstári jövedelmeinek terhére ezenfelül 3500 scudi évi járadékot kapott, de törvényes örököseivel együtt ezentúl a Marchio di Romanuccio nevet és rangot kellett viselnie. Ragozzi Györgyöt «születésének kitűnő fénye s jeles lelki tulajdonságai miatt» a király felette ajánlatosnak tartotta. Már gyermekkorától fogva házának gyámságába s pártfogásába vette; most pedig hűséges magaviselete, engedelmessége és jóakarata következtében kegyelmességét magára vonván, őt a kincstárnak két hűbéresbirtokával, t. i. Del Contrastoval és Valle di Giunchival, továbbá 2500 scudi évjáradékkal ajándékozta meg; s neki és örököseinek a Conte di Giunchi nevet és rangot ajándékozta, hogy kényelmesen és méltóan élhessenek. József akkor huszonhárom esztendős volt, György huszonkettő. Biztos kísérettel azonnal Nápolyba kellett utazniok, a hol az alkirály őket kitüntetésekkel fogadta s Györgyöt augusztus 13-ikán, bátyját pedig másnap be is iktatták mint új földesurakat. Alig néztek körűl a Nápolytól északra, az Abruzzó-tartományban eldugott uradalmaikban, azonnal vissza kellett térniök Bécsbe.[2138]

Német lapok hírei szerint[2139] «atyjuk, ki még most is a nagy szultán kegyelméből él, a mint mondják, rossz néven vette, hogy herczegei a császári udvarban találnak ellátást. Fenyegetőzött volna, hogy egy török hajóhaddal elhozatja fiait Szicziliából[2140] s őket hűtlenségök és engedetlenségök miatt megbünteti. Azonban – tette hozzá a hírlapíró – bízunk benne, hogy nem haragszik olyan nagyon s belenyugszik, hogy megszabadúl gyermekei eltartásának terhétől olyan időben, mikor önmagáról is csak nehezen gondoskodhatik». A fejedelem bizonyára értesűlt arról, hogy fiai letették a nevét s elfogadták a császár adományát, de tudta, hogy kényszerűségből cselekedték s a Rákóczi nevet egy tenger sem moshatja le róluk.

Más híreket is hallott, pedig a télen a hajók a nagy szelek miatt ritkán jártak.[2141] Politikai tekintetben legjobban érdekelte Dubois bíbornok, majd (1723 deczember 2.) az orléansi herczeg halálának[2142] és annak a híre, hogy helyette Bourbon herczeg lett az első miniszter, Charles Morville gróf pedig a külügyi államtitkár. A herczeghez kedves vadászemlékek fűzték, a grófot pedig Tessé és D’O marquis úgy festették le előtte, mint a ki lelkesedik Francziaország dicsőségéért és érdekeiért. Részvétét sietett kifejezni a régens fia, Lajos orléansi herczeg előtt, azonban örűlt, hogy Francziaország külügyei élén azt a férfiút látja, ki hisz olyan eszményben, a miben ő sohasem vesztette el a hitét.[2143] Morville – Dubois szerint[2144] – csupa édesség és okosság volt; a mellett szellemes, a ki a szépirodalmat szereti s valaha még a franczia akadémia tagja is lehet. A fejedelem 1724 márczius 3-ikán hosszú emlékiratban tárta föl előtte Francziaországhoz való viszonyát. Azon a mathematikai alapelven kezdte, hogy a természetes helyzetéből kimozdított, egyensúlyából kizavart test ingadozik; mi arra figyelmezteti, hogy egy trónjától elmozdított fejedelem sem tudja méltóságát megtartani a nélkűl, hogy minden pillanatban hibás lépést ne tegyen. Ő maga jobban szeret Sárosy grófként szerepelni, mióta mint fejedelem másoknak alkalmatlan lett. Csalódásai mellett is mélységes tisztelettel emlékezett meg XIV. Lajosról, de már az imént meghalt orléansi herczegről csak kímélettel, De Bonnacról pedig élesen. Néhány oldalon nagyon világosan vázolta franczia- és törökországi száműzetése alatt politikai helyzetét s azokat a nagy terveket, a mikben igazán európai szempontok vezették.[2145] Pedig nem titkolhatta szegénységét, mert egész Európa olyan fejedelemnek ösmerte, a kit Francziaország eleinte fölbiztatott, azután pedig elhagyott. Élete Isten jósága nélkűl elviselhetetlen lett volna. De nem a maga szegénysége bántotta, hanem a vele bujdosó magyar urak nyomorgása.

202. LAJOS ORLÉANSI HERCZEG, A RÉGENS FIA.[2146]

Elmondta Morvillenak, hogyan bánt Francziaország vele, a bujdosóval, – személyében hányszor és hányféle módon homályosította el a maga dicsőségét. Csüggedten várja most már nyomorúlt élete végét, mert bajai egyedűl így múlhatnak el. Mindazoknak örömére, a kik újra meg újra figyelmeztették, el kell ismernie, hogy Francziaország kórháza azoknak a fejedelmeknek, a kiket szerencsétlenekké tett. Tudna vigasztalódni, ha szenvedése javára válnék Francziaországnak, melyet miatta talán meg is rágalmaznak. Őt nem a játék, fényűzés, rendetlenség hozta ebbe a nyomorúlt helyzetbe. Kevesebbel Francziaországnak egyetlen egy pártfogolt fejedelme sem érte be, követeléseiben egyik sem volt szerényebb, az államot jobban egyik sem kímélte. Pedig két fiára is kell gondolnia.

Francziaország miniszterelnöke, Bourbon herczeg, olyan hősöktől származik, a kik mindenkor nagy lelkesedéssel csüggtek Francziaország dicsőségén. De Francziaország dicsősége a fejedelem állapotának javítását is megkívánja s a herczeg, a ki annyi jelét adta barátságának, talán módot is nyujt arra, hogy idehagyja ezt a birodalmat, hol nem használhat sem a francziáknak, sem önmagának. Francziaországba szeretne menni, ha egyebek közt a porta arról biztosítaná, hogy védelmezni fogja az ittmaradó bujdosókat és szükség esetében őt is visszafogadja. Francziaországban olyan bánásmódot kér, mint a milyenben a multkor volt része. A réginél is nagyobb örömmel térne vissza remeteségébe, a honnan mintegy lőtávolból figyelhetné meg, a jelen körűlmények közt mit remélhet magára nézve a cambrai-i kongresszustól. Erre nézve Le Bont a régenshez szóló utasításokkal látta el. Nem tudja, sürgős-e a dolog, a kongresszus még nem ért-e véget? Vaknak érzi magát Európa mostani helyzetével szemben; de azt hiszi, a császár nem robbantaná szét a kongresszust csak azért, mert Spanyol- és Francziaország visszaállítani akarnák őt a fejedelemségbe, a melyben egykor elösmerték. Az utrechti és a rastadti békében ő ellene semmit sem tettek; jog szerint tehát most ki sem zárhatják a négyes szövetség 8. pontjából az erdélyi fejedelemségére, a maga és bujdosó társai öröklött javaira nézve. A császár követei ugyan nevének hallatára nagy lármát csapnának, de nem hagyják abba a tárgyalást, melyen két korona tesz ilyen hozzáméltó javaslatot.

203. BOURBON LAJOS HENRIK, CONDÉ HERCZEGE.[2147]

Le Bont arra nézve is kioktatta, hogyan nyerje meg a tervnek az angol és a holland követeket, a kik jól tudhatják, hogy Erdélyt már protestáns érdekekből is el kellene szakítani a császárságtól. A magyar protestánsok saját fejedelmök védelme alatt mindenesetre jobban élvezhetnék törvényes jogaikat. Azt valóban nem tudja, hogy a császárt miként lehetne Erdély visszaadására kényszeríteni; azonban a visszaadás javaslása mégis dicsőségére válnék a királynak s könnyebben kapnák vissza öröklött birtokaikat gyermekei és a vele kibujdosottak számára. Erdélyhez való jogát ebben az esetben nem bolygatná; a gőgös bécsi udvar amúgy sem ösmerné el. Ha pedig ennyi kérés után is arra volna kárhoztatva, hogy Rodostón fejezze be napjait, utolsó kedvezésképpen legalább azt kéri, hogy rendesen fizessék segélypénzét s biztosítsák a párisi városházára szóló kötvényeit. Vessenek véget bizonytalan helyzetének, a mely kegyetlenebb a halálnál. Most Bourbon herczeg kezébe tette le a sorsát; határozatát úgy fogadja, mint az isteni gondviselés rendelkezését s ebben megnyugodva várja szomorú élete végét. A mit érte tesznek, Francziaországért s annak dicsőségéért teszik.

204. A KONSTANTINÁPOLYI GÖRÖG PATRIÁRKA.[2148]

Miközben a válaszra várakozott, Németországban csodálatos hírek terjedtek el róla. Beszélték,[2149] hogy a szultán őt oláhországi hospodárrá teszi, ő pedig állandóan 3000 lovast tart a szultán szolgálatára. Már a bécsi udvarnak is megizenték, hogy ha őt és utódait elösmeri a hospodárságban, magyarországi javaikról lemondanak. Más hírek szerint a porta az Alinzam Poitiram herczeg vezetése alatt fellázadt arabok ellen akarta küldeni; ő azonban gyöngélkedés ürügye alatt kitért a megbízatás alól s így a fölkelést egy basának kellett levernie. A fejedelem, a kit így szerepeltettek, valóban nagy tervekkel foglalkozott. Meg akarta akadályozni, hogy a törökök beavatkozzanak az orosz-perzsa háborúba s e végből tervet készített, hogy az oroszok és a törökök egymás közt feloszszák a Kaukázust. Mikor (1723 szeptember 12.) a perzsák és az oroszok kibékűltek egymással, ezt a tervet nagyjából a franczia követ is magáévá tette s közbenjárását felajánlván, a kaukázusi és perzsiai határokat Orosz- és Törökország az 1724 junius 12-iki szerződésben Rákóczi javaslatának figyelembe vételével állapították meg.[2150]

Pár nap mulva, 1724 junius 26-ikán, a fejedelem a bujdosókkal Rodostó közelében sátrak alá ment lakni és csak julius 18-ikán tért vissza a városba, hol házaira ez idő alatt Mikes viselt gondot.[2151] Augusztus 16-ikán vadászni ment egy Rodostótól majdnem hetven kilométer távolságban levő helyre. Megint Mikest hagyta otthon házőrzőnek, a ki azután elég pajkos adomákkal múlattatta a szintén otthon maradt Zsuzsikát, Bercsényinét, s nem bánta, hogy nem kell foglyokra vadásznia.[2152] A fejedelem csak két hét múlva tért haza. Nagyon egyszerűen, szigorúan meghatározott munkakörben élt tovább. «A nagy vigasságban csak sohajtunk – írta Mikes [2153] – és olyan jó kedvünk van, hogy majd meghalunk búnkban.» A munkára «elég jó» példát adott a fejedelem, a ki szorgalmasan dolgozott politikai végrendeletén s azt csak egyszer-másszor szakította félbe. Példáúl november 18-ikán, mikor a konstantinápolyi érsek érkezett látogatására s néhány napot nála töltött.[2154] Majdnem karácsonyig szép, nyárias idők jártak; még deczemberben is zivatarok voltak villámlással és mennydörgéssel.[2155] Az esztendőt abban a megnyugvásban végezték be, hogy sehol sem segítik úgy a bujdosókat, mint Törökországban. Ez a nemzet nem olyan irtóztató, mint a híre, a magyarokat pedig minden más népnél jobban szereti.[2156]

Az 1725. újesztendő gyászszal kezdődött. Januárius 14-ikén meghalt Konstantinápolyban Langenthali dr. Lang Ambrus, a fejedelem udvari orvosa és tanácsosa. Síremléke szerint, melyet a hálás fejedelem készíttetett, «kitűnő férfiú, a vegytannak és a természet titkainak igen pontos kutatója, ki evang. vallása iránt a legnagyobb lelkesedéssel s mindenki iránt a legnagyobb emberszeretettel viseltetett, miért is fejedelme és mindenki nagyon kedvelte. Minden betegséget ösmert, azt az egyet kivéve, a melyben elhúnyt.»[2157] A bujdosók holtában is követték tanácsát, s hogy egészségökre jobban vigyázhassanak, a fejedelem parancsára május 22-ikén, kissé kelletlenűl is, kiköltöztek a sátrak alá.[2158] A városban követett házirendet a fejedelem a táborban is szigorúan megkövetelte.[2159] Irtak, olvastak, vitatkoztak; pl. a selyemhernyótenyésztésről, a melylyel hazájok iparát óhajtották föllendíteni; vagy a gyermeknevelésről, a melyet otthon annyira elhanyagolnak.[2160] Junius elsején visszamentek a városba, de 11-ikén már ismét a sátrak alá költözködtek. «Itt kell a vászon alatt perkelődni, és úgy süt a nap itt minket, valamint a koldús lábát sütik a tűznél.»[2161]

A kétszeres táborozásnak oka az lehetett, hogy a fejedelem alaposan kijavíttatta rodostói házait, közőlük többet kívűl-belül feldíszített, vagy éppen újra építtetett, szebbé, kényelmesebbé, otthonosabbá tett,[2162] s a templomot vagy inkább kápolnát, hol annyi időt töltött, szépen rendbehozatta.[2163] Diadalívhez hasonló kaput emeltetett palotái bejáratához s két szép függőhíd kötötte össze palotáit. Két gyönyörű kertje lenyúlt egészen a tengerig, a melynek mentén szép fasor vezetett a magyarok kútjához, a madsar cseszméhez. Mostantól fogva több esztendeig tartott építkezése, a melynek dísze romjaiban is meglepi az utazót.[2164] Nagyszerű alkotásai tanusítják, hogy Rodostót most már csakugyan végső állomásnak tekintette. Péter czár halála (februárius 8.) hírén kívűl erre figyelmeztette az a levél is, a melyet éppen Nagyboldogasszony napján kapott Francziaországból. E szerint a király újra megadta 60,000 livrenyi évjáradékát, de többet az állam zilált pénzügyei miatt nem adhatott.[2165] A fejedelem, ki szeptember 6-ikán visszaköltözött a városba,[2166] 10-ikén azt felelte,[2167] hogy a királynak ugyan szívesen fölajánlaná minden vagyonát, megmaradt utolsó obolusát is, de éppen az Olaszországból jövő hírek sem engedik, hogy minden követeléséről lemondjon. Remélte, hogy Bourbon herczeg, a ki iránta idáig is jóakaratot tanusított, őt az elsők sorában fogja kielégíteni. A császár konstantinápolyi követe még azt a csekély kedvezést is sokalta; panaszkodott Francesco Gritti velenczei követnek, hogy Andrezel franczia követ a portán mindent megtesz Rákócziért, a ki amúgy is igen nagy tiszteletben áll a nagyvezír előtt.[2168]

A fejedelem azonban «hol szomorúan, hol kedvetlenűl» töltötte tovább idejét «megunt kedves városában», hol «az az Isten viselt reájok gondot, a ki a hazájokban levőket élteti».

«Sohajtás könnyíti a nyomorúltakat,
Nagyon engeszteli szomorúságukat.[2169]

A szomorúság még nagyobb lett, mikor Bercsényi Miklós halálosan megbetegedett. A fejedelem szeptember 23-ikától fogva gyakran meglátogatta barátját;[2170] «mindenkor mellette volt és hozzája való barátságát holtig megmutatta». Egykori főtábornoka a rettenetes kínok közt is megőrizte nyugalmát. Ájtatosan fölvette a halotti szentségeket, azután pipára gyujtott, még kissé beszélgetett s november 6-ikán reggel két órakor a fejedelem karjai közt lehelte ki a szabadságért égő nemes lelkét. [2171]

«Elvette sok szenvedésének jutalmát – mondta Mikes; – és nem szükséges szánni; hanem azokat kell szánni, a kiket árváúl hagyott itt, idegen országban.» A görög templomban, az érseki trónszék előtt temették el, mert Konstantinápolyba valamely okból nem vihették el. Sírfelírata szerint, a melyet alkalmasint maga a fejedelem szerzett,[2172] «czímeinél fogva híres, érdemeit tekintve dicsőséges és most egy maréknyi föld fedi a száműzöttet. Ebből tanúld meg, utazó, hogy, az emberi viszontagságok föltétele szerint, a száműzetésben senkinek sincs állandó és örökös vagyona. Hogyan kell élni az ég számára, életében példás jámborságával, a száműzetésben nemes megnyugvással, a betegségben hosszas türelemmel, a halálban rövid, de bátor küzdelemmel, nemes példát adott az utódoknak. Menj, utazó, s ne feledkezzél meg a jámborúl elhúnytról; gondold meg, hogy ezekkel a fegyverekkel vívta ki az eget». A fejedelem alapítványt tett, hogy barátjának, a szabadság halhatatlan hősének emlékére, a görög templomban évenkint gyászmiséket mondjanak.[2173] Mondhatott misét Gallani sophiai római katholikus érsek is, a ki a görög papok vádjai s a török kormány üldözései elől deczemberben a fejedelemhez menekült s bujdosásában a bujdosótól kért segítséget.[2174] Honnan tudhatta volna a fejedelem, hogy az érsek a császáriak zsoldjában áll és csak kémkedni jött hozzá?[2175] Volt rá ideje, mert félesztendeig maradt nála.

XII.
«MUNKÁK ÉS NAPOK.»
– 1725-1727 –

RODOSTÓI magányában a fejedelem, kivált Péter czár halála után megszokta azt a gondolatot, hogy fejedelemségét, hazája szabadságát ő maga többé vissza nem szerezheti; de remélte, hogy fiai több szerencsével folytatják s meg is oldják kettős feladatát. Hiszen Isten szíveikbe öntötte szeretetének hatalmát s az életben követniök kell atyjuk tanítását, mely abban áll, hogy a hatalom csak olyan termése az üdvözítő tanításának, mint a gyümölcs a fának. 1725 januárius 15-én fejezte be fiai számára írt politikai végrendeletének [2176] első részét s alkalmasint még abban az esztendőben[2177] elkészűlt a másodikkal is. Sokan kétségbe vonják, hogy ezt a munkát ő maga írta;[2178] de bizonyítani csak annyit lehet, hogy könyve nem egészen eredeti alakjában maradt reánk.

Szeme előtt Szent Istvánnak Imre herczeghez intézett intelmei lebegtek.[2179] Ő is fiait akarta tájékoztatni a politikai hatalomról s a polgári életnek és a keresztény műveltségnek alapelveiről.

Figyelmeztette azokat, kik tudományos munkában, vagy a stílus szépségeiben gyönyörködnek, hogy ne olvassák művét, mely Európának egyik félreeső zugában, tudósoktól, bölcsektől, könyvektől elzárt helyen készült. Őt ugyan semmi sem emlékeztette arra, hogy apa, de mégis mint apa és fejedelem akart hatni gyermekeire, hogy ha az isteni gondviselés határozatából engedelmeskedniök vagy parancsolniok kell, azt keresztényi módon tegyék. Iratában a józan észt s nem a különböző írók felfogását követte, de katholikus szellemben. Ne féljenek az uralkodók: nem akarja lerontani törvényes hatalmukat, nem hirdeti a lázadást és a függetlenséget. A tudósok és theológusok se latolgassák aggodalmasan egyes állításait. Gyönyörűen fejtegette azután a józan ész hatalmát, mely alatt magát az Istent értette s nagy tudással tárgyalta az erkölcsi és a vallási, az isteni és az emberi törvények egymáshoz való viszonyát, a végrehajtó és az uralkodói hatalmat, a fegyveren és a szereteten alapuló hatalom eredetét. Megrajzolta a keresztény fejedelem eszményképét s vázolta a fejedelem és a nép közt való viszonyt, melyet a népfölség elvére alapított. Csak ezután tért át a polgári élet és a keresztény műveltség alapelveire.[2180]

Bizonyosnak tartotta, hogy, a természet törvényei szerint, a tudósok is csak a szeretet alapján dönthetik el, mi jobb: az örökös vagy a választó királyság-e, vagy éppen a köztársaság? Azokkal a fejedelmekkel szemben, a kik népeiket nem szeretik, meggyőződése szerint örökre érvényes II. András aranybullájának záradéka, hogy a törvénysértő király ellen alattvalói a felségsértés bűne nélkűl felkelhetnek.

Politikai végrendeletében tehát fiaira a fejedelem csöndes filozófiával is azt a politikát hagyta, a melyik őt fiatal kora felbuzdulása következtében Rodostóba vezette. «Dicsőségetekre válik, – szólt hozzájuk, – hogy olyan nemzethez tartoztok, a melynek első királya a szabadságot a szeretet valódi törvényére alapította s meghagyta, hogy országában a szeretet hatalma uralkodjék. Bocsássatok meg azoknak, a kik nem tudják, mit beszélnek, mikor ezt a nemzetet a lázadó gyűlöletes nevével illetik. Az ilyenek nem tudják, hogy szeretni kell a közjót, testvéreinket, önmagunkat, gyermekeinket, utódainkat, a törvények megtartását. Olvasni fogjátok hazátok történetében az apátoknak adott jelzőket; de vígasztalódjatok: Isten másképpen ítél mint az ember. Megbocsátja azoknak gyarlóságát, a kik nem követték lelkiösmeretöket, hanem Isten és emberek előtt hazudoztak. Az igazság egy nap megjelenik az egész földön s eljön az élők és a halottak rettenetes ítélete. Ez a nagy és valódi vígasztalás megnyugtatja azoknak lelkiösmeretét, a kiket a rágalom befeketített. Én pedig – szólt végezetűl – dicsőségemet találom abban, ki arra lelkesített, hogy a törvényes szabadságért hazaszeretetből, uralkodásra és hatalomra nem vágyakozva cselekedjem …»

205. A PÁDOVAI EGYETEM.[2181]

Ennek a politikai végrendeletnek megírását alkalomszerűvé tette, hogy kisebb fia, György, 1725 őszén odahagyta Bécset, november 27-én beiratkozott a padovai egyetemre joghallgatónak, majd, 1726 elején, elment farsangolni Velenczébe, s onnan azután, alkalmasint a velenczei franczia követ segítségével, kimenekűlt Francziaországba.[2182] A fejedelem tehát újabb buzgalommal írta tovább politikai végrendeletét, még pedig francziáúl, mert azt hitte, hogy fiai így mégis csak tudnak, ellenben oly járatlanok a magyarban, mint ő volt, mikor Németországban (Ausztriában) nevelték. Könyvét pedig azért akarta kinyomatni, hogy könnyebben olvashassák fiai, a kiknek szánta[2183] és kiknek politikai hivatását a világ előtt igazolni akarta. Mialatt Mikes azon törte a fejét, hol nyomassa ki nénjéhez írt leveleit, a fejedelem szükségesnek tartotta, hogy végre Törökországnak is legyen sajtója, melynek egy magyar fölkelés idején hasznát vehesse. Magyar születésű portai tolmácsa, Ibrahim effendi, [2184] a lángeszű Ibrahim nagyvezír segítségével föl is állította az első török nyomdát, mely három év mulva már teljes erővel működött.

A fejedelem, ki mindenesetre részes ebben a sikerben, 1726 május 25-ike óta ismét Rodostó mellett táborozott. «Csak tengődünk, lengődünk, mint szegény bujdosók – írta Mikes másnap. – Az urunknak az mégis mulatság, hogy a mezőn lakunk; mert az unalom itt igen bő és a szegény urunk itt csak egynéhányunkkal maradott.» Gallani sophiai érsek, a ki deczemberben hozzámenekűlt, most már tovább akart bujdosni Ragusába, mert a fejedelem s mások sem tudták kieszközölni, hogy visszatérhessen méltóságába. Bercsényi özvegye Lengyelországba készűlt, de imádója, Mikes, csak itt akart maradni; mert nem tartotta, a mit Forgách, hogy a hűség csak a kutyához illik.[2185] A bujdosók soha sem láttak idegent sátraikban. Egyik nap olyan, mint a másik; csakhogy az egyik melegebb, a másik szellősebb. Sütkéreztek a verőfényben s hallgatták a rodostói kakasok kukorékolását. Az egész Európa békességben élt, csak ők laktak sátrak alatt.[2186]

Július elején bementek a városba, de 27-én visszamenekűltek sátraik alá, mert Rodostóban megint kiütött a pestis. [2187] A fejedelem maga látta, a mint ajtónállóját a betegség megtámadta s a küszöbön megölte. Másnap valamennyi cselédje lázas volt; ő ezt a pestis jelének tartotta, mások csak hideglelésnek gondolták. A sok cseléd közt alig akadt egy, a ki a fejedelemnek szolgálhatott volna. A jó tűz mellett a szakácsok reszketve főztek. A fejedelmet magát is a harmadnapos hideg gyötörte, minek következtében elgyöngűlt és lefogyott. Nem félt a haláltól.[2188] «Keresztényibb módon gondolkozik, mint mi – írta Mikes, [2189] – mert készületeiből kilátszik, hogy örömest megyen, ha Isten kiszólítja a világból.» A mint tehát a hideg elhagyta és ő szeptember 16-án visszaköltözött a városba, azonnal végrendeletet csinált. «Szívtelenség lett volna – szólt,[2190] – hogy ne érezze, milyen szerencsétlen sorsban hagyta volna gyermekeit s mindazokat, kik hozzácsatlakoztak.»

Augusztus végén meghalt a fejedelem első titkára, a derék Mullot abbé, a kit három esztendővel azelőtt D’O marquis ajánlatára fogadott szolgálatába.[2191] Meghalt Cachaud (Cachodus) Jakab jezsuita atya is, kit Rodostóban mindenkor szívesen látott, mert Izmidben valaha édesanyjának udvari papja és gyóntatója volt. Azt természetesen nem tudhatta, hogy Dirling konstantinápolyi cs. követ zsoldjában állt s mindenről gyorsan és részletesen beszámolt, a mit a fejedelemtől vagy a bujdosóktól megtudott.[2192] Ez a haláleset Dirlinget annál jobban bántotta, mert a konstantinápolyi franczia követ, vicomte D’Andrezel megbízásából szeptemberben báró Vigouroux volt orosz ezredes Rodostóba érkezett[2193] s azóta többször megfordult Rodostó és Konstantinápoly közt. A bujdosók gyanakodva fogadták a francziát. «Mindenkivel azt akarja elhitetni, hogy mindent tud és mindent látott – dohogott Mikes.[2194] – Ha huszat szól, tizenkilencz szava hazugság. Már itt némelylyel elhitette, hogy aranyat tud csinálni. A mint látom, megakad itt közöttünk; mert az ilyen sokbeszédű, síknyelvű sehonnain itt igen kapnak.»

Ebben a vádban nemcsak szemrehányás volt, hanem igazság is. Mert a fejedelem most elhunyt régi hű titkára helyett félesztendő mulva Bohn Pál Vilmos dán származású német hadmérnökkapitányt fogadta maga mellé, a kiről megint nem tudhatta, hogy Dirling cs. követet titkos tudósításokkal látja el.[2195] Ezekre pedig megint szükség volt most, mikor a fejedelem ismét bízni kezdett,[2196] hogy Isten nem hagyja el Francziaországot örökre s újból fölvirágoztatja Fleury André Herkules bíbornok minisztersége alatt. Szívesen üdvözölte volna az új miniszterelnököt, de nem akarta ellentétbe hozni azzal a nyilatkozattal, a melyet a király tett küldöttje, Le Bon ezredes előtt. Nagyon sértették Morville külügyminiszternek ezen nyilatkozathoz fűzött megjegyzései. Hogyan mondhatta Morville, hogy XIV. Lajos az utrechti béke óta nem írt a fejedelemnek s hogyan mondhatta mellékesnek Le Bon előterjesztésében azt, hogy a spanyol udvar, a mely pedig jó viszonyban él a bécsivel, Rákóczit erdélyi fejedelemnek ismeri el és altesse serenissime gyanánt bánik vele? Hiszen az ilyen elismerés egyszer s mindenkorra szól; s ha Morville mást mond, akkor őt Francziaország soha sem ismerte el annak, holott XIV. Lajos minden levelében így nevezte. Azonban már minden elveszett, a mit a nagy király tett érte. Morville arra kérte, hogy nyugodjék meg a dologban. De megnyugodhatik-e, mikor széttépik, kétségbe vonják fejedelemségét, a császár lázadó alattvalói közé sorozzák; tehát elveszik mindenét, húzzák-halasztják segélypénze kifizetését, az évjáradéknak csak felét adják meg s a mellett bezárják előtte Francziaország kapuit? Úgy tesznek, mintha fölbérelték volna őket, hogy Rákóczit a bécsi udvar előtt maga megadására kényszerítsék. Bizonyos, hogy megunták, nem törődnek vele. Kímélik a bécsi udvart s örülnének, ha ezzel kibékülne. Ezért ösztönzik engedékenységre.

206. FLEURY ANDRÉ HERKULES BÍBORNOK.[2197]

Fleurytől mindenesetre szerette volna megtudni, mire számíthatna a spanyol királynál. Egészen V. Fülöpre akarta magát bízni: tegyen vele, a mit akar, mert már egyáltalán nincs biztos jövedelme, hogy tengődhessék viszontagságos életének még hátralevő napjaiban; hiszen már a törökök sem várnak tőle semmit. Idestova kénytelen kiszolgáltatni magát a császárnak, mondhatni az akasztófának. A franczia kormányra nézve kétségkívűl kívánatos volna, ha ő meghódolna a császárnak, mert akkor többé semmivel sem tartoznék a fejedelemnek. De mostan még tartozik s ha pörre kerűl a dolog, a fejedelem könnyen kimutathatja, hogy a párisi városházára betáblázott tőkéjét a franczia kincstár elvette s őt vagyonától megfosztotta. Azonban semmit sem akart tenni a legkeresztényibb király ellen, mert hitte, hogy újra szívébe fogadja őt. Isten a bizonysága, hogy csak a legnagyobb szükség kényszeríthetné olyan elhatározásra, a melyben maga sem ösmerne magára. Valóban, soha sem gondolta, hogy így vélekedjenek róla. Mivel tíz év óta semmiféle kérését nem hallgatták meg, most hogyan engednék meg, hogy Spanyolországba Francziaországon keresztűl mehessen, hacsak éppen a bécsi udvarnak nem akarnak vele szívességet tenni? Toulose gróf kétségtelenűl megérti, miért jutott erre a különösnek látszó gondolatra s Fleuryt nyilatkozatra bírhatja.

Tapasztalatból tudta, hogy az ő érdekében a franczia udvar soha sem járna közbe a bécsinél; ha tehát Törökországban teljesen sorsára hagyná s végső inségre jutni engedné, már csak a spanyol király közbenjárásában bízhatott, mivel a spanyolok éppen most egyezkednek a császárral. Arra kérte tehát D’O marquist, képzelje magát az ő rettenetes helyzetébe, a melyben többé nem ösmer önmagára. Ha az alkalmatlankodás ellenkezik is természetével, sürgesse meg Fleuryt ebben az ügyben és győzze meg arról, hogy kívánsága nem ellenkezik a keresztény politikával, mely nem ismeri a tettetést. Intézkedett, hogy Hélissant, ha a hátralékokból kaphat valamit a kincstártól, egész esztendei fizetést előlegezzen Le Bonnak, a kit Spanyolországba küldött; helyébe Francziaországba más ügyvivőt szemelt ki. Le Bonnak a spanyol királyi párnál nyíltan a spanyol és német korona közt való kiegyezést, titokban azonban azt is kellene sürgetnie, hogy a spanyol király állást foglaljon Rákóczi és a császár kiegyezése ügyében.

Fleury bíbornok a Morvillehoz küldött emlékiratból és egyebekből könnyen meggyőződhetik, hogy a fejedelem nagyon távol áll azoktól a zavargásoktól, a melyeket a bécsi udvar neki tulajdonít.[2198] Mindössze annyi történt, hogy mikor a császári ezredeket az ország különböző részeiben szétosztották, ebben a horvátországi lovasok a szerb nép szabadságának sérelmét látván, mintegy nyolczezeren táborba szálltak. Megfogadták, hogy, ha kell, fegyverrel is megvédik népök kiváltságait; azonban, a császár engedékenysége következtében, hamarosan lecsillapodtak.[2199] Magának Rákóczinak a legfőbb vágya volt, hogy visszatérhessen grosboisi magányába, a melyből a négyes szövetség megkötése előtt zavarták ki. Látta, hogy Európának egy hatalmassága sem kívánja a háborút, de a politikai bizalmatlanság következtében mégis valamennyi fegyverkezik. Nem bizalmatlan a gondviselés iránt, de vétkeznék, ha koldúlna, mielőtt lelkiösmeretesen mindent meg nem tenne, hogy azt elkerülje. S ha másképpen nem tehetne, még a császárral is kiegyeznék; mert Isten a megmondhatója, hány szegény magyar nem viselné a turbánt, ha kétségbeejtő helyzetökben tőle nem kapnának egy darab kenyeret. Több megtért protestáns él már körülötte és pedig példásan; Rodostót tehát, ha kötelessége másfelé szólítaná, nem hagyná el kevesebb sajnálkozással, mint annak idején grosboisi magányát, melybe oly szívesen térne vissza. De nem megy csak azért, hogy elég népes háztartása gondjaitól szabadúljon. Istent arra kéri, hogy hatalmas minisztereivel és embereivel megadassa mindennapi kenyerét. Politikai gépezetében ez a fődolog… Isten mentsen, hogy csak egy csepp vér is omoljon trónja helyreállításáért s azért, hogy népét fölszabadítsa a mostani kormányzat alól, a mire pedig hivatást érez magában. De ha Isten akaratából Európában a háború tüze újra föllángol, föláldozza magát, megszabadítja népét a nyilvánvaló bitorlástól és Szent László példáját követi. Ez az ő theológiája, a melyet alávet Fleury bíbornok bölcseségének; egyébként pedig ezentúl is Isten akaratára bízza magát.[2200]

Az 1726. esztendőt a fejedelem mégis azzal a költeménynyel végezhette, a mit a vasmegyei hagyomány neki tulajdonít.[2201] A világ sok búval árasztotta el, elbágyasztotta, elfárasztotta szívét. Árvánhagyta, gonddal kínozta, majdnem koporsóba szállította. Élete siralmas; nincs helyén a szíve, nincs földi reménysége. Gyötrődik, búsúl, gyakorta könyezik. Nincs, a ki vigyázzon a bujdosóknak árva fejére, életére. Istenre bízza tehát magát: az el nem hagyja, meg nem alázza, nem szégyeníti meg. Reménysége táplálja, hogy még öröm száll szívére, a búbánat mostan már elkerűli; mert minden csak Istenen áll, a ki megalázhatja, de föl is magasztalhatja, bánatát eltávolíthatja. Istenben bízik, nem emberi erőben; s a ki Istenben bízik, meg nem csalatkozik, míg az ember ezerszer is megcsalja jó reménységében. Nincs egy hajaszála sem, melyre Isten gondot nem viselne. Kéri tehát, tekintsen reá, ne adjon fejére több bút; jajszavára, siralmára nyissa meg előtte az eget!

Az 1727. esztendő sem tette vígabbá a bujdosó Rákóczi énekét. [2202] «Járok gyászruhában én a bujdosásban… Fényes napja, ragyogó csillaga örömimnek köddel van bevonva. Régen voltam fényes, minden előtt híres és nagy, becsületes, tisztességes, híres, nevezetes.»

Az év elején a gyöngélkedő[2203] fejedelem nemcsak gondolatait, de leveleit is rendbe szedte, miként hűséges Mikes Kelemenje, a ki azonban azt tanácsolta «nénjének», hogy dobja tűzbe az ő «törökországi leveleit».[2204] Pedig borostyánlevelek azok, a mik a rodostói remete fejét mindörökre ékesíteni fogják. Szépségökből nem von le, hogy a levelekbe szőtt történetek és leírások egy részét Ricaut, Bayle, Brantôme, Boisteau, Bandello, Guillet-Laurent, Scudéry-Sagredo s mások könyveiből vette.[2205] Ez a jegyzék mindenesetre bizonyítja, hogy a bujdosók szorgalmasan olvasgattak s az irodalmi újdonságokat is meghozatták maguknak. Mikes csakhamar meg is unta, hogy a fejedelem kedvéért «reggeltől fogva estig csak a könyvet túrogassák».[2206] A fejedelemnek magának is szép kézikönyvtára volt. Politikai végrendeletén meglátszik, hogy buzgón olvasta Calmet Histoire de l’ancien et du nouveau testamentját, a melynek első kötete, Fleury Kolozs bíbornok költségén képekkel és térképekkel gazdagon ellátva, 1719-ben jelent meg; s mikor 27 kötetben teljes lett, a drága munkát a fejedelem a galatai St. Benoît-egyháznak ajándékozta.[2207]

207. FLEURY KOLOZS BÍBORNOK, XV. LAJOS GYÓNTATÓJA.[2208]

«Mi csak csendességben élünk: töltjük, húzzuk, vonjuk az időt – panaszkodott Mikes. [2209] – Minden mulatság előttünk fut. De ugyan miért is keresné a mulatság a bujdosókat, mikor másokat is talál?!» A mulatságra nézve – mint máskor zsörtölődik[2210] – mindegy nekik, akár május, akár deczember: otthon ülnek és télen nyáron egy szokást tartanak. Nem ösmert olyan klastromot, melyben a rendet úgy megtartanák, mint a fejedelem udvarában. Mikesnek volt egy kis kutyája; már az is tudta a rendet. Mikor doboltak s Mikes misére ment, rá sem nézett a gazdájára; de mihelyt ebédre doboltak, azonnal felugrott és hozzá ment. Ha a fejedelemhez vagy a templomba készűlt, hívásra sem követte gazdáját, mert tudta, hogy arra a két helyre nincs szabadsága. Dolfin Dániel velenczei követ szerint is[2211] Rákóczi és kétszáz (?) magyarja komoly, vezeklő életet folytatott Rodostóban s a porta 40.000 piaszteréből és Francziaország tiszteletdíjából éldegéltek. A francziák szerették volna a fejedelmet kibékíteni a császárral, de Dolfin nem vállalkozott közbenjárásra. Derű ritkán hatolt be a rodostói kolostorba; s a fejedelemnek az is csalódást okozott.[2212]

XIII.
APAI GONDOK.
– 1727-1729. –

A FEJEDELEM 1727 április elején értesűlt, hogy kisebbik fia, Rákóczi György, Párisból Rodostóba indúlt.[2213] Nagyban készülődött fogadtatására, sőt a lakodalomra is; mert a Héttoronyban tavaly megfojtott Rakovicza Mihály moldvai hoszpodár fiatal özvegyével akarta összeházasítani[2214] s talán Moldva fejedelmévé tenni. Azonban ezt a méltóságot Ghica Gergely nyerte el. A tervezgetésekkel összefüggött, hogy Rákóczi a Párisba küldött b. Vigouroux angliai útját egyelőre nem siettette,[2215] ellenben Lengyelországba és Choczimba sürgős leveleket küldött.[2216] Az ifjabb báró Vigouroux és hat más ember kiséretében György herczeg egy franczia tartaneon (a Földközi-tengeren használatos bárkán) már június 15-én[2217] megérkezett Rodostóba. Atyja csókokkal, nagy örömmel fogadta 26 esztendős fiát, a kit még sohasem látott.[2218] «Másnak – Mikes szerint – nem lehet azt megfogni, hogy micsoda szeretetet éreznek az atyák a fiukhoz; azért atyának kell lenni.» A szép, eszes, értelmes ifjú a bujdosóknak is tetszett; de csakhamar észrevették, hogy természetes adományait «a tudomány föl nem ékesítette, a jó neveltetés föl nem czifrázta». Bécsben rajta voltak, hogy nevelésben ne részesüljön s még írni is csak nagyjából tanítsák meg. A «nádszál már vastagodni kezdett, nehezebben hajolt»; apja a találkozás első örömei után mégis elkezdte hajlítását, nevelését. Politikai szerepet szánt annak az ifjúnak, kinek herczegi rangját maga a franczia király is elösmerte.[2219] Rajta volt, hogy a nagyvezírnek is bemutassa.[2220]

Kedvéért újra kezdte a vadászatokat is, a melyeket egy esztendő óta elhanyagolt. «Sok veres bóbitás fogolynak kellett meghalni, sok portyázó, verdigályos nyúlat fogtak el rabúl.» A fiatal herczeg vadászhatott annyit, a mennyit akart. Atyja azt hitte, hogy ezzel a szórakozással be is éri; de egyebekben neki is alkalmazkodnia kellett a rodostói élet rideg szabályaihoz, járnia «a baráttánczot». A százhétesztendős örmény patriarcha helyett, a kit atyja nagy tisztelettel fogadott, szívesebben forgolódott volna – Mikessel együtt – tizenhét esztendős lányok társaságában; azonban «itt tilalmas dolog az asszonyokra nézni». Asszony csak nagy nehezen jelenhetett meg az udvarban s a fejedelem lassankint a nőgyűlölő hírébe jutott.[2221] «Az asszony itt olyan gyümölcs, a melyet sohasem visznek az asztalhoz.» György herczeg a jedzsiköji fürdőben augusztusban látott ugyan asszonyokat, lányokat, de azok «felkendőzik magukat sárral és olyanok, mint az ijesztők sárosan, de nem másként: ott meg lehet látni húsz Sárosit és annyi Sárosinét egyszersmind». A fejedelem maga vitte ki beteges fiát «az orvosságos forráshoz», a melyben «Sárossy» György gróf Mikessel többször fürdött is. Három nap alatt megivott vagy negyven ejtel ásványvizet; de Mikes úgy találta, hogy nem beteg az ifjú herczeg, csak a megszokott víg élet után vágyakozik. A fürdőből azonban Szent István napján Rodostóra mentek vissza s pár nap mulva három mérfölddel távolabb szálltak táborba. Pedig a fejedelem ezt is egyedül azért rendelte így, hogy fiát mulattassa.[2222] Csak november elején tértek vissza, a mikor az eső behajtotta őket; különben a kedvesen duzzogó Mikes szerint talán az egész telet sátor alatt töltötték volna.[2223] Az építőmesterek, ácsok, festők ezalatt nyugodtan dolgozhattak a fejedelem házaiban.

