HETEDIK KÖNYV
A GAZDASÁGI ÖNÁLLÓSÁG

I.
RÁKÓCZI PÉNZÜGYI POLITIKÁJA.
(1703-1707.)

107. DUNAI HALAK MARSIGLI «DANUBIUS»-ÁBÓL.

A MAGYAR szabadságharczok abban a részben mindig eszményies küzdelmek voltak, hogy rendesen igen kevés pénzbe kerűltek. Még az 1848/49 évinek költségei sem rúgtak többre hatvan millió forintnál, pedig a nemzet két nagy hatalmassággal állott szemben. És ennek a küzdelemnek a vezére, Kossuth, elösmerte,[1298] hogy Rákóczi sem alkudozott. Kinyitották előtte minden kincsének, több mint fejedelmi birtokainak megajánlásával a megalkuvás kapuját, s ő nem alkudozott. «És e roppant áldozat, melyet elveiért hozott, emelik a nem alkudozó száműzött emlékét oly magasra, hogy az ily parányi ember, mint magam, szédeleg, ha hozzá föltekint.» Rákóczi a háború első öt esztendejében egyetlen egy garas adó szedése nélkül, pusztán a kincstári jövedelmek és az idegen segélypénzek fölhasználásával folytatta a háborút, melynek ebben a részben alig van párja a történelemben.[1299] Hová törpűl e mellett a frondeurök kapzsisága s milyen hitványak azok a vádak, a miket Rákóczi önzése, haszonlesése czímén emeltek és emelnek! «Szeretet legyen a fejedelmek kincseinek összegyüjtője, sáfára – szólt, a küzdelemre visszatekintve.[1300] – Ez kötelezi arra alattvalóikat, hogy megadják neki, a mit adhatnak; de a fejedelmeket is visszatartja attól, hogy tehetségükön felül követeljenek tőlük. A mit pedig követelnek, jóra és közhaszonra kell fordítaniok. Felhalmozódott kincseiket az állás és érdemek megkülönböztetésével és mérlegelésével kell szétosztaniok.»

Az ő felkelésének egyik legfőbb oka az elviselhetetlen adó volt, a melyet törvénytelenűl, az ország megkérdezése nélkűl szedtek. Szabad nemzet nem viselhetett el akkora szolgaságot. A Habsburgok egyetlen egy év alatt ötvenszerte nagyobb összeget hajtottak fel a népen, mint a törökök; behozták a katonai végrehajtást, az adósokat börtönbe vetették, fogyasztási adókkal a kiváltságosakat is megterhelték, szabad nyakukra a szolgálat örökké való jármát akarták vetni.[1301] Az udvar már 1699-ben mindent elkövetett, hogy a főurak értekezlete önkéntes segélyt, állandó adót szavazzon meg.[1302] Mikor azután a forradalom kitört, valami igen nagy dolgot vélt elkövetni azzal, hogy Magyarország négymilliónyi adójából egyet elengedett.[1303] A megmaradt részt azonban újból katonasággal szedette be s így valósággal Rákóczi táborába kergette a nyomorgó népet.[1304] Egyébiránt az elengedett egy millió helyett I. Lipót már előbb három milliót vett föl Oppenheimer bankártól Rákóczi lefoglalt javaira.[1305] Tanulságos adat akkor, mikor Rákóczi arra figyelmeztette XIV. Lajost, hogy ha a magyar fölkelés megindítására 400,000 tallért áldoz, az ügyek úgy fordúlhatnak, hogy Olaszországban milliókat takarít meg.[1306]

II. RÁKÓCZI FERENCZ ÉREMNYOMÓI AZ ERDÉLYI N. MÚZEUMBAN.[1307]

Lipót kormánya a török háborúkban körülbelül 40 millió forint államadósságot csinált, a spanyol örökösödési háború kitörése pedig újabb kölcsönök kötésére kényszerítette. Fedezetet, a megszorúlt kormányok örök bölcsesége szerint, az adók emelésében keresett. Az adót azonban már csak úgy növelhette, ha a teherviselést a kiváltságos rendekre is kiterjeszti, a töröktől visszaszerzett területeken a gazdátlan, vagy nem könnyen igazolható jószágokat a kincstár javára eladatja vagy zálogba veti, a sót, dohányt stb. állami egyedárúságnak nyilvánítja. Idejárúlt, hogy 1696 óta jó érczpénz helyett rézpolturákat kezdett veretni, a mi IV. Béla kora óta nem történt. A forgalomban levő rézpénznek értéke a fölkelés kitörése esztendejében már 211,158 frt 51 krajczárra növekedett s így Magyarország újabb rézkorszaka Lipóttal kezdődött. Azt a pénzt, a mit boraiért a nép a lengyelektől, marháiért a németektől kapott, a fejedelem szerint az osztrákok mind elzsarolták tőle adó fejében.[1308]

108. I. LIPÓT RÉZPÉNZE.

A szabadságharcz egyik legfőbb oka éppen a tűrhetetlen adózás lévén, természetes, hogy Rákóczi nem akart adót szedetni a néptől, a mely tulajdon fegyvereivel és lovaival szolgált, önmagát élelmezte s így már különben is nagy terheket viselt. Kezdetben a fejedelem azon gondolkozott, hogy a császár örökös tartományait adóztatja meg,[1309] s ebből fedezi a háború költségeit; azonban nem volt annyi rendes hadserege, hogy ezeket a tartományokat állandóan megszállva tarthatta volna. Annak pedig határozott ellensége volt, hogy a sereg zsákmányból tartsa el magát, noha tudni vélte, hogy a Thököly-féle tiszteknek a zsákmány kedvesebb a szabadságnál, katonáit pedig egy-egy sikerűlt zsákmányolás után nem tudja visszatartani a hazameneteltől.[1310] Abrudbánya már 1703 deczember 4-ikén panaszkodott neki, hogy nem ország kell a kuruczoknak, hanem csak préda; a rozsályiak pedig 1704 márczius 9-ikén igaz lelkiösmeretök szerint írták neki, hogy – az egy levágáson kívül – a tatár sem bánt volna különben velök, mint a kurucz.[1311] A fejedelem 1706 április 9-ikén megtiltotta, hogy hada tatármódra nyereségért szolgáljon. «Ha nyereségért kíván szolgálni, mondjon le fizetéséről s tatármódra érje be egy esztendőre egy tallérral, ködmönnel és korbácscsal.»[1312] Nem irthatván ki, legalább külön rendeletben szabályozta a zsákmányolás elharapózott szokását.[1313] «Hogyha eddig – szólt[1314] – a gazdasági kormányzatban fogyatkozások estek, méltó azoknak gyógyításán fáradozni; de hogy hazánk jövedelmét azzal is megrövidítse, se kötelessége, se hivatala nem viszi rá.»

A kincstári javak jövedelme távolról sem volt elegendő a hadjárat és a kormányzat költségeire; hiszen Erdélyben a fölkelés kezdetén a kincstári javak értékét mindössze csak 75,655 forintra becsülték.[1315] «Azt akarja-e akárki is – fakadt ki a fejedelem,[1316] – hogy üres kézzel, puszta jószágban kezdjem Erdélyben a magyarországi gvarantiát? És midőn kiki jószágát építeni, kímélni és gyarapítni kívánja: a miénk nyereségnek (zsákmánynak) engedtessék?» Nem akarta követni a császári udvari kamara rendszerét a földek elrablásában, a földesurak megfosztásában, a koronajavak elidegenítésében, a harminczadok megkettőzésében, az árúsboltok bérbeadásában, a lelketlen adóztatásban,[1317] vagy a bányáknál való rablógazdálkodásban. «Tudja meg nagyságod – írta neki Ajtai Mihály,[1318] – hogy soha se királyok, se császárok a nagybányai bányákat nem műveltették.» Az eladósodott város, valamely miniszternek a markát megkenvén, a «bányákat az adóssággal együtt a jámbor császár nyakába vetette»; 3000 forintnál többet alig hajtottak. Ilyenformák voltak az állapotok a többinél is.

109. RÁKÓCZI PÉNZEI. I.[1319]

A kincstár jövedelmei közé sorozta a fejedelem a papi tized váltságát is; pl. Kecskemét, Nagykőrös és Czegléd a váczi püspököt illető dézma megváltása czímén évenkint ezer tallért fizetett volna, de a fejedelem Kecskemétnek megengedte, hogy, régi gyakorlat szerint, csak száz aranyat adjon.[1320] A harminczadok jövedelmei a belső háború következtében nagyon megcsappantak, de meg sokat el is kellett törölni a törvénytelen vámok közül.[1321] A fejedelem különben már 1703 november 1-én szigorúan tiltotta, hogy hadai a harminczadosakat tisztjökben és hivatalukban háborgassák; mert «a nemes ország sokféle szükségeinek megteljesítésére a harminczadokból várható költség igen szükséges».[1322] Harminczadokat maga is állított föl, pl. Kecskeméten,[1323] de meglehetősen megunta a velök való vesződést; mert, ahogy az erdélyiekről Radvánszky írta neki,[1324] valóságos harminczadok azok: a fejedelmi jövedelemnek csak harminczadik pénze jut a főtisztek kezéhez. Arra el volt szánva, hogy a harminczadosaknak megengedi a régi stilus folytatását.[1325] Régen elhitette magával és átlátta azt is,[1326] hogy rossz harminczados szokott lenni a jó kapitány, jó harminczados a rossz kapitány; de csak akkor volt az szokás, mikor a békességes időben eléje tették a harminczadost a széleket őrző tisztnek. Később a harminczadokat alábbszállíttatta,[1327] majd a magyarországiakat egészen, az erdélyieket pedig részben bérbeadatta;[1328] de ekkor azután sok panaszt is hallott a törvénytelen harminczadok miatt.[1329] Külön kellett intézkednie, hogy a katonaság savának harminczadát, a mely az országot illette, sőt külön alapúl szolgált, ne szedjék két helyen is.[1330]

Kezdetben nagy gonddal míveltette az arany- és ezüstbányákat, de ezek alig hozták be a rájok fordított költséget; így tehát a rézbányáktól várta a legnagyobb segítséget. Úgy találta, hogy ha a rézpénzt belső értéke szerint vereti, nem lett volna elegendő, nagysága miatt pedig kelendő. Azért tehát, az összes vármegyék és királyi városok beleegyezésével, a lévai tanácsülés (1705 januárius 3-ikán kelt) határozatából rézpénzt kezdett veretni, de nem a maga czímerével, hanem a közszabadság jelvényeivel.[1331] A poltura egy drachmát nyomott s nyolczvan ért egy ezüst tallért. Egyik oldalán Magyarország czímere, a másikon a Boldogasszony képe volt Patrona Hungariae körírattal. A kongópénz vagy libertás kétféle volt: tíz és húsz polturás; amabból nyolcz, emebből négy tett egy tallért. Egyik oldalán (Rákóczi kívánsága szerint) Pro libertate felírat (s a húsz polturáson a Boldogasszony képe), a másikon Magyarország czímere. A poltura és a libertás tulajdonképpen nem volt pénz, csak pénzjegy; de eleinte mindenki szivesen fogadta, mert a kincstári javakon kívül Rákóczi és Bercsényi óriási uradalmait is fedezetnek, kész biztosítéknak tartották teljes értékére nézve.

A fejedelem meg volt elégedve a rézpénz óhajtott keletével, minek következtében a hadsereget rendesen fizethette; s a jó arany- és ezüstpénzt megtakaríthatta külföldi fegyverek és szövetek bevásárlására. Azonban maga sem hitte, hogy a folytonosan szaporított váltópénz az arany- és ezüstpénz hiányát tartósan pótolhatja. A vármegyék őt 1704-ben két millió forint értékű rézpénz veretésére hatalmazták föl. A szécsényi országgyűlés úgyszólván korlátlan hatalmat adott neki a pénzügyekben, de ő maga így is ügyelt a kellő mértékek megtartására.[1332] A nagybányai, beszterczebányai, selmeczi, körmöczi pénzverőházak (monetaria) megbízható tisztviselők: báró Hellenbach és Ajtai Mihály felügyelete alatt állottak. A kassait egyidőre Szepesvárra helyezte át. Abrudbányán is akart fölállítani s Munkácson 1705 deczember 20-ikán fel is állított egy pénzverőt, a melyet 1713-ban a győztes hatalom oszlatott fel.[1333] Azonban hamis pénzverők árasztották el gyártmányaikkal az országot s a fejedelem főképp ennek tulajdonítja, hogy ez a pénznem rendkívül elszaporodott.[1334] Bercsényi arra figyelmeztette őt,[1335] hogy csak Körmöczön több polturát vertek két millió forintnál, a mennyit az ország mindössze rendelt veretni. A hadjárat végéig már körülbelül 12 millió forint értékű kongó volt forgalomban.[1336] Magyarországra nézve ez mindamellett sem jelentett akkora válságot, mint Francziaországra nyolcz évtized mulva az assignaták eláradása, vagy, mint Rákóczi ügyének bukása után éppen száz esztendővel, az osztrák devalvatio.