TÖRÖK LAKODALMI MENET KONSTANTINÁPOLYBAN.[2224]

A fejedelem eközben nemcsak maga foglalkozott fia nevelésével, hanem tanítókat is rendelt melléje. Erre mutat, hogy Mikes Kelemen mindig a herczeggel volt s hogy az udvartartásban feltűnik két, idáig ösmeretlen alak: Kiss István és György (alkalmasint Kovách György) deák.[2225] Amaz udvari műveltségre és politikára tanította,[2226] emez fölolvasója és íródeákja volt. György deák másolta le[2227] azt a Magyar Filozófiát, a melyet Kiss István jó erdélyi magyar nyelven, sok tekintetben Rákóczi Testament politique-jának s a fejedelem társalgásának szellemében és bizonyára a fiatal herczeg számára írt. S milyen fölséges gondolatokra tanította benne! A magános jónak keresete a közjónak romlása. Ha elveszett hazád, elveszett hajód. Állj hazád mellett, hogy vele együtt el ne essél…

Erős nemzeti érzést akart szívébe oltani, a mikor figyelmeztette, hogy főnixmadarak az országok; szegény a főnix, de meg nem hal, mert holteleven hamvából új főnix támad… Az udvari dicsőség fényes rabság, de hazafias kötelesség is. «Megérdemli a fejedelem – szólt, mikor saját száműzött urára gondolt, – hogy övé légy inkább, mint a magadé. Ha magadé vagy, egyé vagy; ha fejedelmedé vagy, mindenkié vagy.» De saját értékére figyelmezteti, mikor arra tanítja, hogy «dicsőségesebb magától fényeskedni, mint csak eleitől vett fényesség sugaraival élni. Az érdemes jó erkölcs az egyedül igaz nemesség. Tudatlan, kinek minden tudománya mások pennájában, nemtelen, kinek minden nemessége mástól vagyon. Szebb dolog embernek érdeme után nemesedni, mint úgy csak születni». Kiss István könyve mögött, mint első ismertetője írja,[2228] feltűnik a rodostói élet középpontja: a fejedelem; és az a nagy ügy, mely benne testet ölt: a nemzet szabadsága és függetlensége.

208. RÁKÓCZI PAROSI ÉS NAXOSI FEJEDELEMSÉGE.

Rodostóban a bujdosók nagyon csöndesen éltek, a bécsi udvarban mégis nyugtalanító hírek keltek szárnyra a filozófus fejedelemről és fiáról. A velenczei követ már 1727 augusztus 27-én azt ujságolta, hogy valami 3500, nagyobbrészt angol kalóz Madagaskár szigetéről kincsekkel megrakott tizenhat hajón az Égei-tengerben a Kykladokban, Naxos és Paros szigetén akarnak letelepedni. Megigérték, hogy ottan, mint Rákóczi fejedelem alattvalói, elösmerik a török fenhatóságot s hűségök és engedelmességök jeléűl a portának átengedik kincseik negyedrészét. A konstantinápolyi franczia követ, hír szerint, pártolta ezt a tervet, a császári követ azonban nagyon felháborodott ellene. A velenczei bailót (követet) is figyelmeztette, milyen csapás volna a köztársaságra, ha az Adriai-tenger szomszédságában ilyen veszedelmes kalózok telepednének le. Így történt, hogy a nagyvezír, a kinek a terv eleinte tetszett, jóváhagyását megtagadta s megtiltotta, hogy a dologról tovább beszéljenek.[2229]

Bohn titkár a fejedelem íróasztalán talált levelek közül egynéhányat hamarosan szintén lemásolt megbízója, Dirling cs. követ részére. Így azt, a melyiket a fejedelem az öregebb Vigourouxnak és azt, a melyiket Szieniavszkijné a fejedelemnek írt.[2230] A herczegné tavaly (1726 februárius 18.) vesztette el férjét, a lengyel hadsereg nagyvezérét,[2231] Rákóczi és a magyar ügy jó barátját; de ő maga Choczimon át tovább is folytatta levelezését a fejedelemmel. Ezt a bécsi udvar annál veszedelmesebbnek találta, mert, a kém tudósítása szerint, újabban Magyar- és Erdélyországokba saját kezével írt leveleket küldözött, Vigouroux pedig, a fejedelem franczia ügyvivője, legújabban Hágában és Aachenben járt.[2232] A konstantinápolyi császári követségen siettek is megszerezni a fejedelem s Vigouroux levelezésének a kulcsát. Bohn útján megtudták, hogy György makoviczai herczeg már elkívánkozik Rodostóból, pedig apja éppen most élénk levelezést folytat Lengyelország felé, mert Györgyöt egy előkelő lengyel hölgygyel, alkalmasint Dönhoff gróf özvegyével, akarná összeházasítani.[2233] Mindent el is követett, hogy fia maga is odamehessen ház-tűznézőbe, de a nagyvezír – bizonyosan Dirling közbelépésére – megtagadta a Lengyelországba szóló útlevelet.[2234] Azt a velenczeiek is tudták,[2235] hogy az eleven természetű György herczeg nem szereti atyja komoly udvarát; Mikessel együtt[2236] szívesen hagyta volna másokra (a fejedelemre) a litánia-csinálást, «a mely mind haszontalan, mind pedig a mértéken felűl való». György alig érkezett meg, máris visszavágyott Francziaországba, a mit azonban Fleury bíbornok eleinte semmiképp sem akart megengedni, hogy kellemetlenségei ne legyenek a bécsi udvarral; mert «a fiatal herczeg nyughatatlan lelkű; egészen más, mint a bátyja, József, a ki Bécsben lakik s híven engedelmeskedik a császárnak».[2237]

A fejedelem azonban az idősebb Vigouroux után a fiatalabbat is Párisba küldte, hogy György visszatérhessen Francziaországba, ott neveltetése hiányait pótolja s különösen katonai tanulmányokat végezzen. A hadmérnökségre akarta taníttatni s Bohnt, mint hadmérnököt, jelölte ki útitársának. Bohn titokban azonnal megkérdezte a császári követet, elfogadja-e a megbízatást, vagy pedig valamely ürügy alatt kibujjék alóla? A követ jobbnak tartotta, hogy vele menjen, de mindenünnen pontos jelentést küldjön róla.[2238] Márczius iduszán azonban (1728.) az ifjabb Vigouroux Párisból azzal a hírrel érkezett Rodostóba, hogy atyja Marseilleben várja György herczeget s a fejedelem rendeleteit.[2239] Azok pedig nem késtek. Márczius 23-án[2240] éjfélkor a makoviczai herczeg elbúcsúzott atyjától, ki nehezen vált meg tőle, mert nagyon szerette. György nem Bohnnak, hanem a Lengyelországból nem régen érkezett Genévier franczia dragonyos kapitánynak és szolgáinak kíséretében, málhákkal jól megrakodva, azonnal elvitorlázott. A mint a császáriak hitték, Francziaországba csak azért megy, hogy onnan Svájczon keresztül mégis Lengyelországba utazzék.[2241] «Kivánjunk neki szerencsés útat és hogy hazáját megláthassa» – mondta Mikes, de borongva kérdezte azután: «Hát mi?» A herczeg nem hibás, hogy még Rodostóban sem tanúlt meg magyarúl. Hiszen németek nevelték, a kik még a miatyánkot sem engedték volna, hogy magyarúl megtanúlja. Francziaországban azonban sokat tanulhat, mert az jó iskola. Nem olyan, mint Törökország, a hol az egész világon legjobban lehet unatkozni. Nem lehet ösmeretséget kötni, házakhoz, családokhoz járni.

209. MIKES «AZ IDŐ JÓL ELTÖLTÉSÉNEK MÓDJA» CZ. FORDÍTÁSÁNAK EREDETIJE.

«Hogy pedig mindenki úgy töltse az időt, mint a mi urunk – írta Mikes [2242] – arra az Isten ajándéka kívántatik. Mert ebédig az olvasásban és az írásban tölti az időt. Ebéd után pedig, a ki látná, azt mondhatná, hogy valamely mesterember. Vagy fúr, vagy farag, vagy az esztergában dolgozik. És az ő gyönyörű szakálla sokszor tele forgácscsal, hogy maga is neveti magát. És úgy izzad, mintha munkája után kellene ennie kenyerét. Őt mindenki csodálja; ő pedig neveti az olyat, a ki panaszolkodik, hogy elúnja magát. Ritka, édes néném, a ki úgy tudja az időhöz alkalmaztatni magát, mind pedig, hogy úgy mondjam, az időt magához alkalmaztatni. A fia azt úgy végbe nem vihetvén, jól tette, hogy elment…»

De mióta elment, az élet még egyhangúbb lett Rodostóban. «Hogy e világon levő zarándokságukat el ne felejtsék», szeptember 9-én táborozni mentek egy három mérföldre levő török falu (alkalmasint Böjük-álli) mellé. Egy hónapig sem maradhattak, mert a fejedelem köszvényes lábai megint dagadozni kezdtek s így október 2-án visszatértek «édes-keserű laktuk helyére».[2243] Még a francia követséggel is megakadt az összeköttetés, mert a derék vicomte D’Andrezel meghalt s utódja, marquis Louis-Saveur de Villeneuve, csak november 12-én érkezett meg Konstantinápolyba, oly utasításokkal, melyek Rákóczi támogatására egyáltalán nem vonatkoztak.[2244]

Ebben a politikai szélcsendben Le Bon május 29-én emlékiratban kérte XV. Lajost, hogy a soissonsi kongresszuson vegye pártfogásába Rákóczi ügyét. Visszament egészen a westphaleni békéig, hogy kimutassa Rákóczinak Erdélyre való jogait s fölemlítette, hogy a császáriak Rákóczi fiait kegyetlenűl fosztották volna meg az utódok reményétől, ha ezt egy jámbor püspök meg nem akadályozza.[2245]

A bujdosók csöndesen mentek át az 1729. esztendőbe. Csak tavasz felé kezdték megint hinni, hogy egyszer már talán az ő csillaguk is feljön, mert április 7-én délután egy órától négyig csillagot láttak ragyogni az égbolton. Pár nap mulva a rodostói görög érsek nagy pompával, négy más püspök társaságában, de gyalog ment a fejedelem látogatására.[2246] Kevéssel azután Konstantinápolyban 12,000 más házzal együtt leégett, az erdélyi ház is, a melyben utoljára Rákóczi követei képviselték Erdélyt, vagy inkább annak önállása eszméjét.[2247] A fejedelem ekkortájban tudta meg, hogy a bécsi udvar megint szóba hozta a Törökországban neki nyujtott menedéket. Egy basa ugyanis, ki 1728 novemberében a selyemzsinór elől Triestbe menekült, Jenő savoyai herczeg útján a bécsi udvar pártfogását kérte, de levelét a bécsi török követ elfogta s a basa kiadatását követelte. A bécsi udvar (a mely kémet tartott Rodostóban Rákóczi leveleinek lemásolására) tiltakozott a levéltitok szentségének megsértése ellen s kijelentette, hogy a basától nem tagadhat meg olyan védelmet, a milyenben a szultán a lázadó Rákóczit állandóan részesíti.[2248] Pedig a fejedelem most már határozottan foglalkozott azzal a gondolattal, hogy, ha nem is a maga jövendőjét, de fiai s a bujdosók megélhetését a császárral való kiegyezésben biztosítsa.

Az öregebb Vigouroux bárót és dr. Bachstromot e végből 1729-ben Drezdába küldte a lengyel királyhoz. Nem élt többé az a nagyeszű, lelkes asszony, a ki ügyét a lengyel királynál valaha oly buzgón védelmezte. Szieniavszkij Ádámné, Lubomirszkij Erzsébet herczegné, Oleszycében márczius 22-én elhúnyt s már el is temették Brzezánban,[2249] hol valaha menedéket adott a fejedelemnek. Vigouroux senkire sem számíthatott a lengyelszász udvarban, mikor a fejedelem szeptember 5-i levele értelmében arra kérte II. Ágost királyt, bírja rá a császárt, hogy Rákóczit, a míg él, ösmerje el erdélyi fejedelemnek. Fiának, József munkácsi herczegnek, adja oda a burgaui herczegséget és a nellenburgi grófságot, a melyek évenkint kétszázezer tallért jövedelmeznek. Kegyelmezzen meg valamennyi bujdosónak s adja vissza javaikat, vagy térítse meg káraikat. Rákóczi Lengyelországba menne lakni s ha a király szükségesnek tartja, levelet ír a császárnak, hogy ellene semmit sem tesz ezentúl. A lengyel király kezeskednék, hogy a császár és Rákóczi kölcsönösen megtartják igéreteiket. Vigouroux hozzátette, hogy a törökök távozni engednék a fejedelmet, ha megizenné nekik, hogy szüksége van rá s hajót küldene utána. Sőt Rákóczi a lengyel királynak hűséget is esküdnék, s ha lengyelországi uradalmába nem eresztenék vissza, csöndesen élne Szászországban vagy Hamburgban.[2250]

210. RÁKÓCZI JÓZSEF ARCZKÉPE.[2251]

Vigouroux élőszóval is előadta, hogy a fejedelmi czím elösmerése a császárnak nem kerülne földjébe, Rákóczi tehát nem is esküdnék neki hűséget. Figyelmeztette az udvart, hogy a bujdosókkal császári tábornokok s más előkelő tisztek is összeköttetésben állnak; megtörténhetnék tehát, hogy a fejedelem halála után, a támaszukat vesztő bujdosók, ezekben bízva, háborúra izgatnák a szultánt, vagy pedig mindnyájan mohammedánokká lesznek. A tatár kán máris buzdítja őt, hogy vele szövetkezzék s moldvai székelyek, krimi ó-németek élén keresztény hadsereggel törjön be Magyarországba.

Ágost király és szász minisztere, gróf Manteuffel Ernő Kristóf, a követnek nem adtak elutasító választ, mert Magyarország legteljesebb megnyugtatását éppen a császár érdekében óhajtották. Hiszen ha a francziák Olaszországban megint megtámadják a császárt, ki az oroszszal együtt állandóan fenyegeti Törökországot, ez bizonyára fegyvert ragad ellene és ebben az esetben nagyon is számolni kell a köztük élő Rákóczival; annyival inkább, mert a bujdosók könnyen elhitethetik, hogy Magyarország a török pártfogás mellett még állam maradhat, de az osztrák uralom alatt csak tartomány lehet. A király és minisztere 316-od magukkal éppen abban az időtájban viszonozták Potsdamban és Berlinben a porosz király drezdai látogatását.[2252] Értékes lehetett a két udvar barátsága, mert a takarékos porosz király csak tűzijátékra ötvenezer tallért áldozott; Vigouroux tehát semmiképpen sem mulaszthatta. el, hogy Drezdából Berlint is fölkeresse. Ottan is sikerrel járt, mert gróf Seckendorf Frigyes berlini császári követ, Frigyes Vilmos porosz király kívánságára, Wackenbarth-Salmur gróf bécsi porosz követ útján 1729 november 4-én fölkérte Jenő savoyai herczeget, eszközölje ki Rákóczi kivánságainak teljesítését, ha azt akarja, hogy Rákóczi lemondjon bizonytalan terveiről. A herczeg azonban november 16-án azt felelte[2253] a szász követnek, hogy Rákóczit nem az indította erre a lépésre, mintha a szívén viselné, hogy száműzött társait megtartsa a keresztény vallásban. Az udvar egész bizonyosan tudja, mert kezei közé jutott Rákóczi terve, hogy mostan is Magyarország föllázításán töri a fejét s, a mint írja, egy hónap alatt fölkelésre is bírja. Ösmerik fondorlatait, színlelő ravaszságát. Lelkében még mindig mélyen gyökerezik a lázadás szelleme. Egyáltalán nem remélhetni tehát, hogy békességesebben viselkedjék, mint idáig, ha megengednék neki, hogy a császár örökös tartományainak közelében lakjék. Deczember 7-én, Seckendorf útján, a porosz királynak is megírta, hogy az udvar nem tudja elgondolni, a császár örökös tartományai és az egész kereszténység miért volnának nagyobb biztonságban, ha Rákóczi visszatérne. Hiszen nem párthíveinek vallása, hanem a miatt teszi ezt a lépést, hogy, hajlott korának daczára, feleségül vehesse Jablonovszka Konstantina herczegnőt. Már pedig, ha ez a szándéka sikerülne, az eddiginél is jobban lehetne tartani tőle; mert köztudomás szerint most sem akaratán, hanem erőtelenségén múlik, hogy újabb zavarokat támasszon; mit könnyebben megtehetne, ha Törökországon kivűl lakik. Azon pedig csodálkozott a herczeg, Seckendorf, mint értelmes miniszter, és tábornok, hogyan hiheti el Vigourouxnak, hogy a bujdosókkal császári tábornokok és más tisztek is összeköttetésben állnak. Jenő herczeg ezt az egészet mesének tartja, mert jól ismeri a tábornokokat; érett megfontolás után sem gyanakodhatik egyikre sem. Mindezek után deczember 10-én kijelentette, hogy a császár nem fogadhatja el a porosz király közbenjárását és semmiről sem akar tudni. A császár sohasem alkudozhatik lázadóval és annak kérelmét csak úgy veheti figyelembe, ha egyenesen ő maga folyamodik hozzá. Ehhez elsősorban az kívántatnék, hogy Rákóczi a múltakat őszintén megbánja s örökös urától és királyától föltétel nélkül kérjen kegyelmet. A császárnak méltóságán alul áll, hogy tárgyaljon egy oly végtelen gonosztettekkel bemocskolt lázadóval. [2254] Magát Vigourouxt pedig csupán a lengyel királyra való tekintetből nem fogatták el.

Ezek után szó sem lehetett többé közeledésről. Az udvar a maga érdekeit követte, nem a nemzet érzületét. Pedig egy esztendő óta megint hangzott «Pannonia siralma»:[2255]

«Szegény Magyarország, bánatát újítja,
Könnyező szemeit siralomra nyitja,
Fejét lecsüggesztvén, könnyeit árasztja …»

Az udvar Dirlinget visszahítta Konstantinápolyból, de a helyébe küldött Thalmann továbbra is meghagyta Bohnt rodostói «bizalmas» levelezőnek;[2256] mert ha otthon az volt a jelszó, hogy «ne higyj, magyar, a németnek», Bécsben meg az volt, hogy «ne higyj, német, a magyarnak!». Azonban egyik német most mégis hihetett volna a másiknak: a bécsi a drezdainak, berlininek, a kiknek békülésre intő szózata éppen a maga idejében érkezett. Hiszen a német-török háború minden pillanatban kitörhetett. Erre alkalmat adhatott gróf Bonneval Sándor tábornok terve. A gróf, egy limousini nemes család tagja, gróf Tourville alatt a franczia tengerészetnél kezdte, majd, Catinat és Vendôme tábornagyok alatt, a szárazföldi seregnél folytatta katonai pályáját 1706-ig, midőn harminczegy esztendős korában, a megsértett Maintenon asszony üldözései elől menekülve, osztrák szolgálatba állt s a Provenceban, a Dauphinéban, Torino alatt s Malplaquetnál hazája ellen harczolt. Nemcsak katonai tehetségeivel tűnt ki, hanem élénk szelleme, olvasottsága, jó társalgása, ékesszólása következtében is; a francziák azonban tékozlónak, örökösen pénzzavarral küzködőnek, nagy csalónak s becstelen és lelkiösmeretlen embernek ösmerték. Átpártolása miatt XIV. Lajos in effigie fel is akasztatta s Bonneval, mint már császári tábornok, pár év múlva hiában tett kísérletet, hogy kegyelmet kapjon s hazájába visszatérhessen.[2257] A rajta Ausztriában esett sérelem következtében[2258] a tábornok az osztrákokat is odahagyta; török szolgálatba akart állani s Travnikból[2259] a nagyvezírnek s Villeneuve konstantinápolyi franczia követnek 1729 június 29-én nagyszabású javaslatokat küldött. Ezeknek az a lényege, hogy azt a sérelmet, a mely rajta Bécsben esett, a császár ellen indítandó magánháborúval akarja megbosszúlni s e végből török szolgálatba lép. Ha elveheti a császártól Magyarországot, mely hadseregének melegágya és visszaszoríthatja örökös tartományaiba, ezzel nagy szolgálatot tenne a franczia királynak. Levelét[2260] a portai tolmács augusztus 18-ikán mutatta be Villeneuvenek,[2261] a ki Ibrahim nagyvezírnek egyelőre csak annyit tanácsolt, hogy vigyázzanak Bonnevalra Sarajevóban, bánjanak vele jól; maga pedig utasításokat kért Versaillesból. Onnan azonban azt a választ kapta[2262] hogy utasításain nem módosítanak, Bonnevallal pedig nyiltan ne érintkezzék, hogy gyanút ne keltsen Bécsben.

211. GRÓF BONNEVAL SÁNDOR.[2263]

Deczember, 19-ikén, a követhez intézett második levelében, Bonneval azt írta a követnek, hogy összeköttetésbe lépne Rákóczival arra az esetre, ha kiütne a német háború, melyet a törökök, ha okosak, arra az időre halasztanak, mikor a császár szakítani fog Francziaországgal. A nagy szultán, erre az időre számítva, a mennyiben teheti, áldozza fel Moldva- és Oláhországok adójövedelmét. A két terjedelmes és termékeny tartományt vegye el mostani fejedelmeiktől s az egész adót engedje át Bonnevalnak és Rákóczi fejedelemnek, hogy abból hadtestet állítsanak fel, a melyet a béke idején jól begyakoroljanak. II. Ágost király halálának esetében a francziák jelöltjének, Leszcsinszkíj Szaniszló királynak támogatására ez a sereg Felső-Magyarországon vagy Erdélyen át Lengyelországba nyomúlna s ott a császár ellen igen hasznosan működhetnék.[2264]

Azonban Ibrahim nagyvezírnek, vagy inkább Mehemet basa kiajának, annyira nem tetszett az egész terv s annyira kedveztek a császáriaknak, hogy a fejedelemtől még eddigi évdíjának is csaknem a felét levonták. A fejedelem, hogy fiát, Györgyöt és a bujdosókat jobban segíthesse, eladta lovait és vadászati fölszereléseit.[2265] Lemondott tehát egyetlen úri kedvteléséről is, a mely a száműzetés idején valamennyire szórakoztatta; de növekedő szegénységében sem mondott le a maga és családja küldetésébe vetett hitéről.

XIV.
RÁKÓCZI IRODALMI MUNKÁSSÁGA.
– 1730 –

RODOSTÓBAN a fejedelem csöndesen, a legnagyobb visszavonúltságban várta, mikor szabadúlhat onnan, vagy mikor üt a cselekvés órája. Mióta vadászparipáit eladta, csak ritkán mozdúlt ki, hogy friss levegőt szívjon. Rendesen a palotája előtt levő elég szép kertekbe ment sétálni. Gyönyörködött, hogyan fejlődnek a fák, a miket ő maga ültettetett s milyen szépek a virágágyak, a melyeket tervei szerint készítettek. Olykor billiárdozott egyik-másik belső emberével, kik közűl Sibrik Miklós már annyira megnyugodott ittmaradásukban, hogy családi leveleit a konstantinápolyi (pérai) páter trinitáriusoknál helyezte el.[2266] A fejedelem, a mennyire tőle telt, minden bujdosónak életét kellemessé akarta tenni. Nekik és magának elefántcsontból vagy fából igen csinos tárgyakat esztergályozott. Naponkint 3-4 órát töltött íróasztala mellett s többnyire latin vagy franczia nyelven tanulmányokat írogatott. Néha rajzolgatott, miben nagy tökéletességre vitte. Szabad idejét olvasással, imádkozással, beszélgetéssel töltötte.[2267]

212. RÁKÓCZI ESZTERGÁLYOZOTT SÓTARTÓJA.[2268]

Átnézte, kijavította, módosította Franczia- és Törökországban írt műveit: a fölkelések történetét, emlékiratait, vallomásait, imádságait és politikai végrendeletét.

A fölkelések története (Histoire des révolutions de Hongrie) tulajdonképpen társas munka, melyet a fejedelem Brenner Domokossal együtt készített. Jean Neaulme hágai könyvkiadó már 1739-ben megjegyezte,[2269] hogy névtelen szerzője kétségtelenül magyar ember, mert semmiképpen sem valószínű, hogy idegen és külföldi olyan jártas legyen a magyar nemzet kiváltságaiban, jogaiban, szokásaiban. Föltevését azzal is támogatta, hogy a mű stílusa tiszta ugyan, de nem mindenütt elég francziás. Rodostói magányában a franczia átdolgozást bizonyosan átnézte Louis Bechon, Louis Molitard, majd Saussure, [2270] a mi maga is mutatja a fejedelem rendkívüli gondosságát és lelkiismeretességét. Mindamellett a mű első és, csodálatosképpen, mindmaig utolsó kiadója panaszkodott, hogy nem talált a tulajdonnevek írásában teljes következetességet és egyformaságot s ő sem kapott senkit sem, a ki a többnyire magyar és elég nagyszámú nevek helyes kiírásában segítette volna. Azonban a különbségek, szerinte is, oly jelentéktelenek, hogy zavart nem okozhatnak.

A szerzőnek – saját bevezető szavai szerint – az volt a terve és feladata, hogy megírja Magyarország törvényes kormányának eszméjét [2271] s napvilágra hozza az annak felforgatására vagy megtartására irányuló törekvéseket. Nem menekülhetett ama kötelesség elől, hogy elmondja, honnan származtak a magyarok, kik haditetteikről úgy elhíresedtek. Királyaik uralkodásának chronológiai ismertetését is adta. Mert – szerinte – a fejedelmek életének ez a története sok világosságot vet kormányzatuk természetére, uralkodásuk idejére, eszökre, egyéni tehetségeikre. Meg akarta mutatni, hogy béke és bőség volt az olyan királyok alatt, kik hűségesen megtették kötelességöket és együttéreztek népeikkel. Ilyen boldog időkben majdnem mindenkor győzedelem követte a fejedelmek és alattvalóik egyetértését, összetartását; kiterjedt birodalmuknak a határa, megtartották, sőt bővítették is hódításaikat, megalázták, hatalmuk alá vetették összes ellenségeiket. A magyarok minden más nép közűl kitűnnek a szabadságért égő szeretetökkel, és mindig mereven ellene állottak dicsvágyó királyaiknak, kik esküjöket megszegték, zsarnokok lettek és tetszésöknek, szeszélyöknek akarták föláldozni személyes szabadságukat és jólétöket. Ezek a viszontagságok elég gyakoriak a magyarok történetében s nemcsak érdekesek, hanem tanulságosak is. A fejedelem jogosan remélte, hogy a történelemnek s különösen az Ausztriai Ház ellen való fölkelések elbeszélésének minden részlete kellemesen kielégíti az olvasó várakozását és kíváncsiságát.

A mű ehhez képpest hat könyvre oszlik. Az első megismerteti a magyarok eredetét, különböző neveit, a királyság alapítását s az erre következő fél ezredévet egészen 1526-ig. A második az I. Ferdinánd trónralépésétől IV. Ferdinánd haláláig terjedő időszakot, a harmadik pedig I. Lipótnak eseményekben minden eddiginél gazdagabb uralkodása első felét tárgyalja. A negyedik elbeszéli az örökös királyság megalapításától a karlóczai béke megkötéséig történteket, az ötödik pedig azt fejtegeti, hogyan bántak a magyarokkal I. Lipót és miniszterei a karlóczai béke megkötése után 1703-ig? Mindezt nagyon egyenlően megírt (a 4-r. kiadásban 30-30 lapra terjedő) fejezetekben. Ellenben aránytalanúl hosszú[2272] a hatodik könyv, mely, latinúl és francziáúl, a Recrudescunton kezdve 1706 szeptember 15-éig egészen vagy kivonatban közöl 104 oklevelet, a szatmári béke oklevelével s Veratius Constantius röpiratával (Remarques apologetiques-jével) együtt, hogy teljes világosságba helyezze a fejedelemnek a szabadságharczról szóló emlékiratait.

Az emlékiratok kétségtelen szerzője, már az egykorúak szerint is, maga a fejedelem. «Teljesen bizonyos ez – írta Saussure.[2273] – Nemsokára azután, hogy szolgálatába álltam, néhány becsúszott helyesírási és irályhiba kijavítására átadta nekem a kéziratot.» «Csak pár lapot kell olvasni belőle, – szólt a mű első kiadója, Neaulme [2274] – hogy eredetiségéről meggyőződjünk.» Gondja volt rá, hogy «úgy adja, egy szó változtatása nélkül, a hogy a szerző kezéből kikerűlt; mert meggyőződése szerint a jóízlésű emberek szívesebben fogadják úgy, mint a stílus simítgatásával.» Már szó volt róla,[2275] hogy vázlata nagy részét még Magyarországban elkészíttette, sőt, oroszra fordítva, Dialogus czímen 1709-ben a czárnak is elküldte.[2276] Istennek, az Örök Igazságnak ajánlván művét, botorságnak tartotta volna, hogy a történteket más színben tűntesse föl. Az igazságon kívűl egyebet nem akart írni; s úgy írt, hogy őt önmaga ellen is védenie kell a historikusnak. Hiszen mindannak, a mit tett, legnagyobb részét saját siralmas gonosz vágyainak, emberi gyarlóságainak, hiúságának, kevélységének, önzésének, meggondolatlanságának, ügyetlenségének, sőt undokságának tudta be; s nem szívesen írta le mindazokat, a mikért véres könyeket kellene sírnia. Nem dicsekszik «vétkes büszkesége» művével; nem keres, a világi fejedelmek módjára, az utókorban emléket vagy halhatatlan nevet. Ilyen «gyalázatos indítóokok» valóban nem vezérelték s a puszta igazságnál egyébre nem törekedett. Szíve belsejét tárja föl, mikor elmondja külső cselekedeteit, hogy megismerjék tettei okait s tetteit magukat. Ezt pedig megtehette olyan ember, a ki nem törődött az emberek ítéletével, nem hajhászta a népszerűséget s a hol kellett, szembeszállt a közfelfogással.

A dolog természeténél fogva, ő maga áll az események középpontjában; de ezt az előnyét nem becsüli többre annál a nézőpontnál, a melyről az utazó tekinti a körülötte levő földrajzi tényeket. Bizonyára szívesebben időzött a fölkelés első éveinél, a mikor előtte a jövendő tündérkert gyanánt állt, mint a későbbieknél, mikor «a tömkelegbe lépvén, észrevette gyászos tévedését». Leírásai eleinte színesebbek, vonzóbbak; később fanyarabban, kedvetlenebbül beszél. Nem a remények, de nem is a csalódások pillanatnyi hatása alatt, hanem két évtized mulva, forrásaitól, levéltárától, a szereplők legnagyobb részétől távol, idegen országban, az Istenben és a történtekben való megnyugvást keresve írt. Vele szemben alig lehet szigorúbb kritikát alkalmazni, mint a milyet ő alkalmazott önmagával szemben.

213. DE SAUSSURE CZÉZÁR.[2277]

Emlékiratának nagy jelességei közé tartozik a tiszta igazságra, elfogúlatlanságra való törekvés, az események okainak nyomozása, a tanúlságok levonása, a szebbnél szebb ítéletek, az általában véve nagyon találó jellemzések, a becses taktikai megjegyzések, az igazán jellemző földrajzi leírások s a kitűnö helyzetrajzok. Példáúl, mint történelmi essay, külön is irodalomtörténeti nevezetességre tarthat számot az ország közviszonyainak ismertetése 1704 elejéről.[2278] Azonban hibái, fogyatkozásai sem csekélyek. Gyakran téved egyes adatokban.[2279] Előadásának hézagai közé tartozik, hogy a keresztneveket ritkán írta ki, vagy eltévesztette, s a vezetékneveknél különböző helyesírást követett. Néha a valóban fontos eseményeket is elhallgatta s pl. Károlyi, Bottyán, Balogh Ádám egyes haditetteiről megfeledkezett.[2280] Chronológiája néhol hibás. Ritkábbak földrajzi botlásai; pl. hogy a zarándi Kaján-szorost összetéveszti a Vaskapuval, Zólyomot és Beszterczebányát fölcseréli s a vihnyei fürdőt Selmecz helyett Körmöczbánya mellé helyezi. Akaratlanúl is méltatlan, mikor egész általánosságban mondja, hogy a brigadérosok nem tudtak vezényelni, vagy a mikor Kucklandert együgyűnek jellemzi, Bottyánnak nevét sem említi a dunántúli hadjáratban, melylyel pedig neve mindörökre egybeforrt s megbélyegzi b. Révay Gáspárt, a ki pedig nem ágyúlövés nélkül adta fel Nyitrát. Egyeseket sötéten, a későbbi események hatása alatt jellemzett; pl. Ocskayt, Bezerédjt már kezdetben elítélte, sőt egy ízben Esterházy Antal bátorságát is csak a multra való tekintetből ismerte el. Néhol különben megvallotta, hogy emlékezete cserbenhagyta, főképp oly eseményekre nézve, a melyekben neki nem volt része.

Mindamellett művét, Katona István ideje óta, a magyar s a külföldi történetírók kellő kritikával szívesen idézték, a magyar közönség pedig szeretettel olvasta.

A vallomások könyve (Confessio peccatoris) részben megelőzte, részben követte az emlékiratokat, a melyeket tehát időrendben ennek a közepére kellene beilleszteni.[2281] Ezt azonban tenni nem lehet,[2282] mert jellege teljesen más, mint amazoké. A mémoire nyilt beszámolás és önigazolás az emberek számára. A másik azonban a bűnösnek gyónása, vallomása, a melyet írója sohasem akart a közönség elé juttatni.[2283] Nem történeti mű, nem életrajz,[2284] hiszen ekkor foglalkoznia kellene élete legdicsőségesebb korszakával, a szabadságharcz történetével is. Ezt azonban külön munkában, az emlékiratokban ösmertette. A vallomások behatóan foglalkoznak a politikai történelemmel, de mégsem a világtörténelmi alaknak, hanem – saját mondása szerint – egy bűnösnek lelkiállapotát tárják elénk. Elmélkedéseit csak részben fűzi külső, világi eseményekhez. Alapúl saját lelke világát veszi, azt a belső forrongást, a mely jóra vagy rosszra, nagy tettekre vagy kicsinyességekre, nagyravágyásra vagy Istenben való megnyugvásra késztette. Nincs közéletünknek egyetlen nagysága sem, a kinek lelki élete ilyen világosan és ilyen érthetően állana előttünk. Száraz történeti adatok alapján a legnagyobb ellenmondásokat találhatni a fejedelem életében és tetteiben; ezek az ellenmondások többnyire eltűnnek, vagy enyhűlnek, mihelyt ezt a hatalmas lélektani tanulmányt olvassuk. Valóban úgy kell olvasnunk, a hogy ő maga kívánja: a szellem és nem az írás fölött elmélkedve. Idején tiltakozott az ellen, hogy szövegét megcsonkítsák, vagy kétséges helyeit rosszra magyarázzák. Hiszen jól tudta, hogy ha már van valami a szívben, azt a toll és a száj hiában titkolná Isten előtt.[2285] Nem azt akarta, hogy műve vagy gyónása mások véleményének, felfogásának ismétlése, másolata legyen, hanem hogy kifejtse és Isten előtt kitárja saját tetteit, belső érzéseit, bűneit. Azért törekedett egyszerűségre és őszinteségre.[2286] Istent kérte, segítse visszaemlékezéseiben, mert az ő emlékezőtehetsége fogyatékos; és kérte, emlékeit óvja meg a képzelet játékaitól.[2287] Emlékezete kiterjedt mindenre, a mit látott, hallott; sőt ezeknél végtelenűl többre is, mert igen sok olyan képzete volt, a mit a multról, jelenről, jövendőről se nem látott, se nem hallott.[2288] Gyanította, hogy a képzelet az emlékezet része, vagy megfordítva, az emlékezet jár képzelettel. Az emlékezőtehetségnek ez az ága nem ösmer zabolát és sohasem nyugszik meg.[2289] Mindez eléggé mutatja, hogy valóban nem közönséges értelemben vett önéletrajzot, nem történeti munkát, hanem lélektani megfigyeléseken alapuló erkölcsi elmélkedéseket, lelki életrajzot akart írni. A Szentírás, Szent Ágoston, Aquinoi Szent Tamás, Szent Anzelm, Szent Bernát, Kempis Tamás és más aszketikus (erkölcsépítő) írók egyes tételein elgondolkozva, vetette magát szigorú vizsgálat alá.[2290]

II. RÁKÓCZI FERENCZ.
(Eredetije a Tört. Arczképcsarnokban.)[2291]

Egy ösmertetője szerint[2292] úgy járt el, mint a zeneszerző, ki mástól kölcsönzött vezérmotivum alapján, saját teremtő géniusza tárházában talált anyagból építi föl új alkotását. Eredetiségét érezve, úgy vélte, hogy a kik az ő könyvéből olvasnak Istenről és rendeltetésünkről, vagy vele okoskodnak, vagy kinevetik őt, vagy csodálkoznak rajta, de mindenesetre kevesebben lesznek, a kik Isten segítségével fölfogják és követik.[2293] Érezte, hogy filozófiai és erkölcsi fejtegetései ellenmondást kelthetnek,[2294] s vallomását az emberek majdan sokféleképpen bírálják, ha történetesen napvilágot lát; mert a theológia használatos, elfogadott kitételeit, kifejezéseit nem ösmeri és szívének egyszerű beszéde a bírálatoknak elejét nem veheti. De ő nem is az embereket akarta tanítani, hanem saját szívét és tetteit vizsgálni.[2295] Elég eseményről írhatott volna, de csak saját ügyeiről akart beszámolni;[2296] mégsem a maga dicsőségére[2297] s nem történetet,[2298] nem is a világ fiainak s nem az élvezetek hajhászóinak írt.[2299] Mert művének feladata nem a külső, hanem a belső dolgok leírása volt.[2300] Mindezt – a hogy megjegyezte – mesének tartják valamikor azok, kik a világ szellemében olvassák[2301] és sajátságosnak vélhetik, hogy Isten oktatását és tollbamondását követve, egyéni felfogását feláldozza. [2302] Ez azonban nem történt az eredetiség rovására. Gondolatai sokszor magasabban szárnyaltak, mint azok az elmélkedések, a melyeket különböző íróktól olvasott.[2303] Mindössze csak két (az isteni gondviselés útjairól s az isteni malasztnak az emberi akaratra gyakorolt hatásáról szóló) hittudományi értekezés van vallomásaiban. Néhol filozófiai fejtegetésekbe bocsátkozott; de művének ennél nagyobb érdeme, hogy saját személyes körűlményeinek lélektani magyarázataival tette érthetőkké politikai törekvéseit, nemzeti vágyakozásait.

A születésétől 1703-ig terjedő első könyvet, a melyre már emlékiratai elején hivatkozik, Francziaországban 1716-7-ben írta; a másodikat, a melyben elmélkedéseit az 1703-17. év eseményeihez fűzi, 1718 februárius 21 – november 9-ike közt készítette; a harmadikat 1718 november 9-ikén kezdte, majdnem naplószerűen folytatta s 1719 deczember 31-ikén fejezte be. Az egész kéziratot halála után hívei Rodostóból küldték megőrzés végett Grosboisba s ma már nem lehet tudni, ő maga, vagy a könyvet beköttető szerzetes, Pater Carbonnier tévedett-e, mikor az 1719 végén írt elmélkedéseket mindjárt az 1717 márczius 27-ikén befejezett sorozat után tette. A munkának más chronológiai fogyatkozásai is vannak; pl. a fejedelem már arra sem emlékezett, hogy atyja nem 40, hanem csak 31 éves volt, mikor meghalt. Azonban mint egyetemes történelmi forrás is sok tekintetben elsőrangú; mert pl. a hussi csata (1711 július 8-9.) s a pruthi béke leírását magának Péter czárnak elbeszélései nyomán adta; a franczia udvari élet, XIV. Lajos halála, vagy a portai viszonyok leírását pedig a kornak egyetlen történetírója sem mellőzheti.

Könyvét nem szánta a nyilvánosságnak, de több helyéből látható, hogy mégis számított az olvasókra, vagy talán csak azokra, a kik Grosboisban fognak hozzá hasonlóan vezekelni. A kamaldoliaknál különben nemcsak a szóbeli, hanem az írásbeli nyilt gyónás is szokásos volt s ő nem akart elszakadni attól a helytől, hol önmagát s az emberi lelket oly alaposan megfigyelte és megösmerte. Műve 1735-1792 közt a grosboisi kamaldoliak könyvtárában volt letéve, hol 1746-ban Carbonnier kamaldoli atya rendezte.[2304] Onnan, a kolostorok eltörlésekor, a párisi nemzeti könyvtárba került,[2305] honnan Grisza Ágost lemásolván, a M. T. Akadémia 1876-ban latin nyelven közrebocsátotta. Magyarúl 1903-ban csaknem teljesen Domján Elek[2306] és, rövidebben átdolgozva, Kajlós Imre adta ki.[2307]

A fejedelem ehhez a kéziratához csatolta «Aspirationes Principis Christiani» (Egy keresztény fejedelem áhításai) czímű munkáját, a melyet alkalmasint Louis Bechonnal másoltatott le, de minden egyes oldalon saját nevének kezdőbetűjével hitelesített.[2308] Műve, legalább annak nagyobb része, még Grosboisban készűlt s Rodostóban most csak az utolsó simítást adta meg neki. Latinúl írta, de francziára is lefordította. «Uram-Istenem, – kezdődik az ágyból való fölkelésre írt imádság – a ki nem az én érdemem miatt, hanem csupán a te irgalmasságodból méltóztattál megtenni engemet ezen a földön a te képviselőddé: add, hogy méltó legyek a te törvényeidhez a szentségben, az igazságban és a könyörületben, és hogy ezen a napon oly tökéletesen hajtsam végre a te munkádat, a hogyan te kívánod tőlem.» Ezt követték a mosdáskor, öltözéskor, az udvari nép, majd a trón megpillantásakor, a templomba-menetelkor, az oda belépéskor s az onnan visszatéréskor mondandó imádságok. A tanács kezdetén és végén, ebéd elején és végén, minden munka kezdetén, vadászatkor, nyilvános ünnepségen, lefekvéskor külön imádságokat mondott. A hiúság, kevélység, fösvénység, harag, torkosság, pazarlás, mogorvaság, látás, hallás, szaglás kísértései közt Istenhez fohászkodott. «Uram, segíts, hogy semmit se tegyek nélkűled – szólt, midőn haragját gerjedezni érezte. – Mert erős a lelkem, de gyönge a testem: felizgatja, felgyujtja az emberi szenvedelem. Adj kezembe féket, hogy megzabolázzam. Ember ingerelt haragra és türelmetlenségre; de, Uram, a ki nem okozod, hanem inkább elhárítod a bajokat, a te kezedből várom a türelem fegyverét. Kérlek, csillapítsd le indúlataimat s add meg azt a kegyelmet, hogy szeretettel büntessek és könyörűljek. Legfőbb bíró, a ki bíróvá tettél a földön, emelj engem önmagam fölé, hogy jobban tudjak megkülönböztetni és ítélni; hogy megfenyítsem az ellened vétőket, de kíméljem, a kik ellenem vétettek és megbocsássak nekik.» Betegségében, szárazság idején, társalgás közben is az Istenhez fordúlt.

Tábori könyörgéseit hazájára gondolva írta. A tábor szemlélésekor, megindúlásakor, bejárásakor, a katonaság csatarendbe állításakor, az ellenség láttára, sortűz adásakor, a győzelem kivívásakor, a csata elvesztésekor, a holttestek megpillantásakor Istenhez fordúlt. Távol legyen tőle minden emberi öröm és dicsvágy; mert hogyan örűlhetne, mikor annyi rokona, annyi rábízott embere elesett, annyi ezer lélek elveszett, nyájából annyi bárány odalett? Nem ennek, hanem csak annak örűl, hogy teljesedett Isten szent akarata, népét megszabadította mostani ellenségeitől. Bárcsak úgy élnének Isten kegyelmével, hogy ne kelljen újból bűnhődniök!

A könyörgések legnagyobb része a szent áldozás előtt és után való harminczkét elmélkedésből áll. Alapelve, hogy mivel az ember önmagában véve semmi, szeretnie kell azt a lényt, a ki minden más létezőnek lényegét magában egyesíti. És imádságos könyvét azzal a megható, mert nagyon igaz vallomással végzi, hogy mindenkor Istenhez fordúl a maga nyomorúságával, a melyről sohasem feledkezhetik meg; hiszen senki máshoz nem folyamodhatik, s mástól nem kérheti, a mije nincs.

Politikai végrendeletét (Testament politique), a melyet öt esztendővel ezelőtt készített,[2309] szintén most rendezhette lemásolás, vagy éppen sajtó alá. Valószínű, hogy ennek a munkának a hatalomról szóló része lényegében megfelel annak az értekezésnek, a melyet «De potestate» czímmel Párisban még 1714-ben írt és barátjának, Jablonovski János russiai palatinusnak ajánlott,[2310] melyet azonban a végrendeletben csak latinból francziára átdolgozva használhatott. Ezt csak a latin kéziratnak és a nyomtatott franczia szövegnek összehasonlítása után lehetne megmondani; de az a valóság, hogy ezzel a kérdéssel 1714-1726-ig irodalmilag foglalkozott, egymaga is mutatja azt a lelkiösmeretességet és alaposságot, a melylyel dolgozott.

Összes műveit sajtó alá Bechon, Molitard, Mikes, Kiss és utóbb Saussure – mondhatni, a rodostói akadémia – közreműködésével őmaga akarta előkészíteni. Másfél század mulva a M. T. Akadémia tett kísérletet, hogy összes műveit kiadja,[2311] de csak a kéziratban heverők közől adhatott ki egy kötetet. Így a dicsőséges fejedelmet, Magyarországnak egyik legnagyobb gondolkodóját, a haza még mindig nem láthatja azon a magaslaton, mely mint írót is megilleti.

XV.
OTTHON ÉS A BUJDOSÁSBAN.
– 1730-1732. –

A BÉCSI kálvárián levő feszület 1729 június 15-ikén «Németország felől csodálatosan Magyarországra fordúlt». «Kinek adja Isten jó végét», mondta Károlyi Sándor a hír hallatára.[2312] Otthon a rendek országgyűlést tartottak, melynek ötven végzését a király november 20-ikán szentesítette. Élete hátralevő tizenegy esztendejében többé össze sem hítta a rendeket, kik számára «folytonos imáikkal Istentől az életerős öregség késő éveiig tartó viruló életet s a távol örökösökre és utódokra átszármazó legszerencsésebb kormányzást kértek.»[2313] Engedtek mindenben, a miben lehetett, «csak azzal az ő felsége hazánk ellen lött indulatja engeszteltessék».[2314] Így történt, hogy a vallásügyeket teljesen kikapcsolták az országgyűlés feladatai közül s azt a király elintézésére bízták. A király pedig Jenő savoyai herczeg elnöklete alatt egy osztrákokból álló bizottságot küldött ki s annak munkálatai alapján olyképpen rendelkezett,[2315] hogy elkeserítette vele a protestánsokat, s a katholikusokat sem elégítette ki.

1729 szeptember 29-ikén az országgyűlés tárgyalásaival és törvényeivel elégedetlen magyaroknak követei már Rodostóban jártak s otthon elegen akadtak, a kik várták a fejedelmet. A kormány elfogatta a rodostói Joó János kanczelláriai lajstromozónak valamely rokonát, Joó János birtokost, Barta Mihály fornosi lakost, Rákóczi egykori zászlótartóját, az engesztelhetetlen kuruczot és az ifjú Darcsi György fornosi birtokost, mert Joónak naphegyi szőllejében «összeesküvést forraltak a király ellen». Mindnyájokat a munkácsi várba csukták.[2316] A nyáron Torday István Abaújvármegyében gróf Károlyi Sándor nevében toborzott katonaságot, mely ügyben a vármegye azonnal vizsgálatot indított, maga Károlyi pedig a helytartótanácshoz jelentést és tiltakozást adott be.[2317] A nép, mint utóbb is egy ízben,[2318] azt hitte, hogy felbuzdúlt benne a régi kurucz vér, és Rákóczi számára szedi a hadakat. Magáról a fejedelemről még a rodostói kém, Bohn is csak jelentéktelen híreket közölhetett Thalmann cs. követtel; a fejedelem bizalma különben is megingott Bohn iránt, a ki most már attól félt, hogy fölfedezik árúlását, a mi azonban csak évek múlva történt meg.[2319] A sevillai szerződésben (1729 november 9.) Franczia-, Spanyol- és Angolországok, két hét múlva pedig Hollandia is szövetkeztek egymással a kereskedelmök érdekeit fenyegető Ausztria ellen s 1730-ban a háború kitörése elég bizonyosnak látszott. Mindenki természetesnek tarthatta, hogy a mely pillanatban Francziaország állást foglal Ausztria ellen, számításba veszi Rákóczit; XV. Lajos apósa, Leszcsinszkij Szaniszló, máris összeköttetésbe lépett vele, hogy, a lengyel trón várható megüresedése esetében, királyságának visszaszerzése végett hasznát vegye Ausztria ellen.[2320]

Az ősz kezdete elsöpörte az Ausztriával szemben óvatos török kormányt, mely Európában mindenképpen békét akart, hogy helyreállítsa tekintélyét Ázsiában, melyet egyrészt az oroszok térfoglalása, másrészt a perzsákkal folytatott szerencsétlen háború fenyegetett. III. Ahmed szultán maga akarta átvenni az ázsiai hadsereg fővezérletét. Azonban szeptember 28-ikán Konstantinápolyban kitört a forradalom, melyet két egyszerű janicsár: Kalil Padrona és Muszlu vezetett.[2321] Harmadnap a nép haragja következtében vesznie kellett Ibrahim nagyvezírnek s négy más miniszternek, mire október 2-ikán maga a szultán is lemondott unokaöcscse, I. Mahmud javára.[2322]

214. TÖRÖK NŐ A XVIII. SZÁZAD ELEJÉN.[2323]

A volt szultán és nagyvezíre nem közönyös nevek hazánk történetében. Magyarország a pozserováczi békében az ő idejökben szabadúlt föl teljesen a török uralom alól. Ehhez a békeszerződéshez kényszerűségből ragaszkodtak ugyan, de a német-római császár hatalmának gyöngítésére ezentúl is készen álltak. Rákóczit egy újabb veszedelmes háború hírére sem adták ki, de távozni sem engedték, hogy azokkal a nagy eszmékkel, a miket képviselt, és helyzetével, a mely a török barátságra utalta, a császárt örökös aggodalomban tarthassák.

A bujdosók úgy gondolták, hogy a konstantinápolyi forradalom következtében Rodostóban is lehet zenebona és zsákmányolás; éjjelenkint tehát őrködtek, vigyáztak. «De itt – Mikes szerint[2324] – minden oly csendességben volt, mintha csak álom lett volna a rebellió.» Csodálták azt a nagy rendet, a melyet a törökök még a fölkelésben is megőríztek. Könnyen fölverhették volna a gazdag görög, örmény kereskedők boltjait, rámehettek volna a császár kincstartójára; azonban a tárház, a hol mindenkinek fizetni szoktak, a bujdosóknak is épp úgy nyitva állt, mint azelőtt.

Az új szultán november 25-ikén elnyomta a nyakára nőtt forradalmat és kivégeztette annak vezéreit, a két hatalmas janicsárt,[2325] és ezután azonnal megadta Rákóczi teljes évdíját, a melyet 1729 előtt élvezett.[2326] A volt császár leánya, Ibrahim nagyvezír özvegye, 1731 márcziusában még egy kisérletet tett az arnótok és a janicsárok fellázítására s a hatalom visszaszerzésére, a miért azonban őt vízbe, a lázadást pedig vérbe fojtották.[2327] A szultán megfogadta nagyvezírének azt a tanácsát, hogy vezíreit soká uralkodni ne hagyja. Letette őt és 1731 szeptember 19-ikén Rodostón át már a harmadik nagyvezír, Topál (Sánta, Topa) Ozmán basa, a francziák nagy barátja ment Konstantinápolyba, hogy rendkívűl fontos hívatalát elfoglalja.[2328]

RÁKÓCZI RODOSTÓI KÁPOLNÁJA[2329]

A kormányban tapasztalt gyors változások a bujdosókat kevés jóval biztatták. Soruk is egyre ritkúlt. Forgách Simon a lengyelországi Zolkiewben (Zulkwán), a hol nyomorgása miatt ezer talléron családi levéltárát is elzálogosította, még a múlt esztendőben elhúnyt. «Már ex magnatibus senki sincs – írta fia,[2330] – hanem méltóságos gróf Csáki Mihály úr, a ki is nem kontentáltatván fejedelem Rákóczi testamentumával, mivel csak a francziát szereti, Konstantinápolyba transferálta magát; Zay Zsigmond sem kontentáltatik, de ugyancsak még a fejedelem mellett vagyon. Én pedig ide, Lengyelországba jövék. Ex praenobilibus vannak a fejedelem mellett Sibrik Miklós, Ilosvay János, Máriássy Ádám, Mikes Kelemen, Kapy Gáspár. Adta volna Isten, soha Rákóczi, se Bercsényi ne született volna. Hazánkat elpusztították, minket koldúsbotra juttatának. Bezzeg, a fejedelemnek jól van dolga; mert Magyarországban sem volt a kuruczvilág előtt annyi jövedelme, mint most a franczia királytól és török császártól. Bezzeg, nem ád a szegény magyarnak: verje meg az Isten!» A könnyelmű fiatal embernek csak az a mentsége, hogy ezt a levelet olyan emberhez írta, a kitől mindjárt meg is kérdezte, hogyan nyerhetne kegyelmet a császártól?

A lengyelországi menekűltek sorsán és az ott küszöbön álló változások miatt aggódva, az onnan visszatérő ifjabb Vigouroux helyébe a fejedelem Bohnt akarta Lengyelországba küldeni, hogy érdekeit megvédje.[2331] Nem jól választotta meg emberét, mert ezt a bécsi udvari haditanács elnöke, mint a császár érdekeinek hű képviselőjét, dícsérte.[2332] A fejedelem, szerencsére, vissza is parancsolta őt, talán arra a hírre, hogy Drinápolyon át egy lengyel tábornok megy hozzá.[2333] Bohn attól tartott, hogy a fejedelem nyomára jött kémkedésének és szolgálatai jutalmáúl a császártól már most őrnagyságot kért a hadmérnökségnél;[2334] hiszen máshol mindenütt hasznosabban szolgálhatna a császárnak, mint Rodostóban! De a fejedelem és a konstantinápolyi követség egyaránt szükségesnek tartotta őt, mivel otthon volt a katonai tudományok minden ágában s nagyjából a politikai ügyekben is. Állítólag Rákóczi első titkára és kegyeltje, Louis Bechon is csak a tavaszig akart maradni Rodostóban, mert a portától nem kapott biztató választ a rábízott dologra nézve. Rákóczi tudniillik arra kérte a szultánt, engedné meg, hogy Moldva- és Oláhországban, Erdély határán, földeket vehessen bérbe, de olyan kiváltsággal, hogy akármi változás történnék a portán vagy a két fejedelemségben, nekik semmitől se kelljen tartaniok s első megállapodásukat meg ne másítsák. A porta azt felelte, hogy a fejedelemségeket nem veheti el; urai birtokaiknak mindaddig, míg a fejedelmek megfelelnek kötelességeiknek; nem volna igazságos, hogy másoknak kiváltságokat és jogokat osztogasson ebben az országban a fejedelmek tudta és beleegyezése nélkűl. Ha azonban ezeknek nincs kifogásuk ellene, a porta sem vonakodik teljesíteni kérését.

A fejedelmek hozzájárulásának kikérése végett a fejedelem azonnal írt Oláhországban levő küldöttjének, Vigourouxnak s remélte, hogy újesztendeig kedvező feleletet kap. Hír szerint a fejedelem kamarása, Mikes Kelemen, a határon szintén földet akart bérelni, hogy azután elvehesse Bercsényinek Lengyelországban élő özvegyét, Kőrössy Zsuzsikát. A bérlet politikai czélja az volna, hogy a fejedelem, mint valami gyarmatba, oda gyűjtse össze a magyar elégűletleneket, a kik a fölkelésre mindenkor készen álljanak. Velök, vagy még ő előttük menne oda egy Batthyány nevű magyar, a ki néhány hónapja kijött Rodostóba s a fejedelem évdíjat ad neki, mert testvérétől, az erdélyi kormányzóság irnokától, jó értesűléseket szerezhet az erdélyi ügyekről. «Ilyen itt az élet és a tervezgetés azóta, hogy Don Carlos bevezetése nem nyugtalanítja a kedélyeket – szólt Bohn;[2335] most már nem bíznak benne, hogy az ő örökösödése valamely változást okozhatna.» Ezzel arra czélzott, hogy Don Carlos infanst a spanyolok és az angolok a négyes szövetség ötödik pontja értelmében közös erővel helyezték be Parma, Piacenza és Toscana valóságos birtokába, a mi azonban a bécsi udvar előleges beleegyezésével történt.[2336]

Mikes szerint[2337] a bujdosók oly nagy csendes nyugalomban éltek, hogy úgy tetszik, mintha másutt mindenki meghalt volna, csak ők élnének; pedig, jól meggondolva a dolgot: mások élnek, csak ők alusznak. «De van-e egyéb dolga a bujdosónak?» Azonban a bizalmatlanság, kételkedés, fekete irígység is velök bujdosott, «mintha ők sem maradhattak volna meg az országban». Sok bujdosót eltemettek már, de az irígység csak megmaradt; az egyenetlenség is egészséges és nem vénül. «Talán ugyanezek temetik el a bujdosókat, hacsak a jó Isten el nem veszi közőlük őket.» A bujdosóknak testvériesebben kellene élniök, mint az otthoniaknak; de ennek az ellenkezőjét tapasztalták Rodostóban. Az ájtatos fejedelem hiába fáradozott, hogy a viszálykodásokat megszüntesse. «De a mit a halál végbe nem vihet, hogy vinné ő azt végbe?» Mikes szerint égetni valók. Hiszen egy a sorsuk, az állapotuk. Egyik is odahagyta jószágát, a másik is. Tisztségeket, jószágokat Rodostóban nem osztogatnak. Az északi meg a déli szelet mindegyik egyformán kapja. Csak abban különböznek, hogy az egyiknek az egészsége jobb, a másik többet ehetik, ihatik, a harmadik tovább sétálhat a tengerparton, mert jobb lába van. Kevés foglalatosságuk következtében unatkoznak, sőt egymást is megúnják s már nem szeretik egymást látni. Minden bajnak oka az unalom.

Ilyen hangulatban érte őket az 1732. esztendő, a mely azonban csakhamar nagy dolgokkal kecsegtette mindnyájukat. Villeneuve mindenképpen meg akarta győzni lelkes barátját, Topál Ozmán nagyvezírt, hogy az osztrák elnyomás miatt nekibúsúlt magyarok s a Mazeppa kivégzése miatt bosszús kozákok főbbjeit Ausztria és Oroszország ellen kellene ingerelni s háborúra bírni.[2338] Azonban aggasztotta, hogy a török hadsereg, kiképzés tekintetében, annyira elmaradt ellenségei mögött. Ekkor lett figyelmes a nagyvezír Bonnevalra, ki emlékiratot adott be a török hadsereg ujjászervezéséről,[2339] minek valósítására teljesen alkalmasnak is találta. Villeneuve helyeslésével[2340] Ozmán Konstantinápolyba hívatta Bonnevalt s ünnepiesen, nagy tisztességgel fogadta a tábornokot, ki időközben, Ahmed néven, amúgy is mohammedánus lett. A reábízott tűzércsapatot rövid idő alatt nagyszerűen kiképezte; de Ozmánt, ki már benne látta a megtorló háború vezérét, a vén kizláraga (az eunuchok főnöke) csakhamar megbuktatta. A magyarok sajnálták, mert a németeknek ellensége, nekik pedig jótevőjük volt. A viszonyokat jellemzi, hogy utódjai közt Bonneval is szóba jött.[2341] Emlegetése bizonyítja, hogy Rákóczira vonatkozó terveit a török kormány elég figyelemre méltóknak találta. Mint boszniai szandsákbasa, maga mellé hítta Bohnt, a ki már most az osztrák követségtől kért tanácsot, oda menjen-e, vagy Francziaországba, hová a fejedelem akarta küldeni, hogy György makoviczai herczeg számára az udvartól egy külön ezred fölállítását eszközölje ki.[2342] Bohn, a kit VI. Károly császár őrnagygyá nevezett ki, küldetését még a nyáron is bizonyosnak tartotta.[2343] Útjából azonban egyelőre semmi sem lett s a követ hiában törte a fejét, hogy ha Bohnnak Rodostóból távoznia kell, tudósítónak megnyerheti-e Rákóczi konstantinápolyi török tolmácsát, a magyar Ibrahim effendit, az első török nyomda alapítóját.[2344]

215. BONNEVAL EMLÉKIRATAINAK CZIMLAPJA.

A hazából érkezett hírek közűl a fejedelmet legjobban érdekelhette, hogy egykori ellenfele, gróf Pálffy János nádor, 1732 februárius 20-ikán meghalt, mire az önkényuralom levetette alkotmányos álarczát. III. Károly, törvény ellenére, vejét, Ferencz lorraini herczeget nevezte ki Magyarországban királyi s Erdélyben fejedelmi helytartónak. Mit remélhetett még Rákóczi, ha mindez «egész nemzetünknek vigasztalására» történt?[2345]

XVI.
RÁKÓCZI VÉGRENDELETE.
– 1732. október 27. –

A PESTIS, a mely az egész török birodalomban pusztított, 1732 őszén a fejedelem udvarából is elragadott egynéhányat.[2346] A fejedelem, mint hasonló veszedelemben máskor is tette,[2347] október 27-ikén elkészítette végrendeletét, [2348] hogy gyermekei és hívei jövendőjéről valamiképpen gondoskodjék. Az oklevél élén felsorolta czímeit,[2349] a melyeket Istentől részint egy szabad nemzet választása, részint születése következtében kapott; de nem dicsekedett velök, mert pornak, hamunak vallotta magát. Sőt hálátlannak is Isten iránt, mert sokáig nem élt kegyelmeivel, testi, lelki javaival, a mikkel pedig bőségesen elárasztotta. Csak később tért hozzá, ki vágyat oltott belé, hogy élete hátralévő részében lelke üdvösségét keresse. Hálát ad mostan Istennek, hogy elvette tőle a fejedelemséget s mindazt, a mit a világ javaknak nevez; meglátogatta mindennemű szomorúsággal, üldözéssel, gyaláztatással, rágalommal, a miket a világ nagy embereitől szenvedett. De főképp azért ad hálát, mert beleoltotta azt az erős kötelesség-érzetet, a melynél fogva elhagyta a csöndes és nyugodalmas élet édességeit s eljött ebbe az országba, mely lelkületével és természetes büszkeségével annyira ellenkezik. Ezzel alkalmat szolgáltatott, hogy büszkeségét legyőzze, lemondjon az emberi elme hiú számításairól, a véges ész tanácsairól, a földi hatalmakba vetett hitéről s ne bízzék másban, mint a gondviselésben, Isten akaratában és csak azt akarja, a mit az Isten akar.

216. JAROSZLÓ.[2350]

Egyik könyvében, a Vallomásokban, elmondta, miben tapasztalta Isten irgalmát s nem titkolta, hogy ezzel szemben hálátlan volt. Érzi lelkének háborgását most, midőn még el sem öregedve, testben, lélekben meg nem gyöngűlve, azért tesz végrendeletet, mert jól ismeri állapota romlandóságát, a ragadós betegségek veszedelmeit, különösen pedig kötelességét, a melynek elmúlasztásától leginkább retteg.

217. A JAROSZLÓI SZŰZ-MÁRIA-TEMPLOM.[2351]

Tudja, hogy a legönkényesebb, leghatalmasabb fejedelmek sem biztosíthatják végső akaratuk végrehajtását. A végrendeletek hitelességét és érvényét minden nemzet törvényekben állapította meg; de ő olyan országban és olyan helyzetben él, hogy egyiknek sem veheti hasznát. Latin nyelvű régibb végrendelete végrehajtását olyanokra bízta, a kik, úgy látszik, szeretik őt s hozzá mindig hűségesek voltak s pontosan teljesítik mindazt, a mit itten levő javaira nézve elrendelt. Ezúttal tehát csak a dicső emlékezetű XIV. Lajos szerződéseiben, kiváltságaiban, kegyleveleiben biztosított igényeiről rendelkezik. Ha ezeket, az igazság rovására, nem teljesítik, a hitetlenek közt magukra maradnak mindazok, a kiket saját gyermekei gyanánt szeret; saját gyermekei pedig tengődni fognak és sorsukon semmiképpen sem segíthet. Istenhez fordúl, mert az embereket éveken át hiába kérte; de azt hiszi, egyedűl politikai okok tartották vissza őket, hogy egyébként tanusított barátságuk szerint cselekedjenek. Az emberek csak végrehajtották Isten ítéletét, mikor nem engedték őt visszatérni a keresztény országokba. Mégis szereti őket és megbocsát azoknak, kik legjobban üldözték és rágalmazták; hiszen nem tudták, mit cselekszenek!

Semmit sem hozott magával erre a világra, semmit sem visz el belőle. Különben is hiába rendelkeznék, mert szándékainak foganatosítására nincs törvényes módja. Gyermekeiért és szeretteiért mégis mindent megtesz, a mit tehet; mert fájdalommal hagyná el őket ilyen állapotokban, ha nem bíznék benne, hogy Isten gondját viseli annyi árvának. A mit tehát Francziaországgal szemben igazságosan követelhet, arról mint meglevő és valóságos vagyonról rendelkezik.

Ehhez képpest a jaroszlói uradalom felét, a melyet számára Lengyelországban XIV. Lajos vásárolt meg, fiának, György makoviczai herczegnek hagyja s kéri XV. Lajost, hogy fiát, pör esetében, lengyelországi követe útján segítse. A párisi városháza 600.000 livre értékű kötvényeinek beváltása után mindössze 82.000 livre tőkéje maradt; az ez után kapott 6000 livre évjáradékot szintén György herczegre hagyta. Fentartja jogát a XV. Lajos kegylevele alapján neki járó 100.000 s a bujdosókat illető 40.000 livre évjáradékhoz, mert ez az adomány nem annyira egyéni akaraton és szereteten, mint inkább szerződésen alapúl s így, mint elvállalt kötelezettség, Francziaország államadósságához tartozik. Egyik művében, Vallomásaiban, elmondta fegyverfogásának okait, melyekből kitűnik, hogy nem ennek a szerződésnek alapján viselt háborút, de nem is folytathatta azt XIV. Lajosnak írásban és követei útján tett biztosításai nélkűl. Bízva tehát XV. Lajosban, hogy eleget tesz XIV. Lajos elvállalt kötelességének, az őt személyesen illető összegből körülbelül százezer livret egyházi czélokra[2352] és udvari embereinek,[2353] a magyarországi főurak és tisztek nyugdíjára rendelt összegből pedig 42.000 livret négy főembernek hagyományozott.[2354] A mit XV. Lajos ezen felül mint adósságot még fizetne, azt fiának, Györgynek adja, de oly kikötéssel, hogy törvényes adósságait kifizesse, noha nem hiszi, hogy bárkinek is tartoznék. Lehet ugyan, hogy a szabadságharcz idejéből egyes tisztek követelni fogják hátralevő zsoldjuk kifizetését, de ő csak a néhai franczia királytól a megnevezettek részére adott segélypénzek kifizetésére köteles. A hadiszükségletekre szállított árúkat is az ország pénztárából kellene kifizetni, azonban ennek tőkéi elvesztek. Az elfogatása előtt csinált adósságok pedig jószágainak mostani tulajdonosait terhelik.

Mivel kihalt minden család (a Rákóczi, Zrínyi, Báthory, Frangepán, Lorántffy, Gerendy familia), a melyből származik, nincs egyetlenegy közel rokona sem, a kitől támogatást remélhetne XV. Lajosnál. A király csak gyönge gyermekkorában látta őt s így aligha emlékezik reá. Azonban a királyi herczegek és herczegnők, a kik barátságukkal érdemei fölött kitüntették, feljogosítják arra, hogy utolsó lehelletéig bízzék bennök. Nagylelkűségöktől várja, hogy fiai és a többiek érdekében a királyt végrendelete végrehajtására kérjék. Nagy Lajos méltó utóda, XV. Lajos, azzal mutatja meg legjobban elődjétől öröklött érzelmeit, ha teljesíti ezt az utolsó, alázatos kérését. Szeretetének, kegyességének, kegyelmének legnagyobb jelét azzal adja, ha meghallgatja egy elhunytnak a szavát; mert hiszen végrendelete felbontásakor ő már csak por és hamu lesz. Így legalább nem világi tekintetek és nem állami érdekek vezetik, mint a fejedelmek szándékait rendesen; tehát nem is figyelmezteti azokra az okokra, a mik előtte érdekessé tehetnék emlékezetét.

Nem él már akkor az a fejedelem, a ki bölcsőjétől fogva játékszere volt a szerencse legkegyetlenebb változásainak; a kit a legnagyobb gyűlölettel üldöztek, a legiszonyúbban rágalmaztak, kizártak a keresztény fejedelmek birodalmából és annyi esztendő óta a törökök kenyerére szorítottak. De két fiának és társainak kegyelmet, vagy inkább igazságot kér, mert állapotuk az ő halála után még rosszabb lesz. Az összes herczegek és herczegnők, az udvar, sőt minden alattvalója megmondhatja XV. Lajosnak, nagyatyja mily szíves érzelmekkel, megbecsűléssel viseltetett iránta. Sohasem hitte, hogy ezeket a háborúban tett szolgálataival érdemelte volna ki; úgy hiszi, inkább a személyéhez való ragaszkodást akarta viszonozni. Ebben a ragaszkodásban szívének bizonyára több része volt, mint kötelességének vagy helyzetének.

Rákóczi világi szerencséje a nagy uralkodó életével lealkonyúlt; de, szerencséjére, ugyanakkor megismerte, hogy tőle ilyen ragaszkodást egyedül a teremtő érdemel. Isten irgalma megerősítette ebben a gondolatban s elvezette a magányba, majd erre a helyre kalaúzolta, hogy megtegye, a mire a bujdosót ottan tanította. Megvált a világ minden gyönyörétől; lemondott minden hiú gondolatról. Élete végén egyetlen érzése: a szeretet azok iránt, a kiket oly szánalomra méltó helyzetben hagy itt, hacsak a király nem teljesíti utolsó kérését. Kéri, Jézus kiontott vérére kényszeríti, szánja meg állapotukat; s ő, ha elnyeri az örök boldogságot, szűntelenűl könyörög szerencsés uralkodásáért.

Régi barátságának és bizalmának megmutatása végett Bourbon herczeget, Charolois grófot, Du Maine herczeget és Toulouse grófot kérte föl végrendelete végrehajtására. Ezzel talán mostani lealázott állapotában sem vét az őket megillető tisztelet és illendőség ellen. Sőt nagylelkű barátságuk emléke arra is bátorítja, hogy kegyeibe ajánlja neveltjét, Louis Molitard franczia nemest, valamint franczia komornyikjait és szolgáit, a kiket szolgálatukban alkalmazhatnának; mert ő nem tudja biztosítani hátralevő napjaikat s kellően nem jutalmazhatja meg hűségöket.

Teljesítvén ekként kötelességét, Isten kezébe ajánlotta lelkét: vegye vissza, a mikor neki tetszik és fogadja be örök hajlékába. Kijelentette, hogy a római kath. hitben született s abban is akar meghalni. Hiszi mindazt, a mit a kath. hit tanít és ő is kárhoztatja, a mit ez kárhoztat. Óhajtja, hogy az egyház szentségeit halálos ágyán majdan méltóan és teljes öntudattal vehesse magához. Állhatatosságot kér Istentől, hogy az ő kegyelmében haljon meg s utolsó lehelletével is tanusítsa Isten iránt való szeretetét.

A fejedelem a franczia követhez és a nagyvezírhez előre megírta leveleit, a melyeket halála esetében kellett átadni. A követet arra kérte,[2355] hogy kanczellárját Nagy Dávid kereskedő s egy más kereskedő kíséretében, a halál hírének vétele után, azonnal küldje Rodostóba az ingóságok fölbecsűlésére; mert azt akarja, hogy mindenkor hű főtisztjeit, a kik rendeletét bizonyára pontosan végrehajtják, senkise gyanusítsa és ne rágalmazza. Minden szolgáját atyai módon szeretvén, egyedűl az ő sorsukon aggódnék, ha nem bíznék a gondviselésben. Kéri a követet, oly különböző nemzetbeli udvari emberei számára eszközölje ki a franczia király pártfogását és szerezzen nekik biztonságot, szabadságot, hogy követhessék intézkedéseit, a miket annak idején a franczia követ kanczellárja fog velök közölni. Végrendeletének nincsen meg minden alaki kelléke; de nincsenek rokonai sem, a kik ellene mondhatnának; szegény gyermekei pedig boldogtalanúl cselekednének, ha azt megbolygatni vagy perelni akarnák. Ő maga rettegés nélkűl néz az irgalmasság utolsó perczei elé.

A nagyvezírhez azért írt,[2356] mert a győzhetetlen császár iránt való hálája ösztönözte, hogy búcsúvétel nélkűl ki ne menjen ebből a világból. Kérte, tolmácsolja majdan a szultánnak háláját. Mindenkor Isten megfoghatatlan bölcsesége rendeletének tulajdonította, hogy ebbe a fényes birodalomba jött, még pedig oly időben, mikor annak dolgai, a szerencsétlen hadakozások következtében, a legnagyobb változások közt forogtak. Élete utolsó órájában elmondhatja, hogy Istenbe vetett bizalmában és a porta pártfogásában nem csalódott. Személyét a porta becsületben tartotta, kevésszámú híveivel együtt eltartotta, ellenségei gonosz szándékától megoltalmazta. Arcza pirúlása nélkűl múlik ki ebből a világból; mert lelkiösmerete nem vádolja, hogy valakit a legkisebb dologban is megbántott. Mindig a porta javára törekedett. Csöndes nyugalomban készűlt élete utolsó órájára, melytől egyedűl várhatta, hogy nyomorúságaitól megszabadúl. Hitének törvénye azt parancsolja, hogy Istent mindenekfölött, felebarátjait pedig mint önmagát szeresse. Elmondhatja, hogy a gondviselésére bízottakat, a kik, szolgálatára voltak rendelve, fiai gyanánt szerette s végrendeletében mindenét szétosztotta köztük. De nem szégyelli megvallani, hogy szűkös állapotában a melléje rendelt török tisztek megjutalmazására semmit sem hagyhatott. Ha tehát a győzhetetlen császár valamennyire érdemesnek tartja őt, kéri, hogy ezek, különösen pedig hű tolmácsa, Ibrahim effendi iránt, mutassa meg kegyelmét. Isten áldja meg jóságáért. Végre kéri, engedje meg a szultán, hogy kevésszámú hivei, ezek a pásztor nélkül maradó juhok, teljesítvén végrendeletét, holttestét néhai édesanyja hamvai mellé minden világi pompa nélkűl temessék el, ők maguk pedig bátran mehessenek más országokba, vagy, a kinek úgy tetszik, ebben a birodalomban maradhasson.

XVII.
AZ UTOLSÓ HÁBORÚS TERVEK.
– 1733-1735. –

AZ 1733. esztendő első napjaiban a fejedelem Bohnt Párisba akarta küldeni,[2357] mert a kétszínű emberrel, ki Villeneuve bizalmát is megnyerte, fontos diplomácziai kérdést akart előkészíteni. A küldetésből ezúttal sem lett semmi; de valóban végzetes tévedés, hogy Rákóczi és Villeneuve egyaránt olyanra bízták titkaikat, ki azokat a császár és a czár követeinek azonnal bemondta, a mit, természetesen, egyikök sem gyanított. Viszont Rákóczi is néhány titkos jellegű politikai hírt hallhatott Saussure Czézártól, a ki, mint titkár, gróf Kinnoul konstantinápolyi angol követ szolgálatában állt. Saussure Konstantinápolyban megösmerkedett báró Zay Zsigmonddal, a ki a sok korhelykedés miatt beteges barátját üdülés és pihenés czéljából meghítta magához Rodostóba. Saussure februárius elejétől márczius közepéig hat kellemes hetet töltött barátjánál, vagy inkább Rákóczi udvarában. Úgy találta, hogy «a fejedelemnek elég szép udvartartása van, mely számos szolgából, több nemesből, tisztből s néhány magyar főúrból áll, kik fejedelmi uruk sorsában osztoznak».[2358]

A mikor, márczius idusa táján, szárazföldi úton egy karavánnal hazafelé indúlt, az osztrák-franczia háborút már mindenki bizonyosnak tartotta Rodostóban. Még az ő ottlétekor, márczius 4-ikén hallották, hogy februárius elsején Erős Ágost lengyel királyból «a lélek kiment s a halál benne maradott».[2359] A császár és Oroszország Varsóban nem akartak «franczia helytartót» s így a franczia király apósának és pártoltjának, Leszcsinszkij Szaniszlónak jelöltetése ellen és III. Ágost megválasztása mellett nyilatkoztak. Monti varsói és Villeneuve konstantinápolyi franczia követek már május 23-ikán utasítást kaptak, hogy Szaniszló érdekében járjanak el.