110. RÁKÓCZI PÉNZEI II.[1337]

Már 1705 október 29-ikén igen szigorúan intézkedett mindazok ellen, a kik a rézpénzt ingóságokért és árúczikkekért el nem fogadták, hogy pedig, ezüstre váltásánál, agiót vettek. Az ilyeneket fokozatosan vagyonuk negyedrésze, fele, majd teljes elkobzásával büntette.[1338] Egyébiránt úgy tapasztalta, hogy ha a kereskedők fölemelték is portékáik árát, a vevők zugolódás nélkűl fizették a nagyobb árakat. Több zavart okozott, hogy a nemesség nem akarta elfogadnia rézpénzt, mivel adósságait csak ezüstben vagy aranyban törleszthette és zálogba vetett ősi birtokait sem válthatta ki «vöröspénzzel.» Annál inkább kereste a «fejérpénzt», mentül inkább szaporodott a «vörös.»

1706. elején a miskolczi tanácsülésben a szenátorok egy része a pénzverő-házak bezáratását és adókivetését javasolta, ebből a kettőből remélvén a rézpénz hitelének javulását. Ez ellen azonban februárius 7-ikén a fejedelem fölszólalt. Figyelmeztette őket, hogy a háború kitörésének fő okai éppen az adók és a velök járó sarczolások, végrehajtások, bosszantások voltak. A szabadságharcz kitörése óta a nép, mondhatni, ingyen és önként élelmezi a sereget, mivel a marhatartás és a gabonatermelés jóformán semmijébe sem kerűl. Marhája, gabonája eladásából csak nagyon kevés készpénzhez jut; ezt tehát valóban nem szabad elragadni tőle. A többségtől különben is hiában kérnék az adót pénzben; néhány gazdán kívül csak azok fizethetnének, a kiket a táborban zsoldért szolgáló, vagy zsákmányhoz jutó fiaik, rokonaik segítenének; ezek pedig méltán felzúdúlhatnának otthon levő családjaik zaklatása miatt. Ha a rézpénz bősége okozná az érték csökkenését, ezt a bőséget ne a nép, hanem a katonatisztek, nemesek s főkép a nagyurak közt keressék. Mivel pedig ezek nem adóznak, a pénzt ezen az úton bajosan lehetne forgalomba hozni. Nem is fogják mindaddig becsűlni és keresni, míg az arany és ezüst módjára nem élhetnek vele. Nem gyüjtenek és tartanak olyan pénzt, a melyet adósságaik kifizetésére, zálogos jószágaik kiváltására, ingatlanok vásárlására, kamatozásra nem használhatnak. Tudja, hogy nagy baj volna, ha a rézpénzt mindezekre alkalmasnak nyilvánítanák; mert anyaga nem ritka, de könnyen utánozható. Igen nehéz lenne szaporításában a hamis pénzverőket, és becsempészésében a külföldi kereskedőket meggátolni; talán csak úgy, ha az idáig használt pénzt valami bajosan hamisítható jegygyel látnák el. Végre pedig, ha a rézpénznek ez idő szerint kevés is a becsülete, még legalább három esztendeig forgathatják. Ha a háború tovább tart, még mindig módjukban lesz adót kivetni. Legalább addig sem zaklatják adóbehajtással a népet, a mely készebb elszánni magát a végsőre, mint fizetni.

111. RÁKÓCZI PÉNZEI. III.[1339]

A szenátus a fejedelem beszédének hatása alatt kimondta, hogy a régi pénz értékét leszállítja s ezután a libertásokra a Boldogságos Szűz nehezen hamisítható kis képét nyomatja. Oly esetekben pedig, a melyekben a szerződés a pénz nemét ki nem kötötte, megengedi, hogy a rézpénzzel adósságot fizessenek, zálogba vetett földeket kiváltsanak és azt mindennemű adás-vevésnél használják.[1340]

Alig jöttek ki a tanácsból, Forgách megfenyegette Szirmayt, hogy nála zálogban levő jószágait kongóval váltja ki; mire azután a labanczok elhíresztelték, hogy az egész határozatot Bercsényi és más eladósodott urak kedvéért hozták.[1341] Mindamellett a fejedelem, a szóbeszéddel nem törődve, már februárius 6-ikán nyilt parancsot bocsátott ki a rézpénz ügyében,[1342] a melynek foganatosítása érdekében első sorban pénzügyminisztere, báró Hellenbach munkásságára számított.[1343] A vármegyék azonban kedvetlenűl fogadták a rézpénz kényszerített árfolyama iránt kiadott rendeletét. A fejedelem felvilágosította őket,[1344] hogy nincs más útja, módja a korábbi keserves adózásokban megnyomorodott családok helyreállítására, az elszegényedek árvák és özvegyek fölsegítésére, a hazájokért harczoló vitézek megjutalmazására. Ki keresné és gyüjtené a rézpénzt, ha adósságai fizetésére és jószágai kiváltására nem fordíthatná? A kik ezt a közjó szeretetének ürügye alatt gátolják, szívök mélyében hazájok szeretetét a maguk érdekei alá helyezték. Másnap meghagyta nekik, hogy a boltbeli portékák árát méltányosan megszabják (limitálják). Ne engedjék, hogy rézpénzért mindent drágábban adjanak mint ezüstért, mert ez a hadviselésben olyan fontos rézpénz értékének csökkenésével járna.[1345] A rézpénz megvetését csaknem nagyobb bajnak tartotta akármely harcz elvesztésénél. «Ezért – úgymond április 17-ikén[1346] – megmozdúlnunk méltó s mindenekre fakadnunk, a mik által ennek becsét helyreállíthatjuk.» Megparancsolta tehát, hogy a ki rézpénzben többet követel árújáért, annak a megtüzesített kongópénzt (a libertást) homlokára süssék. Mindamellett évek mulva is élnie kellett az 1705: V. t.-cz. értelmében nyert jogával, hogy t. i. a rézpénz forgalmának helyreállításában nem buzgólkodó vármegyék tisztjeit maga elé idézze.[1347]

112. RÁKÓCZI PÉNZEI. IV.[1348]

A fejedelem nagyon szívesen tért volna vissza a «bimetallismus»-ra, az arany-ezüst értékre; azonban a híres arany- és ezüstbányák nagyon bizonytalan jövedelmet hoztak.[1349] A bányavárosok hol ide, hol oda húztak úgy, hogy Károlyi Sándor szerint az egyetlen egy tokaji hegy többet ér minden bányánál.[1350] A fejedelemnek már a háború második esztendejében is nagy kára volt az abrudbányai aranyváltásból,[1351] noha intézkedett a jövedelem fokozása érdekében,[1352] s ott az aranybányák művelését, Selmeczen pedig ezzel együtt az érczolvasztást is javította.[1353] Tervet készíttetett, miként lehetne egy márka ezüstből különböző értékű pénzeket veretni.[1354] Stepney és Bruyninx egy ízben[1355] lementek egy selmeczi aranybányába, a mely leggazdagabb volt egész Európában. A két követ bámúlva jegyezte meg, hogy noha ezek a bányák most Rákóczi és Bercsényi kezében vannak, a sereget mégis rézpénzzel fizetik; s még jobban csodálkoztak, hogy ezt a pénzt országszerte készségesen elfogadják. Hellenbach, Rákóczi szerint, kitalált minden eddig nem ösmert módot az aranybányák művelésére; mégis csak egyszer örvendeztethette meg gazdagabb ér fölfedezésének a hírével.[1356] Milyen különösen hangzik, hogy Európa Eldorádójában az aranyat a libertások rezében keresték! «Hogy a német a libertásból aranyat nem tudott csinálni – írta maga a fejedelem,[1357] – abból még nem desperáltam, hogy ne lehessen. Arany nélkűl nincs, az bizonyos, mert Selmeczen megpróbáltatván, ott találkozott benne; de igen kevés lehet. Tehát oly titka a természetnek, a melynek következtében az olvasztás által történhető dissipatio (felbomlás) vagy evaporatio (elgőzölgés) akadályoztathatik s következésképp szaporodhatik az arany.» Kevéssel utóbb[1358] már azon panaszkodott, hogy a rézbányák is elfogyatkoztak; korántsem adnak annyit, hogy a hadakat fizetni lehessen belőlük. Keserűen tréfálkozott Károlyival, hogy feltalálta a módját, a mit ő még a rézpénzverés előtt kívánt volna feltalálni s a melyet Érsekújvárban és Miskolczon a szenátusban annyit főztek, de nem akadtak reá. Fölöttébb illendő is, hogy a szegény vitézlő rendet ne csak két hónapra, de mindenkor aranyban, ezüstben fizessék. Ha megérti ennek a módját, vagy inkább a lehetőségét, Isten óvja, hogy elmulaszsza. De a Lengyelországba ment pénzre Károlyi még se építsen, kéthónapi fizetés pedig különben sem csinálna bőséget; mert most is sok polturát vernek, még sem látni, mivel a ládácskában hevernek.[1359]

A pénzügyi bajokon az 1706 deczember 13-ára Rozsnyóra összehítt tanácsnak kell vala segítnie. A fejedelemnek nagyon tetszett az a kitűnően kidolgozott terv, a melyet a pénzügyek rendezése tekintetében ez alkalommal Bercsényi mutatott be. Rákóczi is kifejtette,[1360] hogy a rézpénz már majdnem egészen elvesztette értékét; a háború nagyon lanyhán folyik. A tiszteknek s az idegen módra szervezett hadaknak ruházata hiányos, mert a török, lengyel és sziléziai kereskedők nem akarják többé elfogadni a rézpénzt, nekik pedig nincs egyebök. A bányák a rájok fordított költséget sem térítik vissza. Bercsényi tehát számba vette, mibe kerűl a hadsereg ruházata, s itthon mennyi szabó van, a ki azt a ruházatot elkészíthetné. Kivetette, minden egyes vármegyének mi a termése, mennyi kell abból önmagának, mennyit adhat az ország czéljaira. Azt javasolta, hogy ezek a vármegyék adó helyett szarvasmarhákat adjanak, s ezekkel cseréljék be a morva és a sziléziai árúczikkeket, a mi ellen a bécsi kormánynak sincs kifogása. Ezek után Felső-Magyarországra két millió forint adót vetettek ki, de úgy, hogy ezt minden vármegye olyan terményben fizesse be, a milyenben leggazdagabb. Minden főkapitányság területére kerületi biztosokat rendeltek, a kik a vármegye tisztviselőitől az adó fejében beszedett tárgyakat elfogadják, forgalomba hozzák s a cserében vásárolt katonaruhákat a hadakhoz szállítsák. Utóbb (1707 februárius 3-ikán) a szenátus határozatából Galambos Ferenczet küldötte Szabolcs, Szatmár és Biharvármegyékbe, hogy a zúgolódókat felvilágosítsa, miért kellett rézpénzt veretni s idáig miért nem segíthettek azon a drágaságon, a mit a rézpénz értékének a csökkenése okozott. Megizente, hogy a rézpénz forgalma és emelése érdekében kellett némi adót kivetni az országra és hogy a természetbeli járandóságot az arany- és ezüstpénz szűke miatt cserélik be ruhavételre. Egyúttal megnyugtatta őket, hogy az országnak ebből még haszna is lesz, mert a csere útján szerzett árúczikkeket magyar iparosok dolgozzák fel.[1361]

113. XIV. LAJOS MINT NAPKIRÁLY.[1362]

A világ különben azt hitte, hogy Rákóczi szabadságharczát XIV. Lajos franczia király pénzeli. Ez nagy tévedés volt. XIV. Lajos 1705 augusztus 20-ikán 93.000 livret utalt ki a fölkelés czéljaira.[1363] 1703 deczembere óta 1705 májusáig havonkint 10.000, összesen tehát, ezen kulcs szerint, 170.000 tallért adott; akkor ezt az összeget havonkint 5000 tallérral emelte, vagyis évenkint 180.000 tallért biztosított.[1364] 1707 április 15-ikén az évi összeg 200.000 tallérra, vagyis a havi segélyösszeg 16.666 tallérra, 40 polturára emelkedett.[1365] Ehhez a pénzhez a fejedelem csak bajosan, váltók útján jutott Danczkában és Konstantinápolyban. Az 1707 július 15-ikén eszközölt leszámolás szerint a franczia király évi segítség fejében még 156.166 tallérral és 20 polturával tartozott Rákóczinak, a ki tehát az ő pártfogására sokat nem építhetett.[1366] Az itt adott kulcs szerint a háború végéig, vagy inkább 1711 október 23-áig, midőn az eddigi összeget 2/5-re szállították le, franczia segítségképpen 1,068.000 tallért kapott, vagy inkább kellett kapnia.[1367]

Azonban csupán a hadsereg, a legszűkösebb számítással, már 1705-ben is 2,505.000 forintba kerűlt évenkint, holott 3,600.000 kellett volna.[1368] Egy jó esztendő mulva az ezredek összevonásával akartak körülbelül félmillió kongót megtakarítani;[1369] azonban az 1706 év zárószámadásai szerint a legnagyobb takarékosság mellett is csupán e czímen 2,998.967 forintot adtak ki.[1370] Ezzel szemben az évi fedezet csak XIV. Lajos 170.000 talléra s a kincstári javak és harminczadok alig félmillió forintnyi jövedelme volt. A többit a fejedelemnek jóformán a magáéból kellett előteremtenie.

A számok világa ilyennek mutatja azt az embert, a ki ellen nemcsak ellenségei, hanem a szövetség egyes tagjai is a haszonlesés vádját merték emelni. «Meglesz a haszon – írta Rákóczi már a háború első esztendejében;[1371] – csak előbb a szabadságot keressük.»