Villeneuve az oroszok ellen először is a tatárokat akarta feltüzelni. A konzulinál nagyobb hatalommal tehát a tatár kánhoz követet akart küldeni, ki egyúttal katonai kérdésekben is tanácsokat adjon. Rodostóban élt egy ideig s a Bercsényi-huszárok közé fölcsapva is többször ellátogatott oda Nyitrai Tóth András (francziásan Tott, vagy Tottandrez) őrnagy, sőt alkalmasint feleséget is onnan vett magának.[2360] Champignyben éppen ekkor született egyetlen fia, a későbbi tábornok és a Szuezi-csatorna tervezője, kit atyja, Rákóczi tiszteletére, Ferencznek kereszteltetett.[2361] Tóth András ezen a nyáron megint Rodostóban és Konstantinápolyban járt s onnan, kormánya megbízásából, Magyarországba akart menni, hogy a Bercsényi-huszárezred számára legényeket szedjen. Villeneuve saját felelősségére megváltoztatta feladatát, módosította útitervét s követségbe küldte a tatár kánhoz. Tóthnak a kán megígérte, hogy két sereget állít fel: egyet Ukrajna határán, egy másikat odább keletre és a Kaukázus felé. Sőt Tóth meg is szemlélte és lelkesítette a fölállított hadakat, a melyeknek hópénzét a franczia kincstár fizette. Augusztusban már mind a két sereg készen állt a harczra.[2362]

218. SZANISZLÓ LENGYEL KIRÁLY.[2363]

«Mi itt csak fülelünk és várjuk, mely felől zavarják a vizet, hogy mi is foghatnánk valamit», jegyezte meg Mikes az innen-onnan érkező hírek hallatára.[2364] Csakhogy «a szegénynek a szerencséje is szegény.» Varsó mellett, a vólai síkságon a lengyelek (szept. 12-ikén) egyhangúlag királynak választották Szaniszlót, de Rodostóba majdnem egyszerre érkezett ennek hírével az oroszok benyomulásának a híre. Ali nagyvezír tehát hidegen fogadta Villeneuvet, és csak azután kezdett érdeklődni, mikor Bonnevalt, ki Topal Ozmán bukása óta minden befolyását elvesztette, s a magyar bujdosókon kívűl másokkal alig érintkezett, Said effendi megösmertette vele. Ettől fogva a lengyel ügyekben Bonnevalra hallgatott. Mély benyomást tett reá, sőt a szultánra is emlékirata, melyben kifejtette, miért kell a szultánnak háborút indítania[2365] s a török hadsereg diadalát hogyan lehet biztosítani.[2366] Bonneval akkor már többször találkozott Rákóczival s együtt vitatták meg, hogyan vegyék rá a szultánt a háborúra. Rákóczi azért óhajtotta a háborút, hogy visszaszerezze az erdélyi fejedelemséget s Bonneval, hogy bosszút álljon a bécsi udvari tanácson, mely hitelt adott rágalmazóinak.[2367] Az emlékiratokon meglátszik, hogy az eszmék s adatok egy része a fejedelemtől származik.

Bonneval kifejtette, hogy az Ausztriai Ház, mely annyi ideig zavarta Európa nyugalmát, biztosan hanyatlik. VI. Károlynak nincs fiúörököse s ha ő maga abban a korban van is, hogy még lehet, mégis olyan intézkedéseket tesz, mint a ki biztos róla, hogy nem lesz. Azonban intézkedései nem válhatnak be. Szeretné, hogy legidősebb leányának ura, a lotharingiai herczeg, kövesse őt Ausztriában, Magyar-, Cseh- és Erdélyországban, sőt Flandriában is. A német fejedelmek, kik a császárságra igényt tarthatnak, nem szívesen látják ezt a rendelkezést, különösen József császár vejei.[2368] Azért tehát megnyerni, vagy – ha ellenkeznek – méltóságuktól megfosztani törekesznek őket. Most, a mikor tudják, hogy ez a Ház kihal, minden német fejedelem új támaszt keres magának. Csak lanyhán gyámolítanák a császárt, a kinek 30-40.000 oroszt kellene segítségűl hívnia s végre is kénytelen volna lemondani államai egy részéről. Lehetetlen, hogy Németország, a mely sok jogának és kiváltságának elvesztése miatt panaszkodik, az alkalmat föl ne használja ezeknek visszaszerzésére. Új császárával együtt keveset törődnék Magyar- és Erdélyország elvesztésével.

A háború Magyarország földjén folynék és pedig, minden jelenség szerint, szerencsésen. A népes és harczokban megedzett hadak biztosítják a sikert. A körűlmények századok óta nem kedveztek ennyire; ha most elszalasztják, sohasem térnek vissza.

TÁNCZOLÓ DERVISEK A PERAI TEMPLOMBAN.[2369]

Bonneval meg volt győződve, hogy ha követik tanácsát, Magyarország gazdát cserél. Részletes tervében tehát arra buzdította a portát, hogy hadseregét a keresztények módjára szervezze. A magyarok és az erdélyiek azonnal csatlakoznak, mihelyt a szultán manifesztumban kijelenti, hogy nem akarja őket alattvalókká tenni, hanem egyedűl régi szabadságukat és kormányukat akarja helyreállítani. Mindezt Bonneval megbeszélte Rákóczival s néhány megbízott bujdosó magyarral. Úgy hitték, a dolog most már egészen a nagyvezírtől függ, kinek Oroszország és Ausztria ellen minden erejének végső megfeszítésével kell készülődnie.[2370] Azonban októberben, mikor a francziák hadat izentek a császárnak, az oroszok a nagyvezírnek 425.000 tallért ajándékoztak azzal az egyetlen föltétellel, hogy a lengyel ügyekben a porta az esztendő végéig semleges maradjon. Az is maradt, de, a francziákra számítva, mégis egész csöndben készülődött.[2371]

«Mindezért nagy hadakozást várjunk – írta Mikes az év vége felé.[2372] – Mi hasznunk lesz benne, Isten tudja. Mi csak remélünk, csak remélünk mindaddig, míg meg nem halunk. Az olasz példabeszéd azt mondja, hogy a ki csak reménységgel él, az ispotályban hal meg. Ha ispotályban nem is, talán Rodostón…»

A karácsonyt már együtt ünnepelték Saussure Czézárral, a ki az angol követségnél november 13-ikán[2373] felmondta a szolgálatot, és hazakészűlt Francziaországba; előbb azonban búcsút akart venni rodostói barátaitól. Ezek nagyon szívesen fogadták s rábeszélték, hogy maradjon náluk s mint udvari nemes, álljon a fejedelem szolgálatába. A fejedelem már ösmerte s megszerette a művelt, fiatal[2374] svájczit. Egyik titkára olvasásra odaadta neki a magyarországi fölkelések történetének és emlékiratainak kéziratát,[2375] a mely olyan hatást tett reá, hogy azonnal lemondott útitervéről s a fejedelem szolgálatába állt. Csupán annyi időt kért, hogy Pérában (Konstantinápolyban) rendezhesse ügyeit s megígérte, hogy a lehető leggyorsabban visszatér.

Lelkesedve olvassa a kéziratot, a melyből bőséges és szellemes jegyzeteket tett. Januárius 29-ikén még Pérában lakott[2376] márczius 13-ikán már Rodostóban;[2377] s egy ösmerőse számára ezen a két helyen ösmertette a kéziratot, egy nemzet szabadságharczának történetét, a mely elragadta. Hát még azok a magyarázatok, a mikkel a fejedelem kísérte s az 1711-ben megszakadt kéziratot élőszóval egészítette ki!

A fejedelmet azonban a politika az irodalomnál is jobban érdekelte. A francziák és a szárdok Olaszországban a császár ellen már októberben megkezdték a háborút. Az oroszok megválasztatták lengyel királynak III. Ágostot; Szaniszló tehát, ki Danczkán töltötte a telet, a bujdosók szerint valóban elvesztheti Lengyelországot, de remélték, hogy a császárnak viszont Olaszországból kell kiköltöznie. «Hát nekünk vagyon-e most ideje, hogy várjunk valamit? – tűnődött Mikes. [2378] – A szegény urunk, a mit a pennájával tehet, el nem múlatja. Eleget is ír mindenfelé. Mert mi olyanok vagyunk, mint az evangéliumbeli beteg, a ki harmincz esztendeig volt a tó mellett, várván, hogy valaki belevesse, a midőn az angyal felzavarta. Mi is ezt várjuk, hogy valaki valamely zűrzavart csináljon; mert mi magunkkal jótehetetlenek vagyunk. Az Isten elhozza még a mi óránkat is: ha most nem, másszor.» «Mindezekből nekünk mi hasznunk lesz? – kérdezte az újabb háborús hírekre.[2379] Talán csak semmi. Még a mi óránk nem jött el; – addig csak baráttánczot kell járni.» Hiszen kormányától Villeneuve is csak annak kijelentésére nyert fölhatalmazást,[2380] hogy «a király nem feledkezik meg a nagyúr érdekeiről, mikor Európa nyugalmának megőrzéséről lesz szó.»

A fejedelem, hogy jobban lásson ebben a dologban, februárius 28-ikán újból rendelkezett, hogy Bohn Párisba utazzék. A franczia követ útlevelet szerzett Bohnnak, az osztrák pedig márczius 5-ikén kezébe adta alezredesi kinevezését 100 zechino útiköltséggel együtt. Thalmann annak megtudását bízta rá, hajlandó-e a franczia udvar segítni Rákóczit, ha ez be akarna törni Magyarországba; teljesíti-e azt a kívánságát, hogy e végből Francziaország 30-40.000 francziát küldjön melléje Istriába? Mert Rákóczi kellő biztosíték nélkűl tudni sem akar a betörésről.[2381] A fejedelem ezer tallér jutalommal kecsegtette őt s Bourbon és Du Maine herczegek s Toulouse gróf pártfogásába ajánlta. Bonneval, a franczia minisztereknek való bemutatás végett, rábízta a portához beadott emlékirata másolatát, melyben kifejti, hogy európai, de különösen angol érdekből kell Törökország területét biztosítani s Oroszország növekedését gátolni.[2382] Bohn azonban Neplief orosz követnek is megígérte, hogy titkos jegyekkel tudósításokat küld Golovkin hágai orosz követnek s a franczia követtől szintén vitt magával leveleket Párisba, hova márczius 20-ikán indúlt el s ott a seine-útczai Hôtel d’Espagneba szállt.[2383] Thalmann hamarosan nem talált más kémet helyette Rodostóba, pedig kettővel is alkudozott.[2384]

Lengyelország koronájának sorsa csakhamar eldőlt. Az oroszok és a szászok körűlvették Szaniszló király menedékét, Danczkát, melynek megmaradásában a rodostóiak sehogysem bíztak.[2385] De az ő készűlődéseikről is aggasztó hírek terjedtek el Bécsben. Báró Apor Péter szerint[2386] Moldvában magyarok gyűlekeznek, a kik okvetetlenűl be akarnak törni Erdélybe. Bukarest környékén egy Gyulay nevű magyar szedi a hadakat; mikor támad velök, nem bizonyos, de sokáig nem késlekedik. Moldvából új sereg közeledik a határok felé s a vajda vigyázatra intette a lakosokat. Ha csak tatárok volnának, nem félnének tőle és szembe szállanának velök; de mivel magyarok, a kikhez Nagy János Francziaországból éppen most érkezett meg parancsolatokkal, a csekély számú császári hadakkal a székely határokat nem igen lehet megvédelmezni. Apor nem bízott a maga századában és Altorja alól Brassó felé akart visszahúzódni; azonban attól félt, hogy ebben az esetben a nép mozgolódni kezd, mert máris azt híresztelik, hogy a francziák megverték a császáriakat. Pár nap múlva[2387] az udvari haditanács arról értesült, hogy néhány ezer tatár Choczimnál áll; föltette ugyan, hogy csak a török határok biztosítására vannak ott,[2388] de aggasztónak találta, hogy egyes rosszérzelmű magyarok, mint Gyulay és Nagy János, Oláhországban és Moldvában hadakat szednek s így a legfelsőbb császári szolgálat kárával igen könnyen nyugtalanságot, károkat okozhatnak. Meghagyta tehát gróf Wallis hadparancsnoknak,[2389] barátságosan figyelmeztesse a két vajdát, hogy a jó szomszédságot zavartatni ne engedjék, mert mindez a pozserováczi békével ellenkezik. Ha azonban a tatárok és a hűtlen magyarok betörnének, Wallis az ottlévő hadakkal verje őket vissza, mert több csapatot nem küldhetnek az erdélyi határok fedezésére.

Egyes oláhországi martalóczok már azelőtt be-becsaptak az Olton túl lévő császári Kis-Oláhországba (a hajdani Szörényi bánságba), minek következtében Ghica Demeter oláh vajdát Thalmann intézkedésre kérte,[2390] mert különben a császári és az erdélyi kormány a portán panaszt emel ellene. A vajda azzal mentegetőzött,[2391] hogy a határsértések kölcsönösek s ha ő a császári sereg szökevényeit csakugyan pártolná, már egy-két ezredet állíthatott volna fel ilyen szökevényekből.

A főkormányszék azonnal intézkedett a határok eltorlaszolásáról s a katonakötelezettek és a tisztségre alkalmas nemesek összeírásáról,[2392] de már abban a reményben, hogy ellenséges támadástól nincs mit tartani. Mindamellett ezek az adatok is bizonyítják, hogy egy keletről jövő támadás a nép magatartása miatt is aggasztotta a császáriakat. A fejedelem azonban távol állott minden ilyen elhamarkodott vállalattól, és szövetségesek nélkűl semmit sem akart kezdeni.

219. MIKES KELEMEN ARCZKÉPE.[2393]

Rodostóban július 27-ikén már tudták,[2394] hogy Danczka 2-ikán megadta magát, de Szaniszló harmadmagával megmenekűlt. «Az való, hogy elhagyván Lengyelországot, a királyságot is elhagyta.» Vigasztalóbb hírek érkeztek Olaszországból. Ott «nem igen jól folytak a császár dolgai». «Már Milanóban sem kiáltanak berdót.» «Vendégeskednek, mert sok császármadarat öltek ott meg.» «Irtóztató nagy dolgok mennek végbe ezen a mi keserves lakóhelyünkön – írta Mikes.[2395] – Mi csöndesen aluszunk, másutt meg erővel fektetik le arra a hosszú álomra az embereket.» A franczia Saussure nem értette a száműzött magyarnak búslakodását. Igen jól érezte magát Rodostóban, pedig a fejedelemnek udvari nemesein és tisztjein kívűl nem volt más társasága. Maguk között szórakozva is elég kellemesen töltötték idejöket. Gyakran jártak ki vadászni s a francziát a sok vad közől leginkább a reznek (otis tetrax, outarde campêtière) érdekelte, ez a fáczán nagyságú madár, melynek húsát igen finomnak találta. Túzokot is gyakran lőttek. Egy túzokot a fejedelem föl is nevelt s úgy magához szoktatta, hogy ha hítta, odajött hozzá s a kezéből evett. Szerette az egész udvar s ő is tudni látszott, hogy «a fejedelem az ő ura épp úgy, mint minekünk is».[2396]

«A fejedelem környezeté»-ben nagy érdeklődést keltett egy-egy nyugatról érkezett levél, a mely híreket hozott az európai háborúról.[2397] Szaniszló Königsbergbe, a porosz király védelme alá menekűlt s ügyét még éppen nem tartotta elveszettnek. Bonneval most állt hatalmának, befolyásának tetőpontján.[2398] S a bujdosók tőle várták, hogy a portát beavatkozásra és az ő ügyük felkarolására ösztönzi. Még a holland és az angol követek is kedvében jártak s Villeneuve egyenes összeköttetésbe lépett vele; mert Bonnevalt többé nem hazaárúló francziának és nem hitehagyott kereszténynek, hanem muzulmánnak és befolyásos államférfiúnak tekintette.[2399] Az új basa összeköttetésben állt valamennyi odamenekűlt bujdosóval, száműzöttel; velök együtt hányta-vetette meg a portához intézett emlékiratait. Nem gondolta meg, hogy ezek közt akadhatnak, a kik titkait jó pénzért az osztrák vagy az orosz követségnek elárúlhatják. Augusztus végén a nagyvezír, Villeneuve és Bonneval már abban állapodtak meg, hogy a törökök a perzsa háborút még ebben az évben bevégzik, Szaniszló királyt magukhoz hívják s tavaszszal a nagyvezír és Bonneval őt az egész ázsiai hadsereg élén viszik vissza Lengyelországba.[2400]

A magyar menekültek velök mentek volna. Hiszen Ilosvay János, Máriássy Ádám, Krucsay István, Jávorka Ádám, Dudássy Gábor s mások még mindig ottan éltek Jaroszlóban s másutt.[2401] Az egykori kuruczok mint gyalogok szolgáltak a lengyel hadseregben s könnyen összeköttetésbe léphettek az otthoni magyarokkal és szerbekkel, kiknek egy része amúgy is nyugtalankodott. Több magyar főúr és nemes megizente Rákóczinak, hogy nem felejtették el: mindvégig hűségesen ragaszkodnak hozzá s várva-várják, mikor bizonyíthatják be ezt tettel és cselekedettel.[2402] Szegedinácz Péró pécskei határőrvidéki kapitányt szállásmestere, Matulay Pál, az egykori kurucz, eleget figyelmeztette, hogy a nagy adók nemcsak a szerbeket, hanem a magyarokat is nyomják, a mi ellen tenni kellene valamit. A nép különben is egyre várta az öreg Rákóczit s tőle remélte szabadúlását. Híre futott, hogy a nyáron szegénylegények jártak Károlyi Sándornál s megkérték, állna még egyszer az élökre. A tábornagy nem hallgatott rájok, mégis bíztak benne. Mikor egyszer – 1734 július 4-ikén – a békésmegyei Szentandráson keresztűl utazott, csak sebes hajtással menekűlhetett kezeik közől; s mikor az őszszel engedelmet kapott, hogy ezredét öt századdal növelje,[2403] azt hitték, Rákóczinak szedi a hadat.[2404] Hiszen minduntalan együtt látták Halász Péterrel, a volt kurucz ezredessel, a kiről valaha, 1708-ban, a fejedelem maga írta Károlyinak, hogy megérdemli előmozdítását. Ugyanakkor Péró Sebestyén János és Szilasy István szentandrási lakosok jelenlétében megesküdött, hogy mihelyt a magyarok felülnek és kuruczok lesznek, ráczaival melléjök áll s megvédi őket utolsó csepp vére hullatásáig. Mikor pedig arra figyelmeztették, hogy a nép Rákóczi ideje óta nem bízik a ráczokban, megígérte, hogy ő maga kezdi a támadást.

A két magyar mindjárt kurucz ezredesnek ösmerte el Pérót s rábízták a szervezést és a vezetést. Elhatározták Péróval együtt, hogy koldus ruhában követet küldenek az öreg Rákóczihoz; értesítik, hogy a magyarok és a ráczok közös erővel kelnek föl s behíjják, hogy fejök és fejedelmök legyen.[2405] Szeptember végén Villeneuve megizente a fejedelemnek, hogy fia, József munkácsi herczeg, Bécsből megszökött és Velenczébe érkezett.[2406] A herczeg azonnal megírta apjának, hogy mihelyt teheti, meglátogatja, előbb azonban Rómába s onnan Don Carlos nápolyi király udvarába megy, hogy Károly császártól nyert birtokaira új adományt nyerjen tőle.[2407] «Az apja pedig igen várja, – írta Mikes, [2408] a ki úgy találta, hogy elsőben mégis ide kellett volna jönnie; – de csak nehezebb az atyai és anyai szeretet a fiúi szeretetnél.» Rodostóban úgy is nagy volt az öröm, hogy már egy Rákóczi sincs a császár keze alatt. Igaz, hogy hárman háromfelé voltak: Ferencz Rodostóban, József Velenczében, György Párisban. De a fejedelem azon volt, hogy mostan már maga köré gyűjtse és nagy feladataikra előkészítse fiait.

Versaillesból is jó hírek érkeztek. Leveleiben Bohn eldicsekedett, hogy átadta a Bourbon herczeg, Du Maine herczeg és Toulouse gróf részére küldött leveleket s Rákóczi és a török nagykövet kedvéért őt nemcsak a vérbeli herczegek fogadták, hanem Jean Maurepas gróf és Louis Chauvelin miniszterek is[2409] gyakran tanácskoztak vele a keleti ügyekről s a franczia-német háború eshetőségeiről, miről Bohn a fejedelmet is értesítette.

Szeptemberben azonban a nagyvezír tudatta Rákóczival, hogy Villeneuve franczia követtel nem bír tisztába jönni. Egy esztendő óta folytonosan sopánkodik, hogy az oroszok Lengyelországban terjeszkednek. A nagyvezír megjegyezte, hogy a porta kész szövetkezni kiverésökre a franczia udvarral, csak teljes hatalma legyen Villeneuve-nek az alkudozásokra; a követ egy idő mulva azt állította, hogy kapott is ilyen felhatalmazást, de titkos írással s ezt nem akarta megmutatni. «Ki látta, hogy így intézzék az ügyeket?»[2410]

220. HALÁSZ PÉTER.[2411]

A fejedelem becsületesnek, de korlátoltnak tartotta Villeneuve-t, a kinek nincsenek diplomácziai értesűlései s beéri az ujságokkal, vagy azokkal a hírekkel, a miket más követektől hall.[2412] Nem remélte, hogy egy bíbornok, Fleury, XV. Lajosnak a kereszténység ellenségével, a törökkel való szövetkezést ajánlhassa;[2413] nem is támogatta tehát Bonnevalnak és Rákóczinak erre való törekvéseit s már jóformán szóba sem állt velök. A nagyvezír levele következtében azonban a fejedelem Pápayt október 12-ikén beküldte a portára,[2414] mely most már hajlandóbb lehetett a háborúra, mert a császár a két Sziczilia elvesztésével fizette meg, hogy Szaniszlót megfosztotta a lengyel koronától. Deczember 2-ikán Saussuret is beküldte a fővárosba némely ügyének megsürgetése végett, s magával vitte Gresset atyát, a levantei jezsuita misszió főnökét, ki két hétig a fejedelem vendége volt.[2415] Útközben összeütköztek egy másik hajóval, a mely elmerűlt. A károsult török gazda a megérkezés után azonnal pörbe fogta a görög kormányost, a kit csak a fejedelem közbenjárása mentett meg a nagyobb büntetéstől. Kinnoul angol nagykövet Saussuret azonnal magához hívatta, igen jól fogadta s deczember 16-ikán Villeneuve franczia és Calkoen hollandi nagykövetek jelenlétében is szívességekkel halmozta el. Ez a figyelem nem elbocsátott titkárának, hanem Rákóczi küldöttének szólt s bosszanthatta a császári nagykövetet.

A franczia, holland és kölni lapok, melyeket Rákóczi elég rendesen kapott, akkor már telekürtölték Európát a szultán háborús készűlődéseivel. A franczia nagykövet valóban mindent elkövetett Rákóczival és Bonnevallal együtt, hogy háborúba keverje az oroszokkal és az osztrákokkal. Ali basa nagyvezír előtt bizonyítgatták, hogy az oroszok megszegték a pruthi békét, mert sereget küldtek Lengyelországba, s meggátolták a békében biztosított szabad királyválasztást. A császárt viszont azzal vádolták, hogy csak az alkalmat lesi, mikor szegje meg a pozserováczi békét, s bizonyára azonnal támad is, mihelyt a francziákkal most végezhet. Jobb volna tehát, ha a porta már most fölhasználná elfoglaltságát s visszaszerezné Belgrádot, Temesvárt az elvesztett területekkel együtt. Le Bon [2416] meg nyugtatni törekedett Chauvelin külügyminisztert, hogy Rákóczi mióta Törökországban él, sohasem akarta török fegyverrel fölszabadítani Magyarországot s a portánál sohasem gátolta Francziaország terveit. Csak szítni akarja a féltékenységet a törökök és az oroszok közt. A háborúnál jobban szeretné, ha a porta figyelőhadtestet küldene a határokra s ekként sakkban tartván az oroszokat, megakadályozná őket, hogy a császárt Magyarország védelmében segítsék. Azonban, közhit szerint,[2417] Alit a császár, a czárné ajándékokkal, az angolok és a hollandok pedig erősségekkel (argumentumokkal) akarták semlegességre bírni. Ali basa, az akkori török birodalom legnagyobb politikusa, mint finom diplomata, fogékonynak mutatkozott minden iránt, nagyon kedves és udvarias volt mindenkivel szemben, biztatásokban, ígéretekben nem fukarkodott, de valamennyit függőben tartotta. Olyanformán, mint Péró otthon a magyarokat.

221. A RODOSTÓI TEMPLOM KIS HARANGJA.[2418]

Mialatt a fejedelem karácsonykor Rodostóban csöndesen végezte szokott ájtatosságait, a sarkadi hajdúk, kik mindvégig harczoltak érte, Szűcs István, Domján Miklós, Tokay György, Kovács János, Szőcs András tamáskodva hallgatták a szentandrásiak biztatását, hogy már most Péró rácz kapitány lesz a Rákóczi vezére, ő kezdi újból a kurucz világot. Csak akkor kezdtek hinni, mikor a békésiek, doboziak is megizenték, hogy rendben van a dolog, bízhatnak Péróban: legyenek készen minden pillanatban.[2419]

A fejedelem 1735 újesztendő napján a bécsi újság deczember elsejei számából értesűlt megbízottjának, Bohnnak árúlásáról.[2420] Érdekeit Párisban a múlt esztendőben három ember képviselte: Faberon, Bon és Bohn. A két utóbbit már nevök hasonló hangzása miatt is összetéveszthették s Bohnnak, a kémnek, olyasmit is megmondtak, a mit csak Bonnak, a hűnek lett volna szabad tudnia. Bohn különben öt-hat ízben meglátogatta Bont is, a ki csakhamar gyanakodni kezdett reá. A dán fitogtatta, hogy csak a st.-germaini apátság könyvtára iránt érdeklődik; de Fleurynél s más minisztereknél tett látogatásai után rendesen nagyobb levélcsomagokat küldött Hága, mint Rodostó felé, hová különösen az elégedetlen Zay Zsigmondnak, Gresset atyának, s Bechon titkárnak irogatott.[2421] Bon figyelmeztetésére Chauvelin külügyminiszter a postán szemmel tartotta levelezését, minek hírére Bohn október 28-ikán Waldegrave lord angol követ palotájába. onnan pedig 31-ikén Heyen holland követségi intendánshoz menekűlt a Bourbon-utczába. November 2-ikán René Hérault rendőrfőnök elfogatta, s november 6-ikán a Bastillenak abba a szobájába csukatta, a honnan a savoyai herczeggel s a spanyol királylyal hazája ellen összeesküvő Biron tábornagy 1602 július 31-én a vérpadra lépett. Különben jól bántak vele, félig-meddig hadi fogolynak tekintették, de három ízben alaposan kihallgatták.[2422]

Rákóczi – a fogoly szerint – főképpen csak a lengyelországi ügyekkel s azzal törődik, hogyan térhetne vissza Magyarországba. Erre vonatkozó terveibe Bonnevalt is beavatta, összeköttetésök azonban lassankint megszűnt. A fejedelem nem tudta, hogy Bohn Francziaországnál jobban szolgálja a császárt és Anna czárnőt; de – bár mindig jó volt vele szemben, – titkosabb dolgokat sohasem bízott reá. Most sem annyira a fejedelem, mint a maga érdekében jött Francziaországba, de a fejedelem 600 tallér évdíjat ígért neki arra az esetre, ha a tűzérségnél megfelelő állást nem találna. Párisból hét vagy nyolcz levelet írt a fejedelemnek, a ki csak arra kérte, puhatolja ki, hajlandó-e a franczia kormány Istriába s onnan ővele Magyarországba 30-40.000 embert küldeni. Egyébiránt 10-12 esztendő alatt meggyőződött róla, hogy Rákóczi nem nagyon bízik Francziaországban. Többet vár Angliától; mert Francziaország nem váltotta be ígéreteit, Fleury bíbornok pedig nem tartozik személyes barátai közé. Ha a háború kitörne, Rákóczi a francziák mellé állana, azután azonban inkább Angliától remélné erdélyi trónja visszaszerzését. Egy angol-franczia háború esetében Rákóczi nem nyilatkoznék Francziaország ellen, mert segítséget csak ettől vagy a portától várhat; azt pedig tudja, hogy a béke megkötése után Anglia mindenesetre kedvezne neki az erdélyi protestánsok miatt, a kiknek megígérte, hogy mindig őrködik jogaik és kiváltságaik felett, a miket a császár folytonosan bolygat. Nem igaz, mintha Rákóczi megbízta volna, hogy Thalmann császári követtel alkudozzék. Thalmanntól hallotta, hogy a császár inkább félhet Bonnevaltól, mint Rákóczitól, a ki – a mennyire tudja – a lengyel kérdésben inkább Szaniszló király felé hajlott. Egyszer a fejedelem állítólag megbízta, kérje meg a konstantinápolyi érseket, puhatolózzék Thalmann-nál, nem kapna-e egy herczegséget Sziléziában, vagy valahol Németországban, ha Magyarországban nem izgatna többé a császár ellen? Az érsek azt felelte, hogy ő minden katholikusnak atyja lévén, nem fordulhat egyenesen a követhez, de majd beszél ennek a gyóntatójával. Másnap megizente, hogy, jobban megfontolva a dolgot, a gyóntatónak sem szól, mert ez annyi volna, mintha magának Thalmann-nak szólna, ő pedig nem akar beleavatkozni ebbe az ügybe; mire Rákóczi megírta, hogy hagyja abba az egészet, mert fölösleges a falra borsót hányni.[2423]

222. DE SAUSSURE NÉVALÁIRÁSA ÉS CZIMERE.[2424]

A fejedelmet Bohn árulásánál is jobban sértették Chauvelin gyanusításai, melyek ellenkeztek őszinteségével, egész gondolkodásával, magával a józan észszel is. Józan észszel gátolhatta volna-e ő a portát abban, hogy háborút indítson az oroszok ellen, kik a német-franczia háború esetében 30.000 emberrel ajánlkoztak Magyarország védelmére? Ezt sem teljesíthették volna, ha a török viszont őket támadja meg. S ha a fejedelem semmit sem akarna is tenni, óhajthatja-e, hogy hazája, háza és gyermekei érdekeinek ellenére a szász választó, a császár teremtménye, megerősödjék Lengyelország trónján? 1735 januárius 20-ikán megbízta Bont, [2425] nyugtassa meg a minisztert, hogy Francziaország javát éppen úgy szívén viseli, mint a magáét. Egyébiránt különösnek tartotta, hogy néha azt hiszik, semmi hasznát sem vehetik, máskor pedig elég erősnek vélik, hogy a franczia király tervei ellen dolgozzék. Bohnnak a párisi útra sem adott semmiféle politikai megbízatást; nem is bízhatott olyan emberben, ki nyolcz esztendeig kifogástalanúl szolgálta ugyan, de többször kérte elbocsáttatását, a mivel jelét adta, hogy nem ragaszkodik hozzá igazán. Eltávozása után is csak közömbös leveleket írt hozzá; meg akarta ugyan bízni, hogy Szaniszló királyhoz menjen, de elfogták, mielőtt levelét megkaphatta volna. Az isteni gondviselés tehát úgy hozta magával, hogy ez az ember ne ártson neki annyit, a mennyit árthatott volna. Hiszen Bonneval tervéről, a horvátországi támadásról is beszélt vele, s Bohn Grosboisban a főpecsétőrrel s másokkal titkosan értekezett is ebben az ügyben. A fejedelem megbízta Bont, hogy Szaniszló király ügyében Quesnelhez, tőkéi kezelőjéhez,[2426] Bohn czímére küldött levelét visszatartsa. Mivel a franczia király többé nem akar élni buzgó szolgálataival, jogosan támogathatná a porta politikáját. Ezt bizonyos fokig meg is teszi, mert a török kormány, melynek jóvoltából él, a legnagyobb bizalommal viseltetik iránta.[2427]

Bohnhoz, a Bastille foglyához, Chauvelin engedelmével, maga is intézett hat kérdést, a mikre a fogoly április 23-ikán reggel (tehát a fejedelem halála után 15 nappal) felelt Hérault rendőrfőnöknek. A fejedelemasszonynyal Bohn Varsóban 1717-ben ösmerkedett meg; gyakran ebédelt nála, vagy Bohn egyik rokonánál. Két esztendeig tartó moszkvai útja után is találkozott vele s így a fejedelem előtt néhányszor hivatkozhatott ösmeretségére. A fejedelemasszony társaságából senki sem küldte őt Rodostóba, hogy Rákóczi közelébe férkőzzék. Határozottan emlékezik, hogy senkinek sem másolta le azt a titkos írásmódot, a melyet maga a fejedelem talált ki. A bécsi Heffenstockkal azonban valóban közölte Rákóczi szándékát, hogy 25-30.000 francziával Isztria partjairól Magyarországba törjön. Újabb leveleit Rákóczi felelet nélkűl hagyta s Heffenstock sem válaszolt, mert a bécsi udvar nem tulajdonított fontosságot a dolognak. Rákóczi 1727-ben neki mondta tollba az angol és a holland ügyben adott utasításokat, de ezekből most már semmire sem emlékezett. Akkor azt sem tudta, hogy azok Vigouroux számára készültek s el sem árúlta, mert akkor még nem állt összeköttetésben a császáriakkal.[2428] A fejedelem házában senkivel sem állott bizalmas lábon, a titkok fölfedezésében senki sem segítette. Nem tudja, de nem is hiszi, hogy a fejedelem udvarában és szolgálatában állók közűl valaki levelezett volna a bécsi udvarral. Rodostóból elutazta után csak a fejedelem, Bechon és Máriássy ezredes írtak neki Konstantinápolyba. A kis Hérmite Antal apród és húga szintén nem tudtak a németekkel való cselszövéseiről.[2429]

II. RÁKÓCZI FERENCZ.[2430]

Bohn 1735 november 6-tól 1738 augusztus 29-ig maradt a Bastille foglya.[2431] Árúlása, Fleury és Villeneuve ridegsége, valamint Chauvelin elhidegülése következtében a fejedelem nem remélte többé, hogy a francziák segítsék tervezett magyarországi támadását. Különösen fájt neki Chauvelinnek az a vádja, mely szerint a portán ő akadályozta meg a francziák tervét, hogy a törökök háborút izenjenek az oroszoknak. Ezt rágalomnak nyilvánította s később Chauvelin is inkább Bonnevalt hibáztatta.[2432] Rákóczi a franczia kormánytól több bizalmat kért maga iránt. Villeneuve nem kutatta, jobban bízik-e a londoni udvarban, mint a párisiban, de természetesnek találta, hogy odafordúl, a honnan többet remélhet.[2433] A fejedelem azonban mindvégig hiában kérte őt, hogy igaz képet adjon Francziaország iránt való buzgóságáról s eloszlassa azt a rossz benyomást, a melyet Versaillesben az ellene legutóbb emelt vádak keltettek.[2434] Februáriusban a franczia kormány előtt részletesen kifejtette nézeteit az osztrák és orosz háborúról s Villeneuve helyett harcziasabb követet kért küldeni Konstantinápolyba.[2435]

Pápay működésével sem lehetett megelégedve. A porta ugyan nem tagadta meg határozottan, hogy visszamehessen Francziaországba; de hozzátette, hogy ezt mostan még nem javallja, mert nincs itt az ideje. Nem tudták bizonyosan, ki gátolta meg, de bíztak benne, hogy Isten még ezt a csalódást is javukra fordíthatja. «Ezt most lelki szemmel nézzük, – mondta Mikes [2436] – de még jövendőben testi szemmel is meg fogják látni; mert ugyanis hát ha a békességet oly hamar meg akarjuk csinálni, mint a mely hamar elkezdték a hadakozást, akkor ott (Francziaországban) mit csinálnánk? Visszafogadnának-e a fészkünkbe, vagy sem?» Savoyai Jenő herczeg, a ki a mult esztendőben harminczkettedik és ez életben utolsó hadjáratát a háromszoros erővel szemben sikertelenül fejezte be, azt javasolta a császárnak, hogy mentől előbb békét kössön. A magára hagyott Ausztria sem mérkőzhetik meg a francziák, spanyolok, szárdok hadaival; Törökország támadását pedig csak az egyetlenegy nagyvezír ellenzi, mert Villeneuve és Bonneval a többi minisztert már megnyerte a háborúnak.[2437] De a békekötésnél Franczia- vagy Spanyolország törődnének-e a magyar bujdosókkal? Annyi csalódás után ezek a földi hatalmak közől már csak a törökben bíztak. «Ide az Isten olyan nép közé hozott, – vígasztalódott Mikes[2438] – a ki a másokkal való jótéteményt követi és az ő kezök által bőségesen táplál minket, a kiért hálaadással kell lenni a kézhez is.»

XVIII.
A FEJEDELEM HALÁLA.
– 1735 április 8. –

A BUJDOSÓK helyzete annyiban javult, hogy janicsáraga (a janicsárok főparancsnoka) Abdullah lett, a ki sok esztendeig volt Rodostóban csorbádsi (janicsárezredes). Ez is mutatja, hogy a porta a bujdosó fejedelem díszőrségének parancsnokságát nagyon előkelő állásnak tartotta. Az új parancsnok a fejedelemre hálával, tisztelettel gondolt, a minek új méltóságában azonnal jelét adta: 1735 márczius 11-ikén szép paripával ajándékozta meg. Rákóczi azonban többé nem ült lóra. Napról-napra fogyott ereje és jókedve, mely a bujdosóknak igazán éltető s melegítő napsugara volt.

Márczius elején gyönyörű, tavaszias idők jártak; a május maga sem lehetett szebb. De már az udvariak is észrevették, hogy urukat valami titkos bánat emészti és hogy jókedvét csak erőlteti. A jól megtermett, sőt kövérségre hajló ember teste, arcza észrevehetően soványodni kezdett. Bágyadtságát, szomorúságát, levertségét titkolta. Vídámságot mutatott, mint azelőtt. Tréfálkozott és csalódását, bánatát, baját senkivel sem közölte; de a szomszéd szobában háló belső szolgája észre vette, hogy valami nagy gond gyötörheti. Éjjelenkint nyugtalanúl és keveset aludt és gyakorta mélyen sóhajtott, a mit odáig sohasem tett. Hívei találgatták, belső baj, szomorúság vagy mind a kettő okozza-e mindezt; de bizony nem csodálták, hogy a meggyujtott gyertya fogyni kezd. Csak igen erős természetében bíztak. A ki másokon már régen nem uralkodhatott, önmagán mindenkor uralkodott. Mostan is a szabadban töltötte ideje egy részét s maga is segített munkásainak a kerti munkákban s egy kertiház építésében. Időközben szívesen társalkodott vendégével, a jezsuiták szuperiorával, «a ki is olyan papi ember, hogy az időt nem vesztik el vele». Mindez kissé szórakoztatta. «De a mi állapotunk olyan, – búslakodott Mikes [2439] – hogy csak kell valami vigasztalást keresnünk. Noha nem kellene, ha jó keresztény volnék, mert mindent az Isten akaratjára kell hagyni. De mikor erősen szeretünk valakit, akkor a látható elfelejteti velünk a láthatatlant.»

223. I. MAHMUD SZULTÁN.

Márczius 23-ikán a bujdosók aggódva vették észre, hogy a fejedelem bágyadt, nem eszik úgy mint rendesen és természetes arczszíne sincs meg, halvány. Mivel azonban nem panaszkodott, remélték, hogy változása majd csak elmúlik.[2440] Estefelé azonban nem titkolhatta többé, hogy beteg. A mikor nyolcz órakor vetkezni kezdett, a jelenlevő Mikestől megkérdezte, nem fázik-e? Hű kamarása azt felelte, hogy az idő elég meleg: ő nem fázik. «De én nagyon fázom», válaszolta a fejedelem, mert akkor már a hideg borzongatta. Mikes abban a hitben, hogy ez csak a tavasz kezdetével járó változás, megvárta, míg a fejedelem lefekszik s azután hazament szállására. Nemsokára azzal a hírrel jöttek hozzá, hogy a fejedelem hányt; ezt Mikes csak gyomorrontásnak tulajdonította s otthon maradt. Másnap azonban, 24-ikén reggel hat órakor, szokás szerint megjelenvén a fejedelemnél, megdöbbent, a mikor észrevette, hogy urának máskor piros arcza most egészen sárga, «valamintha sáfránynyal megkenték volna». Valószínű, hogy sárgaságos tüdőgyúladásban (Pneumonia biliosa) szenvedett.[2441]

A fejedelemnek idáig, az időnkint föllépő köszvényt kivéve, csak múló testi bajai voltak. A negyednapos hideg serdülő ifjú korában, 1694-ben gyötörte ugyan,[2442] de azután 1708-ig nem háborgatta;[2443] a harmadnapos hideg azonban Rodostóban 1727-8-ban annyira elővette s úgy elgyöngítette, hogy akkor végrendeletet is csinált.[2444] A hurutot, főfájást, forróságot, náthát számba sem vette,[2445] egyszer-másszor különben is csak tábori életében bajoskodott velük. Szegeden a rossz víz miatt 1704-ben typhus-féléje volt s akkor életét is féltették.[2446] Egyszer említik,[2447] hogy a sok nyughatatlanság «alterátussá» tette. Mindezek ellen herbathea, fahéjvíz, érvágás, fürdőzés, vagy dr. Langnak valamely egyszerű orvossága rendesen segített. Még gyomrát is ritkán rontotta el s ebben a tekintetben annyira rendben volt, hogy két hosszas tengeri útján a tengeri betegség is elkerűlte. A tábori élet viszontagságai közt kapta meg a köszvényt, mely 1713 óta minden esztendőben egy-két heti pihenésre kárhoztatta, mert lábai felpüffedtek és bennök szaggató fájdalmakat érzett.[2448] Hűlésből származhatott nyakfájása is, mely 1715-ben egyszer nagyon megkínozta, de a vadászatban nem gátolta.[2449] Szervezete általában véve egészséges volt s az utóbbi hét esztendőben Mikes semmi baját sem tapasztalta; annál jobban megrémítette őt és társait, hogy most egyszerre oly nagy változást vettek rajta észre. A fejedelem, ki sohasem hagyta el magát, most is erősebb akart lenni a betegségnél, a mely megtámadta. Gyümölcsoltó Boldogasszony napján (márczius 25-ikén) felöltözött, átment a kápolnába s a nagymisét meghallgatta.[2450] Bizonyára elmondta azt az imádságot, a melyet áhításai könyvébe önmaga írt, a betegek számára:[2451]

«Igazságos vagy, Uram, és igazságos a te ítéleted, hogy, az első ember bűne miatt kiszabott méltó büntetéshez képpest, noha irgalmad a bűnt eltörölte, igazságod szerint ezt a büntetést méred a bűnösnek testére. Engedd, hogy a ki értem szenvedtél, most én szenvedjek miattad; mert a mikor örömest vetem alá magamat rendeletednek, remélni merem, hogy érted szenvedek. Erősíts meg, Uram, hitemben, hogy higyjem és megértsem, mit érdemlek, mert akkor belátom, mily könnyűk szenvedéseim. Az emberek mennyi és hányféle kínnak teszik ki magukat a fejedelmekért s mennyit szenvednek miattuk! Ki vagyok én, hogy teremtő Istenemért és uramért elszenvedni vonakodjam olyanokat, a miket egyik ember a másikért eltűrni dicsőségnek tart? A hús érzékeinél fogva vétkeztem; mi volna igazságosabb annál, hogy a bűnösnek eszközei legyenek a büntetés eszközei s hogy a miből a gyönyör fakadt, a bánat is abból támadjon? Felajánlom neked, Uram, a fájdalmakat, a miket szenvedek, mert ezek is a te ajándékaid. Föl sem ajánlhatnám neked, ha nem te bocsátottad volna reám; de ha ezen ajándékodat nem tetézted volna a türelem ajándékával, nem volna méltó hozzád az én áldozatom. Fogadd el azért, Jézusom s add, hogy a te szenvedésedet valamennyire megközelítse az enyém. Engedd meg, hogy a mit szenvedek, szomorúságnak ne látszassék…»

S mialatt a fejedelem Istenhez fordúlt, hívei is kérték az Istent, hogy «tartsa meg ezt a nagy embert, a kit az ellenségei is nagynak tartanak». [2452]

A templomból hazatérve, nagyon bágyadtnak érezte magát, de a legkisebb fájdalomról sem panaszkodott. Ötvenkilenczedik születésnapján, márczius 27-ikén, hívei a szokottnál is melegebben, de szorongó szívvel kívántak neki boldogságot, jobb egészséget. Kérve kérték, kímélje magát, mert még mostan is dolgozgatott, esztergályozott. Naponkint megjelent a templomban, s ebédjét hívei társaságában fogyasztotta el, pedig már többször fájlalta gyomrát és szíve fájását sem titkolhatta. Sohasem panaszkodott. Nagybőjt ideje lévén, még a bőjtölésről sem akart lemondani, a mire pedig nemcsak orvosa, de első káplánja (egyúttal tábori papja és gyóntatója, Radalovics) is hiában kérte. Orvosságot bevenni, ágyba feküdni, húst enni vonakodott, s így gyöngesége növekedett, ellenálló ereje fogyott. Április elsején a hideg erősen kilelte s úgy elbágyasztotta, hogy harmadnap, virágvasárnapján, már nem mehetett a kápolnába, hanem a szomszéd házból hallgatta a misét. A szentelt barkát, a melyet a pap odavitt neki, térden állva fogadta, de megjegyezte, hogy több ágat már aligha vehet el.[2453]

Hétfőn, április 4-ikén, kissé jobban lett; másnap még a dohányzást is megkívánta. A házirendet mindenben megtartotta, s nem engedte meg, hogy ő miatta mások is elmúlaszszanak valamit. Alig állt a lábán, mégis egészséges ember módjára akart élni. A megszokott órában felöltözködött, ebédelt, lefeküdt. Szerdán, 6-ikán délután, már annyira erőt vett rajta a gyöngeség, hogy minduntalan elszunnyadt. Mikes néhányszor megkérdezte, hogy’ van? «Jól vagyok, semmi fájdalmat sem érzek» – felelte ismételten.[2454] A szokottnál most az egyszer korábban feküdt le s igen rosszúl aludt. Április 7-ikén reggel állapota rosszabbra fordulván, hívei többé nem titkolták előtte, hogy élete veszedelemben forog. Azonnal elhívatta a papot, és meggyónt.[2455] «Oh üdvözítőm, lelkem orvosa, – fohászkodott[2456] – milyen bonyolúlt a betegség, a melyben szenvedek! Milyen gyöngeség, a mit egészségnek neveznek! Milyen sötétség, a mit világosságnak vélnek! Milyen halandóság, a mit életnek hínak! Hozzád jövök tehát, hogy magamhoz vegyelek s kérjem, kívánjam, vágyódjam és törekedjem teljesíteni, a mit az Atyaisten akar, ki Téged az én megváltásomra küldött.» És igen nagy buzgósággal megáldozott.[2457]

Egy kis idő mulva behívatta Sibrik Miklós udvarmestert, Mikes Kelemen kamarást, Bechon Lajos első titkárt s néhány udvari nemesét és tisztjét.[2458] Tudatta velök, hogy 1732-ben végrendeletet írt; megmondta, hová tette, s előkerestette, fölolvastatta.[2459] Kijelentette, hogy annak néhány tételét meg kell változtatnia, kivált elsőszülött fiára, József herczegre nézve, a ki akkor még Bécsben, a császáriak kezében volt s így nem intézkedhetett róla. Gondoskodni akart azokról is, pl. Saussureról, a kik azóta léptek a szolgálatába.

A gyónás és a végrendelet fölolvasása a fejedelmet annyira kimerítette, hogy a kívánt záradékot nem készíthette el azonnal, hívei jelenlétében. Pihenni akart s azzal a nyájas kérelemmel küldte el őket, hogy másnap reggel nyolcz órakor jöjjenek be, mert akkor teszi meg a változtatásokat.[2460] Estefelé már nagyon elgyöngült. Ketten is fogták a karját, mikor székéből fölkelt; de maga ment be hálószobájába. Az ágyban még beszélgetett velök, de csak nagyon nehezen értették meg, mit akar.[2461]

A szegény bujdosók odakinn rettenetes bizonytalanságban virrasztottak.[2462] Éjféltájban, mikor már minden reményök eltűnt, mindnyájan odagyülekeztek ágya mellé. Oly kevesen voltak már: gróf Csáky Mihály tábornok, báró Zay Zsigmond, Sibrik Miklós, Krucsay István (?), Pápay János és Gáspár, Mikes Kelemen, Ilosvay János, Jávorka Ádám, Kajdacsy Ferencz, Joó János, Kőszeghy János (?), és az idegenek közül Jean Jacques Charrières, Louis Bechon, a két Vigouroux(?), Louis Molitard, Césare Saussure. Két óra tájban a pap, Radalovics János, szeliden megkérdezte, fölveszi-e az utolsó kenetet? A fejével bólintott, hogy igen. Maradhatott-e szem szárazon, mikor a lelkész megadta neki az utolsó vigasztalást és szép szavakban vigasztalta? Maga a fejedelem is könnyezett.[2463]

Istennek ajánlotta nagy lelkét s pár percz mulva csöndesen elszunnyadt. Hívei lélekzetöket visszafojtva figyeltek reá; könybe lábadt szemekkel nézték jóságos arczát. Reggel három órakor észrevették, hogy szemei fölnyílnak, fölakadnak. Ebből tudták meg, hogy átment az örök valóságba. Mikes szerint úgy halt meg, mint egy gyermek; ágyban, párnák közt, nem a csatatéren, de mégis akként, a hogy bujdosása első esztendejében óhajtotta:[2464] hőshöz, törhetetlen lélekhez illően.

RÁKÓCZI SIRJÁBAN TALÁLT RUHA- ÉS ÉKSZERMARADVÁNYOK.[2465]

Ez történt 1735 április 8-án[2466] nagypénteken, a keresztény világnak amúgy is legszomorúbb napján. Az öreg kuruczok, a kik idáig uralkodtak magukon, most már hangosan zokogtak uruknak, vezérlőfejedelmöknek, Magyarország reménységének elmúlásán. Azóta is mennyi könyet fakasztott már az a gyönyörű levél, a magyar irodalomban ösmert legmeghatóbb gyászjelentés, a melyet Mikes írt, fájdalmuk első legkeservesebb óráiban. «A mitől tartottunk, – írta[2467] – abban már benne vagyunk. Az Isten árvaságra tett bennünket és kivette ma közőlünk a mi édes urunkat és apánkat három óra után reggel. Ma nagypéntek lévén, mind a mennyei, mind a földi atyáinknak halálukat kell siratnunk. Az Isten mára halasztotta halálát urunknak, azért, hogy megszentelje halálának áldozatját annak érdemével, a ki ma meghalt érettünk. A micsoda életet élt és a micsoda halála volt, hiszem, hogy megmondották neki: Ma velem lészsz a paradicsomban!… Hullassuk bőséggel könyeinket, mert a keserűségnek ködje valóságosan reánk szállott. De ne azt a jó atyánkat sirassuk, mert őt az Isten annyi szenvedés után a mennyei lakodalomba vitte, a hol a gyönyörűségnek és az örömnek poharából itatja; hanem minmagunkat sirassuk, kik nagy árvaságra jutottunk. Ki sem lehet mondani, micsoda nagy sírás és keserűség vagyon itt mi-közöttünk, még csak a legalábbvalón is.»

224. TÖREDÉK RÁKÓCZI OLVASÓJÁBÓL.
(A Kassai Múzeumban.)

«Olyanok vagyunk, mint a nyáj pásztor nélkül…» sóhajtoztak a rodostói magyarok, mikor nagyszombat napján, április 9-ikén összegyűltek, hogy nagy könyhullatások közt hallgassák végig megdicsőült fejedelmök végrendeletét.[2468] Ennek eredeti példányával Molitard udvari nemest azonnal[2469] Konstantinápolyba küldték, hogy átadja azt s a még 1732-ben írt leveleket[2470] a nagyvezírnek és a franczia követnek; s egyúttal megkérje a nagyvezírt, hogy a fejedelmet édesanyja, Zrínyi Ilona mellé temethessék.

Az orvosok («a borbélyok»[2471]) mindjárt ezután felbontották a holttestet, hogy bebalzsamozzák, mert temetlenűl kellett maradnia mindaddig, a míg Konstantinápolyba át nem vihetik. Az orvosok szerint nem lehet csodálkozni a fejedelem halálán, mert gyomra, vére, tele volt epesárral. Koponyáját egyik fülehegyétől a másikig keresztülfűrészelték s a gerezdes nyíláson keresztűl agyvelejét kiszedték.[2472] Az agyvelőt teljesen egészségesnek s annyinak találták, a mennyi két embernek szokott lenni. «Esze is volt annyi, mint tizenkettőnek», tette hozzá Mikes.[2473] Szívét, azt az áldott jó szívet, külön úrnába tették, hogy a végrendelet értelmében majdan elküldhessék a grosboisi kamaldoliak templomába; a bonczolásnál eltávolított részeket pedig egy ládában azonnal eltemették a rodostói görög templomban, a Panajia Revmatokratissában,[2474] a hol Bercsényi, Esterházy, Sibrik nyugodott.

A föltámadás ünnepe máskor még a bujdosók szívébe is reményt öntött; de ezen a mostani ünnepen «Fejedelmünk, hajh! Vezérünk, hajh! Magyartok gyászban űl…» Csöndesen, könyeiket nem titkolva készűltek a temetésre. Ünnep első napján Thalmann császári követ «a legnagyobb sietséggel» annál örömestebb jelentette[2475] a haditanácsnak, hogy «folyó hó 8-ikán nagypénteken Rákóczi Rodostóban hirtelen halállal (gähen Todtes) meghalt; s mivel vele a császári háznak egy, különösen a jelen körülmények közt nagy és veszedelmes ellensége állt odébb az útból, legalázatosabb kötelességének tartotta, hogy ezt a halálesetet a legkisebb időveszteség nélkül jelentse a herczeg ő excellentiájának és kegyelmességének». A mint megjegyezte, alig hunyta le szemét Rákóczi, máris azt beszélték, hogy helyébe öregebb fia fog ide érkezni, sőt már útban is van; de úgy tudja, hogy a porta most nem a legszívesebben fogadná. Azonban a porta miniszterei Villeneuve dragománjától meghatottan értesűltek a fejedelem haláláról. Kijelentették,[2476] hogy emlékezetét mindig kegyeletesen megőrzik ebben a császárságban s gondoskodni fognak a szolgálatában állókról.

Ezalatt a bujdosók czedrusfa koporsóba tették a fejedelmet. Felöltöztették a spanyol aranygyapjasrend egyenruhájába,[2477] piros bársony fehér selyemmel bélelt arany paszomántokkal, arany csattokkal ékes kabátba, aranycsattos piros selyemnadrágba; vörös harisnyákat, czipőket húztak a lábára, aranynyal hímzett bársony süveget tettek a fejére.[2478] Kardot nem kötöttek oldalára, de imára kulcsolt kezébe édes anyjának jeruzsálemi olvasóját adták, és nyakába akasztották nagyanyjának, Báthory Zsófiának talizmánját, a czenstochowi Boldogságos Szűz koronájából való követ, melyre Mária volt kimetszve a kis Jézussal. Czédrusfa forgácscsal telt párnát tettek a feje alá, arany- és ezüstszálakkal hímzett selyemfátyol szemfödéllel takarták le[2479] és koporsóját igen gazdagon ékesített ravatalra tették egy nagy és szép teremben.[2480] Eltelvén a húsvéti ünnepek három napja, április 13-ikán mindenkit odabocsátottak, hogy lássa a nagy halottat. Harmincz török is látta egyszerre. Jól ismerték, még sem hitték el, hogy meghalt «a magyar király»; azt híresztelték Rodostóban, hogy titkon elment s helyette más valakit öltöztettek föl. «Bár igazat mondanának!» – sóhajtott Mikes.[2481]

Három napig a papok, praesente corpore, mindennap gyászmiséket mondtak. Három nap mulva, április 15-ikén, éppen édes anyjának, Zrínyi Ilonának nevenapján, koporsóba zárták a fejedelmet. Nagy zokogások közt vállaikra emelték, azután nyilvános szertartások közt kivitték a palotától nem messzire levő Belvedere-kioszk alá, egy bolthajtásos mély üregbe, a melyet a temetés után bezártak és befalaztak.[2482]

Azt hitték, a míg élnek, ők maguk lesznek elmúlásának emlékei; s ha meghalnak, senki sem lép porainak közelébe. Némán borúltak le szent sírjára; csak szívök dobogása beszélt: nézzen le rájok a napfényes egekből, a magas föllegekből! Emlékezzék meg róluk, ne hagyja el őket, a kiket úgy szeretett, mint édes gyermekeit. Együtt viaskodtak a csatákban, együtt tűrtek a bujdosásban. Azért küzdöttek, a miért ő harczolt; s itt halnak meg, a hol ő meghalt. Vele voltak az életben, vele lesznek a halálban, majdan a magas menyországban is. Hazáért küzdöttek, haza nélkűl halnak meg. Idegen hantokra hajtják le fejöket, de megnyugosznak rajta; az Úr így akarta.[2483]

S így borúltak le sírjánál, de nem nyugodtak meg olyan könnyen, a kik másfél század mulva a hazából Rodostóba zarándokoltak.

«Messze Borsitól Rodostó, – ott kezdéd, itt végezéd;
S Borsi és Rodostó hálás könnyet ont emlékedért.
És neved dicsőségétől fénylik honn a magyar ég
És e part és e kék tenger szinte azt ragyogja még.
Küldd a délkelet szellőin, küldd hozzánk szent lelkedet:
Népem én példát mutattam, küzdj, mint én küzdék veled!
Küzdj bátran, híven, kitartón; áldozz, mint én áldozék,
S vértanúk porából üdvöt kelt hazádra a nagy ég!»[2484]

RÁKÓCZI-EREKLYÉK AZ EMIGRATIÓBÓL.

XIX.
A BUJDOSÓK ÉS AZ UTOLSÓ RÁKÓCZIAK.
– 1735-1780 –

RÁKÓCZIT szerette Magyarország, óhajtotta Erdélyország; szánta, bánta, még a gyermekök is visszakívánta. A mikor elment, magyarjai visszasóhajtották; a mikor meghalt, visszasiratták. Haló porából is feltámasztanák és összeszednék porhanyó csontjait.

Lehet-e szebb halotti beszéd annál, a mit a nép a még élő fejedelemről készített? A kinek sírja körűl legenda képződik, sohasem hal meg egészen. A fejedelem halálában nemcsak a rodostói törökök nem hittek, hanem az otthoni magyarok sem, a kik hazavárták. Az elégedetlenek szentandrási gyűlése, a rodostói temetés után tizenkét nappal, április 27-ikén, már fegyverre hítta a népet. Hiszen «a mit régtől fogvást várt a szegény magyar, már Isten a sok özvegyek s árvák könyörgését meghallgatta, mert igaz kurucz világ van és mi is igaz kuruczok vagyunk». [2485] Péró, mint Rákóczi tábornoka, magyar pátensben tudatta az alföldiekkel, hogy a ráczok és a magyarok fölkeltek. Mindenkit halálbüntetés terhe alatt kötelezett fegyverfogásra. A fölkelők esküt tettek, hogy hívei lesznek Rákóczinak, harczolnak a haza és a vallás szabadságáért, megvédik az özvegyeket és az árvákat és ellene állnak a császárnak.[2486] Mint kegyelmes uruk ő felségének (Rákóczinak) igaz renden levő vitézei – ahogy mondták, – Rákóczi parancsolatjából készen álltak, hogy véröket ontsák nemzetök és Istenök dicsőségéért.[2487] Május 9-ikén azonban Erdőhegynél már csatát vesztettek s néhány hét mulva magyarok és ráczok a budai csonkatoronyban «vasakat viselvén, hordoztak lánczokat, lábukon hordoztak nagy vaskarikákat, nagy bánatban fújták a magyar nótákat».[2488]

«Rendszerint mennélinkább távozik az ember a keserűséget okozó októl, – írta ugyanekkor Mikes [2489] – a keserűségnek súlya annyivalinkább könnyebbedik és az idő lassankint mindent elfelejtet velünk. És mennél távolabb legyen az ember valamitől, annál kisebbnek tetszik. De itt nem úgy van; mert úgy tetszik, hogy nevekedik és nem kisebbedik az urunk után való keserűségünk. Mert hovátovább jobban észreveszszük, hogy micsoda atyánkat vesztettük el és hogy micsoda pásztorunk hagyott el. De a mi jó Istenünknek ha egyik kezében a vessző, a másikában a vigasztalás.» Április közepén a porta Rodostóba küldte Ibrahim effendit, Rákóczi egykori török tolmácsát, hogy a rodostói bujdosók helyzetéről tájékozódjék.[2490] A fejedelem búcsúleveleit és végrendeletét, a melyet Molitard vitt Konstantinápolyba, ő fordította törökre azzal a levéllel együtt, a melyben a bujdosók jelentést tettek uruk haláláról. A nagyvezír a halál hírére nagyon elszomorodott, mert a fejedelem iránt mindenkor igaz tisztelettel és nagyrabecsüléssel viseltetett; s búcsúlevelének elolvasásakor úgy elérzékenyűlt, hogy nem fojthatta el könnyeit.[2491] Azonnal teljesítette is a bujdosók kérését s meghagyta, hogy a kasznadár (főkincstartó) naponkint húsz tallért adjon a fejedelem udvarának eltartására mindaddig, míg a fejedelem nagyobbik fia, József herczeg, Rodostóba érkezik.[2492] Most azonban Ibrahim mindenekelőtt megkérdezte gróf Csáky Mihály altábornagytól s az ideiglenesen vezetése alatt álló bujdosóktól, kívánják-e József herczeg jövetelét? Egy szívvel és lélekkel kívánták. Ibrahim azután a taïn dolgában értekezett Sibrik Miklós udvarmesterrel, kire most a háztartásnak egész dolga nehezedett. Naponkint csak tíz tallért ajánlott fel olyképp, hogy azt azok a magyarok kapják, kik a fejedelemnek szolgáltak. Ezt azonban Sibrik és Mikes így nem fogadták el, mert igazságtalannak tartották volna, hogy a fejedelem körűl levő sok régi idegen szolga semmit se kapjon. Abban állapodtak meg, hogy magyarok és idegenek arányosan részesedjenek ebben a napi tíz tallérban mindaddig, míg a herczeg megérkeztével állapotuk javúlni fog.[2493] Szólhattak-e másképpen, mikor még ott pihent köztük a fejedelem, a felebaráti szeretet és keresztény önzetlenség apostola? Pedig Mikest bántotta, hogy annyi idegen volt a fejedelem körűl s éppen ezen szép elhatározás napján öltözött megint magyar ruhába a franczia köntös helyett, a melyben huszonkét esztendeig kellett járnia.

A fejedelem valóban szegényűl halt meg, a mi vagyonának összeírásakor világosan kitűnt. Féltősebb ingóságait huszonnégy ládába csomagolták, hogy, ha engedelmet kapnak reá, Konstantinápolyba vigyék. Az első ládában franczia levelek és jegyzőkönyvek voltak, a másodikban a fejedelem munkái, a harmadikban Magyarországra vonatkozó iratok, a negyedikben a szultán fermánja más török írásokkal együtt. [2494] A többi húsz ládába a fejedelem ezüstneműit, ékszereit, fegyvereit, ruháit, szőnyegeit, lószerszámait rakták el. Ezeknek hiteles leltára ránk maradt,[2495] de később Konstantinápolyban a mérhetetlen becsű iratok és egyéb értéktárgyak elkallódtak.[2496] Legtöbbet értek[2497] ezüst asztalneműi; «de másutt egy kalmárnak is több ezüstműve vagyon». Ládabeli portékája igen kevés, köves portékája pedig mindössze két gyémántos gyűrű, melyek közől az egyiket Mikesre hagyta. Ládabeli portékára, vagy ékszerre a száműzetésben sohasem is költött, mert mindig csak föltétlenűl szükséges holmikat vásárolt. Két zsebórája közől az egyiket Sibrik, a másikat Mikes kapta. Csak két értékesebb lószerszáma, de elég házieszköze volt, mert örökké azt csináltatta. Pénze azonban éppenséggel alig maradt. Mikes mindössze 6-7 aranyat talált tentatartója ládájában, a bizottság pedig[2498] 14 1/2 zechinót (alig 100 livret) s halálakor minden kincse ötszáz tallérból állott.[2499] Ezen eleget csodálkoztak, a kik tudták, hogy naponkint 60-70 tallért kapott a portától, a mi 21.900-25.550 tallér jövedelemnek felelt meg. Mindez azonban a hogy jött, el is ment; mert sok embert tartott és mindenkit jól fizetett;[2500] sokat költött építkezésekre, legfőképpen pedig az istentiszteletre, a kápolnára, mely «harmadik és leghasznosabb költsége volt».[2501]

225. FÜLKE RÁKÓCZI RODOSTÓI HÁZÁBAN[2502]

Rákóczi fiát, József makoviczai herczeget, ki Franczia- vagy Spanyolországban akart letelepedni, június 12-ikén Bonneval is figyelmeztette hivatására. «Emlékeztetem Önt, – írta[2503] – hogy a hazát cserélő nagy házbeliek úgy járnak, mint a vén fák, a melyeket egyik földről a másikra visznek át. Sohasem lesznek többé olyan szép zöldek, s olyan életrevalók, hogy az erdő díszére váljanak. Elcsenevészesednek, gyökereik elszáradnak s levéltől, gyümölcstől megfosztva, csak a törzsük marad meg. Hasonlóképpen, akármilyen nagy állásba jut Ön Franczia- vagy Spanyolországban, mégsem lesz egyéb soha, mint méltóságos alattvaló, a helyett, hogy dicsőséges emlékű atyjának, a fejedelemnek útját követve, s az Önre nézve – szerintem – kedvező körűlményekkel élve, visszaszerezze házának egykori államait és javait, független legyen. Ez az én szememben sokkal dicsőbb és jobb annál, hogy Ön a Föld első uralkodójának alattvalója legyen, vagy akármilyen ezzel járó kényelmet, kitüntetést és czímet élvezzen.»

Maguk a bujdosók június 26-ikán a fejedelem végrendeletének végrehajtására fölkért franczia herczegekhez fordúltak.[2504] Kérték, teljesítsék a végrendeletet, a mi a boldogúlt fejedelem iránt érzett barátságuknak és becsűlésöknek úgyis utolsó jele. Nagylelkűségökben bízva remélték, hogy szívökre veszik az elhunyt fejedelem bizalmának utolsó és megható jelét; megindulnak az ő árva s idegen földön fejétől megfosztott családjuk siralmas állapotán. Rábírják tehát XV. Lajos királyt, hogy meghallgasson olyan kérést, a melyet végrendeletében hozzá olyan fejedelem intéz, ki koronája érdekeihez mindvégig ragaszkodott s a kit nagyatyja, XIV. Lajos, szíves hajlandóságával tisztelt meg. A vérökben levő nagylelkűségnek és nemesszívüségnek ezzel adják legszebb jelét.

Külön írtak Toulouse grófnak,[2505] mert ösmerték jóságát, kiváló nagylelkűségét, a fejedelem iránt tanusított becsűlését, szívbeli bizodalmát, barátságát. Nyiltan beléje helyezték legfőbb reményöket, hogy utolsó jelét adva a fejedelem iránt való barátságának, a fejedelem gyermekeit és udvari népét, kiket a boldogúlt oly szívrehatóan ajánlt jóindúlatába, pártolni s a végrendelet teljesedését előmozdítani fogja.

A bujdosók, a kik idáig hiában kérték a portát, hogy a fejedelmet, végrendelete értelmében, Konstantinápolyban nyugvó édes anyja mellé temethessék, most éppen az ingóságok biztosításának ürügye alatt, a valóságban pedig a végrendelet végrehajtása végett arra kértek és kaptak is engedelmet, hogy a fejedelem ezüstneműit és egyéb asztali edényeit, szereit, továbbá bútorait és féltősebb ingóságait Konstantinápolynak valamely tűzálló tárházába vihessék, hogy a Törökországban olyan gyakori tűzi veszedelmek ellen biztosíthassák. A porta, a mely – Ibrahim effendi tájékoztatása után kétségkívűl nagyon jól tudta, hogy miről van szó,[2506] – azt is megengedte, hogy ezeket a málhákat meg ne vizsgálják se a vámon, se egyebütt.[2507]

A bujdosók, a kik a dolgot a galatai jezsuitákkal eleve megbeszélték, július elején 22 egyforma alakú és nagyságú ládát csináltattak a fejedelem holmijai számára; az egyikbe azonban elrejtették a fejedelem koporsóját, a melyet a rodostói ideiglenes sírból nagy titokban kiemeltek. Valamennyit Romisi kapitánynak külön erre a czélra kibérelt nagy hajójára tévén,[2508] július 4-ikén Mikes felügyelete alatt[2509] Konstantinápolyba küldték. A fejedelem tehát, a ki 1720. április 24-ikén még mindig bizalommal lépett Rodostóba, egy ládába zárva, mint három hónapja porladozó halott hagyta el a kies helyen fekvő, szépnek tetsző várost, hol egyhúzamban legtovább, tizenöt végtelen esztendeig lakott.

Mikes a rejtelmes szállítmánynyal július 6-ikán érkezett Konstantinápolyba, hol a jezsuiták rendházához legközelebb eső kikötőben vetett horgonyt. Onnan a D jelzésű ládát Saussure és mások felügyelete alatt azonnal a jezsuitákhoz, a betűkkel jelzett többi tizenhat ládát Magy Dávid nevű francziának galatai tárházába, a számokkal jelzett négy ládát pedig a franczia követség kanczelláriájába vitette. Ott kellett maradniok mindaddig, míg eldől, megérkezik-e Rodostóba Rákóczi József, vagy utána küldjék-e az egészet Francziaországba.[2510]

Ezek a ládák felbontatlanúl hevertek 1736. márczius 20-ikáig, mikor a franczia követségen felbontották és hivatalos jegyzéket vettek föl róluk,[2511] ellenben a D jelzésű ládát a jezsuiták éjnek idején, a legnagyobb titok leple alatt, azonnal felbontották. Kivették belőle s felnyitották a koporsót, hogy a testet meglássák. Sírt azon a helyen ástak, hová – több mint 32 esztendeje – a fejedelem édes anyját, Zrínyi Ilonát temették. A dicső asszonynak már csak alabástrom-fehér koponyáját s néhány csontját találták meg; azért eleinte arra gondoltak, hogy földi maradványait fia koporsójába teszik.[2512] De mégis ragaszkodtak a fejedelem végrendeletéhez, és rendbe hozván Zrínyi Ilona sírját, a dicsőséges fiút dicső anyja mellé temették el: a déli hajó szentélyében, Szűz Mária oltárától jobbra.[2513]

Másnap reggel a jezsuiták csöndesen miséztek a Boldogságos Szűz oltáránál s a hideg márványra leboruló ájtatoskodók nem gyanították, hogy szentebb a föld, mióta a nagy ember benne nyugszik; «szentebb a multak ezredévi lapja, mióta ez a nagy név hozzá tartozik». A török népnek, sőt az osztrák kémeknek sem tűnt fel a dolog, mert mindenki az ázsiai csatatérre figyelt. Akkor tudták meg, hogy Nadir sah, kivel már Anna czárnő is szövetkezett, Arpadsainál június 15-ikén megverte a százezer főnyi török hadat s maga Abdullah-Köprili szeraszkier is elesett. Ez a hír éppen most buktatta meg a nagyvezírt. Mikes tehát és kísérete, a mily csendben és feltűnés nélkűl jöttek, éppen olyan csendben és feltűnés nélkül hajózhattak haza Rodostóba.

Július 17-én érkeztek meg «a szomorúságnak helyére, a hol is minden szomorúságra gerjeszt». Akárhova fordúltak, mindenütt azokat a helyeket látták, a hol uruk lakott, járt és beszélt velök: most pedig azokat a helyeket pusztán találták és azok a puszta helyek keserűséggel töltötték be szíveiket. «Elhagyattunk jó atyánktól és könnyhullatással vigasztaljuk árvaságban való maradásunkat…»[2514]

Sibrik Miklós udvarmester, a ki «jó és balsorsban állhatatosan követte urának állhatatlan sorsát»,[2515] öt esztendei betegeskedés után 1735. október 6-ikán a halálban is utánament szeretett fejedelmének.[2516] Ettől fogva a háztartás gondja egészen Mikes Kelemen vállaira nehezedett; pedig «a kitől se adományt, se büntetést nem várnak, ott az engedelmesség sem egész; mert az embereket vagy a haszonkeresés, vagy a félelem vezérli, – ritkán a szeretet és becsület». Minden pillanatban várták Józsefet, a fiatal fejedelmet, a ki iránt atyja nagy reménységet táplált s a ki Mikesnek most szép, vigasztaló és bátorító levelet írt. Mikes föltette magában, hogy úgy adja kezébe minden jószágát, a hogy atyja hagyta; de ő sem bízott benne sokat, a többi sem; mert nem ösmerték, nem tudták, milyen a természete.[2517] Újabb levelében már Bonneval grófra bízta ügyei vezetését. «Szegény urunk – sóhajtott Mikes[2518] – ha ezt láthatná, keserves szemekkel nézné fiának ezt a cselekedetét, hogy inkább bízza egy idegenre gondját és jószágát, mintsem olyanokra, kik gyermekségöktől szolgálták az apját.» De azzal vígasztalódott, hogy őket nem ismeri, Bonnevalt azonban még Bécsből ismeri; ő pedig legalább megszabadúl a gondtól, a felelősségtől, az emberekkel való bajoskodástól. Mert bizony eleget bántották, szidták a miatt, hogy ki nem osztogatja nekik a fejedelem jószágát s azt gondolták, hogy azt magának tartogatja.[2519]

Akkor pedig már (1736. januárius 15.) Rodostóban is kihirdették, hogy háború lesz az oroszszal; május havában a boncsokos zászlókat, a háború biztos jeleit is kitűzték Konstantinápolyban. Képzelni sem lehetett, hogy az ő új gazdájuk, Bonneval, ki már elkészült a török hadsereg új szervezetével, ebben a háborúban ne számoljon rájuk és a fiatal fejedelemre. A háborúra, oktalan támadásával, az orosz éppen akkor adott okot, mikor szövetségesének, Ausztriának, dicső vezére, Savoyai Jenő herczeg elhunyt. A császár a farsangon adta férjhez a leányát, Mária Teréziát, Károly lorraini herczeghez és nagyon örült volna, ha a pragmatica sanctio értelmében szép csöndben biztosíthatja uralkodásuk jogát. Most tehát az ellenséges feleket mindenképpen ki akarta békíteni, s a portát rávenni, hogy be ne fogadja Rákóczi Józsefet, a kire nem terjed ki a pozserováczi békében Rákóczira és társaira nézve kijelölt európai menedékhely joga. Ki is fejezte reményét, hogy hamis az a hír, mintha a porta Rákóczi Ferencz helyett fiát akarná Rodostóba hozatni, vagy éppen, apja módjára, kitüntetésekkel is fogadni.[2520]

A mikor az idősebb báró Vigouroux az öreg fejedelem halála hírével Marseillebe érkezett,[2521] a franczia udvar rendeletére azonnal Párisba indult; de Lyonból már visszatért, mert ezalatt Rákóczi József herczeg Marseillebe érkezett s tárgyalni óhajtott vele. A herczeg szeptember 8-ikán emlékiratot adott át neki, hogy azt a fényes porta elé terjeszsze. A portát biztosította, hogy mindenkor szívesen követi dicsőséges emlékezetű édes atyjának, Erdély fejedelmének alapelveit és magatartását; s figyelmeztette, hogy apja is kevés néppel kezdte, de azután kilencz esztendeig százezernél több emberrel folytatta a németek ellen háborúját; s ha a bécsi udvar meg nem nyeri néhány tábornokát s a pestis nem pusztítja katonaságát, kivívja Magyarország szabadságát s Erdély önállóságát. A portának most is érdekében áll, hogy ebben a két országban erős bástyát állítson a nagyravágyó Ausztriai Ház túlságos hatalma ellen. Már a néhai fejedelem megmutatta a portának, milyen javára válnék, ha az ellenséget saját területén támadná meg, seregét az eleség-szállítástól elvágná s a szövetkezett magyar rendek seregére támaszkodnék. Minthogy a helyzet ma is ugyanaz, tizennégy pontban fejtette ki a magyarok fölkelésének és csatlakozásának föltételeit.[2522]

A herczeg Vigouroux-t Marseilleből azonnal visszaküldte Konstantinápolyba, hogy a nagyvezírrel – mostan már Sziliktár agával[2523] – értekezzék, őmaga pedig Párisba utazott, hogy ott várja meg, mit izen a porta.[2524]

A bujdosók az egész nyáron sóhajtozva várták, annyival inkább, mert a herczeg minden levelében írta, hogy jön.[2525] Úgy hitték, öcscsét is magával hozza; de deczember 5-ikén este csak egymaga érkezett Rodostóba. Hajóját Gallipolinál hagyva, kocsin jött, vendégfogadóba szállt és csak az odahívott Mikest fogadta. Másnap haragosan utazott el Konstantinápolyba.[2526] Izgatottságának egyik oka, a politikai bizonytalanságon kívül, az lehetett, hogy feleségét, Marie de la Constancièret, a kit az év elején vett el, áldott állapotban hagyta Párisban, s mialatt a török fővárosban járt, leányuk, Josephe-Charlotte, deczember 11-ikén meg is született.[2527] Atyjáról és nagyanyjáról így nevezték a szegény kis herczegnőt, a ki atyját sohasem láthatta. Rákóczi József Konstantinápolyból már deczember 17-ikén visszatért Rodostóba a nélkűl, hogy a szultán vagy a nagyvezír fogadta volna. Még nem volt bizonyos, lesz-e háború a császárral; meghagyták tehát, hogy Rodostóban várakozzék.[2528] Ott a bujdosók csakhamar észrevették, hogy az alma igen messze esett a fájától. Az ifjú fejedelmet vigasztalásukra várták, de szomorúságukra jött. Apja szép udvari rendtartását, a melyhez annyi éven át mindhalálig ragaszkodott, már harmadnap felforgatta s abból a fejedelemhez és keresztényhez annyira illő rendtartásból kevés idő mulva «csak egy foltocska sem maradt meg».[2529] «Csak ebből elítélheti mindenki – panaszkodott Mikes[2530] – mit remélhetünk, kivált mi, a kik olyan nagy fejedelmet szolgáltunk volt, a kinek minden dolga okosságból, rendből és kegyességből állott. Most pedig mind ellenkezőt látunk… Úgyannyira, hogy harmincz esztendőtől fogva való bujdosásunk oly súlyosnak nem tetszett, mint már ez a három hónap. Most sóhajtjuk leginkább a mi meghalt urunkat; mert szomorúan kell néznünk az atyja és a fia között való nagy különbséget… Az volna kívánatos dolog, hogy az atyja nyomdokát követné.»

226. KANTEMIR DEMETER KONSTANTINÁPOLYI PALOTÁJA.[2531]

Csakhamar elösmerték, hogy sok szép tehetsége, szép esze van, de nem tanúlt eleget; indúlatain nem tud uralkodni, azt pedig éppen nem tudja, «mi legyen a nemzetéhez való szeretet», mert a nemzetével sohasem társalkodott.[2532] Atyja nevének és Erdély függetlenségének varázsa mégis csak hozzáfűzte őket. Mikor tehát 1737. júliusában a császár nagy erővel kezdte meg a háborút, nem igen bánták, hogy a porta magához hívatta az ifjú fejedelmet. «Szegény fejedelem – tűnődött Mikes[2533] – ha most élne, mit gondolna és mit csinálna? Mert azt sokszor hallottam szegénytől, hogy nem kívánja a portának a némettel való hadakozását, mert irtózik a törökkel való hadakozástól és inkább szereti itt halálát, mintsem azt látni, hogy érette rablásokat tegyenek Erdélyben.» József herczeg azonban megmondta Mikesnek,[2534] hogy nem hal meg itten, mint az apja; szeptember 15-ikén kevesedmagával hirtelen odahagyta Rodostót és 20-ikán Csákyval, Mikessel együtt bevonúlt Konstantinápolyba, hol talán a száműzetésben elhúnyt Kantemir Demeter moldvai vajdának lefoglalt konstantinápolyi palotájában szállásolták el s a szultánnak szívesen látott vendége volt. Lovakat adtak alájuk és felkaftányozták mindnyájokat. «Elkezdték a komédiát, mert itt azt gondolják, hogy mentül nagyobb becsületet tesznek nekik, a német annál inkább megijed».[2535] A szultán deczember 3-ikán azzal a kijelentéssel fogadta a herczeget, hogy «az apád én hozzám sok ideig hűséggel volt; gondolom, hogy te is fogod azt követni».[2536]

József herczeg, a ki most négy hónapot töltött a török fővárosban, ezt az időt felhasználta, hogy síremléket állíttasson édes atyjának. Fehér márványból faragtatta, a család czímerével ékesíttette és ezzel a latin felirattal[2537] láttatta el:

«Itt nyugszik II. Rákóczi Ferencz, Isten kegyelméből Erdélyország választott fejedelme, Magyarország részeinek ura és a székelyek ura. Életének tizenkettedik évében elszakíttatván, az isteni gondviselés csodálatos rendelése szerint börtönökön, száműzetéseken, és az élet különböző veszedelmein keresztül vezettetve, itten nyugvó anyjának a halál visszaadta. A nyugalmat, mit életében nem ösmert, az Úrban feltalálta az Üdv 1735. esztendejében, április 8-ikán, 59 éves korában.»