II.
A BÁNYÁSZAT.

CSAKNEM kivétel nélkül Rákóczi hatalmában voltak a bányák a háború első kétharmadában. Műveltette is valamennyit, s untalan kerestette a jól fizető arany- és ezüstereket; de csak a rézbányák jutalmazták fáradságát.[1372] Nem hiába csodálkoztak az angol és a holland követek, hogy rézpénzzel fizeti seregét, holott az övé Európa leggazdagabb aranybányája, a selmeczi.[1373] A beszterczei, körmöczi s néhány selmeczi bánya valamennyire kifizette magát, de pl. a legfontosabb selmeczi bánya, a Szélakna, a művelés költségét sem adta meg. Már abbahagyásáról s arról gondolkoztak, hogy azon a költségen más bányáknál tesznek hasznosabb beruházásokat.[1374]

114. A BÁNYAVÁROSOK TÉRKÉPE.
(Marsigli után.)[1375]

Hellenbach János Gottfried,[1376] a kit I. Lipót mint orvost tett meg cs. és kir. tanácsosnak, majd bárónak, mint bányagróf mindent elkövetett a bányák jobb karba helyezésére. A szabadság ügyéhez csatlakozva, elveszítette a császártól nyert uradalmait, de megnyerte az ország és a fejedelem bizalmát. Rákóczinak valósággal pénz- és kereskedelemügyi minisztere volt s a bányaügyek is rá tartoztak. Különösen három nagy nehézséggel kellett megküzdenie: a munkásviszonyokkal, a szükséges faszén hiányával és a bányavízzel. A mikor az arany- és ezüstbányák munkásait kénytelen volt fehér (ezüst) pénz helyett kongóval fizetni, ezek föllázadtak ellene, megkövezték, fejét két helyen beverték;[1377] mire ő katonaságot vezetett a sztrájkolók ellen, negyvenet agyonlövetett s a többit a munka folytatására szorította.[1378] Ekkor a fejedelem gróf Csáky István főhadbiztos elnöklete alatt kilencztagú bizottságot küldött ki a kincstári bányák munkásügyeinek és egyéb bajainak megvizsgálására.

Baj volt az is, hogy a szén szűke miatt nem lehetett elég érczet olvasztani s új szénégető műhelyeket kellett volna fölállítani. Beszterczére s még odább délre Zsarnóczáról a Garam vizén kellett volna leúsztatni a szénégetéshez szükséges fát. Sőt vasbányát is kellett volna találni valahol a közelben, hogy a nemes fémbányák olcsóbban dolgozzanak, mivel «a bányákhoz számos vas kívántatik».[1379]

115. BÁNYAMÍVELÉS A XVIII. SZÁZADBAN.

Azonban a bányák legnagyobb veszedelme a fölfakadó víz volt. 1690 óta a selmeczi Szélaknán folytonosan vesződtek vele. Végre Höll Kornél bányagépmester új vízemelőgépet eszelt ki Szélakna alagvizeinek kiszivattyuzására.[1380] Az eddigi 10 pár ló helyett öt párt is elengedőnek tartott a munka elvégzésére; ezzel azonban növelte a költségeket.[1381] Bercsényi azzal biztatta a fejedelmet, hogy neki olyan találmánya van, mely többet ér a «Cornelius Tacitusénál».[1382] A fejedelem sikert kívánt Cornelius Tacitusnak; de mi haszna, ha víznél egyebet nem húz ki a bányákból! «Talán csak elvesztett fundusnak tartsuk már azt; mert mentül tovább keressük, annál nagyobb kókót találunk s valóban experiáljuk az olasz proverbiumát».[1383] Hitte, hogy ha bevág Bercsényi találmánya, meghozza azt a 70,000 forintot, a mit a Kunstmeisternek (Höllnek) ígértek. Nevetné, ha Bercsényinek sikerűlne, a mi annak nem sikerült. «Nyernénk egy milliót az országnak vele».[1384] Pár nappal ezután az elöntött aknában csakugyan egy 180 latos aranyat találtak s hitték, hogy gazdag érre bukkantak. «A rejtett dolgokról nem ítélhetünk», tette hozzá Hellenbach, a ki bízott az Isten áldásában, ha a bányákat szorgalmasan tovább művelik.[1385] Bercsényi az új ér megtalálásakor azonnal meghagyta, hogy az első leleteket oszszák ki a szegények közt, a kik közül idáig 3-4000 ember, gyermek, asszony sírva könyörgött a szélaknai oszlop előtt, szánjon meg az Isten annyi ezer éhenhaló lelket s adja szent áldását a bányáknak.[1386] A fejedelem 1707 július 3-ikán Selmeczen maga is megnézte Höll és Bercsényi vízimesterségét; saját kezével módosított egyet-mást a tervezeten s meghagyta, hogy ilyen vízemelő gépet a munkácsi vár számára is készítsenek.[1387] Július 7-ikén az újbányai bányákat is megvizsgálta.[1388] Olyanformán gondolkozott, mint Bercsényi, ki nem ösmerte el, hogy a bányáknak hasznát ne vehessék. De hát úgy vannak velük, mint azokkal az ezredekkel, a melyekben aránylag sok a tiszt, kevés a közkatona s így több a fizetésök, mint a hasznuk. Szűkös időkben is annyit költenek a bányákra, mint a jó esztendőkben; ha eltalálják a helyes arányokat, mindenik meghozza a maga hasznát.[1389] Mikor azonban éppen újabb erővel indúlt meg az arany- és ezüstbányák üzeme, a császáriak annyira fenyegették a bányavárosokat, hogy Bercsényi őszszel ismét víz alá merítette az aknákat, összetörette az el nem mozdítható gépeket és társzekereken elvitette a bányászok műszereit.[1390] A győztes császáriak tehát nem vehették hasznát a bányáknak mindaddig, míg a fölkelés leveretése után III. Károly vissza nem hítta számüzetéséből és bányagróffá nem nevezte ki báró Hellenbachot,[1391] ezzel is igazolván Rákóczi emberösmeretét.

A Duna és az Ipoly közt a börzsönyi hegységben az esztergomi érseknek jó arany- és ezüstbányái voltak, a miket azonban a szabadságharcz viharai közt műveltetni nem lehetett; az elhagyott bányákban fölhalmozott készletek elviteléről a bányaügyi bizottság csak 1707-ben intézkedett.[1392] Ott különben Venczel János komáromi harminczados új bányát is talált; a fejedelem Bercsényihez utasította azzal a kérésével, hogy Budától északra, Pilis vármegyében is kereshessen bányát.[1393]

116. SELMECZI BÁNYÁSZOK.[1394]

Erdély aranybányáit a fejedelem szintén nem hanyagolta el. Sennyei István ottan már 1703-ban utasította Bágyoni Zsigmondot az abrudbányai bányák művelésére.[1395] A talált arany eladását, megváltását a fejedelem részére akarta biztosítani.[1396] Neki kedveskedett az Abrudbányán talált aranyrögökkel is, hogy fölhíjja figyelmét a hegyek gazdagságára és jövedelmes voltára.[1397] A fejedelem valóban utasította Radvánszky udvari tanácsost, vizsgálja meg, hogyan jártak el idáig Abrudbányán és Zalatnán a kéneső és az aranyváltás dolgában s ahhoz értő emberektől tanúlja ki, mit lehetne tenni a jövedelem fokozására.[1398] Radvánszky nagyon károsnak találta az arany beváltását,[1399] a fejedelem azonban erre a célra és a bányászok fizetésére mégis elküldte neki a szokott 10,000 forintot.[1400] 1706-ban újabb nyomozást rendelt el az erdélyi arany és kéneső dolgában s az abrudbányairól kimerítő jelentést kapott.[1401] A nagy- és felsőbányai arany- és ónbányák felügyelője számára adott bő utasítás élénk világosságot vet a bányarendtartásra.[1402] A fejedelem gondoskodott a kapnikbányai bányák műveléséről,[1403] s kétségkívűl arról is, hogy Szentpáli István kapitány a felsőbányaiakat ne hátráltassa munkájukban.[1404]

A rézbányák hasznosabbak voltak az arany- és ezüstbányáknál, mert Rákóczi a szabadságharczot jóformán rézpénzzel küzdötte végig, ennek anyaga pedig a haza földjének mélyéből kerűlt ki. A németek a rézbányákban annyi készletet halmoztak föl, hogy a fejedelem könnyen jöhetett a rézpénz veretése gondolatára. «Innen sült ki a sok kongó» – írja maga Rákóczi.[1405] Sajnos, nem ösmerjük a feleletet a bányaügyi bizottságnak arra a kérdésére,[1406] a vöröspénz veretése óta mennyi rezet fordítottak polturákra és ötgarasosokra? A legáldottabb rézbánya a szomolnoki volt (Szepesben), hol a rezet a bányákból kiszivárgó czementvízből nyerték. A közgazdasági tanács már 1706-ban utasítást adott ki a szomolnoki rézbányászat ügyében.[1407] Kétszáz szomolnoki hevér (érczvágó) a fejedelemhez Gálszécsre papjaik vezetése alatt ment panaszkodni a miatt, hogy a vármegye tulságosan megrótta őket dikákkal. Gyülekezetes jövetelöket a fejedelem eleinte zavargásnak tartotta, de csakhamar belátta, hogy végső nyomoruságukban merő bizalomból folyamodtak hozzá. Fölvilágosította tehát őket eljárásuk helytelenségéről, s hazaküldte őket papjaik és a főbbek kivételével, kiket azután alaposan kihallgatott. Tőlük megtudta, hogy – úgymond[1408] – «elég németek volnánk mi magunknak, ha szabad szakállra bocsátanánk a dolgokat. A bányászok bérének saját adójukból kellett kitelnie; csak annyi bért kaptak, a mennyi az adó levonása után maradt. Azzal biztatták őket, hogy polturákban majd nagyobb fizetést kapnak. A bányászok azonban ezüstben kívánták megállapított béröket. A fejedelem nekik adott igazságot s erélyesen kérdőre vonta a gazdasági tanács elnökét, Klobusiczkyt. «Mit gondol, – kérdezte tőle – melyik nagyobb ok a haragra: az-e, hogy annyi sok szegény embert éhhelhalóvá tesz, a rendet megbontja, a hadi szisztémát és annak órakerekét megállítja; vagy hogy az urak és mások fizetését ezen ország hasznáért nem tollálja, de csak differálja? És következett homilia sancti Gregorii papae et reliqua». Végre megparancsolta az elnöknek, hogy ilyen ügyeket többé ne hozzanak se ő hozzá, se Bercsényi elé, hanem azokat a megírt szabályok szerint folytassák. A bányászokat rendesen és olyképpen fizessék, hogy a fizetés egy részét beszámítsák adójukba, a többit pedig felében réz, felében ezüst pénzben kapják. Lássanak kereskedők után, kik a magános bányatulajdonosoknál levő rezet megvegyék s az urburát a bányászok fizetésére fordítsák. Készebb ezeket a bányákat is abbahagyni, mint hogy azokat haszon nélkül, mások kedvéért, az ország nagy költségével míveltesse.

117. NAGYBÁNYA.[1409]

A bányászok képviselői beérték ennyivel. Hírűl adhatták az otthoniaknak, hogy a fejedelem alaposan ösmeri ügyöket, a bányarendet; bámulatos jártasságot tanusít a részletekben; erősebbek az érvei, mint magának a közgazdasági tanács nagyeszű elnökének s őszintén, szeretettel érdeklődik a bányászok, az ő munkatársai iránt. Ő örvendett legjobban, mikor «a szegény Gvadányiné» rézbányájában az Isten nagy áldást mutatott.[1410]

A SELMECZI ALSÓ- ÉS FELSŐBÁNYAMŰVELÉS KÉPE MARSIGLI „DANUBIUS”-ÁBAN.[1411]

Az ónt s ólmot, mely különösen az érczolvasztáshoz kellett, Rákóczi eleinte Sziléziából hozatta, mert Magyar- és Lengyelországban nem termett elég.[1412] Golyóhoz való ónt azonban már kezdetben is szállítottak Nagybányáról,[1413] majd Hodrus- és Újbányáról s Berzsenyről.[1414] A bányamesternek kellett számot adnia róla, mennyi aranyat, ezüstöt nyer, mikor az ónt grébelyezik, a frisselt glétből mennyi ólom jön ki? Egy mázsa ólom 25 forintba kerűlt, egy mázsa glét 14-be.[1415] A fejedelem már 1704 januárius 21-ikén meghagyta Sennyeinek,[1416] hogy a szatmári táborban felesleges ónt adja át Ramocsaházy Györgynek, mert azt, a bányák mívelésére, a bányavárosokba kell szállítani. Az ón hiánya következtében a munkálkodó emberek ott máris hátramaradást szenvedtek. Nagybányán Ajtai Mihály oly derekasan működött, hogy egy esztendő alatt 200 mázsa ónt adott ki, a mi megért tízannyi darab császári aranyat.[1417] A munkácsi vár ablakaihoz szükséges két mázsa ónért sem kellett többé Sziléziába szaladni.[1418]

118. SELMECZBÁNYA.

A vasbányák – különösen a tiszolcziak – ügyében már 1706-ban készűltek utasítások, a miket azonban nem ösmerünk.[1419] Ugyanakkor Ramocsaházy György is jelentést tett a fejedelemnek a belényesvidéki vasbányászatról.[1420] A vasat 1707 április 21-ikén az erdélyi XIII. t.-cz. első sorban a fegyverek csinálására és a tüzérség felállítására kívánta fordítani és a kereskedést csak a fölösleggel engedte meg.[1421] Jellemző különben, hogy a fejedelemnek a vasat Toroczkóról is pénzen kellett vétetnie.[1422] A vasbányák igazgatója, Lányi Pál, országszerte megtette, a mit tehetett. Lányi Gömör vármegye 27 hámorában (melyekhez egy újat 2474 forint költséggel építtetett) 167 munkanapon 1206 hámoros munkással 35,000 mázsa vasat készíttetett 259,000 forint értékben.[1423] Nagy érdeme, hogy elegendő vassal látta el a sereget s minden elődjénél, jobban kiaknázta Gömör vármegye vasbányáit.

A kéneső (higany) hazánkban ma is csak Zalatnán, Porácson, Szlatinán található s itt is jobbadán czinóberből állítják elő. Abrudbányán a fejedelem az 1703 végén már valami 23 mázsára számított;[1424] s 1706 május 15-ikén ott ismét találtak czinóbert és ebből kiválasztható kénesőt.[1425]

Kénre (büdöskőre) már csak a bányák művelése miatt is szükség volt, mert csupán Nagybányára havonkint 2-2 ½ mázsa puskapor kellett a robbantásokhoz.[1426] A fejedelem a máramarosi büdöskőbányákat eleinte gróf Bethlen Jánosra, később (mikor az erdélyi tüzérség felállítását elhalasztotta) Kismarjay Albertre bízta.[1427] A dragomérfalvi büdöskőbányát egyenesen ő kezdte míveltetni.[1428] Ma ezt egészen elfelejtették, pedig onnan egyszerre 60 mázsa büdöskövet is szállítottak Munkácsra.[1429]

A salétrom ásását 1706-ban Lányi Pálra és 1707-ben Ramocsaházy Györgyre bízta.[1430] A középpont 1703 óta[1431] Nagykálló volt, honnan 108-120 fontos csomagokban küldték szét.[1432] Télen át a salétrom-eresztő mester 8 legényével többnyire hiában hevert. Májustól kezdve a porvonás annyi munkát adott, hogy német rabokat is kellett alkalmazni a vár árkában bőven található salétrom ásására, hordására, főzésére, a mi 64 kisebb-nagyobb kádban történt.[1433] A fejedelem szerint nagy hasznunkra válnék, ha a Tiszántúlról szednék be a salétromot, mert legalább a hazában maradna a pénz. A mennyire a kállói föld viszonyait ösmerte, remélte, hogy polturáért is beadják; de nem hitte, hogy az áldott nyíri ember valami sokat hitelezzen Hellenbach bárónak.[1434] Tasson Lónyay Ferencznének is volt 15 mázsa salétroma, a mit a fejedelem Munkácsra szállítani rendelt.[1435]

119. BÁNYAMÍVELÉS TERVRAJZA. MARSIGLI «DANUBIUS»-ÁBÓL.[1436]

Kőbányákra nagy építkezései miatt volt szüksége. Franczia mérnökök kíséretében tekintette meg a beregújfalvi erdőkön túl levő új kőbányát.[1437]

A só elvonását, mostoha kezelését a fejedelem már 1703 június 7-ikén a fölkelés egyik legfőbb okának mondta; hiszen e miatt az Isten szolgálója: a természet maga is vádolja az udvari kamara mondhatatlan fösvénységét.[1438] A mije a szegény embernek az adóból megmaradt, azt a só felcsigázott árán vették meg rajta. A szegény embernek még sóra sem volt pénze s kenyerének, eledelének sótalansága miatt sok ember megbetegedett, sőt meg is halt. Mivel a sót egyedül az állam árúlhatta, a só drágasága tulajdonképpen közvetett adót jelentett, a melyet a nemesnek és a parasztnak egyaránt fizetnie kellett. A fejedelem 1704 november 24-ikén eltörölte ezt a monopóliumot; a régi törvények értelmében helyreállította a szabad sókereskedést s az ország szükségleteire a máramarosi bányákban igen mérsékelt áron adatta a sót.[1439] Máramarosból már a háború első esztendejében 200,000, majd ismét 300,000, nem is egy esztendő alatt tehát félmillió kősó kiadását rendelte el, a mit méltán nevezett nagy és költséges munkának.[1440] Meghagyta, hogy a kamaraispánok, mázsálók, sóvágók és az ottlevő szolgák ne sóban, hanem készpénzben kapják fizetésöket, mert az összes sójövedelmet a hadiköltségek pótlására kell fordítani. Azonban azt is megparancsolta, hogy a nemes darabot s a körüllevő szegénységnek a sót saját szükségletökre az eddigi módon kiadják, de úgy, hogy vele ne kereskedjenek. A só szállítására külön biztost nevezett ki s Máramaros vármegyét az 50,000 só szállításán felül terhelni nem akarta.[1441] Azonban négy esztendő mulva megintette a vármegyét, mely az 50,000 kősónak még 1704-ben fölvállalt szállítását maig sem teljesítette.[1442] Ettől fogva a sót az aknán 25 pénzen adatta, gyakorlat szerint minden százra öt ráadással; a réven darabját nem engedte 40 pénznél alább adni. A dézsmás sókat saját uradalma szükségleteire tartotta fenn.[1443] Azonban sok panaszt hallott,[1444] hogy Máramarosból üresen bocsátják vissza a szálakat (tutajokat), sót pedig pénzen sem adnak, mert a tisztek másokkal összejátszva kereskednek vele.[1445] Legigazságosabbnak azt tartotta, hogy mindazokkal, kik az aknára mennek sóért, számozott czédulákat húzassanak s ki hányadik, abban a sorrendben vegye a sót. Mindennap tapasztalta emberei gazdálkodásában, hogy a fösvény többet költ; de nem tudott velök mit tenni. A sószállítás eddigi késedelmes voltát annak tulajdonította, hogy Máramarosban hivatalosan 6 forintra becsűlték a szálak árát, mások azonban kéz alatt többet fizettek s megelőzték embereit, kik szálak nélkül maradtak.[1446] Az oláhok már nem is igen faragtak szálfákat s így ez a kereskedelem hanyatlani kezdett.[1447] Pedig, Pápai János számítása szerint, a máramarosi bányákban hónaponkint 21,000, évenkint tehát legalább 250,000 kősót lehetett termelni.[1448] Csak kevéssel azelőtt romlott el az egyik akna; s a fejedelem mindjárt elrendelte egy újnak megnyitását.[1449] Különben a máramarosi sóaknák termésének egyharmadát a nemesi társaság fizetésére rendelte.[1450] A sóvári (sárosvármegyei) só jövedelmét a prófontsütésre fordítsák; mert «a biztosok is megtanúlták nyalni a sót» s máskülönben is bérbe akarta adni a máramárosi aknát; tehát bajos lett volna egyedül arra támaszkodnia.[1451]

120. AZ ERDÉLYI BÁNYÁK TÉRKÉPE.
Marsiglitől (Danubius Pannonico-Illyricus.)[1452]

Az erdélyi sóból kevés haszna volt az országnak. Mikor 1703-4 telén a császáriak odahagyták Désaknát, a kuruczok ott csak 1500 kész kősót találtak; a többit a lakosok már széthordták.[1453] A fejedelem 1704 június 4-ikén sietett utasításokkal ellátni Kismarjay Albert dési kamarai ispánt, kétségkívűl abban a szellemben, mint a kolozsit. Fentartotta azt a rendeletet, a mit a sóbányák mívelésére nagyatyja, II. György még 1658 május 12-ikén kiadott.[1454] Ilyen utasítás mehetett 1706-ban Szigethy Mihály tordai sóispánhoz is;[1455] de ezeket épp olyan kevéssé ösmerjük, mint az ugyanakkor[1456] a sókereskedésről szóló tervezetét s az erdélyi sóházak, aknák és kincstári jószágok ügyében való nyomozások eredményét. 1708-ban Erdélyt különben is elvesztette. Csak hírből hallotta, hogy az ellenség a dési aknákat attól fogva parasztemberekkel míveltette és széltében engedte kihordani a sót, minek következtében a máramarosi aknák jövedelmei jócskán megfogyatkoztak. Kénytelen volt tehát eltiltani a kuruczokat a dési só vételétől.[1457] Ez az ország közjövedelmeinek megcsonkítása és a tisztességtelen verseny ellen való tiltakozást jelentette.

III.
A FÖLDMÍVELÉS.

BERCSÉNYINEK 1701 augusztus 4-ikén XIV. Lajoshoz intézett emlékirata szerint[1458] a történelem a mellett bizonyít, hogy a gondviselés Magyarországot gazdag terméssel szokta megáldani azokban az esztendőkben, mikor a magyarok szabadságért harczolnak. Ugyanakkor báró Palocsay György, Rákóczi későbbi tábornoka, hosszú versben írta le, hogyan gazdálkodik a magyar ember az egész esztendőben.[1459] Mint maga mondja, már ifjú korában megpróbálta, mire néha tudós emberek tanították s hű képet festett az akkori magyar mintagazdaságról, a mely lényegében ma sem változott. A törvénytudomány mellett a gazdaság volt az akkori magyar nemes legkedvesebb foglalkozása. A marhatartás némi fáradságon kívűl semmibe sem kerűlt, a föld bőven termett gabonát és mindenki a maga terméséből élt.[1460] Az ország ugyan termékeny volt, de nem mindenütt egyformán s így az élést a kuruczoknak néha messzeföldről kellett szállítniok. Még a szabadságharcz befejezése után is, 1720-ban, a tulajdonképpeni Magyarországban csak másfél millió pozsonyi mérőre becsűlték a bevetett területet, kaszásszám szerint 274.000-re a szénafüves réteket és kapás-szám szerint 314.000-re a szőlőket.[1461] Rákóczi maga dícséri a trencséni művelt dombokat, a nyitrai szőlőhegyeket, szántóföldeket, réteket, a jászsági, hevesi, pestvármegyei falvak gazdasági erejét, a mezőségi gabonát és füvet.[1462] De ösmerte a földmívelés óriási nehézségeit is a háborús időkben; hiszen a nép néha még ekére való vasat sem kapott![1463] Kuruczai tavaszszal szántani, vetni, nyáron aratni, betakarítani, őszszel nyomtatni, szüretelni, szántani, vetni akárhányszor hazaszéledtek s néha csak a tisztek maradtak a táborban.[1464] Számolnia kellett egy néphadsereg természetével. Diószegi tiszttartója néha még télen is négy szérűn nyomtattatta a búzát;[1465] s így történt ez a taraczközi, huszti, somlyai uradalmakban is.[1466]

Valami sokat az uradalmak sem termeltek; pl. a hadadiban 1702-ben 1017, 1703-ban 1150 kalangya volt asztagban; tavaszbúza pedig csak 74, rozs 70. A sertések éhen vesztek, mert nem volt makk.[1467] Megtörtént, hogy a kuruczok a várakba szorúlt labancz uraknak külön adtak engedelmet a szántásra, pl. Kende Zsigmond szatmári alispánnak Czégényben.[1468] I. Lipót király és Heister tábornok intették a népet, hogy térjen vissza házi tűzhelyeihez és békésen művelje földjét;[1469] azonban a fejedelem azt írta Bercsényinek, hogy a cs. tábornokok karóbahúzással fenyegették, a ki tavaszbúzát vetne,[1470] s Érsekujvár környékén a virágzó gabonát is lekaszáltatták.[1471] Máskor megint a dunántúli vármegyék panaszkodtak,[1472] hogy saját kuruczaik, tavaszra kelvén az idő, vetéseikre bocsátották lovaikat, azokat eltapodták, semmivé tették. Kaszálás után a kissé megszáradt szénát elhordták; mire az elkedvetlenedett szegénység a szénatakarítást abbahagyta. A tavaszi és egyéb gabonát a katonák már lábán megemésztik. A kepében levő árpát, rozst éjjel-nappal cséplik, abrakolják. 1707-ben sok ezer keresztet abrakoltak fel, azért a szegény emberek pénzen vettek maguknak kenyeret. A kölest a katona nem vette el abraknak, hanem a kenyérnek való gabonát etette lovával. Esterházy Antal tábornok megnyugtatta a vármegyéket, hogy a fejedelem mindezt halálos büntetés terhe alatt tiltja, és sokan már is elvették büntetésöket. De ki lakoltatta meg Nehm cs. tábornok katonáit, a kik Kőszeg és a Gyöngyös vize mellett az éretlen gabonát szintén lekaszálták![1473]