A síremlék fölállításakor József herczeg már elhatározta, hogy ha a küszöbön álló hadjáratban elesnék, őt magát is édes atyja mellé temessék. 1738. januárius 25-ikén Mehemet ünnepiesen átadta neki s átvette tőle a 20-ikán aláírt szövetséglevelet, melynek értelmében őt előre is Erdély fejedelmének s Magyarország vezérlő fejedelmének, esetleg királyának ösmeri el, vele védő- és daczszövetséget köt, háború esetén önmagát 80.000, Erdélyt ellenben 20.000 és Magyarországot 100.000 katona kiállítására kötelezi, a két ország barátságát és védelmét biztosítja, de a valaha török kézben volt várakat magának követeli. Ha pedig Rákóczi nem mehetne be Magyarországba, Rodostóban társaival együtt olyan ellátást és védelmet kap, mint édes atyja, de onnan más országba is szabadon elköltözhetik.[2538]

A szövetséglevél is kegyelettel szólt II. Rákóczi Ferenczről,[2539] a ki azonban azt sohasem írta volna alá, ha a porta még úgy fogadkozott is, hogy semmit sem óhajt inkább, mint Magyar- és Erdélyország jogainak és szabadságának biztosítását, s a német bitorlás megtörését. Fia azonban a bujdosókkal már januárius 27-ikén megindúlt Konstantinápolyból a hadjáratra[2540] s másnap fegyverre szólította a nemzetet. Kijelentette, hogy atyja nyomdokain fog haladni. Elmondta, mennyi méltatlanságot, rövidséget, inséget szenvedett a császár miatt, a kit pedig tisztelt. A portától, a mely igen szívesen látta, nem fogadta el a fejedelemséget, hanem a rendekre bízza a szabad választást. Segítségével is csak addig él, míg magyar hadsereg élére állhat, s reméli is, hogy ennek élén visszaküzdi ősi jószágait és az ország szabadságát.[2541] Februárius 18-ikán már Csernavodába érkezett, honnan Mikest Bukarestbe küldte a vajda köszöntésére. Márczius 27-ikén, a néhai fejedelem 62. születésnapján, Csernavodából átmentek Vidinbe, a Duna mellé, mert a porta azt hitte, hogy ha odaérkeznek (a mi április 6-ikán történt), az egész Magyarország és Erdély lóra ül s hozzájuk megy. «Talán így lehetne, ha az öreg urunk élne – írta Mikes.[2542] – De most, hogy hozzánk jőjjön valaki, Isten ne adja….» Még három hónap mulva is ott adott hálát az Istennek, hogy nem jött hozzájuk egy valamire való magyar sem.[2543] Erdélyben ugyan Lobkowitz hg. katonai parancsnok márczius 20-ikán a szuperintendensen és Borosnyay Zsigmond nagyenyedi tanáron kívűl hat mágnást is elfogatott, de ezek tisztázták magukat azon gyanú alól, hogy követet küldtek volna Máriásy Ádámhoz és onnan Rákóczihoz.[2544] Május 6-án a király pártütőnek nyilvánította Rákóczi Józsefet, a ki «atyja vétkének példájával meg nem emlékezett maga becsületéről és hűségéről;» magát «szemtelen dicsekedéssel» erdélyi fejedelemnek és magyarországi herczegnek nevezte s atyjának olyan czímeivel él, a melyeket az 1703. április 30-iki ítélet és az 1715: XLIX. t.-cz. már eltörölt. Őt tehát számkivetésre és halálra méltónak jelenti ki s 10,000 forintot ad annak, a ki élve kézbe adja, 6000-et, a ki megöli.[2545] XV. Lajos értesülése szerint XII. Kelemen pápa is exkommunikálta a herczeget,[2546] a mi szeptember 5-ikén meg is történt.[2547]

A beregvármegyei oroszok mégis szívszakadva várták Rákóczit; de nem a fiatalt, hanem az öreget, kinek halálát még mostan, három esztendő mulva sem tudták. Konova András zavadkai pap nyíltan bíztatta őket, hogy Rákóczi nemsokára visszajön. A mikor a pálnapi búcsún a vereczkei pap felszólította a népet, hogy imádkozzék VI. Károly császárért s kérje az Istent, segítse meg a törökök ellen, azt felelgették: «Minek imádkozzunk mi a császárért, a ki mindenféle adóval, fizetéssel, közmunkával, más terhekkel zaklat és nyomorgat bennünket, még a sóval sem enged kereskedni s nagy harminczadot szedet minden után a mit behozunk, vagy kiviszünk? Inkább imádkozzunk a mi régi jó urunkért, Rákócziért, hogy mielőbb visszatérjen hozzánk a maga személyében.» Az uklinai (most aklosi) oroszok is megmondták papjaiknak magában a templomban, hogy nem imádkoznak a császárért. Jobb volt nekik Rákóczi alatt. Akkor 12 forintot fizettek adóba, most harminczat is fizetnek. Még a török alatt is jobb dolguk volt mint most. Akkor egy hatökrös gazda csak 12 dénárt adózott. Rákóczi jó atyjuk volt; szeretnék, ha visszatérne. «Könnyű a papoknak imádkozni – mondták a kisábránkaiak is: – ők minden tehertől mentesek.» Olyan egyszerű emberek mint Pirohovics Demeter a vereczkei kovácsműhelyben, vagy a szintén vereczkei Malinics Mihály, együgyűségökben is nevezetes tanúi a nép hangulatának, mikor nem a császárért, hanem Rákócziért akarnak imádkozni. A császárkirály augusztus 29-ikén az egykori kuruczezredest, báró Szentiványi János beregi főispánt bízta meg a vizsgálattal, de annak az eredményét nem ösmerjük.[2548]

Időközben, júliusban, V. Fülöp spanyol király Rákóczi Józsefnek adta atyja aranygyapjas rendjét,[2549] Jegen, az új nagyvezír pedig május 13-ikán Villeneuve előtt még fogadkozott, hogy Erdély visszaszerzése nélkűl nem köt békét.[2550] Azonban augusztus 20-ikán megérkezett utasítása, hogy Rákóczi Erdélyről ne gondolkozzék, hanem Temesvár felé támadjon.[2551] «Már most bízvást elmondhatjuk – írta Mikes pár nap múlva,[2552] – hogy vége vagyon a komédiának: a vezér minden czeremónia nélkül felada rajtunk… Ezután a fejedelem sem fogja mondani szokása szerint, hogy nagyobb becsülettel vagyon hozzám a porta, mint az atyámhoz volt.»

BOROSNYAI NAGY ZSIGMOND.[2553]

Betegen, megalázva indúlt október 6-ikán téli szállásra. A hajón Csáky Mihály, Mikes, Zay Zsigmond, Ilosvay, Pápay, Pázmándy s az olasz D’Arti kísérték. Mikes nagyot sóhajtott, mikor Drinápolynál meglátta az Olt torkolatát; hiszen olyan édes hazából folyt ki, a honnét 31 esztendőtől fogvást van kirekesztve.[2554] Ruszcsukban hosszasabban megpihenvén, október 19-ikén érkeztek vissza Csernavodába s november 10-én megint fő nélkül maradtak. Rákóczi József herczeg hosszas szenvedés után meghalt 38 esztendős korában. Végrendeletében[2555] meghagyta, hogy apja mellé temessék. Bizony, «ha az atyja neveltethette volna, mind más természetű lett volna», hangzott Mikes búcsúztatója; mert hiszen «esze szép volt, szíve jó: de a haragról soha meg nem intették.»[2556] Apja felől elmondhatta, a mit egy régi nagy emberről mondtak, hogy ha született, bár soha meg ne halt volna; a fia felől pedig, hogy ha a nyomorúlt világra nem jött volna, semmit nem vesztett volna rajta. Mert, szegénynyel, a vezér gyermek módjára bánt, pedig már a negyvenesztendő felé járt…[2557]

Az ideiglenes temetés után a bujdosók váltig kérték a portát, hogy a herczeget apja mellé tehessék örök nyugalomra; hónapok mulva, 1739. május 14-ikén azt a parancsolatot kapták, hogy ott, Csernavodán temessék el, a mi 31-ikén meg is történt.

Ezalatt a bujdosók nagy bizonytalanságban éltek Csernavodán. «A mennyien maradtak, már egy szilvafának árnyékában is elfértek.» Isten az egész nemzetnek példát adott rajtuk; és «boldogok azok, kik az országgal együtt tartanak és füstből hasonló okok miatt el nem hagyják nemzetüket és örökségöket.» Azonban maga Mikes is érezte, hogy hiába minden intelme: mások is fogják még őket követni s nem beszélnek irtózattal az ő hosszas bujdosásaikról. Ők sem tanúltak másokon, mások sem tanúlnak rajtuk; mert mindenkor egyféle okok vezették, vezetik és fogják vezetni az embereket olyan állapotra, a milyenben most ők voltak. Ő neki magának hazája elhagyására nem volt más oka annál, hogy «igen szerette az öreg fejedelmet.»[2558]

Törökországban már két Rákóczit temettek el. «A harmadikat Isten éltesse: az nem eszik török kenyeret». Bátyja halálának hírét György Párisban hallotta, de alaptalannak tartotta.[2559] Rodostóban pedig hiában kérdezősködött, mert Csáky, Pápay, Mikes, Zay egy esztendeig Oláhországban bujdostak, Pápay meg is halt Bukarestben és a többiek csak 1740 június 21-ikén érkeztek vissza Rodostóba. III. Károly október 2-ikán aláírta a törökkel kötött belgrádi békét, de már 20-ikán elhunyt és «az Ausztriai Ház elfogyott a férfiágról».[2560] «Vagyon több négyszáz esztendejénél, hogy a császári korona ki nem ment az Ausztriai Házból, a mely Háznak most lett vége».[2561] A magyarok azonban az 1723: I. és II. t.-czikkely értelmében 1741 június 25-ikén megkoronázták leányát, Mária Teréziát s ellenségeivel szemben szeptember 11-ikén életöket és véröket ajánlották érte. Mikesék Rodostóban ezekre a hírekre csöndesen várták halálukat, mert ezzel «tartoznak meghálálni a királynénak hazájukból való kirekesztésöket…»[2562]

Rákóczi Györgyöt velök és hazájával szemben Villeneuve marquis, a volt portai követ figyelmeztette kötelességére. A herczeg 1742 április 23-ikán el is indúlt Konstantinápolyba,[2563] de alkalmasint meg sem érkezett oda, mert Törökországi Leveleiben Mikes semmit sem tud róla. Nem tud arról sem, hogy 1751-ben a magyarországi elégületlenek vele és velök tárgyaltak volna,[2564] pedig beszélték, hogy akkor egy beütés alkalmával elfogták és Munkácsba zárták, hol szökés közben a vár tetejéről lezuhant és szörnyet halt.[2565] György herczeg azonban szép csendesen élt Párisban, hol éppen akkor vesztette el feleségét, Béthune marquis leányát; s mikor 1753-ban kitört Pethő, Törő és Bujdosó alföldi zendülése, a melyet éppen az ő izgatásának tulajdonítottak,[2566] a kényelmes, kövér herczeg Pinthereau de Bois l’ Isle kisasszonynyal nyugodtan élt Páris mellett, La Chapelle Saint Denisben; pontosan elvégezte imádságát, pontosan elköltötte a XV. Lajostól kapott 20.000 livre évdíjat és épp oly pontosan megivott naponkint 10-12 palaczk bort. Ilyen ember nem alkalmas arra, hogy politikai vállalatokat tulajdonítsanak neki, vagy éppen Saint Germain gróffal, a XVIII. századnak egyik legélénkebb és egyik legeszesebb kalandorával azonosítsák.[2567] Ez a St. Germain gróf még 1774 után is élt, ellenben György herczeg már 1756 június 17-ikén elhunyt,[2568] s fiúágon sírba vitte a Rákócziak fejedelmi családját. [2569]

Rákóczi Juliánna, Ferencz nénje, már 1717-ben elhunyt s dédunokájával, Aspremont Máriával, Erdődy György grófnéval, a magyar Aspremontok is kihaltak.

A fejedelmi ház és György egyetlen leánya, Josephe-Charlotte, a Sarlós Boldogasszonyról nevezett párisi apáczaklastromban (Cloître de la Visitation St. Marieban) mint ájtatos apácza negyvenhárom és fél éves korában 1780 július 3-ikán[2570] s a Habsburg-ház egyetlen leánya, Mária Terézia magyar királyné 1780 november 29-ikén hunyt el. A Rákócziak fejedelmi s a Habsburgok császári és királyi háza tehát egy- és ugyanazon esztendőben, 1780-ban fejezte be történelmi küldetését, mely őket olyan élesen állította szembe.

227. MIKES FÖLJEGYZÉSEI BUJDOSÓ TÁRSAIRÓL.
(A «Ker. gondolatok» cz. kéziratában.)[2573]

Lassankint a szegény bujdosók is megtértek Istenhez és fejedelmökhöz. Férfiak és nők, nagyok és kicsinyek, a kiket a Rákóczi-név varázsa mindvégig a külföldön tartott, megérdemlik, hogy nevök odakerűljön a fejedelem dicső neve mellé. Ime, a külföld halottai:[2571]

Bercsényi Miklós grófné (Kőszeghy Zsuzsánna) meghalt Jaraszlóban, 1750 márczius 21-ikén.[2572]

Charrière Jakab ezredes 1774 július 1-én és leánya, Mária 1798 februárius 12-ikén.

Csáky Mihály tábornok 1757 deczember 7-ikén.

Dettrich Boldizsárné (Judit) 1756 október 18-ikán és ura, Dettrich Boldizsár, 1762 márczius 5-ikén.

Erdélyi Simon 1761 márczius 5-ikén.

Esterházy Bálint-József gróf, franczia brigadéros, Dieburgban, 1743.; fia Bálint-Miklós franczia tábornok Grodekban, 1805 július 23-ikán.

Györök Márton 1780 márczius 3-ikán.

Győry László 1767 október 18-ikán.

Horváth István százhúsz éves korában 1799 szeptember 12-ikén és özvegye 1801 április 27-ikén.

Jávorka Ádám ezredes Jaroszlóban, 1747 augusztus 19-ikén.

Kajdacsy Péterné ugyanott, 1757 július 8-ikán.

Katinkay Illés 1763 november 11-ikén; özvegye 1765 augusztus 30-ikán; fiúk József 1768 szeptember 28-ikán.

Kovács (Kállai) Mihály 1762 június 6-ikán.

Kőszeghy József (Jánosnak 15 éves fia) 1745 januárius 10-ikén; nénje, Mária, 1746 deczember 16-ikán; testvérök, Ferencz, 1771 november 9-ikén.

Krucsay István, udvari titkár Jaroszlóban 1747 április 4-ikén.

Kutasy István 1780 július 12-ikén.

Laczkó László 1745 április 26-ikán.

Lazy István 1746 februárius 27-ikén.

Magyar Ferencz 1752 július 28-ikán.

Maloviczky Antal 1744 október 23-ikán.

Mikes Kelemen 1761 október 2-ikán.

Mosinszky Jakab gimnáziumi tanuló Jaroszlóban 1756 januárius 6-ikán.

Orsula Ferencz 1759 szeptember 19-ikén.

Pápay János Bukarestben 1740 május havában.

Pázmándy Péter ezredes 1742 augusztus 5-ikén.

Rósa Miklós 1748 október 2-ikán.

Sibrik Miklós, udvarmester 1735 október havában.

Spatz Erzsébet 1758 szeptember 19-ikén.

Szaniszlay György 1768 július 16-ikán.

Szatmári István 1752 november 22-ikén és András 1772 deczember 24-ikén.

Tóth András, franczia brigadéros 1757 szeptember 9-ikén.

Vay Ádámné (Zay Anna) Danczkában hunyt el. Halálos ágyán megátkozta unokáit, kik a császár hűségére állanának vagy pápistákká lennének.

Vitális Krisztina 1755 november 13-ikán és Katalin 1765 június 22-ikén.

Zay Zsigmond báró, Csáky halála óta a rodostói bujdosók feje, 1758 október 22-ikén.[2574]

A mikor Zay is elhunyt, Mikes szomorúan jegyezte meg,[2575] hogy már most nem mondhatja, mint eddig, hogy hadd vigyék ki ezt vagy amazt előre; neki kell kimennie az áldozatra, mert, a kik ebbe az országba az öreg Rákóczival jöttek, azok már mind pihenni tértek. Ő maradt egyedűl a bujdosók közül.

Egyedűl hallgatta tenger mormolását, tenger habja felett futószél zúgását: egyedűl, egyedűl a bujdosók közűl nagy Törökországban … hacsak itt nem lebeg sírjában nyugovó Rákóczi nagy lelke az eget csapkodó tenger haragjában![2576]

És az a nagy lélek bizony ott lebegett.

Három esztendő múlva Mikes is elérte a jó halált, az üdvösséget: megszűnt a kéréstől, a bűntől, a bujdosástól, a telhetetlen kívánságtól. 1762-ben a bujdosók rodostói telepe hivatalosan feloszlott,[2577] de többen, a kik ott családot alapítottak, nem tudtak megválni «gyermek-reményök s bánatuk tanyájától». Ezek közűl a század vége magával ragadta Rákóczi fiának utolsó magyar követőjét is: a százhúsz esztendős Horváth Istvánt. De az új század Rodostónak «a honszabadság martírjai halálával megszentelt földje minden porszemét termékenynyé tette honszeretetben».[2578] Kemál bej, a törökök nagy költője, a ki azon a földön született, a melyen Rákóczi meghalt, megjövendőlte, hogy «el kell jönnie annak az időnek, mikor a hazaszeretet lesz minden népnek a legfőbb vallása». Az a hazaszeretet, a melyről Rákóczi nemcsak mondta,[2579] de életével és halálával be is bizonyította, hogy attól nem választhatja el sem a félelem, sem az erősség, sem a szegénység…

Jegyzetek

- 1786. Török fejedelmi sátor (469. l.) Kantemir Demeter «Geschichte des osmanischen Reichs.» Hamburg 1745. cz. művéből.[VISSZA]
- 1787. Morvillehez. Fiedler, II. 534.[VISSZA]
- 1788. Eur. Fama, 1718. CCX. 460. CCXII. 652.[VISSZA]
- 1789. Rákóczi önéletr. 319. Mikes Törökorsz. Lev. 1.[VISSZA]
- 1790. Rákóczi önéletr. 319. határozottan mondja, hogy őmaga 16-án indúlt. A hajót 5000 piaszteren a kücsük báhri aga bérelte ki Rásid szerint. Kath. Szemle, 1903., 757.[VISSZA]
- 1791. St. Simon, XIV. 161-2.[VISSZA]
- 1792. Marseille (470. l.) Merian rézmetszete után: Topographia Galliae XII. Pars. 1661.[VISSZA]
- 1793. A Fama szerint (CCXII. 652.) 15-én.[VISSZA]
- 1794. U. o. és Önéletrajz, 321.[VISSZA]
- 1795. Fama, CCXVII. 86.[VISSZA]
- 1796. Törökorsz. Levelek, I.[VISSZA]
- 1797. Önéletrajz, 321.[VISSZA]
- 1798. A Fama (CCXII. 653.) Gaëtét, Bizottet, Tunist ír.[VISSZA]
- 1799. Dangeau szerint (XVII. 185.) Tessé novemberben levelet kapott Rákóczitól, hogy nagy vihar után Cyprus-szigetére ért. A kisázsiai és sziriai partok előtt álló s útba nem eső Cyprus neve csak tévedésből állhat Syrus helyett.[VISSZA]
- 1800. Rákóczi, Önéletrajz, 321-2. Europ. Fama, CCXII. 653-6.[VISSZA]
- 1801. Rákóczi, 322. Bonnac levele d’Huxelleshez október 16. és 21. Angyal, 56. A Fama tehát (id. h.) tévesen írta, hogy a kapudsi basa itt várakozott reá.[VISSZA]
- 1802. Bonnac október 21. Angyal, 56. Fama, CCXII. 653.[VISSZA]
- 1803. Mikes, I. Fama, CCXII. 653.[VISSZA]
- 1804. U. o. Pater Clément, a Sacré Coeur missio főnöke, Rákóczi emlékezetére hivatkozva indított gyűjtést Magyarországban az 1908 novemberében leégett gallipoli templom fölépítésére Budap. Hirlap, 1909. 300. sz. Rákóczi Cellamarét azonnal értesítette megérkeztéről. (Hurmuzaki, Documente, VI. 205.) Az orléansi öreg herczegnének azonnal megírta, hogy minden másképp történt, mint gondolta. (Fiedler, II. 534.)[VISSZA]
- 1805. A kapi aga (475. l.), Le Hay «Recueil de cent estampes Paris 1714.» cz. művéből való.[VISSZA]
- 1806. Mikes első levele Gallipoliból (1717. okt. 10.) (476. l.) Az eredeti az egri érseki lyceumi könyvtár tulajdona. Olv. l. Hasonmások szövege 724. l.
  MIKES ELSŐ LEVELE GALLIPOLIBÓL. 1717. OKT. 10.
  (476. lap.)
  Constantinapolyban Groff P.... E.... | irot leveli M ... K ... | Gallipolibol. Anno. 1717. 10. 8 bris. |
  Édes néném hálá légyen az Istennek. mi ide | érkeztünk ma szerencsésen franczia országbol pe | dig 13 7bris indultunk meg. a fejedelmünknek Isten | nek hálá jo egéssége volna. hogy ha a köszvény bu | csut akarna tölle venni. de reméllyük hogy itt a | török áer el üzi. édes néném mi jó a földön | járni, láttya kéd még sz. péter is meg ijedet volt | mikor avizben sipadoztak alábai, hát mi bünö- | sök. hogy ne felnénk amidön a hajonk ollyan | nagy habok közöt fordult egyik oldaláról amásikára | mint az erdélyi nagy hegyek, némelykor azoknak a te | tején mentünk el, némelykor pedig ollyan nagy völgy | ben estünk, hogy már csak azt vartuk hogy reánk | omollyanak azok a viz hegyek; de még is ollyan ember | ségesek voltanak hogy többet nem adtak innunk, mint sem | kellet volna. elég ahogy itt vagyunk egésségben, mert aten | geren is meg betegszik az ember, nem csak aföldön, és ót | ha a hintó meg ráza, el fárad, és job egyepegyéje va | gyon az ételre, de a hajoban aza szüntelen valo ren[getés, hánykodás a föt el bódittya.] [VISSZA]
- 1807. Rákóczi önéletrajza, 324-6. Fama, CCXII. 654-5. Dangeau (XVII. 219.) terjedelménél fogva nem közölte azt a jelentést, a melyet Rákóczi drinápolyi fogadtatásáról kapott.[VISSZA]
- 1808. Rásid, Kath. Szemle, 1903. 757.[VISSZA]
- 1809. Fama, 1718. CCX. 461.[VISSZA]
- 1810. De a török barátságban nincs ok bízni – tette hozzá a Fama. Ha még oly fényesnek látszik is, állhatatlan és hamar vége szakad. Azért senki sem nagyon vágyakozik reá s talán Rákóczinak is van oka meggondolni, hogy abból a komédiából, a melyet vele űznek, váratlanúl nem lesz-e tragédia. V. ö. Histor. Bildersaal, VIII. 125.[VISSZA]
- 1811. Fama, CCXII. 656-7. Mikes, 3-4. Bonnac, november 14. (Angyal, 57.) Rákóczi kijelentette (325.), hogy nem írja le fogadtatását, mert művében nem a külső, hanem a belső dolgokkal foglalkozik.[VISSZA]
- 1812. Képes Folyóírat, 1903. XXXIV. 626.[VISSZA]
- 1813. A szultán szakácsa (479. l.), Le Hay «Recueil de cent estampes Paris 1714.» cz. művéből való.[VISSZA]
- 1814. Fama, id. h. 657-9.[VISSZA]
- 1815. Bonnac november 14. Angyal, 57.[VISSZA]
- 1816. Rákóczi önéletrajza, 326.[VISSZA]
- 1817. Bonnac, november 14. Angyalnál, 57. Mikes, nov 7. Törökorsz. Levelei, 5.[VISSZA]
- 1818. Torcy külügyminiszter (481. l.) a «Merkwürdiges Leben | des Grafen | von Bonneval, | … Constantinopel, 1738. | » cz. nyomtatvány 94. lapjáról.[VISSZA]
- 1819. Katona XVIII. 363-4.[VISSZA]
- 1820. Rákóczi önéletrajza, 326-9.[VISSZA]
- 1821. Mikes, 5. l.[VISSZA]
- 1822. Rákóczi a régenshez 1722 május 24. Fiedler, II. 514.[VISSZA]
- 1823. Fama, CCX. 461.[VISSZA]
- 1824. U. o. 460-3.[VISSZA]
- 1825. Cellamarehoz 1717 november 26. írt levelében. Közli a bécsi cs. levéltárból Hurmuzaki, Documente, VI. 205-6. Említi Histor. Bildersaal, VIII. 218.[VISSZA]
- 1826. Rákóczi, 329. Mikes, 6-7.[VISSZA]
- 1827. Bonnac d’Huxelleshez november 14. Angyal, 58. Ez a renegát magyar kétségtelenül Ibrahim effendi volt.[VISSZA]
- 1828. Mikes, deczember 10., 8. l.[VISSZA]
- 1829. Mikes, deczember 17., 9. l.[VISSZA]
- 1830. A mufti (485. l.), Le Hay «Recueil de cent estampes Paris 1714.» cz. művéből való.[VISSZA]
- 1831. Cellamaréhoz írt levele szerint. (Hurmuzaki, VI. 206.) Ez a levél azonban nem kelhetett november 26-án, mert a nagyvezír csak 29-én vonult be és először deczember 17-én fogadta Rákóczit. A levél dátuma, sőt hitelessége ellen szól, hogy önéletrajzában (330. l.) Rákóczi nem említi a spanyol-ügy szóbahozatalát.[VISSZA]
- 1832. Rákóczi Ferencz fejedelem önéletrajza, 329-330.[VISSZA]
- 1833. Rákóczi Cellamarehoz, Hurmuzaki, VI. 206.[VISSZA]
- 1834. Mikes, 10.[VISSZA]
- 1835. Bonnac XV. Lajoshoz november 26. Angyal, 58.[VISSZA]
- 1836. Rákóczi, 331.[VISSZA]
- 1837. Rákóczi, 330.[VISSZA]
- 1838. Bonnac deczember 14. Angyal, Adalékok, 58.[VISSZA]
- 1839. Rákóczi, 331.[VISSZA]
- 1840. Bonnac deczember 23. Angyal, 59. (Le Noir értesítése alapján).[VISSZA]
- 1841. Bonnac deczember 26. U. o. 59.[VISSZA]
- 1842. Bonnac a királyhoz, 1718 januarius 10. U. o. 59.[VISSZA]
- 1843. Bonnac, 1718 január 10. Angyal, 59.[VISSZA]
- 1844. Önéletrajz, 330.[VISSZA]
- 1845. Bonnac, deczember 23. Angyal, 59.[VISSZA]
- 1846. Vergilius, Aeneis, u. 23.[VISSZA]
- 1847. Bonnac, januarius 15. Angyal, 60. Ezt a fogadtatás részletei alig igazolják.[VISSZA]
- 1848. Rákóczi, 332.[VISSZA]
- 1849. Rákóczi, 332-3. Mikes, 10.[VISSZA]
- 1850. A szultán és a Kizlar agassi (489. l.), Le Hay «Recueil de cent estampes Paris 1714.» cz. művéből való.[VISSZA]
- 1851. Rákóczi, 332-3.[VISSZA]
- 1852. Januarius 4., 10-11. l.[VISSZA]
- 1853. Bonnac januarius 15. Angyal, 60.[VISSZA]
- 1854. Bonnac januárius 26. U. o. Bonnac május 20. Hurmuzaki, VI. 254. Urechiă (Reaţiunile Franciei cu Romania sub Ludovicu XIV., XV. şi XVI. az Atheneul 1883-4 évi Conferenţe Publiceiben, 113-114. l.) azt hiszi, hogy Francziaország politikája 1718-ban teljesen megváltozott; az udvar, magába térve, a két oláh fejedelemséget megmenteni akarta az osztrák kétfejű sas körmeitől s az új állam (Erdély s a két oláh fejedelemség) megalapítására Rákóczit jelölte ki, miben Spanyolország is egyetértett vele. Bonnac könnyen megegyezett Mauracordatoval s a tervnek (Rákóczi hoszpodárságának) az oláh urakat is megnyerni törekedett.[VISSZA]
- 1855. Rákóczi önéletrajza, 333.[VISSZA]
- 1856. Gróf Stanhoppe Jakab (491. l.) a «Die Europäische Fama» CLXVII. füzetéből.[VISSZA]
- 1857. Fonton, februárius 12. Angyal, 66-68. Bonnacnak a királyhoz februárius 15-én tett jelentése (u. o. 60-66.) Rákóczi nevének említése nélkül is eléggé tájékoztat az ügyek állásáról. Bonnac nem sürgette a török-osztrák békét, de a módozatokra nézve másképp gondolkozott.[VISSZA]
- 1858. Bonnac d’Huxelleshez februárius 15. Hurmuzaki, VI. 249.[VISSZA]
- 1859. U. o. u. ahhoz márczius 12. U. o.[VISSZA]
- 1860. St. Simon, XIV. 245. A követ neve Boissimènes, Boischimène, Boissemeine és Boissimieux változatban is előfordul.[VISSZA]
- 1861. Hurmuzaki, Documente, VI. 207-8.[VISSZA]
- 1862. Mindezt a Histor. Bildersaal (VIII. 218.) eredeti levelekre hivatkozva írja; de Cellamare utóbb ezeket a leveleket is koholtaknak mondta. (Fama, CCXVII. 86-87.)[VISSZA]
- 1863. A Fama (1718. CCXVII. 88-90.) szó szerint közli Boissimène beszédét; a fejedelem (Önéletrajz, 334.) azt emeli ki, a mi ebben nincs meg, hogy ha a porta szerződésben biztosítja a fejedelemnek a keresztény vallással megegyező kívánságait, ő is szerződésben lép vele hadi szövetségre. Mikes (12. l.) annyit ír, hogy a király igen sokat igért s mindenekben segíteni fogja őket.[VISSZA]
- 1864. Fama, CCXVII. 86-91.[VISSZA]
- 1865. Bonnac d’Huxelleshez, június 24. Hurmuzaki, VI. 256[VISSZA]
- 1866. V. Fülöp spanyol király (495. l.) Van Loo festménye után Schmidt G. F. és Wille J. G. metszete.[VISSZA]
- 1867. Önéletrajz, 334.[VISSZA]
- 1868. Fama, CCXVII. 91.[VISSZA]
- 1869. Rákóczi panasza ellene 1724 márczius 3. Fiedler, II. 534-5.[VISSZA]
- 1870. Bonnac XV. Lajoshoz április I. Hurmuzaki, VI. 249-250.[VISSZA]
- 1871. Bonnac d’Huxelleshez április I. U. o. 250-1.[VISSZA]
- 1872. Bonnac d’Huxellesnek 1718 április 9. s a királynak ápr. 22. Hurmuzaki, VI. 252.[VISSZA]
- 1873. Bonnac a királynak április 13. Angyal, 68.[VISSZA]
- 1874. Bonnac XV. Lajos királynak április 22. Angyal, 68-69.[VISSZA]
- 1875. Bonnac Pecquetnek április 21. Angyal, Adalékok, 69.[VISSZA]
- 1876. Bonnac d’Huxelleshez ápr. 24. U. o. 70.[VISSZA]
- 1877. Drinápoly (499. l.), egykorú metszet Rossi «Teatro»-jából.[VISSZA]
- 1878. Önéletrajz, 334.[VISSZA]
- 1879. Bonnac XV. Lajoshoz május 20. Angyal, 70.[VISSZA]
- 1880. Önéletrajz, 334-5.[VISSZA]
- 1881. Histor. Bildersaal, VIII. 126.[VISSZA]
- 1882. Mikes, 14.[VISSZA]
- 1883. U. o. április 27-ről, 13.[VISSZA]
- 1884. Histor. Bildersaal, VIII. 126.[VISSZA]
- 1885. Fonton jelentése május 13. Hurmuzaki, VI. 252-3.[VISSZA]
- 1886. Bonnac d’Huxelleshez május 10. U. o. 254.[VISSZA]
- 1887. Török nagyvezir (503. l.), Le Hay «Recueil de cent estampes Paris 1714.» cz. művéből való.[VISSZA]
- 1888. Kelet nélkül Hurmuzaki, VI. 254-5.[VISSZA]
- 1889. Bonnac d’Huxelleshez május 20. U. o. 254.[VISSZA]
- 1890. Bonnac május 20. Hurmuzaki, Documente, VI. 256.[VISSZA]
- 1891. Bonnac XV. Lajoshoz május 20. Angyal, 70-75. Fontonnak Rákóczi és Boissimène-kihallgatásáról a levélhez csatolt jelentése nincs közölve.[VISSZA]
- 1892. St. Simon, XV. 233.[VISSZA]
- 1893. Rákóczi önéletr. 336.[VISSZA]
- 1894. Bonnac május 20. Angyal, 75.[VISSZA]
- 1895. Bonnac szerint (Hurmuzaki, VI. 256.) kérte a nagyvezírt, hogy idején figyelmeztesse, ha mennie kell, mit meg is igért.[VISSZA]
- 1896. Önéletrajz, 336-8.[VISSZA]
- 1897. Mikes junius 6., 15. l.[VISSZA]
- 1898. Rákóczi lelkiállapotának szép rajza: Önéletrajz, 338-9.[VISSZA]
- 1899. Rákóczi, 339-340.[VISSZA]
- 1900. Bonnac XV. Lajoshoz június 8. Angyal, 75-76.[VISSZA]
- 1901. Bonnac XV. Lajoshoz június 8. Hurmuzaki, VI. 255.[VISSZA]
- 1902. Fiedler, II. 535.[VISSZA]
- 1903. Bonnac d’Huxelleshez június 24. Hurmuzaki, VI. 256.[VISSZA]
- 1904. D’Absac Bonnachoz június 15. Angyal, 76. Boissimène ugyanahhoz június 16. U. o. 77.[VISSZA]
- 1905. Önéletrajz, 380., 414.[VISSZA]
- 1906. Ezt Boissimène is ráhárította. Angyal, Adalékok. 78.[VISSZA]
- 1907. Alberoni Gyula bíbornok (509. l.) az «Europäische Fama» CCXXIII. füzetéből (Valószínűen képzeleti arczkép.)[VISSZA]
- 1908. Boissimène Bonnachoz június 17. Angyal, 78. Önéletrajz, 341.[VISSZA]
- 1909. Boissimène Bonnachoz, június 17. Angyal, 78-80.[VISSZA]
- 1910. Bonnac jún. 21. U. o. 80-81. Június 24-én élesen fakadt ki Rákóczi és az egész követküldés ellen. Hurmuzaki, VI. 256-7.[VISSZA]
- 1911. Rákóczi önéletrajza, 341-2.[VISSZA]
- 1912. Bonnac levelei XV. Lajoshoz és d’Huxelleshez, július 23. Angyal, Adalékok, 81-82.[VISSZA]
- 1913. Weber Klementről, Aus vier Jahrhunderten. Droysen, Friedrich Wilhelm I., I. 229-247. Szalay László Klement-ről, Századok, 1870. 102-114., 168-185.; 1871. 587-8.[VISSZA]
- 1914. Rákóczi Gualteriohoz, Magyar Tört. Eml. Okm. V. 292.[VISSZA]
- 1915. Mikes június 6., 15. l.[VISSZA]
- 1916. Rákóczi gróf Morvillehoz 1724. márczius 3. Fiedler, II. 535-6.[VISSZA]
- 1917. Mikes, 16. l.[VISSZA]
- 1918. Feldzüge des Pr. Eugen, XVII. 337. A békeoklevélben szó sincs róluk.[VISSZA]
- 1919. Rákóczi önéletrajza, 342.[VISSZA]
- 1920. Rásid efendi, Kath. Szemle, 1903. 758.[VISSZA]
- 1921. Tessének Rákóczi méltán írhatta, hogy a szultán kitüntető módon bánik vele. Dangeau, XVII. 469.[VISSZA]
- 1922. U. o. 342 – 4.[VISSZA]
- 1923. Szövege Dumontnál, VIII., I. r. 520-528. Katona, XXXVIII. 371-392. Hammer-Purgstall, Geschichte des osmanischen Reichs, IV. 161. s köv. l.[VISSZA]
- 1924. Katona, XXXVIII. 385.[VISSZA]
- 1925. A pozserováczi béke emlékérme (513. l.) a M. Nemz. Múzeum érem- és régiségtárának eredeti példányáról.[VISSZA]
- 1926. Karácson Imre, Rákóczi lakása Konstantinápolyban. Századok, 1910. 402-5. l. A szultánnak a szerájban meglevő két rendeletével czáfolja Saussurenek (I. 254.) azt az állítását, hogy Rákóczi valaha Konstantinápolyban és pedig éppen az erdélyi házban lakott volna. Saussure állítását más adatok sem igazolják.[VISSZA]
- 1927. Rákóczi önéletrajza, 343-5.[VISSZA]
- 1928. 1717 szeptember 28. 1718 augusztus 16. A 346. lapon csak tévedésből állhat augusztus 13.[VISSZA]
- 1929. Rákóczi, 346-7. Mikes 17.[VISSZA]
- 1930. Moltke gróf levele Böjükderéből 1836. november 30. (Briefe über Zustande und Begebenheiten in der Türkei.)[VISSZA]
- 1931. Szemere, Utazás Keleten, I. 73. 1830 augusztusában Széchenyi is töltött néhány napot a Konstantinápolynál jobb levegőjű városban.[VISSZA]
- 1932. Szulak basi, a szultán kapitánya (517. l.), Le Hay «Recueil de cent estampes Paris 1714.» cz. művéből való.[VISSZA]
- 1933. Rákóczi, 348-9.[VISSZA]
- 1934. Mikes Törökországi Levelei, szeptember 15., 18. l.[VISSZA]
- 1935. Mikes, 18.[VISSZA]
- 1936. Közli Angyal, 82.[VISSZA]
- 1937. Rákóczi nyilatkozata erről: Önéletrajz, 341-2. és 1722. május 24-én Fiedlernél, II. 514-5.[VISSZA]
- 1938. XV. Lajos szobra (519. l.) Bouchardon után.[VISSZA]
- 1939. Rákóczi önéletrajza, 354.[VISSZA]
- 1940. U. o. 354-5.[VISSZA]
- 1941. Rákócziné arczképe (520. l.) Dörre Tivadar rajza a Kassai Múzeum festményéről, dr. Varjú Elemér muz. igazgató szives engedélyéből.[VISSZA]
- 1942. Ebből sejteni lehet, hogy Rákóczi tudott Klement politikai cselszövéséről, mely majdnem háborúba sodorta Porosz-, Szász- és Lengyelországot.[VISSZA]
- 1943. Mikes, 19. Rákóczi, 349. A szerájban megvan a kőmíves számlája Rákóczi házának kijavításáról. Századok, 1910. 404.[VISSZA]
- 1944. Mikes, 19.[VISSZA]
- 1945. U. o. 19.[VISSZA]
- 1946. Önéletrajz, 249.[VISSZA]
- 1947. U. o. 302.[VISSZA]
- 1948. U. o. 361.[VISSZA]
- 1949. Rákóczi, 350. Mikes a 20. lapon érdekesen írta le a bevonúlást.[VISSZA]
- 1950. Önéletrajz, 355. «Tégy velem szent akaratod szerint.»[VISSZA]
- 1951. Önéletrajz, 356-8.[VISSZA]
- 1952. A Fama (1719. CCXXI. 392-5.) Klement János Mihályt Rákóczi volt kabinettitkárának nevezi.[VISSZA]
- 1953. Rákóczi önéletrajza, 359-360.[VISSZA]
- 1954. Geffroy, Sur les prétentions de Philippe V. a la couronne de France, az Alberonira vonatkozó életrajzok, valamint St. Simon stb., legújabban pedig Piépape (La duchesse du Maine, 1910.) 144-211. l.[VISSZA]
- 1955. Önéletrajz, 414.[VISSZA]
- 1956. St. Simon, XVI. 158-9.[VISSZA]
- 1957. Önéletrajz, 360.[VISSZA]
- 1958. A szeraskierat kapuja és tornya (525. l.) újabb fényképfelvétel után.[VISSZA]
- 1959. Önéletrajz, 360-1.[VISSZA]
- 1960. Mikes, 21-22.[VISSZA]
- 1961. U. o. 22. Rákóczi az önéletrajzban (361-362.) 1719 elejére teszi a találkozást.[VISSZA]
- 1962. A galatai St-Benoît-templom és környéke (527. l.), újabb fényképfelvétel után.[VISSZA]
- 1963. Mikes, 23.[VISSZA]
- 1964. Önéletrajz, 362-5.[VISSZA]
- 1965. Mikes, 24.[VISSZA]
- 1966. «Az óbesterné szép asszony volt – írta Mikes u. o. – főképpen a midőn legelőször láttam gyermekkoromban, akkor görgényi kommendáns volt az ura.» Ráthonyi 1706-8. volt görgényi parancsnok, a mikor Mikes csak 16-18 éves lévén, közel állt a gyermekkorhoz. Az özvegyet és gyermekeit Rákóczi vette pártfogásába. Thaly (Rákóczi-emlékek, 97-8.) és Miklós Ferencz (Irodalomtört. Közl. 1904. 304-5.) szerint az óbesterné a rodostói anyakönyvekben gyakran említett Elisabeth Spax, igazi nevén alkalmasint Paksy Erzsébet lett volna. De Görgénynek nem volt Paksy nevű parancsnoka, Paksy nevű kurucz ezredes sehol sem szerepel az Archivum Rákóczianumban, a Paksyak nem is voltak grófok s így nem is lehet az gróf P … E …, a kihez Mikes írta leveleit. Spatzné pedig nem volt özvegy, mert ura még 1735-ben is gyógyította a fejedelmet. Ha a P. E. név nem költött, Radáknét, gróf Pekri Erzsébetet lehetne a betük alatt sejteni; de Radák nem volt görgényi parancsnok.[VISSZA]
- 1967. Családjáról Thaly, Rákóczi-emlékek, 102-111.[VISSZA]
- 1968. A galatai torony (530. l.), újabb fényképfelvétel után.[VISSZA]
- 1969. A fejedelem (Önéletrajz, 365.) ezt mondja édes anyja halála napjának; a sírkő szerint februárius 18-a.[VISSZA]
- 1970. Levele Ali nagyvezírhez 1732-ben. Emlékiratai, 321.[VISSZA]
- 1971. Thaly, Rákóczi-emlékek, 149.[VISSZA]
- 1972. Meditationes in forma soliloquiorum de mysterio reparationis naturae humanae per Adam. (Önéletrajz, akad. kiadás, 78-91.; Domján fordításában a magyar önéletrajzban, 88-103.)[VISSZA]
- 1973. Linsenmann, Michael Bajus und die Grundlegung des Jansenismus. Tübingen, 1867.[VISSZA]
- 1974. Önéletrajz, 365-7.[VISSZA]
- 1975. Önéletrajz, 367.[VISSZA]
- 1976. Sírfelirata Petrovaynál, A Vayak és az Ibrányiak. (Turul, 1910., 74. 1.) Holttestét a magyar nemzet küldöttei Danzigban 1906 június 18-án átvették s 20-án Vaján hazai földbe temették. Legméltóbb emléke iratainak összegyűjtése és kiadása volna.[VISSZA]
- 1977. Bonnac szerint (febr. 9.) a nagyvezír jól bánik vele, de bizonyára sohasem engedi eltávozni a császárságból. Angyal, 83.[VISSZA]
- 1978. Rákóczi, 367-8.[VISSZA]
- 1979. Mikes, 25-26.[VISSZA]
- 1980. Mikes, 26.[VISSZA]
- 1981. Konstantinápoly a XVIII. század elején. (534. l.) Kantemir Demeter «Geschichte des osmanischen Reichs. Hamburg 1745.» cz. művéből.[VISSZA]
- 1982. Rákóczi önéletrajza, 370-5. Fiedler, Aktenstücke, II. 536.[VISSZA]
- 1983. Mikes, 26-27.[VISSZA]
- 1984. Június 25. Angyal, 83.[VISSZA]
- 1985. Július 15. Duboishoz. U. o. 83-4.[VISSZA]
- 1986. Július 15. U. o. 84.[VISSZA]
- 1987. Július 21. XV. Lajoshoz. U. o. 84-5.[VISSZA]
- 1988. Május 6. Hurmuzaki, VI. 262-3.[VISSZA]
- 1989. Követségét leírja Drieschius: Historia magnae legationis caesareae. Bécs, 1721. 8r. 749 oldalon[VISSZA]
- 1990. Mikes, 28.[VISSZA]
- 1991. U. o. 29. Drieschius, id. m. III. 14. Rákóczi önéletrajza (387. l.) szerint is 11.-e előtt, a Histor. Bildersaal szerint (VIII. 557-8.) 14-én érkezett meg.[VISSZA]
- 1992. Beszéde Drieschiusnál, Hist. magnae legationis, III. 115.[VISSZA]
- 1993. Önéletrajz, 387.[VISSZA]
- 1994. Dubois abbé (538. l.) Rigaud festménye után készült (C. Roy-féle) metszetről.[VISSZA]
- 1995. Konstantinápoly (539. l.) régi metszet után.[VISSZA]
- 1996. Önéletrajz, 387.[VISSZA]
- 1997. Mikes, 30.[VISSZA]
- 1998. Önéletrajz, 387-9.[VISSZA]
- 1999. Önéletrajz, 389.[VISSZA]
- 2000. Mikes, 29.[VISSZA]
- 2001. Duboisnak szeptember 16. Angyal, 85-6.[VISSZA]
- 2002. Szeptember 20. U. o. 86.[VISSZA]
- 2003. Önéletrajz, 390.[VISSZA]
- 2004. Önéletrajz, 390-1. Levele 1724. márczius 3. Fiedler, II. 536.[VISSZA]
- 2005. A török meghatalmazott Ibrahim szilihdár, Mahommed effendi és Maurocordato vajda volt.[VISSZA]
- 2006. Önéletrajz, 392., 399.[VISSZA]
- 2007. Rákóczi önéletrajza, 399-402.[VISSZA]
- 2008. U. o. 409-410.[VISSZA]
- 2009. Mikes, 31-33.[VISSZA]
- 2010. A Boszporusz látképe (547. l.) újabb fényképfelvétel után.[VISSZA]
- 2011. Önéletrajz, 108-109.[VISSZA]
- 2012. U. o. 110.[VISSZA]
- 2013. U. o. 111-115.[VISSZA]
- 2014. Rákóczi, önéletr. 428-432.[VISSZA]
- 2015. Saussure, 255.[VISSZA]
- 2016. Mikes, 35.[VISSZA]
- 2017. 13. zsoltár, 35. vers (latinúl).[VISSZA]
- 2018. 6. zsoltár, 11. vers.[VISSZA]
- 2019. Mikes (35. l.) szavai nem szóvirágok; l. Rákóczi önéletrajzát, 395., hol megbocsát üldözőinek.[VISSZA]
- 2020. Lucanus, Pharsalia. VIII. 265-274., 393-395.[VISSZA]
- 2021. Mikes, 35-36.[VISSZA]
- 2022. Önéletrajz 427-8.[VISSZA]
- 2023. Hurmuzaki, Fragmente zur rumänischen Geschichte. IV. 201., 230.[VISSZA]
- 2024. Rásid efendi a Tárikhban. Ösmerteti Karácsony, Kath. Szemle, 1903. 758-9. Karácsonytól reméljük a Rákóczira vonatkozó török források megismertetését.[VISSZA]
- 2025. A janicsár aga (551. l.), Le Hay «Recueil de cent estampes Paris 1714.» cz. művéből való.[VISSZA]
- 2026. Drieschius, IV. 530.[VISSZA]
- 2027. Bonnac a királyhoz április 14. Angyal, 86.[VISSZA]
- 2028. Mikes, 36. Rákóczi Morvillehoz 1724 márczius 3. Fiedler, II. 536. V. ö. Drieschius, IV. 571.[VISSZA]
- 2029. Rásid efendi (Karácsonynál, Kath. Szemle, 1903. 759.) a hedsra 1032. esztendeje Dsemádi-ül-ákhír hónapjának 8. napját, azaz április 18-át, de Mikes ismételve (36., 37.) 16-át említi.[VISSZA]
- 2030. Gróf Virmond (553. l.) egykorú metszet után.[VISSZA]
- 2031. Mikes levele április 24., 37-38. l. A Histor. Bildersaal szerint (VIII. 894-5.) a szultán Rákóczit kitiltotta Konstantinápolyból, a czár nem fogadta be s így Ázsiába kellett vonúlnia. Ezt a «hiteles» tudósítást 1727-ben írták. Nagyon jellemző tájékozatlanság.[VISSZA]
- 2032. Histor. Bildersaal, VIII. 558.[VISSZA]
- 2033. Saussure, 196.[VISSZA]
- 2034. Mikes, 38-39.[VISSZA]
- 2035. Saussure, 255.[VISSZA]
- 2036. Mikes, 39-40.[VISSZA]
- 2037. Thaly, Rákóczi-emlékek Törökországban 55-56.[VISSZA]
- 2038. U. o. 25.[VISSZA]
- 2039. U. o. 24-39. Szádeczky, Századok, 1904. 619-633.[VISSZA]
- 2040. Erről Mikes, 40-41.[VISSZA]
- 2041. A magyarok utczája Rodostóban (557. l.) Beszédes Kálmán vázlata után rajzolta Cserna Károly.[VISSZA]
- 2042. Morvillehoz. Fiedler, II. 537.[VISSZA]
- 2043. Fiedler, II. 620.[VISSZA]
- 2044. Dangeau, XVII. 469.[VISSZA]
- 2045. Szeptember 28. Angyal, 87.[VISSZA]
- 2046. St. Simon, XVII. 162.[VISSZA]
- 2047. Rákóczi Morvillehoz 1724 márczius 3. Fiedler, II. 537-8.[VISSZA]
- 2048. Trémoïlle József bibornok (559. l.) a «Die Europäische Fama» CLXXXVIII. füzetéből.[VISSZA]
- 2049. Kont a Revue Hongrieben, 1910. 187.[VISSZA]
- 2050. Mikes, 42-44.[VISSZA]
- 2051. U. o. 44.[VISSZA]
- 2052. Le Blanc és D’Evreux gróf levelei július 5. Hurmuzaki, VI. 302-3.[VISSZA]
- 2053. A béketárgyalások Hurmuzakinál, VI. 341-346.[VISSZA]
- 2054. Mikes, 43.[VISSZA]
- 2055. Kajdacsy Péter ezredes felesége. U. o. 45.[VISSZA]
- 2056. Law János (561. l.) a «Die Europäische Fama» CCXXXII. füzetéből.[VISSZA]
- 2057. Augusztus 31. Fiedler, II. 500-1. Másnap De Bonnacnak is írt. U. o. 621.[VISSZA]
- 2058. Rákóczi levele 1723. október 25. Századok, 1870. 3. Végrendelete 1732 október 27. Rákóczi eml. 309-311.[VISSZA]
- 2059. Hollandi gúnykép Law bukásáról (563. l.), egykorú metszet után.[VISSZA]
- 2060. Bonnac jelentése, 1721 márczius 22, Angyal, 87-88. Hurmuzaki, Fragmente, IV. 254.[VISSZA]
- 2061. Angyal, 88.[VISSZA]
- 2062. U. o. és Mikes, 46.[VISSZA]
- 2063. Mémoires du Comte Valentin Esterházy, VII. 1.[VISSZA]
- 2064. Mikes, 46.[VISSZA]
- 2065. Thaly, Adalékok, 267.[VISSZA]
- 2066. 1721 márczius 22. Angyal, 89.[VISSZA]
- 2067. «Az Ausztriai Ház nyugtalan esküdt ellenségei – írta a Fama (1721. CCXLVIII. 746-7) – Rákóczi, Bercsényi s más hozzájok hasonlók még török területen vannak. Rákócziról azt mondják, hogy elvesztette a nagy szultán kegyét. Ennek a történetét így beszélik el. Rákóczi a szerailban tisztelegni akart a nagyszultánnál. Az őrség megtiltotta neki a bemenetelt, de Rákóczi azt kivont karddal akarta kierőszakolni. Ekkor egy tiszt ugrott eléje s tudatta vele, hogy a nagyszultán parancsa értelmében őt többé nem szabad a szerailba bocsátani. Rákóczi egy basához, jóbarátjához menekült, ki azzal a szomorú hírrel tért vissza hozzá, hogy az udvar nagyon elégedetlen vele, mert fegyvert ragadt az őrség ellen, a mely csak a parancsot teljesítette. Megszünteti tehát a segélypénzt, a melyet idáig a szultántól kapott s meghagyják, hogy három nap alatt a török területről is távozzék. Ez a hír Rákóczit a legnagyobb zavarba hozta; azonnal az orosz követhez fordult s tőle akarta megtudni, Oroszország nem fogadná-e oltalmába? Mivel azonban kétértelmű feleletet kapott, hir szerint egész csendben elutazott Konstantinápolyból. Szállásán egy czédulát hagyott, a melyben fenyegetőzik. Módjában lesz – úgymond, – hogy annak idején, adott alkalommal, nyomatékosan megtorolja az ottomán porta hálátlanságát. Így beszélik el ezt a komédiát, a melyet némelyek csak szemfényvesztésnek tartanak s biztosan tudni vélik, hogy Rákóczi Oláhországban van a török udvar tudtával s azon dolgozik, hogy Magyarországban újból pártot szerezzen magának.»[VISSZA]
- 2068. Mikes, 46-47.[VISSZA]
- 2069. Leírja u. ő. 47-50.[VISSZA]
- 2070. 1723 januárius 22. Fiedler, II. 523.[VISSZA]
- 2071. U. o. II. 621., 19. sz.[VISSZA]
- 2072. A Chasse-Midi (az orléansi herczegné szerint Chesmidy vagy Chasmidy)-utcza, a mai rue du Cherche-Midi, Páris 16. arrondissementjában fekszik s most a Boulevard du Mont Parnasseról északkeleti irányban a Croix Rougehoz és innen a Du Four-utczán át a Boulevard de St. Germainre vezet. Korábban csak északi felét nevezték Cherche-Midinek. Házainak történetét megírta Fromageot a Bulletin du VI-e arrondissement 1910 januáriusi füzete számára. (Charles de la Roncière úr szíves értesítése Párisból, 1909 november 10.)[VISSZA]
- 2073. Deczember 13. Briefe der Pr. El. Charl. Hollandnál, 295. (A fejedelemné idáig egy hôtelben lakott gróf Schliebennel s fiatal gyóntatójával, Le Roux abbéval.)[VISSZA]
- 2074. 1722. febr. 19., 21. U. o. 330., 332-3.[VISSZA]
- 2075. Bonnac a királyhoz 1721 október 20. Angyal, 89-90.[VISSZA]
- 2076. U. o. 18.[VISSZA]
- 2077. Bonnac október 28. U. o. 90. Hurmuzaki, Fragmente, IV. 257.[VISSZA]
- 2078. Az emlékirat és Bonnac kísérő levele deczember 14-ről Angyalnál, 91-94. Rákóczi Morvillehoz 1724 márczius 3. Fiedler, II. 537.[VISSZA]
- 2079. U. o. II. 358.[VISSZA]
- 2080. Törökországi keresztény kereskedő (569. l.), Le Hay «Recueil de cent estampes Paris 1714.» cz. művéből való.[VISSZA]
- 2081. Bonnac du Boishoz 1722. februárius 26. Angyal, 94-96.[VISSZA]
- 2082. Közli Fiedler, II. 502-512.[VISSZA]
- 2083. Mária Terézia gyermekkori arczképe (573. l.). Egykorú olajfestmény Ő Felsége birtokában.[VISSZA]
- 2084. György Ágost walesi herczeg (575. l.) a «Die Europ. Fama» CLXIII. füzetéből.[VISSZA]
- 2085. Közli Fiedler, II. 513-520.[VISSZA]
- 2086. A quadrupple-alliance II. részének 5. pontja értelmében Toscana, Parma és Piacenza birod. hűbérek, de, hogy ha megürülnek, V. Fülöp spanyol királynak második (a parmai herczegnővel kötött házasságából született) fia s annak utódai öröklik.[VISSZA]
- 2087. Bonnac Duboishoz márczius 19. Angyal, 96-97.[VISSZA]
- 2088. Bőven: Fama, CCLVI. 268-271., 733-6.[VISSZA]
- 2089. U. o. 736-742.[VISSZA]
- 2090. Mémoires et lettres du maréchal de Tessé, II. 349.[VISSZA]
- 2091. Arany: Rákócziné.[VISSZA]
- 2092. St. Simon, XVIII. 440-1. Briefe der Herz. Elis. Charl. 1722 februárius 19., 21. Hollandnál, 328., 332-3.[VISSZA]
- 2093. Februárius 21. U. o. 332.[VISSZA]
- 2094. Februárius 28. U. o. 338.[VISSZA]
- 2095. U. o. 335. Márczius 21. levele szerint többet nem ír róla. U. o. 352.[VISSZA]
- 2096. Mikes, 50. Acsády, Die Ehe Fr. Rákóczi’s II. Pester Lloyd, 1906. 263.[VISSZA]
- 2097. Rákóczi Fiedlernél, II. 526.[VISSZA]
- 2098. Saussure, 257.[VISSZA]
- 2099. Mikes, 52. (június 24.)[VISSZA]
- 2100. Rákóczi Fiedlernél, Aktenstücke, II. 259.[VISSZA]
- 2101. Egy keresztény fejedelem áhításai. Önéletrajz. 544. l.[VISSZA]
- 2102. Rákóczi levele 1723 (?) október, Fiedler, II. 529. Mikes, 52.[VISSZA]
- 2103. Mikes, 52.[VISSZA]
- 2104. Rákóczi id. levele, 530. Mikes, 53.[VISSZA]
- 2105. Rákóczi id. h.[VISSZA]
- 2106. Mikes, 53.[VISSZA]
- 2107. Rákóczi id. levele, 530.[VISSZA]
- 2108. Mikes szerint harmadnap, tehát 9-én; de Esterházy síremléke és Rákóczi levele szerint a halál 10-ikén (vasárnap) történt.[VISSZA]
- 2109. Leírja Thaly, Rákóczi-emlékek Törökországban, 43-51.[VISSZA]
- 2110. Rákóczi levele 1723 október. Fiedler, II. 530.[VISSZA]
- 2111. Mémoires du Cte Valentin Esterházy. Paris, 1905.[VISSZA]
- 2112. Rákóczi id. levele. Fiedler, II. 530.[VISSZA]
- 2113. A párisi nemzeti könyvtár kéziratából közli Horn Emil, François Rákóczi II., 431-434.[VISSZA]
- 2114. Esterházy Bálint József és fia Bálint (587. l.). Az eredeti miniature-festmény Bezerédj Pál birtokában.[VISSZA]
- 2115. Örmény menyasszony (588. l.), Le Hay «Recueil de cent estampes Paris 1714.» cz. művéből való.[VISSZA]
- 2116. Mikes, 54.[VISSZA]
- 2117. Rákóczi levele Fiedler, II. 531.[VISSZA]
- 2118. Mikes, 55.[VISSZA]
- 2119. 1723 januárius 22. Fiedler, II. 523-4. Azt hiszem, az öreg orléansi herczegné az Altesse Royale, a kinek ír; mert mondja, hogy a rheimsi koronázáson (október 25.) a lorrainei herczegnővel (leányával) részt vett, már pedig itt a királyi vérbeli herczegnők közől csak ők ketten jelentek meg (St. Simon, XIX. 82. Hist. Bildersaal, VIII. 626-7.), mert a természetes herczegnők nem vehettek részt. Conti herczeg ugyan a királylyal egy kocsiban ment a koronázásra, de válni akaró feleségét a port-royali kolostorba belebbezték (Fama, CCLXXI. 644.). Rákóczi a levél írásakor még nem tudhatta, hogy az öreg orléansi herczegnő deczember 8-án már meghalt.[VISSZA]
- 2120. Közli Fiedler, II. 525-532., részben Szalay a Századokban, 1870. 2-3. Mindketten 1723 október 25-re teszik, majd Fiedler (n. 532.), önmagát kijavítva, egyszerűen októberre teszi a keltezést. A hónap helyes, de a levél 1722-ben kelt, mint ezt a felsorolt események mutatják, a melyeket mint abban az esztendőben, tehát 1722-ben történteket említ. Az a névtelen franczia herczegnő, a kihez írt, nem is Conti herczegné volt, mint Szalay gyanítja (id. h., 2.), hanem az öreg orléansi herczegné. Ezt bizonyítja, hogy üdvözli levelében őt unokái, Mademoiselle de Valois orléansi herczegnőnek a modenai herczeggel (St. Simon, XVII. 10-11.) és Mademoiselle de Beaujolaisnak Don Carlos spanyol infanshoz való férjhezmenetele alkalmából; továbbá hogy egy orléansi herczeg nyilatkozatát az ő leveléhez csatolva kapja; hogy szeretné őt meglátogatni St. Cloudban (a hol lakott és nemsokára meg is halt); hogy részvételét nyilvánítja a családjában történt bajok, bánatok miatt, de örömét is, mivel Isten megtartotta őt egész királyi családjával együtt stb.[VISSZA]
- 2121. A remeteségbe való visszatérésének vágya, úgy látszik, még élénkebb lett azóta, hogy 1723-ban az elbocsátott Le Roux helyett udvari papja a kamaldoli Damofili lett.[VISSZA]
- 2122. Fiedler, II. 532.[VISSZA]
- 2123. Szluha Ferencz névaláírása az Országos Levéltár, M. Nemzeti Múzeum levéltára okleveleiről való.[VISSZA]
- 2124. Rákóczi levele 1723 januárius 22. Fiedler, II. 522-525.[VISSZA]
- 2125. 1723 jan. 22. levele. Fiedler, II. 522.[VISSZA]
- 2126. Horváth, VII. 142.[VISSZA]
- 2127. Az 1135. év Sábán hónap 18. napján. Közli Karácson Imre a szeráj levéltárából. Századok, 1910. 230-1.[VISSZA]
- 2128. Mikes, 56.[VISSZA]
- 2129. Mikes, 56-57.[VISSZA]
- 2130. Thaly, Rákóczi-emlékek, 155-157.[VISSZA]
- 2131. Mikes, 57-59.[VISSZA]
- 2132. U. o. 60.[VISSZA]
- 2133. Bercsényi rodostói háza és udvara (595. l.) Beszédes Kálmán vázlata után Cserna K. rajza.[VISSZA]
- 2134. Mikes, 60.[VISSZA]
- 2135. Gróf Kuenburg Ferdinánd prágai érsek (597. l.) a «Die Europäische Fama» CCXXIV. füzetéből.[VISSZA]
- 2136. Fama, 1724. CCLXXII. 694.[VISSZA]
- 2137. Az oklevelek kivonata Thalynál, Turul, 1884. 93. és Horváthnál, VII. 93.[VISSZA]
- 2138. Az 1724-i Fama szerint (CCLXXII. 694.) «ő felsége e két úrnak Szicilia és Nápoly királyságokból 13.000 forint évi jövedelmet utalt ki, melyből az idősebb 7000, az ifjabb 6000 forintot fog élvezni azzal a kikötéssel, hogy a Rákóczi-nevet letegyék s az idősebbet ő felségéről marchese di Santo Carlonak, a fiatalabbat az uralkodó császárnéról marchese di Santa Elisabetának nevezzék és írják».[VISSZA]
- 2139. Fama, CCLXXII. 695.[VISSZA]
- 2140. Jókai szó szerint veszi a Szicilia elnevezést és Györgyöt «Rákóczi fia» cz. regényében az Etna alá vezeti, hogy beültesse a contrastói uradalomba. Ez azonban a többivel együtt «egy más planétán» volt: t. i. Közép-Olaszországban, az Abruzzókban.[VISSZA]
- 2141. Mikes, 61.[VISSZA]
- 2142. 1724 márczius 3-i Rodostón kelt és Morvillehez intézett levelében már néhainak nevezi. Fiedler, II. 534.[VISSZA]
- 2143. U. o. 533. Hozzá intézett egész emlékirata 532-542. l.[VISSZA]
- 2144. Levele Bourgeoisnál, Le Secret du Régent, I. 290.[VISSZA]
- 2145. Végtelen kár, hogy az emlékiratához csatolt tíz mémoire és levél közől, melyek a franczia külügyminisztérium levéltárában lappanghatnak, csak 2-3 maradt meg.[VISSZA]
- 2146. Lajos orleansi herczeg, a regens fia (599. l.) a «Die Europäische Fama» CXCIV. füzetéből.[VISSZA]
- 2147. Bourbon Lajos Henrik, Condé herczege (601. l.) a «Die Europäische Fama» CCLXXXVII. füzetéből.[VISSZA]
- 2148. A konstantinápolyi görög patriárka (603. l.), Le Hay «Recueil de cent estampes Paris 1714.» cz. művéből való.[VISSZA]
- 2149. Histor. Bildersaal, IX. 826.[VISSZA]
- 2150. Brückner, Peter der Grosse, 481-2. Angyal, Adalékok, 21.[VISSZA]
- 2151. Mikes, 64-66. Július 19-i levelének keltezésében hiba lehet, mert már ekkor ír Lajos spanyol király haláláról, a mi pedig augusztus 31-én történt, mire ismét apja, V. Fülöp lett a király.[VISSZA]
- 2152. Mikes, 66-67.[VISSZA]
- 2153. Mikes, 70.[VISSZA]
- 2154. U. o. 70-71.[VISSZA]
- 2155. U. o. 72-73.[VISSZA]
- 2156. U. o. 74.[VISSZA]
- 2157. Rákóczi emlékíratai, 335.[VISSZA]
- 2158. Mikes, 77.[VISSZA]
- 2159. Mikes, 78-79.[VISSZA]
- 2160. Mikes 1725 április 21., május 23., június 11. U. o. 75-81.[VISSZA]
- 2161. U. o. 81.[VISSZA]
- 2162. Saussure, 326.[VISSZA]
- 2163. Moroni, Dizzionario di erudizione storico-ecclesiastica. XVII., 109. A fejedelem rodostói lakásának részletes és kész leírását, térszűke miatt, mellőznöm kellett.[VISSZA]
- 2164. Thaly, Rákóczi-eml. 29., 60-61.[VISSZA]
- 2165. Fiedler, II. 542.[VISSZA]
- 2166. Mikes, 82.[VISSZA]
- 2167. Morvillehez. Fiedler, II. 542.[VISSZA]
- 2168. Gritti 1725 november 13. Malagola a Deutsche Revueben, 1907. 241.[VISSZA]
- 2169. Mikes, 82-83.[VISSZA]
- 2170. U. o. 84., 86.[VISSZA]
- 2171. U. o. 87.[VISSZA]
- 2172. Thaly, Rákóczi-emlékek, 45-46. Rákóczi emlékiratai, 332.[VISSZA]
- 2173. Thaly, id. m. 46.[VISSZA]
- 2174. Mikes, 90.[VISSZA]
- 2175. Angyal, 24.[VISSZA]
- 2176. Testament politique et moral. Hága, 1751. 8r. 509 lapon. Scheurleer kiadása.[VISSZA]
- 2177. Az első részt 1722-25. írta.[VISSZA]
- 2178. Pl. Annales Camaldulienses, VIII. 652. Azonban Ballagi szerint (Pallas Lex. XIV. 386.) a párisi Bibliothèque Nationale eredeti kéziratán ez a régi jegyzet áll: Ouvrage du Prince Ragotski, paraphé de sa propre main. Maga Saussure 1735 augusztus 13-án írt levelében (273. l.) éppen a Traité sur la politesse-t (az udvariasságról szóló könyvet) tartotta Rákóczi legjobb és kinyomatásra érdemes munkájának. Tehát két egykorú följegyzés igazolja, hogy a végrendeletet Rákóczi írta.[VISSZA]
- 2179. Le is fordította francziára.[VISSZA]
- 2180. Rákóczi politikai végrendeletéről a M. Történelmi Társulatban 1910 márczius 17-én tartott felolvasásomat itt, térszűke miatt, nem közölhetem.[VISSZA]
- 2181. A páduai egyetem (609. l.). Egy XVII. századi rézmetszetről.[VISSZA]
- 2182. Saussure, 258.[VISSZA]
- 2183. Testament politique, 2.[VISSZA]
- 2184. Mikes, 96. Szemere is tudja (Utazás keleten, I. 254.), hogy Ibrahim Bakmadzsi magyar volt.[VISSZA]
- 2185. Mikes, 97-101.[VISSZA]
- 2186. Június 16. U. o. 98-99.[VISSZA]
- 2187. U. o. 100.[VISSZA]
- 2188. Rákóczi D’O marquishoz 1726. nov. 29. Fiedler, II. 545.[VISSZA]
- 2189. Mikes 101-2.[VISSZA]
- 2190. Id. levele, Fiedler, II. 545.[VISSZA]
- 2191. Rákóczi D’O-hoz 1726 november 39. Fiedler, II. 546.[VISSZA]
- 2192. Dirling 1727 márczius 12-ikén, Saussure, 53.[VISSZA]
- 2193. U. o. Mikes, 102. Thaly a Turulban, 1908. 11-14. Vigouroux leveleit Thaly hagyatékából a nemz. muzeum őrzi.[VISSZA]
- 2194. 102. l.[VISSZA]