A fejedelem 1704-ben, egyebek közt, azért kötött fegyverszünetet, hogy az otthon munkálkodó szegénység folytathassa gazdaságát; de ebben a császáriak meggátolták.[1474] Ő maga két esztendő mulva szívesen fogadta Károly lotharingeni herczegnek azt a kívánságát, hogy a labanczokat háborítatlanúl engedje aratni.[1475] Mikor 1710-ben kiküldte Korponay Jánost a hűtlenek javainak elkobzására, figyelmeztette, hogy ezekben a javakban is műveltesse a szőlőket, a vetéseket annak idejében betakaríttassa s illendő számadást adjon gazdálkodásáról; mert a hanyagságából következő kárt megtéríteni köteles.[1476] Kevéssel utóbb[1477] Pest, Heves és Borsod vármegyékben megtiltotta, hogy katonái a már megkezdett aratás alkalmával a mezőn maradt szemes életet csépeljék, nyomtassák, a lakosok szőleiben kárt tegyenek s őket munkájokban akadályozzák; különben a nép bántatlanúl megfoghatja őket.[1478] A terményekben való adó behajtását megkövetelte, s nyugtatvány mellett szegénytől, gazdagtól beszedette; de a pénzbeli zsarolásokat még szorúltságában is tiltotta.[1479] Nem helyeselte, hogy Csajághy tábornok éppen augusztusban követelt munkásokat Szolnok vára építésére; mert ilyenkor van a szegénységnek legtöbb dolga, azért még az ott munkálkodókat is hazabocsátotta.[1480]

121. BAGOSSY LÁSZLÓ NÉVALÁÍRÁSA.[1481]

Békés időkben mit tehetett volna a földmívesekért olyan fejedelem, ki még a szabadságharcz legreménytelenebb napjaiban is így gondolkozott róluk! Igaz, hogy ösmerte nemzetét. Mikor nem tudta, ezredével hol van Szentpéteri Imre, egyenesen Szentpéterre írt neki, gondolván, «aratás alkalmatosságával» ott bizonyosan megtalálja.[1482] Tavasszal belenyugodott, hogy Deák Ferencz hadát szántás-vetés előtt nem lehet összeszedni;[1483] nyáron tűrnie kellett, hogy Bagossynak 30 hajdúja maradt, azzal is búzát nyomtat;[1484] s őszszel ő maga rendelte ki Megyeri és Gécsy ezredeiből a legényeket, hogy a hadak számára csépeljenek.[1485] Sohasem állott közelebb az ősi magyar hadviselés módjához, mint mikor így rendelkezett. Seregét ilyen engedékenység nélkül el sem tarthatta volna.

Egy-egy terméketlen esztendő úgyis súlyossá tette a helyzetét. Pl. 1707 őszén Sziléziából vásárolt abrakot, mivel otthon nem termett; de hogy ezt a fogyatkozást a sziléziai kereskedők meg ne tudják s az abrak és a gabona árát föl ne verjék, Bercsényi táborából küldetett élést a magáéba, mintha ott kelleténél több volna.[1486] Akkor maga is 28.000 forint ára gabonát adott el az országnak, egy esztendő mulva pedig ezer hordó hegyaljai bort – egyszerű nyugtatványra.[1487] A közgazdasági tanács útján el is tiltotta a terményeknek, főkép a gabonaéletnek halomra gyűjtését. A ki ezt a maga szükségletén felül tette, arra kötelezte, hogy a fölösleget a hadaknak vagy a szegényeknek megállapított áron adja el.[1488] A papok 5-6 esztendőről is meggyűjtötték az élelmet; s az 1709. szűkös esztendőben jobbadán hozzájok fordúltak, a kiknek pénzen kellett venniök a kenyeret.[1489] A hogy a fejedelem maga írta,[1490] az idő terméketlensége miatt neki sem termett több mint másnak. Zemplénben, Abaújban, Beregben, Ungban, Ugocsában 1709-ben általán módtalan terméketlenség uralkodott,[1491] de már pl. Borsodban, Nógrádban Isten áldását bővebben tapasztalták.[1492] Rákóczi szerint Isten bő áldást adott 1710-ben,[1493] de sok helyütt a sáska pusztított,[1494] máshol meg a pestis miatt kevés volt a munkáskéz.[1495] Pl. a Hegyalja vidékén a nyájak pásztor nélkül gázolták a vetéseket s a marhák Bercsényi garami és ungvári ménesével együtt a hegyeknek szaladtak. Sok tábla maradt aratatlan, mert az oroszt (ruthént) a hegyről a síkra tüzes vassal sem lehet leűzni mezei munkára.[1496]

Takarmányban néha akkora volt a szükség, hogy kuruczok és császáriak még a zöld gabonát is lekaszáltatták. A Duna-Tisza homokbuczkái közt széna csak a laposabb helyeken termett; annál dúsabb volt a fű meg a nád a Tisza-Körös közében s az erdélyi Mezőségen.[1497] A fejedelem már június 4-ikén meghagyta a székelyeknek, 6-ikán pedig a vármegyéknek, hogy ne vonakodjanak kaszálni, takarodni, mert a takarmány nemcsak a hazáért küzdő hadseregnek kell, hanem az ő házi szükségleteikre is.[1498] «Én bizony szénát nem teremthetek – fakadt ki egyszer; – lássa Orosz Pál, hogy élődhetik!»[1499] Mikor azonban híre járt, hogy az ellenség Szolnokról Pest felé jön, Pest körűl két mérföldre fölégetni rendelte a takarmányt.[1500] Bottyán viszont felakasztással fenyegetett minden községi bírót, a ki nem gyűjtött szénát a lovasság számára.[1501] Volt idő, mikor pl. a Mátrában se széna, se szalma nem termett;[1502] ilyen szűk világban a fejedelem meghagyta, hogy Esterházy Dániel és Andrássy Pál generálisok a szénát fontszámra adják ki.[1503] Ösmeretes, hogy a takarmány beszerzéséről, és kiosztásáról a hadi szabályzatokban, sőt személyesen is gondoskodott. A magánuradalmakban a gazdálkodás gondja a vitézek feleségeire maradt. «A gazdálkodáson – írta urának Károlyiné[1504] – a mint a dobogó szív engedi, rajta leszünk.»

A szőlőmívelés érdekében a fejedelem sokat tett, mert a bor eladásából szerezte meg a szabadságharcz költségeinek egy jelentős részét. «A nemes ország mostani szükségének fölsegélésére akarjuk – írta már a fölkelés elején[1505] – az egész hegyaljai fiskális szőlőket megszedetni és az ország közönséges hasznára fordítani.» Szőleinek és dézmás borainak főinspektorává már 1695 április 18-ikán kedves emberét, Kőrösy Györgyöt nevezte ki.[1506] Rajnavidéki tapasztalatait értékesítette abban a szabályzatban, a melyet, Rácz Mihály közreműködésével, a hegyaljai szőlőmívelésről 1700-ban márczius 5-ikén adott ki.[1507] Ennek 48 pontja a magyar gazdaságtörténelem legbecsesebb adalékai közé tartozik. Nem-igen tetszett a nagyobb szőlősgazdáknak, de, Babocsay Izsák nyilatkozata szerint, valóban alkalmas volt arra, hogy a hegyaljai szőlők vinczellérjeit és munkásait rendbehozza.[1508] Az öreg urat, a tarczali kincstári szőlők inspektorát, 1705 márczius 7-ikén, Szalay Pál lovaskapitány helyébe a kincstári szőlők inspektorának nevezte ki. Helyettesének Héczey Istvánt rendelte, ki már tíz esztendeje szolgált apósa, a tapasztalt Babocsay mellett.[1509] 1706-ban a fejedelem újabb rendszabályokat bocsátott ki a szőlőmívelésről,[1510] a miket érdekesen egészíthetnének ki Bottyánnak, a győriek számára 9 pontban adott szabályzatai.[1511] Ezeket ösmerjük, amazokat nem. Mennyi gyöngédség és okosság van a fejedelemnek abban a rendeletében,[1512] melynél fogva Károlyinak meghagyja, hogy a gyöngyösieknek első sorban a szőlők miatt tett panaszain segítsen. A labanczok szüretelését lehetőleg gátolta. Bosszankodott, mikor a pozsonyiak potomáron, 4500 forinton váltották meg a szüretet,[1513] vagy mikor a hajdúk meg nem gátolták a galgócziak szüretjét.[1514] Jó néven vette, hogy a budai hegyekben a kuruczok a szőlőmunkára kijárókat s katonai fedezetöket untalan támadták, míg 1707 július 20-ikán vereséget nem szenvedtek.[1515] A szüretet, behordást, szőlőmunkát tábornokai csak váltságdíj mellett engedték meg. Így a soproniaknak és budaiaknak,[1516] a győrieknek, esztergomiaknak stb.[1517] Mikor a győrieknek Fodor és Palásthy mégis 600 akónyi kárt okoztak, Bottyán benyujtotta lemondását.[1518] A Perényi-család magán az egri országgyűlésen panaszkodott Vas Sándor egri várparancsnok ellen, ki az egri szőlőket, réteket stb. pusztította.[1519] A kuruczok 1707-ben azért foglalták el a budai magaslatokat, hogy a szüretet megakadályozzák s a tulajdonosok nem bírták kifizetni a kivetett nagy váltságdíjat.[1520] Viszont 1704 őszén a császár egyrészt éppen azért nem adott fegyverszünetet, hogy a fölkelők békében ne szüretelhessenek s az eladott bor árából a hadjáratra pénzt ne szerezhessenek.[1521] Idejárúlt a birtok bizonytalansága. Pl. a kistoronai, újhelyi, bényei, sárospataki szőlőskertekből a fejedelem 1704 áprilisáig húszat foglalt le a kincstár javára 18.998 forint értékben[1522] s az így elkobzott javakkal többnyire tisztjeit jutalmazta.[1523]

A kincstári szőlők és a dézmaborok jövedelme a kincstárt illette. A kuruczok azonban nem igen engedték boraikba bemártani az akót s egyáltalán nem akartak dézmát adni; sőt a parasztság is a dézma elengedésében reménykedett.[1524] Mindazoknak, kik vele személyesen táboroztak, a fejedelem valóban kezdettől fogva elengedte a neki járó bordézmát; de kegyelmével sokan visszaéltek, mert hazájokat nem szolgálták. Végre is összeíratta az ilyen szőlőket, hogy elkobozza mindazoktól, kik nem katonáskodnak.[1525] Már 1707 október 8-ikán a gazdasági tanács elé terjesztette azt a tervet, a melyet a dézmás hegyaljai szőlők haszonbérbe-adására ő maga készített.[1526]

Bortermése fedezte a háború költségeinek egy részét. Mikor az országba jött, beérte egy kulacs borral, melylyel Majos János megkínálta.[1527] Háztartását akkor Antalóczi János látta el borral, de néhány hónap mulva[1528] már megadhatta tartozását és Sennyei Istvánt is megajándékozhatta 300 cseberrel,[1529] mert sok és jó bora termett. Így pl. az ecsedi uradalomban 1133˙6 köböl majorsági, 1395˙6 dézma, 291˙11 czenzuális és 597˙13 köböl lefoglalt bor, összesen tehát 3419˙3 köböl. Félt, hogy ott vesznek a hegyeken, mert a kamarákban nem fértek s a színekben álltak.[1530] Hordókat csak igen bajosan kaphatott.[1531] Maga a fejedelem és udvara néha oly «nyomorúlt» bort ittak, hogy majd elvesztek tőle. Pedig az utolsó magyarországi szüret is remek bort adott, mert reménységök felett sok aszúszőlő volt, sok helyütt a termésnek majdnem fele megaszott s így módjukban állt asszúszőlő-bort csinálni.[1532] Az utolsó szüretkor finom, de kevés bora termett a fejedelemnek. A tokaji Aranyos és Vitéz, a tarczali Szarvas, a tállyai Báthory, a zombori Nagykirály, Lajos, Virginás és más hegyaljai szőlők: a Hétszőlő, a Tatai, Szerémi, Barát, Borkút, Palota-meggy, Hasznos, Sas, Messzelátó stb. 1750 akót adott, a mihez más hegyvidékekről még 3302 ½ akó járúlt, pedig a császári hadak is sokat lefoglaltak.[1533] «Mikor idejök volt a korcsmáknak», Ecseden egymagában 6000, sőt annál több köböl bor is elkelt s búzáért minden parasztember vett magának.[1534] A Szilágyságban 2-3 polturán vesztegették a bort,[1535] Szatmárban legfeljebb 9 pénzt adtak egy ejtelért.[1536] A nagybányai bornak Máramarosszigeten csak úgy volt kelete, ha – nagyobb itczével mérték.[1537] Tehát Sziget is megkapta a czinkotai itczét. Ilyen bő termés volt 1707-ben is, minek következtében a bornak nem volt ára; mivel pedig a bor jövedelme a háború pénzforrásai közé tartozott, a fejedelem addig akarta árúltatni borát a korcsmákon, míg kitelik a dika-pénz s míg «a korcsmák folyása» kívánt forgalmat csinál a rézpénznek.[1538] Nagy termés idején hol a kuruczoknak, hol a labanczoknak ártott meg az újbor.[1539] Egyik kapitányát a fejedelem azért büntette meg, mert a táborba visszahajtott katonákat hordós és átalagos borokért ismét hazabocsátotta.[1540]

122. RÁKÓCZI TOKAJI PINCZÉI.

A tokaji hegy valóban többet ért az aranybányáknál. Termését a fejedelem a nemzeti háború czéljaira fordította, ideértve azt is, hogy a külföldi uralkodók és diplomaták jóindúlatát tokaji borokkal igyekezett még jobban megnyerni. Maga is szerette a színelt tállyait, melyből rendesen két nagy palaczkkal vitt egy-egy útjára.[1541] A Hegyalján ürmös és örvényes bort is csináltak számára.[1542] Nagyon bántotta, mikor értesűlt, hogy borai nem tetszettek az orosz uraknak. Hiszen az 1708-iak akárkinek a pinczéjében is megváltoztak s nem teremnek itt minden esztendőben olyan borok, mint ők képzelik.[1543] Most ő maga adott utasítást a czárnak küldött tokaji bora szállításáról és kezeléséről.[1544] Maga gondoskodott a porosz királynak szánt bor eladásáról is.[1545] Volt oka reá, mert 1709/10. telén borai hűtelen kezelés következtében megfagytak, megromlottak s a külföldön szégyent vallott velök.[1546] Hanem azután – az ő társaságában – «egy korty tokaji bor» ízlett is Péter czárnak,[1547] s Marlborough herczeg mindenkit megkért, hogy Magyarországból Londonba indított több hordó borát háborítatlanul és szabadon bocsássák át.[1548] Tapasztalta a fejedelem, hogy a külföldi diplomatáknak pénzre nincs szükségök, de «makacs kívánói a magyar bornak». Hágai követének, Klementnek ezt értésére is adta egy nő, kinek ura nagy befolyást gyakorol majdan a béketárgyalásokra. Négy antal (átalag) tokaji bornak tehát a fejedelem nagyobb hasznát veheti, mint néhány ezer tallérnak.[1549] A diplomatákat a tokaji bor jobban lelkesíti a szabadságnál és a vallásnál.[1550]

IV.
AZ ÁLLATTENYÉSZTÉS ÉS A VADÁSZAT.

SEMMIJÉBE sem kerűlt a népnek a marhatartás, legfeljebb egy kis fáradságába; adója egy részét tehát barmokban fizette le s velök a szomszédos osztrák tartományokban is cserekereskedést folytatott.[1551] A kuruczok hadi zsákmánynak tekintették az ostromlott várakba szorúlt labanczok marháit és azokat minden koczkáztatás és veszedelem nélkül elhajtották.[1552] 1704 májusában Buda alól egyszerre 2500-at tereltek a solti táborba.[1553] Sárvár alól Károlyi 1704 júliusában «gyönyörű ménest, gulyát, svájczer teheneket, különös fajtájú kecskéket, ménlovakat, szekeres lovakat» hajtatott hazafelé.[1554] Az így elhajtott jószágot a fejedelem többnyire megváltotta a kincstár számára s darabonkint 32 tallért is adott; de már 1706-ban «megunta a tőzsérséget».[1555] Nagy istentelenségnek tartotta, hogy az «ökör-kommisszáriusok» kedvök szerint szabják meg a marha árát s azt rézpénzben fizetik meg.[1556] 987 darabot, a melyet Szluha ilyen módon vett meg, Eger alá hajtatott, hogy ne tengődjenek a Tisza mellett ember és gondviselő nélkül.[1557] Nemzetünk legnagyobb terhe és pusztulása, szerinte, abból származott, hogy a marha és gabona bevásárlásával megbízottak maguk limitálták a marhát és «torkon verve vették el a szegénységtől».[1558] Hiszen ha pénz helyett marhát adhat, elpusztítják a szegény embert, a mint tapasztalta is Szatmárban, hol kereskedésre való ökröt válogatván, észrevette, hogy már szántani sem tudtak, mert eladták az ekehúzó ökröket. Széltében folyt az «istentelen cserebere». A legnagyobb baj, hogy mivel minden embernek van olyan marhája, azt a falu nem téríti meg annak, a ki adta s így sok szegény ember koldussá lett. A mikor kiszedik is a jószágot, rosszúl viselnek rá gondot, lesoványkodik s a kereskedő rá sem néz, vagy mód nélkül olcsón kívánja.[1559] Már 1708 végén Magyarországnak marhákban való adósságát erdélyi ökrökkel kellett kiegyenlíteni; ezeknek árában az adott 500 vég posztón kívűl az erdélyi hadaknak is akart juttatni valamit.[1560]

A fejedelem maga sok gulyát tartott s tisztjei nyugat felé élénk marhakereskedést folytattak.[1561] Ő maga gondoskodott,[1562] hogy az uradalmaiban levő szarvasmarhák és juhok számára málha-diribdarab sókat szállítsanak s később, bujdosása kezdetén, ő maga bérelt 7000 forintért legelőt a bujdosók marháinak tartására.[1563] Nagy kérdés volt, a szerencsi uradalmába küldött fejős és meddő tehenekből külön gulyát alkosson-e, vagy más gulyákba ossza szét?[1564] Más nagyobb uradalmakban is, pl. Sennyei István uradalmában, nagy gonddal osztották szét majorságokra az öreg meddő teheneket, ötöd-, negyed-, harmadfű tulkokat, öreg bikákat, tavalyi herélt borjúkat, öreg ökröket[1565] stb. A bitang marhákat, bivalyokat, lovakat a katonák, a szegénység nagy megrövidítésére, a falvakkal tartatták[1566] s kuruczok, labanczok egyaránt elhajtották a másik fél barmait. Pl. 1707-ben Rabutin sok ezret hajtatott el a dunántúliaktól,[1567] a következő esztendőben pedig Esterházy Antal Horvátországból Magyarországba terelt át sok ménest és gulyát.[1568] Marhatenyésztésre tehát senkinek sem lehetett valami nagy kedve.

123. ÖKÖRHAJTSÁR.
(Marsigli rajza. Szendrei után.)

A lótenyésztés általánosságát bizonyítja, hogy a szegény kurucz is a maga lován katonáskodott s azért, a hol lehetett, kímélte paripáját. Bánffy gubernátor Gyulai Ferencznek 1703-ban Delia nevű pej és Fáta nevű szürke paripáját csak mint atyafiának adta oda nyolczszáz forinton, mert különben ezerkétszáz forint volt az ára; de Bethlen János semmi áron sem adta oda a lovát.[1569] Selejtesebb lovat 4-6 márjáson, elromlott német katonalovat 6-7 forinton is lehetett venni.[1570] A katonaló napjában kétszer 3-3 marok abrakot kapott, sőt éjfélkor is egészen abrakolt. A katona két kezét összetéve taszította ki az abrakot a rostába úgy, hogy két lóra valót is adott a lovának. A kölest nem vette el abraknak, hanem inkább a kenyérnek való gabonát etette paripájával. 14 lóra egy pozsonyi csapott köböl jutott volna, de a katona mindig többet juttatott lovának.[1571] Háborúba csak tavaszi füvellés után ment vele. Rendesen hat hét kellett a füvellésre,[1572] mely a télben éhező szegény jószágot kellően följavította. «Bárcsak békével engedne füvelleni az ellenség – sóhajtott Rákóczi egy ízben,[1573] – mert magam sem hinném, ha nem látnám, mennyire megnyomorodott a katona lova s megtúrósodott a kila-hordásban.» Legbajosabbnak tartotta, hogy a fű előtt semmire sem mehetnek; mert «igen búsúlnak a hadak lovai s nézik a földet».[1574] De azután «akármennyit sírjanak, ríjjanak a katonák», hadba vitte lovaikat, mihelyt «megvelősödtek».[1575] Azonban akkor is nagy gondja volt rá, hogy hosszas menetekkel a ló meg ne romoljon s ilyképpen egy-egy ezred alkalmatlan ne legyen a szolgálatra.[1576]

A kuruczok nagyon szerették a fakó lovakat, vezéreik is jobbadán fakó lovon mentek a csatába, mert ezt a színt szerencsésnek tartották. A tisztek egy-egy jól begyakorolt paripáért 2-300 aranyat, a fakóért 5-800-at is adtak. A svéd hadaknak a fejedelem 33 lovat 917 rajnai forinton s egy karabélyos alá való lovat 18 forinton vásároltatott.[1577] Ottlyk Györgynek egy holdas lóért 50 aranyat s a Jászságban 7 lóért összesen 140 tallért adott.[1578] A csatában az ellenségtől elfogott lovakat rendesen elkótyavetyélték. Mikor Liechtenstein herczeg visszavásárolni akarta ilykép eladott lovait, a fejedelem azt felelte, hogy illetlen volna néhány kanczáért összegázoltatni az országot, mert olyan embereknél vannak, a kik pénzért nem adják, erővel pedig nem vehetik el tőlük.[1579] Nyert csaták után a vezérek a legszebb lóval rendesen a fejedelemnek «udvaroltak».[1580] Bezerédj azzal dícsért meg egy lovat, a melyet száz talléron váltott meg a seregtől, hogy «felséges urunknak is merné prezentálni: igaz angliai ló, – egy szóval nem egyéb a jónál».[1581]

A «német» lovakat szívesen tartották meg maguknak. Csinom Palkó nótája szerint «enyím a német kanczája, tiéd a lódingja»; de nem kellett nekik a horvátok «hosszú nyakú, kurta farkú görhes paripája». Nóta kél Bezerédjről, a ki «tánczoltatja a lovát» és «a kurucz jó paripán» követi. Dalolnak Nagy Bercsényi Miklósról: «Járjad, lovam, járjad Újvárnak mezejét, hogy megszégyenítsük ellenség erejét». A székely kurucz «Bukefál barnáján repűl, ha a koncz-osztásra kerűl. Bukefál lovát szorítja, kardját, fogát vicsorítja». Balogh Ádám «fakó lova, a Murza, Lajta vízét megúszsza … Bécs alját ha nyargalja, császár azt megsiratja». És hangzott a dal arról is, hogy «Esztergom várába Rákóczi felnyargal: Esztergom utczáin szikrát hány patkója». A lóra termett magyar vezére csak kitűnő lovas és alapos lóismerő lehetett.

A fejedelem ménesei a leghíresebbek közé tartoztak. Kétesztendős korában már volt egy kis ponnyja; de csak kilenczesztendős korában tanúlt rendszeresen lovagolni. Munkács első védelmekor már a katonák előtt is lóháton jelent meg. Neuhausi diák korában gróf Slavata Joachim gondoskodott róla, hogy rendesen lovagoljon. Visszakerűlve a hazába, a tizenhat esztendős ifjú nagy lovaglásokat tett gróf Batthyány Ádám uradalmaiban. Ez a gyakorlat rendkívűl gyönyörködtette Olaszországban is, hol Firenzében néhány olasz főúrral minden reggel kilovagolt. Egy háromnapos lovaglása, Firenzéből Sestrébe, még évtizedek mulva is borzalommal töltötte el. Külföldi útjait szívesebben tette meg lóháton, mint kocsin.[1582] Külön lovászai, fullajtárai, kocsisai voltak, a kik összesen 44 hátas lovát gondozták. Ezek közé tartozott egy kedves angol és fehér spanyol lova. A fejedelemné számára két angol paripát, egy fekete angol lovat stb. taníttatott be[1583] s nevette feleségét, a ki lovait meghízni engedte, mert ritkán használta.[1584]

Főlovászmestereinek nagy érdemei vannak a hazai lónemesítés körűl. 1692-től 1701 végéig báró Vissenacque de Scutriy Sándor János volt a főlovászmestere. Parancsnoksága alatt álltak az ifju fejedelem karabélyos testőrei, a kik a fejedelem hintaja mellett lovagoltak; továbbá a palotás hajdúk, dobosok, trombitások, puskások, puskatöltők, vadászok, lovászok, kocsisok, fullajtárok, kengyelfutók, peczérek és a szekérmester, kovács, nyerges. 1704 elején a fejedelem lovas gránátos ezredessé nevezte ki «kedves, igaz, régi, hű és tökéletes szolgáját», a ki őt minden hadjáratában elkísérte. Két kedves lova volt: az egyik pej, a másik gesztenyeszínű, magyarosan szeg. Három hátas paripát és hintajába hat kis lovat az ezred adott neki használatra. A derék ezredes 1707 november 23-ikán húnyt el.[1585] A szabadságharcz idejében Rákóczi valóságos főlovászmestere Giczey Zsigmond volt, a kit 1706-ban a tatárokhoz lovakat vásárolni küldött[1586] és csak külföldi bujdosása kezdetén bocsátotta el szolgálatából.[1587] Csebi Pogány Ádám, majd Jávorka Ádám már a bujdosás éveiben voltak főlovászmesterei.