- 2195. Dirling levele, Saussure, 53. Bohn 1696-ban Bornholm szigetén született.[VISSZA]
- 2196. 1726 november 29-i levele D’O marquishoz. Fiedler, II. 543-548. Jellemző levél, már azon nyilatkozat miatt is, hogy Francziaországban D’O marquis (Toulouse gróf egykori nevelője) az egyetlen, a ki előtt Rákóczi teljesen kiöntheti szívét.[VISSZA]
- 2197. Fleury André Herkules bibornok (613. l.) a «Die Europäische Fama» CCLXXXVIII. füzetéből.[VISSZA]
- 2198. Fiedler, Aktenstücke zur Geschichte Franz Rákóczi’s, II. 547.[VISSZA]
- 2199. Katona, XXXVIII. 593. Arról is beszéltek, hogy a nyáron Csíkba négy zászlóalja török ütött volna be. Vass László naplói. MHH. XXXV. 532., 535.[VISSZA]
- 2200. Fiedler, II. 547-8. Ezzel a rendkivül becses oklevéllel végződik Fiedler jeles oklevéltára, az Aktenstücke.[VISSZA]
- 2201. Közli Thaly, Adalékok, II. 407-410.[VISSZA]
- 2202. Thaly, Adalékok, II. 412-415.[VISSZA]
- 2203. 1727 januárius 7-én kilelte a hideg.[VISSZA]
- 2204. Mikes, 104.[VISSZA]
- 2205. Király György, a Törökországi Levelek forrásaihoz. Philol. Közlöny, 1909. 257-277., 334-345. Dézsi, Mikes fordításairól, 8r. 20 lap.[VISSZA]
- 2206. Mikes, 112.[VISSZA]
- 2207. Thaly a Századokban, 1890. 8-9.[VISSZA]
- 2208. Fleury Kolozs bibornok, XV. Lajos gyóntatója (617. l.) Rigaudnak a Szépművészeti Múzeumban őrzött olajfestményéről.[VISSZA]
- 2209. 1727 márczius 15., 106.[VISSZA]
- 2210. Május 7. 108-9.[VISSZA]
- 2211. 1727 április 27. Malagola (ki éppen ezen kötet nyomtatása közben hunyt el), a Deutsche Revueben, 1907, 241-2.[VISSZA]
- 2212. Június 11-én egy zsidó jelentkezett a fejedelemnél s arra kérte, hogy kereszteltesse meg. Radalovics János és Damofili udvari papok azonnal oktatni kezdték a legényt, a ki 13-án valóban kikeresztelkedett. Keresztapja, a fejedelem, könyezett örömében. A szertartás után az újkeresztény elmondta, hogy most már nem maradhat meg rokonai közt, nem kereskedhetik otthon, tehát egy kis segítséget kér, hogy megélhessen. A fejedelem száz tallért ajándékozott neki. Másnap azután hiába kerestette. A legény, a ki már többször megkeresztelkedett, társaival együtt elvitorlázott Konstantinápolyba. «Így csala meg minket az asinus zsidaja, – vagyis inkább magát.» Mikes, 110-111.[VISSZA]
- 2213. Dirling az udv. haditanácshoz 1727. április 16. Thaly, Rákóczi-emlékek Törökországban, 54.[VISSZA]
- 2214. U. ő, május 3. U. o. 55.[VISSZA]
- 2215. U. o.[VISSZA]
- 2216. U. o. (Dirling, június 9.)[VISSZA]
- 2217. Mikes, III. Dirling július 6-i levele szerint 17-én, július 7-i levele szerint «e napokban». (Thaly, Rákóczi-eml. 55.)[VISSZA]
- 2218. Dolfin augusztus 2-i levele szerint atyja ugyan szeretettel fogadta, de, úgy látszik, nem tetszett neki, hogy Bécsből a császár engedelme nélkül távozott el s ott ma sem tudják, hosszabb tartózkodásra jött-e ide, vagy azért, hogy visszatérjen. (Malagola a Deutsche Revueben, 1907. 242.)[VISSZA]
- 2219. Dirling, Thaly, Rákóczi-csal. 55.[VISSZA]
- 2220. U. o., július 7.[VISSZA]
- 2221. Mikes, 111-2.[VISSZA]
- 2222. Mikes, 113-4.[VISSZA]
- 2223. U. o. 114.[VISSZA]
- 2224. Török lakodalmi menet Konstantinápolyban (620. l. után.) Le Le Hay «Recueil de cent estampes représentant differentes nations du Levant fixées sur les tableaux peints d’après nature en 1707. et 1708. Paris 1714.» czimű művéből vétetett.[VISSZA]
- 2225. Gordiák. Thaly, Rákóczi-eml. 72.[VISSZA]
- 2226. Thaly azt gyanította, hogy Kiss István Pápay János oldalán az udvari kanczellária tisztviselője volt, de csak annyi biztosat tudott róla, hogy 1730-ban már készen volt magyar filozófiája s 1741-ben még élt. (Alexander: Magyar filozófia Rodostóban. Budapesti Hirlap, 1906. 296. sz. 30. l.) «Rákóczi-emlékek Törökországban» cz. művében az ott lakó 58 udvari ember közt (69-72. l.) nem említi. Bohnnak Párisban a Bastilleban 1734 november 17-én tett vallatásából tudjuk, hogy Kiss 50 éves volt (tehát 1684 táján született), Kovách pedig (a kit vele egy sorban említ s a kit ezért talán egynek vehetünk György deákkal) 30 éves volt. Több esztendeig szolgáltak Rákóczinál, a ki azonban megengedte, hogy tisztséget vállaljanak Ráttky franczia huszárezredében. (Kont a Revue de Hongrieban, 1910., 183.)[VISSZA]
- 2227. 1730-ban. Alexander, id. h.[VISSZA]
- 2228. Alexander, id. h. 31.[VISSZA]
- 2229. A május 9., augusztus 4., 27. velenczei sürgönyöket kiegészítik az október 4. és deczember 10. kelt levelek. Malagolánál, Deutsche Revue, 1907, 242.[VISSZA]
- 2230. Dirling 1728 szeptember 15. Thaly id. III. 55-56.[VISSZA]
- 2231. Századok, 1888. 599.[VISSZA]
- 2232. Dirling, szeptember 17. Thalynál, 56.[VISSZA]
- 2233. U. o. 56.[VISSZA]
- 2234. Dirling, május 7. U. o. 57.[VISSZA]
- 2235. Dolfin, 1727 deczember 10. Malagola, Deutsche Revue, 1907. 242.[VISSZA]
- 2236. Mikes, 116.[VISSZA]
- 2237. Dolfin, id. h. 242.[VISSZA]
- 2238. Dirling, 1728 februárius 20. Thaly, Rákóczi-emlékek, 57.[VISSZA]
- 2239. U. ő. márczius 16. U. o.[VISSZA]
- 2240. Mikes, 119. Dirlingnél május 7-én (Thaly, Rákóczi-emlékek 57), tollhibából állhat április 23.[VISSZA]
- 2241. Dirling, május 7. U. o. 57-58.[VISSZA]
- 2242. 1728 márczius 24. Mikes, 119.[VISSZA]
- 2243. Mikes, 119.[VISSZA]
- 2244. Vandal, Une amdassade française en Orient, 68-79. Villeneuve augusztus 11-i utasításai. U. o. 72-75. Andrezel leveleit Thaly lemásoltatta, de már nem adhatta ki.[VISSZA]
- 2245. Kont a Revue de Hongrieban, 1910. 187-8.[VISSZA]
- 2246. Mikes, 120-1.[VISSZA]
- 2247. Saussure, 40. Hist. Bildersaal, IX. 1420. Az Erdel szeráji Balat városrészben, a Madsarlar jokusu (Magyarok feljárója) nevű nagyon meredek, keskeny utcza felső végén, a Molla Aski mecset tere közelében állt. A tűz emlékét a tér iskoláján emléktábla örökíti. Századok 1910. 402-3.[VISSZA]
- 2248. Hist. Bildersaal, IX. 93.[VISSZA]
- 2249. Századok, 1888. 600.[VISSZA]
- 2250. Arneth, Prinz Eugen, III. 267. Hurmuzaki, Fragmente, IV. 203. Horn, François Rákóczi, 405-6. Horváth, VII. 180. Szilágyi, Magyar nemzet tört. VIII. 170-1.[VISSZA]
- 2251. Rákóczi József (627. l.) egykorú metszet után, a Szépművészeti Múzeum gyűjteményének 3779. sz. példányáról.[VISSZA]
- 2252. Leírja Hist. Bildersaal, IX. 155-171.[VISSZA]
- 2253. Horn, 407.[VISSZA]
- 2254. Arneth, III. 268-69. és 570. Horn, 407-408. Horváth, VII. 181-82. A Magyar Nemzet Tört. VIII. 172.[VISSZA]
- 2255. Thaly, Adalékok, II. 417-420.[VISSZA]
- 2256. Thaly, Rákóczi-emlékek, 58.[VISSZA]
- 2257. St. Simon, Mémoires, IV. 408-9. és XIII. 198-9. Bonneval önéletrajza (Mémoires du Comte de Bonneval. London, 1737. Két kötetben, 8r. 192. és 184. lap) 1675-től 1729-ig terjed; ennek folytatása a Nouveaux mémoirés (London, 1737. 8r. 269. lap), mely már Rákócziról is tartalmaz néhány adatot. Az Anecdotes Venetiennes et turques, ou nouveaux mémoires du comte Bonneval (Két kötetben. Frankfurt, 1740. 8r. 218. és 216. lap.) voltaképp De Mirone regényes és meg nem bízható korrajza. Bonnevalról lásd még: Vandal, Une ambassade, 116-146.[VISSZA]
- 2258. Bonneval emlékiratainak egész második kötete ezzel (voltaképp a spanyol királynéról terjesztett rágalommal) foglalkozik.[VISSZA]
- 2259. 1731-ben már ottani szandsákbasa volt 2000 arany fizetéssel és 2000 tallér kegydíjjal. Legalább így írja a Histor. Bildersaal, IX. 1429.[VISSZA]
- 2260. Közli Vandal, Une ambassade, 134-5.[VISSZA]
- 2261. U. o. 134.[VISSZA]
- 2262. Október 15. U. o. 137-8.[VISSZA]
- 2263. Gróf Bonneval Sándor (631. l.). A fent idézett «Merckw. Leben des Gr. Bonneval» cz. mű czimképe.[VISSZA]
- 2264. Hurmuzaki, Documente, Suppl. I. 469. Angyal, 25. Horn, II. 402. Urechiă, Relatiunele Franciei cu Romania. (Conferenţi Publice 1883-4. 116-7.) Vandal, 142.[VISSZA]
- 2265. Saussure, 326.[VISSZA]
- 2266. Ráttky levelei 1729 június 6., deczember 6-án, a Sibrik-levéltárban. (Nemzeti Múzeum.)[VISSZA]
- 2267. Saussure, 257., 327.[VISSZA]
- 2268. Rákóczi esztergályozott sótartója (633. l.). A Kassai Múzeumban lévő eredetiről, melyet állítólag Szathmári Király Á. őrzött meg, Dörre Tivadar rajzolta.[VISSZA]
- 2269. Az előszóban. A kézirat most gróf Apponyi Sándor tulajdona, hova egy párisi antiquariustól vásárlás útján került.[VISSZA]
- 2270. Saussure, 200-1.[VISSZA]
- 2271. A könyv czíme is: «Histoire des révolutions de Hongrie, ou l’on donne une idée juste de son légitime gouvernement». Megjelent Hágában 1739-ben egyszerre egy negyedrétű 2 és egy kisnyolczadrétű 6 kötetes kiadásban, Rákóczi arczképével. Amott a II., emitt az V-VI. kötetben van Rákóczi emlékirata a szabadságharczról.[VISSZA]
- 2272. A 4-r. kiadásban a 164-504. oldalon.[VISSZA]
- 2273. Törökországi levelei, 201.[VISSZA]
- 2274. A Histoire des révolutions előszavában.[VISSZA]
- 2275. II. kötet, 441., 461. l.[VISSZA]
- 2276. Fiedler, Archiv für österr. Gesch. XLIV. 492.[VISSZA]
- 2277. De Saussure César arczképe (637. l.) De Saussure emlékiratainak Thaly-féle kiadása czímképe után.[VISSZA]
- 2278. A Thaly Kálmán-féle ötödik magyar kiadásban a 63-80. lapon.[VISSZA]
- 2279. Ezeket s a többieket könyvem megfelelő helyein megigazítottam.[VISSZA]
- 2280. Ezekre nézve l. Thaly jegyzeteit, Rákóczi emlékirataihoz 60., 84-85., 95. 119., 171., 184-5., 204-5., 230., 234-5., 238-9. l.[VISSZA]
- 2281. Erre maga is hivatkozik az emlékiratok elején (a magyar kiadás 19. lapján).[VISSZA]
- 2282. Mint az Önéletrajz 188-9. lapján mondja, ennek a nyolcz évnek történetét itt nem is akarja elbeszélni, még a magánéletére vonatkozót sem; csak a 168-192. lapon jellemzi röviden nyolczesztendei lelki életét.[VISSZA]
- 2283. Csak néhol tesz czélzást esetleges olvasóira; pl. a 437-9. lapon ismételve.[VISSZA]
- 2284. Önéletrajz czímén következetesen ebben a munkában azért idézgettem, mert úgy a latin szöveg akadémiai kiadása, mint Domján Elek magyar fordítása ezen a czímen jelent meg.[VISSZA]
- 2285. Önéletrajz 437.[VISSZA]
- 2286. U. o. 436.[VISSZA]
- 2287. U. o. 3., 77., 104.[VISSZA]
- 2288. U. o. 455-6.[VISSZA]
- 2289. U. o. 433.[VISSZA]
- 2290. Karácsonyi a «Katholikus Szemlé»-ben (1903. 637-641.) egybeveti Sz. Ágoston és Rákóczi vallomásait s úgy találja, hogy nagyon különböző lelkek lévén, nem csoda, hogy vallomásaik is szerfölött különböztek.[VISSZA]
- 2291. II. Rákóczi Ferencz (640. l.). A Tört. Képcsarnok festményéről id. Weinwurm Antal eredeti fényképfelvétele.[VISSZA]
- 2292. Fraknói, II. Rákóczi Ferenc vallásos élete és munkái, 26.[VISSZA]
- 2293. Önéletrajz, 408.[VISSZA]
- 2294. U. o. 418.[VISSZA]
- 2295. U. o. 435-6.[VISSZA]
- 2296. U. o. 81.[VISSZA]
- 2297. U. o. 283.[VISSZA]
- 2298. U. o. 170.[VISSZA]
- 2299. U. o. 145.[VISSZA]
- 2300. U. o. 335.[VISSZA]
- 2301. U. o. 291.[VISSZA]
- 2302. U. o. 436.[VISSZA]
- 2303. U. o. 436.[VISSZA]
- 2304. Thaly az Önéletrajz akad. kiadása előszavában, VI-VII. és Századok, 1876. 316. l.[VISSZA]
- 2305. Most is ott őrzik «13628. fonds St. Germain des Pres latin» jegy alatt, Rákóczinak hozzákötött más munkáival együtt, k. 4-r. 1111 lapon.[VISSZA]
- 2306. II. Rákóczi Ferencz fejedelem önéletrajza. Miskolcz, 1903. 8-r. 439 lap.[VISSZA]
- 2307. II. Rákóczi Ferencz vallomásaiból. Budapest, év nélkül. Két füzet (a Magyar Könyvtárban). 16-r. 80 és 79 lap.[VISSZA]
- 2308. Akad. Önéletrajz, VI-VII. l. Az egész ott a 381-589. oldalon.[VISSZA]
- 2309. L. e könyvben, III. 607-9. l.[VISSZA]
- 2310. Varsóban a Krasinszkiy grófok könyvtárában Romer Flóris 1874-ben találta meg a fejedelemnek ezt a kéziratát. Századok, 1874, 591.[VISSZA]
- 2311. 1875-ben ezt a «Mémoires surla guerre de Hongrie» kinyomatásával kezdte meg, de a 214 lapnyi füzetből csupán húsz példányt vontak le, a többi szedést megsemmisítették. Szinnyei, Magyar írók, XI. 473.[VISSZA]
- 2312. Károlyi önéletírása, I. 332.[VISSZA]
- 2313. Az 1729. törvények előszava, 2. §.[VISSZA]
- 2314. Károlyi, I. 339.[VISSZA]
- 2315. Rendelete csak később, 1731 márczius 21. jelent meg. Főbb pontjait ösmerteti Horváth, VII. 166-8.[VISSZA]
- 2316. A Magyar Nemzet Tört. VIII. 171. Lehóczky, Bereg vármegye tört. I. 242-3.[VISSZA]
- 2317. Károlyi naplója, 1730 június 29., július 3., 4. Önéletírás, I. 369.[VISSZA]
- 2318. Márki, Peró lázadása 16., 18.[VISSZA]
- 2319. Saussure, 58.[VISSZA]
- 2320. Horváth, VII. 184-5.[VISSZA]
- 2321. A Nouveaux mémoires du Comte de Bonneval (London, 1737., 53.) szerint a janicsárok azért lázadtak fel, mert Magyar- és Erdélyországban néhány helyet kellett volna megerősíteniök.[VISSZA]
- 2322. Mikes, 121-123. Bildersaal, IX. 1422-26. Hammer-Purgstall, III. 425-432. Vandal, 147-181.[VISSZA]
- 2323. Török nő (647. l.) Le Hay «Recueil de cent estampes Paris 1714.» cz. művéből való.[VISSZA]
- 2324. Mikes, 123.[VISSZA]
- 2325. Igen érdekesen írja le Mikes november 27-ikén, u. o. 124 – 5.[VISSZA]
- 2326. Saussure, 256., 326.[VISSZA]
- 2327. Mikes, 1731 márczius 25., 126. l.[VISSZA]
- 2328. «De az esze nem Sánta, mert nagyeszűnek mondják.» Mikes, 1731 szeptember 20., 128-9. Vandal, 168-171.[VISSZA]
- 2329. Rákóczi rodostói kápolnája (648. l.) Beszédes vázlata után Cserna Károly rajza.[VISSZA]
- 2330. 1731 október II. Varsóból gróf Révay Péterhez. Forgách-levéltár, a Nemzeti Múzeumban. (Másolat.) Zay elégedetlenségét Chauveline levele is (1734 november 13.) igazolja. Közli Kont, Revue de Hongrie, 1910. 45.[VISSZA]
- 2331. Thalmann 1731 augusztus 31. Thaly, Saussure törökországi leveleihez írt életrajzában. 58-59.[VISSZA]
- 2332. Szeptember 19. U. o.[VISSZA]
- 2333. Október 5. U. o.[VISSZA]
- 2334. Deczember 18. U. o. 59-69.[VISSZA]
- 2335. 1731 deczember 27. Hurmuzaki, Documente, VI. 499-501. U. ő, Fragmente, V. 15-16. Angyal, 26. Pethő, M. Krónika folytatása II. 104-5.[VISSZA]
- 2336. Hist. Bildersaal, IX. 1124-5, 1129-33.[VISSZA]
- 2337. 1731 deczember 24., 129-131.[VISSZA]
- 2338. Villeneuve Montihoz 1732 márczius 9. Vandal, 173.[VISSZA]
- 2339. Közli Nouveaux memoires du comte de Bonneval, 64-91.[VISSZA]
- 2340. U. ő. Chauvelinhez június 2. U. o.[VISSZA]
- 2341. Mikes, 1732 márczius 14., 131. l.[VISSZA]
- 2342. Thalmann, 1732 márczius 8. Saussure, 60.[VISSZA]
- 2343. Április 21., július 10. U. o.[VISSZA]
- 2344. Szeptember 24. U. o. 61.[VISSZA]
- 2345. Károlyi Önéletírása, II. 53.[VISSZA]
- 2346. Thalmann, 1732 szeptember 24. Saussure, 283.[VISSZA]
- 2347. Latin nyelvű végrendeletét nem ösmerjük, de a mostaniban a fejedelem hivatkozik reá. (Emlékiratai, 307, 321.) Saussure szerint (238. l.) annak csak codicillus-jellege volt. Néhány ékszerről, pl. egy ismétlőóráról (Mikes számára), egy arany keresztről, gyűrűről stb. s néhány egyéb tárgyról hagyakozott benne főbb tisztjei részére.[VISSZA]
- 2348. Közli a Hist. des révolutions, továbbá Testament politique et moral du prince Rákóczi, I. 48-67. Magyarúl Thaly, Rákóczi emlékirataiban, 305-319.[VISSZA]
- 2349. Ferencz, Isten kegyelméből Erdélyországnak keresztény fejedelme, Rákóczi fejedelem, a római szent birodalom fejedelme, Magyarország részeinek ura, a székelyek grófja, munkácsi és makoviczai herczeg, Sárosvármegye örökös főispánja, Sárospatak, Tokaj, Regécz, Szerencs, Lednicze, Somlyó, Ecsed és Ónod örökös ura stb.[VISSZA]
- 2350. Jaroszló (654. l.) újabb felvételek után.[VISSZA]
- 2351. A jaroszlói Szűz-Mária-templom (655. l.) újabb felvételek után.[VISSZA]
- 2352. A jezsuiták archipelágusi és szárazföldi vándor-missióira ezer, a grosboisi kamaldoli atyáknak 5000 livret.[VISSZA]
- 2353. 10-10,000 livret kapott szeretett udvarmestere, Sibrik, és szeretett főkamarása, Mikes; 5000-et szeretett fő udvari papja, Radalovics és 2000-et káplánja, Damofili; 6000-et az, ki az aranygyapjas rend jelvényeit visszaviszi Spanyolországba. Nemes testőrsége főkapitányának, Louis Molitardnak 3000 s minden kegyleveles nemes testőrnek fejenként 2000 livret. Keresztfiának, Kajdacsy Ferencznek, és Louis Bechon udv. osztálytitkárnak egyenként 3000, keresztleányának (Charrières ellenőr leányának) 2000, a komornyikoknak fejenként, valamint Kovács Gergely pohárnoknak, Lázár ajtónállónak, Kőszeghy fegyvertöltőnek, szolgái tisztjének ezer-ezer, az apródoknak s Parajdy előszobai őrnek fejenkint ötszáz livret hagyott. Libériás és egyéb inasairól, minden szolgájáról, legényéről, szobatisztogatójáról egyesztendei béröknek kifizetésével gondoskodott.[VISSZA]
- 2354. Gróf Csáky Mihály altábornagynak 15,000, báró Zay Zsigmondnak, Krucsay szövetségi titkárnak és Máriássy Ádám ezredesnek 8-8000, s Pápay Gáspár alezredesnek 3000 livret.[VISSZA]
- 2355. Levele: Testament politique, I. 70-72. Rákóczi emlékiratai, 321-3.[VISSZA]
- 2356. Levele: Rákóczi emlékiratai, 319-321, s Mikes, 153-4.[VISSZA]
- 2357. Thalmann 1732 januárius 2. Saussure, 61.[VISSZA]
- 2358. Saussure 1733 márczius 26. Saussure Törökországi Levelei, 196.[VISSZA]
- 2359. Mikes, 133.[VISSZA]
- 2360. Thaly: A Szuezi-csatorna magyar tervezője. Egyetértés, 1888. 95. sz. Jankó János a Földr. Közleményekben, 1889. 330-1.[VISSZA]
- 2361. Ez a Tóth Ferencz azzal kezdi «Mémoires du Baron de Tóth» czímmel a törökökről és a tatárokról írt könyvét (Mastricht, 1785. Öt kis kötet), hogy ő 1756 április elején indúlt vissza Konstantinápolyból Párisba (I. 1), atyja pedig gróf Csáky karjai és honfitársai közt Rodostóban 1757-ben hunyt el. (II. 1.) Egyéb magyar vonatkozás nincsen emlékirataiban, melyekben különben is az 1775 május 21-étől vele történteket beszéli el.[VISSZA]
- 2362. Villeneuve jelentései Chauvelin külügyi államtitkárhoz 1733 július 4., augusztus 1., 23. Vandal, 197.[VISSZA]
- 2363. Szaniszló lengyel király (663. l.) Van Loo L. M. olajfestménye után Larmessin N. rézmetszete.[VISSZA]
- 2364. Szeptember 15., 134. l.[VISSZA]
- 2365. Nouveaux mémoires du comte de Bonneval. (London, 1737.) 238-247.[VISSZA]
- 2366. U. o. 247-267.[VISSZA]
- 2367. U. o. 235-6.[VISSZA]
- 2368. Károly Albert bajor fejedelem és III. Ágost lengyel király, szász választófejedelem.[VISSZA]
- 2369. Tánczoló dervisek a perai templomban (664. l.) Le Hay fentebb idézett művéből.[VISSZA]
- 2370. Bonneval, Nouveaux mémoires, 261-8. Ligne hg., Mémoire sur Bonneval, 168. Vandal, Une ambassade, 202-7.[VISSZA]
- 2371. Vandal, 207-9.[VISSZA]
- 2372. 1733 deczember 4., 138. l.[VISSZA]
- 2373. Saussure, 199.[VISSZA]
- 2374. Saussure, 1705 június 12-én Lausanneban született, s húsz esztendős korában hagyta oda szülőföldjét. Saussure, 28.[VISSZA]
- 2375. Saussure, 200-201.[VISSZA]
- 2376. U. o. 227.[VISSZA]
- 2377. U. o. 258.[VISSZA]
- 2378. 1734 februárius 15., 139. l.[VISSZA]
- 2379. Mikes, Törökországi Levelei, márcz. 15., 140. l.[VISSZA]
- 2380. Januárius 23. Vandal, 215, 224.[VISSZA]
- 2381. Kont, Les dernières années de Fr. Rákóczi. Revue de Hongrie, 1910. V. 40-42. Thaly, Rákóczi-emlékek, 63.[VISSZA]
- 2382. Vandal, 217.[VISSZA]
- 2383. Kont, 40. Thaly, id. h. 63-64.[VISSZA]
- 2384. Április 9. Thaly, u. o. 64.[VISSZA]
- 2385. Mikes, június 16., 142.[VISSZA]
- 2386. 1734 május 17. Hurmuzaki, VI. 514.[VISSZA]
- 2387. Május 22. U. o. 515.[VISSZA]
- 2388. Márczius 23-án gr. Wallis is ezzel nyugtatta meg a székelyeket. Szádeczky, Székely Oklevéltár, VII. 374-5.[VISSZA]
- 2389. Június 5. Hurmuzaki, V. 515. Chauvelin, 1734 november 13-án értesítette Villeneuve-öt (Revue de Hongrie, 1910., 45.), hogy »röviddel ezelőtt (Bohn szerint) Rákóczi fejedelem Choczimba küldött néhány hozzá ragaszkodó tisztet, hogy onnan Magyarországba menjenek. Ezek közül az egyik Máriássy ezredes, a másik Gankó (Jankó: Nagy János?) nevezetű«.[VISSZA]
- 2390. Hurmazaki, Documente, június 25. U. o. 516.[VISSZA]
- 2391. Július. U. o. 517.[VISSZA]
- 2392. Június 10-11. Szádeczky, Székely Oklevéltár, VII. 375-6.[VISSZA]
- 2393. Mikes Kelemen (669. l.) 1711. évi kép után Cserna rajzolta s Thaly Kálmán közölte a «Rákóczi-emlékek Törökországban». 2. kiad., Budapest, 1893. 94. l.[VISSZA]
- 2394. Mikes, 143.[VISSZA]
- 2395. Július 27., 143. l.[VISSZA]
- 2396. Saussure, július 24. 259-260.[VISSZA]
- 2397. U. o. 259.[VISSZA]
- 2398. Vandal, 228-9.[VISSZA]
- 2399. Július 28. U. o. 230.[VISSZA]
- 2400. Augusztus 31. U. o. 233-4.[VISSZA]
- 2401. Jellemzi őket Thaly a Századokban, 1888. 313-8. és Magasházy László, Budapesti Hirlap, 1910., 19. sz.[VISSZA]
- 2402. Saussure, 281.[VISSZA]
- 2403. Károlyi önéletírása, II. 143.[VISSZA]
- 2404. Kanczelláriai levéltár ad Nr. 59. Orig. Ref. Márki, Péró lázadása, 15-16. Károlyi 1754 januárius 8-án kapott engedelmet, hogy magyar lovasezredet állítson fel s azt május 29-én már a királyi párnak is bemutatta. Károlyi önéletírása, II. 107., 123.[VISSZA]
- 2405. Márki, Péró, 16.[VISSZA]
- 2406. Október 12. Mikes, 144. Saussure, 268., 338.[VISSZA]
- 2407. Saussure, 339.[VISSZA]
- 2408. Mikes, 144.[VISSZA]
- 2409. Saussure, 271.[VISSZA]
- 2410. Rákóczi Le Bonhoz 1735 januárius 20. Kontnál, Revue de Hongrie, 1910., 190.[VISSZA]
- 2411. Halász Péter (673. l.) Marczali H. «Mária Terézia» cz. műve 105. lapjáról.[VISSZA]
- 2412. U. o. 189-190.[VISSZA]
- 2413. Vandal, Une ambassade, 213.[VISSZA]
- 2414. Mikes, 144.[VISSZA]
- 2415. Saussure, deczember 15-én, 260-264. l., nagyon érdekesen írja le viszontagságos útjokat.[VISSZA]
- 2416. Levele 1734 október 28. Kontnál, Revue de Hongrie, 1910, 188.[VISSZA]
- 2417. Péra, deczember 17. Saussure, 260-7.[VISSZA]
- 2418. A rodostói templom kis harangja (675. l.). A Kassai Múzeumban őrzött eredetiről Dörre Tivadar rajzolta.[VISSZA]
- 2419. Márki, Péró lázadása, 17.[VISSZA]
- 2420. Rákóczi levele 1735 januárius 20. Kont a Revue de Hongrieban, 1910. 191. Amikor tehát Villeneuve aláiratlan levélben intette, hogy ezt titokban tartsa, válaszában jogosan gunyolódhatott, hogy túlságosan aligha rejtegethetnek olyan dolgot, amelyről egy német ujság már nyiltan, s a név említése nélkül a hollandi lapok, különösen a Mercurius, már novemberben írtak. U. o. 197.[VISSZA]
- 2421. Kont, Revue de Hongrie, 1910. 45-46. (Chauvelin levele Villeneuvehöz. 1734 november 13.)[VISSZA]
- 2422. A Bastille, a rendőrfőnökség és a külügyminiszterium levéltáraiban levő tanúvallatások, elfogatási parancsok s egyéb, ezekkel összefüggő iratok (Kontnál a Revue de Hongrieban, 1910. 40-46. és 183-203.) sok tekintetben helyreigazítják Saussurenek (171-3., 270-273. és 330-332.) ez ügyre vonatkozó későbbi följegyzéseit.[VISSZA]
- 2423. Kontnál, Revue de Hongrie, 1910., 186.[VISSZA]
- 2424. De Saussure névaláírása és címere (678. l.) De Saussure emlékiratainak Thaly-féle kiadásából.[VISSZA]
- 2425. Revue de Hongrie, 1910. 188-9.[VISSZA]
- 2426. Quesnel deczember 24-én jelentette Rákóczi Józsefnek Bohn elfogatását.[VISSZA]
- 2427. U. o. 190-1.[VISSZA]
- 2428. Ez nem igaz, mert Dirling 1727 márczius 12-i jegyzéke szerint (Thaly, Saussure, 53.) már a császár zsoldjában állt.[VISSZA]
- 2429. Kont a Revue de Hongrie-ben, 1910. 192-3.[VISSZA]
- 2430. II. Rákóczi Ferencz. (680. l.) Kupeczky olajfestménye után, mely egykor gróf Keglevich István tulajdona volt. L. Angyal: Thököly Imre II. köt. 274. l.[VISSZA]
- 2431. Az erre vonatkozó iratokat közli Kont u. o. 201-3.[VISSZA]
- 2432. U. o. 197.[VISSZA]
- 2433. 1735 márczius 15. Revue de Hongrie, 1910., 198.[VISSZA]
- 2434. Márczius 24. U. o.[VISSZA]
- 2435. Kont (U. o. 190.) megigérte az emlékirat közlését.[VISSZA]
- 2436. 1735. januárius 16., 146. l.[VISSZA]
- 2437. Arneth, Prinz Eugen, III. 448.[VISSZA]
- 2438. Januárius, 16., 146. l.[VISSZA]
- 2439. Márczius 12., 147.[VISSZA]
- 2440. Saussure, 268., 272.[VISSZA]
- 2441. Mikes, márczius 25., 148. l. A bonczolásnál a borbélyok nem csodálkoztak a fejedelem halálán, mert «gyomra és vére tele volt sárral; az egész teste tele volt sárral». (U. o. április 16., 149. l.) Győry Tibor, ki a Természettudományi Közlönyben (1906. 670-9.) a fejedelem és bujdosótársai betegségeiről és halálárúl írt, csupán a kórtörténeti adatokat közli egykorú följegyzésekből, melyekből azonban szerinte és más, általam megkérdezett jeles orvosok szerint, kétségtelen diagnózist megállapítani nem lehet. Purjesz Zsigmond a Pneumonia biliosát tartja legvalószínűbbnek.[VISSZA]
- 2442. Thaly, Rákóczi ifj. 227.[VISSZA]
- 2443. Rákóczi-tár, I. 163-4. Tört. Tár, 1882. 748-9.[VISSZA]
- 2444. Mikes, 102., 105.[VISSZA]
- 2445. Arch. R. II. 363-5. III. 88.[VISSZA]
- 2446. MHH. XXVII. 226. Simonyi, I. 453. Rákóczi eml. 99-100.[VISSZA]
- 2447. 1709-ben. Beniczky Gáspár naplója Rákóczi-tár, I. 206.[VISSZA]
- 2448. L. e könyv több helyét.[VISSZA]
- 2449. Rákóczi-tár, I. 368.[VISSZA]
- 2450. Mikes, 148.[VISSZA]
- 2451. Önéletrajz, akad. kiadás, 404-7.[VISSZA]
- 2452. Mikes, 148.[VISSZA]
- 2453. Mikes, 149. Saussure, 268-9.[VISSZA]
- 2454. Mikes, 149.[VISSZA]
- 2455. Saussure, 269.[VISSZA]
- 2456. Egy ker. fejedelem áhításai, 530.[VISSZA]
- 2457. Mikes, 149.[VISSZA]
- 2458. Saussure szerint (269) 2-3 urat.[VISSZA]
- 2459. U. o. Mikes szerint (149. l.) a testamentumot csak április 9-én nyitották föl. A dolog úgy történhetett, hogy 7-én csupán néhány, tanúnak meghítt úr előtt olvasták fel, kik, mivel a záradék elkészítésére már nem maradt idő, azt 9-én hivatalosan újra felbontották és az összes bujdosók előtt felolvasták. – Ezen végrendelet tartalmát l. Márki, Rákóczi, III. 653-659. ll.[VISSZA]
- 2460. Saussure, 269.[VISSZA]
- 2461. Mikes, 149.[VISSZA]
- 2462. Szépen rajzolja ezt a helyzetet Herczeg Ferencz «A bujdosók» czímű drámai költeményében, amelyet 1906-ban az ország minden nagyobb szinpadán előadtak.[VISSZA]
- 2463. Mikes, 149. Saussure, 269.[VISSZA]
- 2464. Önéletrajz, 246.[VISSZA]
- 2465. Ereklyék Rákóczi koporsójából (688. l.). A bold. Thaly Kálmán birtokában volt eredetiekről Cserna Károly rajza.[VISSZA]
- 2466. Mikes, 149., Saussure, 328. Az utóbbi a 269. lapon csak vétségből írhatott 9-ét. A fejedelem sírkövén is április 8-a áll.[VISSZA]
- 2467. Mikes, 148.[VISSZA]
- 2468. Mikes, április 16., 149. Saussure, 335.[VISSZA]
- 2469. Saussure szerint, 334. l., «néhány órával a fejedelem halála után», de ez csak másnap, a végrendelet kihirdetése után történhetett.[VISSZA]
- 2470. Tartalmuk e kötetben 659-660, 111. l.[VISSZA]
- 2471. Villeneuve Chauvelinnek április 22. Revue de Hongrie, 1910. 198-9.[VISSZA]
- 2472. Thaly, Rákóczi-emlékek, 224.[VISSZA]
- 2473. Április 16., 149.[VISSZA]
- 2474. U. o. Thaly (Rákóczi-emlékek, 51. ennek a sírnak helyét nem találta megjelölve.[VISSZA]
- 2475. Thalmann jelentése, április 10. Bécsi cs. levéltár. Turcica, 1735 április-június.[VISSZA]
- 2476. Villeneuve jelentése április 22. Revue de Hongrie 1910., 199.[VISSZA]
- 2477. Saussure, 336.[VISSZA]
- 2478. Thaly, Rákóczi-eml. 224-7. A spanyol aranygyapjasoknak nem volt köpenyegök.[VISSZA]
- 2479. Thaly, u. o. 225-6.[VISSZA]
- 2480. Saussure, 336.[VISSZA]
- 2481. Törökorsz. Levelei, 150.[VISSZA]
- 2482. Saussure, 336. Ezzel szemben a konstantinápolyi császári nagykövet még ápr. 30-án is azt ujságolta a haditanácsnak, hogy Rákóczit még nem temették el, mert «egyes hívei a jezsuiták konstantinápolyi templomába akarják eltemetés végett átvinni; de ebbe a porta mai napig nem akar beleegyezni s még ezután akarja eldönteni azt is, mit tegyen az ott maradt rebellisekkel», akik a fiatal Rákóczit várják. (Thalmann levele, bécsi cs. lt. Turcica, 1735. április-június.)[VISSZA]
- 2483. Bujdosók siralma. Thaly, Kuruczvilág, 149-152.[VISSZA]
- 2484. Rodostón, 1888 október 7-ikén. U. o. 161-166.[VISSZA]
- 2485. Orsz. lt. kanczell. oszt. ad Nr. 293. Lit. Priv. Márki, Péró lázadása, 33.[VISSZA]
- 2486. U. o. 36-37.[VISSZA]
- 2487. Közli K. Papp, Az 1735. évi zendülés tört. 43-44. Mogyoróssy, Gyula hajdan és most, 240-1. Márki, id. h. 40-41.[VISSZA]
- 2488. Thaly, Adalékok II. 426.[VISSZA]
- 2489. Május 17, 150.[VISSZA]
- 2490. Mikes, id. h. Villeneuve levele, április 22. Revue de Hongrie, 1910. 199.[VISSZA]
- 2491. Saussure, 334-5.[VISSZA]
- 2492. U. o. 335. Rákóczi Józsefre nézve l. H. E. S. egykorú könyvét, Joseph Ragoczy, mely a fejedelem történetét is elbeszéli. (54-59.)[VISSZA]
- 2493. Mikes, 150.[VISSZA]
- 2494. Saussure, 345.[VISSZA]
- 2495. U. o. 344-355. l., a franczia követségen 1736. márczius 20-21-én fölvett proces verbal de verificationban. Ezt a leltárt Bonneval megkeresésére François Belin, Villeneuve követ titkára készítette.[VISSZA]
- 2496. Thaly történelmi bevezetése Mikes Leveleihez, XXXIV.[VISSZA]
- 2497. Mikes, 154.[VISSZA]
- 2498. November, 15, 155.[VISSZA]
- 2499. Saussure, 349.[VISSZA]
- 2500. 2-4-600 tallér fejenként. Mikes, 151.[VISSZA]
- 2501. Mikes haszontalan költségeket is említ; november 15., 155.[VISSZA]
- 2502. Fülke Rákóczi rodostói házában (696. l.). A Franklin-Társulat «Képes Folyóirat»-a XXI. 1906. évfolyamából.[VISSZA]
- 2503. Vandal, Une Ambassade, 317.[VISSZA]
- 2504. Testament politique du Pr. Rákóczi, I. 67-69. Rákóczi eml. 323-4.[VISSZA]
- 2505. Testament, I. 69-70. Rákóczi eml. 69-70.[VISSZA]
- 2506. Mikes szerint (150. l.) egyenesen megengedte a Konstantinápolyba való átvitelt.[VISSZA]
- 2507. Saussure, 336-7.[VISSZA]
- 2508. U. o. 337. Thalmann olasz levele 1735 deczember 10. Antonio Maturi naxosi érsekhez (1736 februárius 5-i jelentéséhez mellékelve.) Bécsi udv. lt. Turcica, 1736 januárius-április.[VISSZA]
- 2509. Mikes, 150.[VISSZA]
- 2510. Thalmann id. levele a naxosi érsekhez.[VISSZA]
- 2511. Saussure, 345-370.[VISSZA]
- 2512. Így is írja a jelen nem levő Mikes, 150. Ezzel szemben Thaly, Rákóczi-eml., 216-7.[VISSZA]
- 2513. Mikes, 150. Saussure, 337. Thaly, Rákóczi hamvairól, Pesti Napló, 1862. 42. U. ő, Rákóczi és a többi magyar bujdosók sírjai Stambulban, u. o. 1862, 87. Ipolyi, Kubinyi és Henszlmann jelentése a konstantinápolyi és az athéni utról, Akad. Ért. 1862. Thaly, II. Rákóczi Ferencz hamvairól a Rákóczi-emlékekben, 187-233. Erődi Béla, Rákóczi és Zrínyi Ilona sírja. Vasárnapi Ujság, 1876. 4. sz. Rákóczi Ferencz sírjáról. (Hölgyfutár, 1862. 19., 20. sz.)[VISSZA]
- 2514. Mikes, július 18., 150-1.[VISSZA]
- 2515. Sírirata Thalynál, Rákóczi-emlékek, 47.[VISSZA]
- 2516. 1735 október 8. Mikes 152.[VISSZA]
- 2517. 1735 november 15. U. o. 154.[VISSZA]
- 2518. 1736 januárius 18. U. o. 155.[VISSZA]
- 2519. Mikes, 1736 május 15., 156.[VISSZA]
- 2520. Thalmann jelentése 1736 februárius 5. Bécsi cs. udv. lt. Turcica, 1736 jan.-ápr.[VISSZA]
- 2521. Ugyanazon jelentés mellett Thalmann olasz levele a naxosi érsekhez 1735 deczember 10.[VISSZA]
- 2522. Olasz szöveggel a torinoi államlevéltárból közli Thaly, Tört. Tár, 1890. 401-4. Elesik tehát Szilágyi Sándor (Vértanúk a magyar történetből, 418) vádjainak egy része, hogy József herczeg igen megfontolatlan ember volt, aki nem tartá meg atyja lobogójának jelszavait. A jelszavak megmaradtak, de bizonyos, hogy a herczeg gyönge volt azoknak megvalósítására.[VISSZA]
- 2523. Mikes, 1736 januárius 18., 155.[VISSZA]
- 2524. Thalmann id. levele a naxosi érsekhez.[VISSZA]
- 2525. Mikes, augusztus 15., 156-7.[VISSZA]
- 2526. Mikes, deczember 6., 157.[VISSZA]
- 2527. Thaly a Turulban, 1884. 95.[VISSZA]
- 2528. Mikes, 1737 januárius 1., 158.[VISSZA]
- 2529. U. o. 1737 márczius 8., 138.[VISSZA]
- 2530. U. o., 158-9.[VISSZA]
- 2531. Kantemir Demeter konstantinápolyi palotája (704. l.) Kantemir D. «Geschichte des osmanischen Reichs. Hamburg 1745. cz. művéből.[VISSZA]
- 2532. Mikes, 1737 július 20., 159.[VISSZA]
- 2533. 1737 szeptember 13., 160.[VISSZA]
- 2534. Mikes konstantinápolyi levele, szeptember 21., 160.[VISSZA]
- 2535. Mikes, 1737 október II. 161.[VISSZA]
- 2536. Mikes, deczember 3., 163. A fogadtatás részletei Villeneuvenél, 1738 februárius 4. Vandal, Une Ambassade, 318.[VISSZA]
- 2537. Közli Thaly Rákóczi emlékiratainak függelékében, 331. Ezt a sírkövet a bujdosók sírköveivel együtt az ország 1906-ban hazahozatta.[VISSZA]
- 2538. A 11 pontú szövetséglevelet a stambuli török császári kincstárból közli Thaly, Tört. Tár, 1890. 405-414. Szó sem volt benne 40,000 piaszter hűbéradó fizetéséről, amint Laugier után Hammer (IV. 341. és VII. 615.), sőt Szilágyi (Vértanuk, 421.) és Marczali is (Szilágyi, M. Nemz. Tört. VIII. 187.) állítja.[VISSZA]
- 2539. Tört. Tár, 1890. 341.[VISSZA]
- 2540. A háború leírása: Schmettau, Mémoires secrets de la guerre de Hongrie 1737-8 (Frankfurt, 1772. Ösmertette Salamon Ferencz: Az 1737. évi szerb hadjáratról, Budapesti Szemle, 1877.) Omer effendi: Die Kriege in Bosnien, 1737-9. Tupetz Sybelnél, Histor. Zeitschrift, 1878. XL. kötet, 1-51. l. Keralie, Hist. du guerre des Russes et des imperiaux contre les Turcs. (Paris, 1777.) Haramer, Gesch. des osm. Reiches, IV. Zinkeisen, Gesch. des osm. Reiches, V. Katona, XXXVIII. 757-838. Bonneval, Mémoires sur la guerre des Turcs. Mikes törökországi Levelei, Vandal, Une ambassade française, 294-450. lap. Thurchányi, Az 1438. török hadjárat és Rákóczi József (Délmagyarorsz. Értesítő, 1906.)[VISSZA]
- 2541. Szilágyi, Vértanúk, 423.[VISSZA]
- 2542. 1738 április 7., 165.[VISSZA]
- 2543. Július 9, 167. Különben még a manifestumot sem terjeszthették eléggé. Vandal, Une Ambassade, 331.[VISSZA]
- 2544. Marczali, VIII. 188. Szilágyi, 425.[VISSZA]
- 2545. Lakos Lajos közlése. Pesti Hirlap, 1906. október 28.[VISSZA]
- 2546. Mémoires du duc de Luynes, 1738. szeptember 22-ről. II. 249.[VISSZA]
- 2547. Mercurius (budai hírlap) 1738. 86., 87. sz.[VISSZA]
- 2548. Lehóczky a Századokban, 1867. 280-1.[VISSZA]
- 2549. Mém. du duc de Luynes, II. 249.[VISSZA]
- 2550. Szilágyi, Vértanúk, 424.[VISSZA]
- 2551. Mikes, 169.[VISSZA]
- 2552. Szeptember 1., 170.[VISSZA]
- 2553. Borosnyai Nagy Zsigmond arczképe (708. l.) Szász József 1826. évi aquarellje után. Aláírása: Sigism: Nagy de N.-Borosnyo | S: S. The: Doct: P: et Profes: O. Nat. Aõ 1704. l. Mart.[VISSZA]
- 2554. 1738 október 14., 172.[VISSZA]
- 2555. Kelt november 7-én. Közli Thaly, Tört. Tár, 1890. 414-419. Érdemes összehasonlítani atyjáéval.[VISSZA]
- 2556. November 10., 173.[VISSZA]
- 2557. 1739 június 4., 176.[VISSZA]
- 2558. Mikes, 1738 deczember 15., 1739 június 1., 174-5.[VISSZA]
- 2559. Saussure, 340.[VISSZA]
- 2560. Mikes Rodostóból, 1740 november 19., 186.[VISSZA]
- 2561. U. o. deczember 27.[VISSZA]
- 2562. 1741 szeptember 15., 190.[VISSZA]
- 2563. A bécsi udvar a pápához 1742 május 24. Századok, 1868., 586.[VISSZA]
- 2564. Heves vármegye itélete, 1754 márczius 30. Századok, 1870. 36., 38., 40.[VISSZA]
- 2565. Kazinczy, Magyar Pantheon, 366.[VISSZA]
- 2566. Maga Thaly is, Századok, 1870. 38-39. és Turul, 1884. 94. Különben u. o. 95. l., maga említi, hogy szélhámosak is bitorolták a Rákóczi és Bercsényi nevet.[VISSZA]
- 2567. Ezt teszi Hesekiel s mások nyomán Falk Rikárd a Budapesti Hirlapban (az év és szám a nálam kivágva meglevő tárczában nincs följegyezve) Rákóczi fiáról írt czikkelyében; megczáfolta mindezt Thaly a Turul 1905. II. füzetében (a Rákóczi-ház magvaszakadtáról írt tanulmányában s ennek nyomán Junius a Budapesti Hirlapban, 1905., 214. sz. «Az utolsó Rákócziak.»). Ujabban Sir Philip Lascelles Wraxall és Mrs. Cooper-Oakly levéltári adatok alapon állítják, hogy St. Germain gróf mégis Rákóczi György volt.[VISSZA]
- 2568. Thaly a Turulban, 1884. 94.[VISSZA]
- 2569. Második felesége, Marguerite Susanne Pinthereau de Bois l’Isle Cléryben 1768. deczember 33-án hunyt el. U. o. 1884., 95-96.[VISSZA]
- 2570. U. o. 95.[VISSZA]
- 2571. Betűrendbe szedve főképpen Thaly közlései nyomán (Rákóczi-emlékek, 74-82. és Jaroslawi kutatások a Századokban, 1888. 598-603.) Ahol helynév nincs, Rodostó értendő.[VISSZA]
- 2572. Bercsényi László a ki (l. Luynes, Mémoires, II. 45.) még Rákóczi József életében, 1738 februárius 24. lett franczia tábornagy, 1759-ben Mária Teréziától kegyelmet nyert, de Ő is a külföld halottja.[VISSZA]
- 2573. Mikes bejegyzése bujdosó társairól a «Keresztényi gondolatok» cz. kéziratába (712. l.). Eredetije a M. N. Múzeum kézirattárában. Olv. l. Hasonmások szöv. 725. l.
  MIKES JEGYZETEI BUJDOSÓ TÁRSAIRÓL A «KERESZTÉNYI
  GONDOLATOK» CZ. KÉZIRATÁBAN.
  (712. lap.)
  Latzkot hitta Isten először Anyaszentegyházában.
  1747. 12 7bris rosa ellene mondvan eretnekségi | nek, az anyaszent egyház kebelében jött és az Istenhez | ment 2 8bris 1748.
  Ma nagy tsötörtökön 1751. Isten báránya véri | nek érdemiért az Anya szent egyházában hozá keszeget a ki is már negyedik tiz esztendötöl | fogvást adgya Isten hogy ne légyen utolso Amen
  Ma nagy tsötörtökön 1758 az Isten Anyaszent egy | házában hozá mártont. Adgya Isten ne legyen utolso. [VISSZA]
- 2574. Mikes, 223. A rodostói anyakönyv nem említi. Zay András ezredes, aki Rákóczit elkisérte Törökországba, amnestiát kapván, 1734-ben otthon, nyitrakovarczi jószágán halt meg.[VISSZA]
- 2575. 1758 deczember 20., 223.[VISSZA]
- 2576. Lévai József költeménye Mikesről.[VISSZA]
- 2577. Kultsár István Mikes Levelei első (1794) kiadásának előszavában.[VISSZA]
- 2578. Kossuth szavai Aradról.[VISSZA]
- 2579. A sárospataki országgyűlésen 1708. deczember 17-én. Rákóczi-tár, I., 176-7.[VISSZA]