A lovászmestereknek úton vagy hadjáratban mindig a fejedelem oldalán kellett lenniök és pedig ütközet idején három felkészűlt paripával. Szükség esetében saját paripájukat kellett a fejedelem alá adniok. A vezetéklovakat hűséges lovászokra bízták, kik közt megosztották a paripák, pajzán és szekereslovak gondviselését a szerint, ki mihez értett inkább. Éjjel-nappal, helyben vagy táborban néhány lovas mindig készen állt nyergelt paripákkal a fejedelem vagy a futárok szolgálatára. Lovai mellett a fejedelem jó kovácsokat tartott, a kik a lovak patkolásához, sőt gyógyításához is értettek.[1588]

124. RÁKÓCZINÉ FOGATA.[1589]

A fejedelem Konstantinápolyból, Moldvából, Krimből hozatta lovait s ezt a keleti fajt spanyollal keresztezte.[1590] Fajlovai után a török nagyvezir is vágyakozott.[1591] Daliás jelenség lehetett, mikor pompás török pejlovon vonúlt be a körömi felsíkra, az ónodi országgyűlésre,[1592] máskor meg Kassa alá.[1593] A mellett azonban igazi úrlovas volt, a kit senki sem múlt felül a sétalovaglásban. Lovaiban mint valódi műértő és szakember gyönyörködött. 1705 márczius 21-ikén Maklár alá hajtatta ménesét,[1594] hogy sétalovaglásai közt Egerből minél többet láthassa. 1709 július 5-ikén szerencsi ménesét szemlélte meg s másnap tizennégy vezetéklóval ment tovább Sárospatak felé.[1595] 9-ikén már Munkácson nézegette, Csebi Pogány Ádám milyen lovakat hozott neki Törökországból.[1596] Oskolás lovait nyáron a hűvösben minden reggel és este gyakorolták; ő maga is többször résztvett a művészi lovaglásban, vagy legalább az ablakból nézte a gyakorlatokat.[1597] Giczey Zsigmondnak néha valamennyi hátas és vezetékparipáját föl kellett vezetnie. Ilyenkor néha (pl. 1707 november 7-ikén) maga rendelte el, melyik aranyos szerszám mely nyeregre és melyik paripára való.[1598] A ménes megválasztása, szétosztása, ha csak lehetett, az ő jelenlétében történt.[1599] Barátainak ménesei iránt is érdeklődött. Pl. megtekintette Bercsényi lakárdi ménesét,[1600] Kassán pedig néhai Erdődynének Zboróról hozott lovait.[1601] Barátait szívesen megajándékozta 1-2 nemes fajlóval; pl. szerencsi méneséből Bercsényinek 2, Esterházy Antalnak egy szép török paripát ajándékozott.[1602] Hátas paripái közűl történeti nevezetességű lett a Pandur, mely a trencséni csatában nyakát szegte s majdnem végső veszedelemre juttatta a fejedelmet,[1603] ki utóbb különösen a Szarvast kedvelte.[1604]

Még ügye hanyatlása idején sem hanyagolta el méneseit. A Kúnságból két jó katonát rendelt ménespásztora mellé, kiknek fizetéséről s ellátásáról a ménesgazdának kellett gondoskodnia.[1605] S mikor már Lengyelországba vetette ki a sors, ménesének a kapcsikonti mezőn ő maga jelölte ki a helyet. Utasította Vayt, hogy annyit fedeztessen, a mennyit a ménes mostani állapotához képest lehetőnek tart s vétesse számba, mennyi anyaló hiányzik. Mezőt, ha lehet, annyit foglaltasson, hogy még a künmaradt udvari emberek lovai is eltengődhessenek a ménessel.[1606]

125. A MUNKÁCSI FEJEDELMI ISTÁLLÓK ÉS KOCSISZINEK CSOPORTJÁBÓL.[1607]

Az állattenyésztés többi ága nem érdekelte annyira, de ezeket sem hanyagolta el. Ősi módon folytatta a sertéstenyésztést s oly nagy arányokban, hogy pl. Huszt várából egyszerre ezer oldalszalonnát szállíttathatott Munkács várába.[1608] A méhtartásra a Rákócziak mindenkor gondot fordítottak. 1708-ban ezer tallért vett be a mézből, mikor a méz csebrét 18 máriáson lehetett eladni.[1609] A halászatot pártolta, már csak azért is, mert minden hétfőn és pénteken bőjtölt. Sárospatakon a Bodrog partján maga is szívesen halászott.[1610] Gyanakodott, hogy a parasztok azért nem akarnak hídhoz való kasokat csinálni, mert halásztanyájokat féltik; hiszen a hol a kasokat lehányják, ott halászni többé nem lehet.[1611]

A vadászatot nem csupán úri kedvtelésből űzte. Vadászni alkalmasint gróf Slavata Joachim tanította a csehországi Neuhausban. Négy esztendő mulva, 1692-ben gróf Batthyány Ádám rohonczi, németújvári, körmendi birtokain már elösmert vadásznak tartották.[1612] Mint fiatal férj, Balsánál feleségével együtt napokon át sátrak alatt tanyázott, hogy kedvökre vadászhassanak[1613] s Bercsényivel azontúl is többnyire vadászatközben beszélgetett a haza bajairól.[1614] Szerencsi vadászata elfogatása következtében maradt el.[1615] Lengyelországi bujdosásában vadászgatva szórakozott s akkor is vadászatból tért haza, mikor a magyar elégületlenek küldötteit fogadta.[1616] Már a nemzet vezére volt, mikor Ujhelyi István prédikátor kérve-kérte, tartózkodjék az életébe kerűlhető vadászatoktól.[1617] A felsővadászi templom egyik misemondó ruhája, hagyomány szerint, a Rákóczitól elejtett őz bőréből készűlt.[1618] Fővadász-mestere, Toldalaghy Mihály, sokat írhatott volna vadász-szenvedelméről, de naplójának csak nagyon kései töredékei maradtak reánk.[1619] A fejedelem maga is dícsérte a Tisza-Körös közét, mely bővelkedett mindenféle vadban, különösen gimben és vaddisznóban.[1620] Tréfálkozott, hogy a kormányon is úgy jár, mint ennekelőtte vadászó idején tapasztalta vadászata szerencséjét a sok különféle nyomhajtó kopó közt.[1621]

Vadászkutyáival sokat törődött. Megajándékozta azt a «jágert» és «jágermestert», a ki öt tarka kopót (chien courant, a hogy akkor írták, sinkuránt) hozott neki.[1622] Négy forintot adott egy kopóhozó parasztnak ugyanakkor, mikor a vizslák gyógyításáért 2 forintot fizetett.[1623] Öt vizslája és 17 kopója volt már vagyona 1701. évi lefoglalásakor.[1624] Országos gondjai közt még arra is talált időt, hogy Szerencsre küldött kutyái számára árpa- vagy zablisztről ő maga gondoskodjék.[1625] A mikor kedves vizslája, Róland, elpusztult, «ő felsége úgy szánta, hogy meg nem mondhatni».[1626] Egyedül vagy társaságban szívesen vadászott foglyokra, nyulakra, őzekre, szarvasokra,[1627] egyfolytában néha tizenkét óra hosszat is.[1628] Ottlyk Pál írja,[1629] hogy mióta Szerencsre jöttek, a sok foglyázás és kacsázás közben a fejedelem öt pár csizmát szaggatott el. De mikor néha úgy elfogyott a nyúl, hogy három óra hosszat is kellett keresnie![1630] Egyszer pacsirtázott,[1631] máskor[1632] medvére vadászott. Kerecsenmadarakat nem küldhetett Haszán szaloniki basának, mert Magyarországban mostan nem kaphatott; de remélte, hogy ha az Isten beviszi Erdélybe, sólymokkal és rárókkal kedveskedhetik neki.[1633] Huszti jobbágyait róka- és nyestbőrök szállítására kötelezte.[1634] A hadsereg ruházatánál tömérdek elejtett vad bőrét használták föl kucsmának, prémnek, kaczagánynak, bélésnek stb.

126. VADASKERTI VADÁSZAT.[1635]

«Meglátszik, hogy nem vadászó ember kelméd s a mezőket nem járja, – írta egyszer Esterházy Antalnak[1636] – a midőn a fű nem létéről panaszkodik; mert ha az egész tábor lovainak egyféle való járásáról, de különb-különb strázsáltatásukról rendelést tesz: magam sem kívánnám, hogy annyi ideig azon táborban hevernénk, míg a füveket megétetjük.» Nem heverés, hanem nyugodalom kedvéért vadászott;[1637] s nem is a vadászat, hanem a dolgok megfontolása kívánta, hogy «a reggeli nyugodalom és úgymondván, a vánkos tanácsával éljen».[1638] Mert bizonyára «ő sem töltötte csak vadászattal az időt».[1639] «Mi az ember, uram, hogy úgy felmagasztalod? – fohászkodott vadászat közben[1640] – Mindeneket lábai elé vetettél s a mezőnek minden állatát alája rendelted. Engedd, hogy neked én is úgy alárendeljem itéletemet, a mint látom, hogy azokat jóságos intézkedéseddel te vetetted én alám. Hogyan köszönjem meg neked, uram hogy a vadászok tőrétől lelkemet kiszabadítottad? A mikor azonban én vadászok, ellenségeim reám is vadásznak. Tördd össze tőreiket, hogy hálójukba ne kerítsék lábaimat s ne hozzájok közeledjem, mikor feléd kell ügyekeznem. Munkára születtem, munkában telik gyönyörüségem; oh Szentlélek, töltsd el szívemet ezzel az édes érzettel! Mert akármit teszek ebben a világban, te-nélküled munka az és bánat.»

V.
RÁKÓCZI ÉS A KINCSTÁR URADALMAI.

SZENT László, Hunyadi János, II. Rákóczi Ferencz roppant uradalmaik jövedelmeit önzetlenűl fordították egy-egy nemzeti küzdelem költségeire. Rákóczinak egy millió háromszázezer holdja volt s ingóságait önmaga három millió forintra becsűlte.[1641] Bercsényinek Ungvár, Hódmezővásárhely, Brunócz, Temetvény stb. körűl voltak óriási birtokai. Utánuk Forgách Simon volt a leggazdagabb földesúr. De valamennyi latifundium a nemzet rendelkezésére állott, a nemzet erőforrásai közé tartozott. Mély értelme van annak, hogy Rákóczi még hivatalos czímében is munkácsi herczegnek, Sárospatak, Tokaj, Regécz, Ecsed, Somlyó, Lednicze, Szerencs, Ónod örökös urának nevezte magát. Ez a kilencz uradalom csak egy része volt családi vagyonának, de fő tényezője a fölkelés gyors elterjedésének és meggyökerezésének. Munkácsot s általában véve örökös uradalmait a szabadságharcz vége felé olyan külön területnek tekintette, a melyet a czár Magyarország és a szövetséges hatalmak ügyeibe való avatkozás nélkül szállhatna meg, négy más vármegyével együtt.[1642] Mint Szent László a bihari herczegségből, Csák Máté a Mátyusföldről: saját uradalmára támaszkodva akart daczolni a királyi hatalommal; de nem az az oligarchai gőg vezette mint Csákot, hanem az a hazaszeretet, mint Szent Lászlót, kinek sisakját az ő kincstárában őrízték. [1643]

Rákóczi uradalmainak fő tömege a (Greenwichtől számított) keleti hosszúságnak 21-23. és az északi szélességnek 47-49. fokai közt terjedt el. Ebbe a keretbe tartoznak öröklött uradalmai, melyekre pénz- és katonai ügyekben a fölkelés egész ideje alatt első sorban támaszkodott. Rákóczinak azonban nem hét, hanem 27 vármegyében[1644] voltak családi birtokai és pedig – alapúl a községek mai határát véve – a következő terjedelemben:

a) Magyarországban:
Abaújban | 13 falu | 41.632 k. hold
Árvában | 1 falu | 4.510 k. hold
Barsban | 2 falu | 4.575 k. hold
Beregben | 194 falu | 418.848 k. hold
Biharban | 5 falu | 48.491 k. hold
Borsodban | 3 falu | 14.261 k. hold
Gömörben | 5 falu | 21.835 k. hold
Hevesben | 8 falu | 49.816 k. hold
Jásznagykunszolnokban | 1 falu | 71.281 k. hold
Liptóban | 2 falu | 23.785 k. hold
Sárosban | 6 falu | 14.929 k. hold
Szabolcsban | 32 falu | 169.288 k. hold
Szatmárban | 23 falu | 109.550 k. hold
Szepesben | 1 falu | 9.618 k. hold
Szilágyban | 50 falu | 130.085 k. hold
Trencsénben | 19 falu | 18.159 k. hold
Ungban | 7 falu | 10.083 k. hold
Zemplénben | 24 falu | 137.729 k. hold
18 vármegyében | 396 falu | 1,288.675 k. hold
b) Erdélyországban:
Alsófehérben | 12 falu | 27.250 k. hold
Fogarasban | 1 falu | 3.950 k. hold
Hunyadban | 4 falu | 6.329 k. hold
Kisküküllőben | 6 falu | 12.400 k. hold
Kolozsban | 8 falu | 22.532 k. hold
Marostordában | 13 falu | 17.900 k. hold
Nagyküküllőben | 2 falu | 8.552 k. hold
Szolnokdobokában | 3 falu | 7.335 k. hold
Udvarhelyben | 1 falu | 3.093 k. hold
9 vármegyében | 50 falu | 109.341 k. hold
A két országban | 446 falu | 1,398.785 k. hold[1645]
c) Lengyelországban:
Jaraszló fele | 1.309 k. hold |
Wysocko | 1.891 hold[1646] |
Összesen | 3.200 k. hold |

127. GYALÚ VÁRA ÉS KÖRNYÉKE.[1647]

Rákóczi magyarországi uradalmainak nagyságát csak akkor értjük meg igazán, ha tudjuk, hogy ma az összes kisbirtokok száma csak 600,000 katasztrális holddal nagyobb az ő jószágainál. Ezzel szemben hazánkban ma is 16 millió k. hold esik a latifundiumokra, 6 millió a középbirtokra s így Rákóczi földjeinek terjedelmén nincs miért megütődni.

Főbb örökös uradalmai Magyarországban: a ledniczei Trencsénben; a jolsvai Gömörben; az ónodi Borsodban; a sárosi és a regéczi Sárosban; a makoviczai, sárospataki és tokaji Zemplénben; a munkácsi és a beleékelt szentmiklósi Beregben; az ecsedi Szatmárban, Szabolcsban és Beregben; a diószegi és a sólyomkői Biharban; a tasnádi, somlyói és krasznai Szilágyban. Erdélyben levő apai örökségének visszaadását nénjével már 1694 július 20-ikán szorgalmazta a tordai országgyűlésen, s a szilágysági és a bihari javakon kívűl a fogarasi, gyalúi, görgényi, radnóti, balázsfalvi és daróczi uradalmakat kérte visszaadni. A rendek július 20-ikán mély tisztelettel üdvözölték őt, hogy magyarországi javai a gyámság alól felszabadúltak, de, a hazai törvényekre hivatkozva, kijelentették, hogy erdélyi uradalmait nem vehetik vissza a mostani tulajdonosoktól. A fejedelem megbízottai, Badinyi János és Brezinay János, ez ellen az ország színe előtt tiltakoztak, mivel azokat a javakat törvénytelenűl s minden jog nélkül foglalták le a Rákócziaktól. Ezt a rendek július 23-ikán tudtúl vették, de a mint az 1694: IX. t.-cz.-ben is kimondták, «nincsen a nemes ország authoritásában, hogy a méltóságos Rákóczi-ház praetensiója szerint a projectumban specifikált és beadott jószágokat restituálhassa».[1648] Egyébiránt erdélyi javai összevéve sem voltak nagyobbak az egyetlenegy munkácsi uradalom harmadrészénél. A mikor tíz esztendő mulva Gyulafehérvárott fejedelemnek választották, a rendek kikötötték, hogy a kincs tárra szálló javakat ne tartsa meg magának.[1649] Nagyon jellemző, hogy magánvagyona visszaadásáról akkor sem szóltak, mikor Bercsényit visszafogadták erdélyi hazafiúnak;[1650] talán azért, mert ezt választott fejedelmöknél immár magától értetődőnek tartották. De bizonyos, hogy Rákóczi nem háborgatta öröklött javainak azon idő szerint való birtokosait. Valóban, nem hivalkodás az a később tett vallomása, hogy fejedelemsége korában a gazdagságot megvette;[1651] azt csakugyan nem a maga, hanem a haza érdekében tartotta kívánatosnak.

128. PUDPOLOCZ, RÁKÓCZI FALUJA. (AZ A HÁZ, A HOL 1703-BAN ÉJSZAKÁZOTT.)[1652]

Mialatt végrendeletében az öreg Kapy Gábor arra intette Rákóczit, hogy pótolja a javaiktól megfosztott hazafiakat; a hazafiakat pedig arra, hogy kárpótolják Rákóczit sok elvesztett jószágáért:[1653] annál mohóbban sürgették javai elvételét azok a királypártiak, kik az elkobzott jószágokban részesülni reméltek.[1654] Pedig gyaníthatták, hogy a hatalmas uradalmak nagy részét nem a királyi táborban is gyanús magyarok fogják kapni.

Rákóczinak az egymással összefüggő Bereg, Zemplén, Szabolcs, Szatmár és Szilágy területén minden megyében legalább százezer, összesen majdnem egy millió holdja volt. De nem törekedett jobban ezeknek a vármegyéknek biztosítására, mint azoknál, a hol magánvagyona kevesebb volt, vagy a hol egyáltalán nem is tartozott a földesurak közé.

129. RÁKÓCZI FÜZÉRI VÁRÁNAK ROMJAI.

Huszonegy esztendős korában arra gondolt, hogy magyarországi uradalmait egy németországi vagy ausztriai egyenlő értékű uradalomért cserélje el; de a bécsi udvar maga figyelmeztette, hogy ekkora uradalma nincs s Magyarországban különben is hasznosabban szolgálhat mint máshol.[1655] Később, a fölkelés második esztendejében, Stepney szintén észrevette, hogy békekötés esetében legbajosabb volna Rákóczit kárpótolni és számára más országban megfelelő birtokot kihasítani.[1656] Hétezernyolczszáztíz km2, vagyis majdnem 136 □ mfd ura, keserűen mosolyoghatott, mikor a császár a 220 km2 Leuchtenberg, vagy a még kisebb Burgau uradalmát kínálta neki cserébe.[1657] Mosolyát az udvarban megérthették, mikor – már a fölkelés végén – elképedve beszélték, hogy a czár Ukrajnában egy 144.000 km2 (2500 □ mfd) nagyságú, tehát az akkori egész Ausztriával fölérő területet adott neki.[1658] Rákóczi Antaeusnak érezte magát, kinek a szülőföld ad erőt; s Archimedes módjára nem akart helyet keresni a Földön kívűl, hogy azt sarkaiból kizökkentse. Nem a latifundiumhoz ragaszkodott, hanem a hazához. Vagyonát már idáig is kétszer kobozták el: 1688-ban és 1701-ben. Erre XIV. Lajos franczia király azt jegyezte meg,[1659] hogy ha Rákóczi és Bercsényi rávehetik a svéd királyt Szász- és Csehországok megtámadására, Rákóczi könnyen találhatna kárpótlást Magyarországban elkobzott birtokaiért. Lengyelországban 1706-ban csakugyan megvette neki a jaraszlói (jaroslaui) uradalom felét.[1660] Öt esztendő mulva, a mikor már harmadszor lett hontalan, a fejedelem egy keserű pillanatban arra gondolt, hogy a czár közbenjárásával ugyan visszanyerhetné magyarországi jószágát, de akkor is jobb volna azt pl. Mencsikoff herczegnek eladni s árán Lengyelországban venni örökbirtokot. Mert szabad nép közt jobb középszerűnek lenni, mint szolgaság alatt elsőnek.[1661] Szebb és igazabb mondás ez a Caesarénál, mely szerint jobb elsőnek lenni egy faluban, mint másodiknak Rómában. A bécsi udvarnak, mely egyidőben a legnagyobb csehországi uradalom, Poděbrady odaigérésével akarta sarkalni a béke megkötésére, azt felelte, hogy odaadja legszebb uradalmát is annak, a ki tartós, szilárd, őszinte békét szerez hazájának.[1662] A ki így gondolkozik a latifundiumról, azt köz- és nem magánvagyonnak tekinti.

130. JARASZLÓNAK ÉS KÖRNYÉKÉNEK TÉRKÉPE.

Rákóczi Ferencz uradalmai.[1663]

Holdanként manap csak tíz korona tiszta hasznot számítva, Rákóczi évi jövedelmét Magyarországban 12, Erdélyben 1 milliónál többre kellene becsűlnünk. Azonban gyermekkorában a gyámság, ifjúkorában a bujdosás ideje alatt uradalmait gondatlanúl kezelték, beruházásokkal nem törődtek,[1664] jövedelmét a kincstárba szállították vagy elharácsolták s a birtok értékét alászállították. A hadjárat idején a háború gyakran folyt Rákóczi uradalmaiban, az udvari hadak többnyire ott táboroztak; más uradalmak pedig, pl. Trencsénben és Erdélyben, jobbadán az ellenség kezére kerűltek. Az erdélyi javak inkább csak igény, mint valóságos birtok gyanánt szerepeltek s így is csupán rövid ideig, csak 1705-1708 közt. Thököly Imre javait 1705 szeptember 3-ikán, Rákóczi Erzsébetét 1707 végén örökölte ugyan, de fejlesztésökre, sőt békés művelődésökre is alig gondolhatott. Idejárúlt, hogy nénjének a fölkelés kitörése előtt még a fiúágat megillető javak egy részét is átengedte. A mellett uradalmainak egy része zálogba volt vetve; pl. az ecsedi (a melyhez 44 falu, puszta és részbirtok tartozott és a melyet a kincstár 193118 forint 25 krajczárért tett eladóvá) 53.000 forintért gróf Bánffy Györgynek, a majtényi 8000 forintért és 2000 körmöczi aranyért báró Károlyi Sándornak,[1665] az érdiószegit pedig (1699-ben) Gronsfeld cs. tábornok bérelte. A regalékat jobbadán a «kisemberek» tartották bérben.[1666] Nem hanyagolta el gazdasága ügyeit, de beruházásokat alig tehetett, mivel a tiszta jövedelmet, a termést, sőt a földjére fölvett kölcsönt is legnagyobb részben az állam pillanatnyi szükségleteinek a fedezésére fordította. Maga írja,[1667] hogy volna vagy hatvanezer forintja jószága jövedelméből, a mit előlegezne az államnak. Adó és államadósság nélkül különben nem folytathatta volna a küzdelmet; s a dikák alól saját földjét sem vonta ki. A nagybirtokosok az állam természetes hitelezői voltak; de a háború sikerétől függött, az állam beválthatja-e a nekik adott nyugtatványokat, az ilyképpen csinált államadósságot törlesztheti-e? «Ha az ország adósságait fizetni kezdjük» – mondta,[1668] – akkor neki panaszkodnia kellene, hogy Károlyit a közgazdasági tanács hamarább elégítette ki; pedig 1707-ben ő is 28,000 forint ára gabonát,[1669] s 1708-ban 1000 hordó hegyaljai bort adott nyugtatványra. Hallotta ugyan, hogy ő többel tartozik az országnak mint más; de saját személyére ő sem kíván több szabadságot nyerni másnál; miért kell tehát többet költenie mellette? Egyedül azért, mert többet adott az Isten és többet nyerhet az erdélyi fejedelemség által? Lehet. A mit adott, ennélfogva nem sajnálta; s nem sajnálja. Hiszen az erdélyi menekűltek egy részének is saját makoviczai és scsavniki uradalmaiban adott szállást és minden ellátást.[1670] De mikor Nyuzó Mihály ezereskapitány Nyíradonyt kérte tőle, mást nem felelhetett annál, hogy az saját jószága lévén, örököseinek kárával nem idegenítheti el.[1671]

131. GR. BÁNFFY GYÖRGY NÉVALÁÍRÁSA.[1672]

132. A SÁROSPATAKI RÁKÓCZI-HÁZ.

Uradalmainak nemcsak önmagukat kellett fentartaniok, s nemcsak a fejedelem magánjövedelmét biztosítniok, hanem közczélokra is nagyon jelentékeny összeget szolgáltatniok. A fejedelem azért egységesen és a legszigorúbb gazdasági elvek szerint igyekezett azokat szervezni. Szakított tehát a jószágigazgatóság személyes rendszerével. Igaz, hogy ebben a rendszerben is voltak derék munkatársai; mint régebben Klobusiczky Ferencz és Badinyi János, újabban pedig Körössy György s Erdélyben Pápay János, kiknek hűségében és tudásában teljesen megbízhatott. Azonban Klobusiczky után Jantó János esete megmutatta, hogy veszedelmes dolog egy kis királysággal fölérő uradalom igazgatását egyetlenegy emberre bízni.[1673] A fejedelem 1707-ben, a tapasztalatokon okúlva, udvari gazdasági tanácsot szervezett, a melynek elnöke önmaga, alelnöke pedig Ottlyk György főudvarmester lett. A négy tanácsosi állást négy uradalmi prefektussal töltötte be. Főügyésznek Okolicsányi Mihályt, számvevőségi igazgatónak Bulyovszky Dánielt, titkárnak Beniczky Gáspárt nevezte ki. Évenkint négy gyűlést tartott velök, többnyire Patakon vagy Munkácson. «Mint minden okos embernek», nagyon tetszett neki az igazgatás új módja.[1674] Beniczky följegyzései szerint sokat foglalkozott gazdasága ügyeivel. Tisztjeit a köznemesség sorából választotta. Szentiványi Mihály, Krucsay Márton prefektusok, Semsey Péter sárosi,[1675] Szádeczky Miklós ledniczei,[1676] Raszlaviczi István makoviczai,[1677] Gáli Márton,[1678] majd Kálnási János munkácsi,[1679] Hagara György pataki,[1680] Csetneki János jolsvai,[1681] s más tiszttartók nem voltak a szó szoros értelmében magántisztviselők, mert hűségök és tudásuk következtében igazán a közügynek tettek szolgálatot. A fejedelem saját uradalmaiban is a kincstári uradalmak rendtartását követelte meg. Ebben a tekintetben némileg a máramarosi kincstári jószágigazgató (Kálmánczai József) részére kiadott utasításai tájékoztatnak bennünket.[1682] Törvényes büntetéssel fenyegetett minden gazdatisztet, a ki számadását nem adja be.[1683] Minden számadást két példányban kellett beadni: egyiket a számvevőséghez, a másikat az udvari kanczelláriához; és megkövetelte, hogy három hónap alatt az egész jövedelmet beszolgáltassák a pénztárba.[1684] Szigorúan megintette a hátralékos tiszteket.[1685] Eötvös Miklós kincstári jószágigazgatónak meghagyta,[1686] hogy a hivatalukban rest tiszteket büntesse, az alkalmatlanok helyett másokat fogadjon.[1687] Hasonlót már földesurasága kezdetén, 17 éves korában elrendelt,[1688] s most a gazdasági tanács megalakúlása után prefektusai jelentéseihez képpest valamennyi uradalmában megváltoztatta gazdatisztjeit.[1689] Képzelhetni tehát, milyen szigorú volt magukban a kincstári uradalmakban.

133. EÖTVÖS MIKLÓS NÉVALÁÍRÁSA.[1690]

A kincstári uradalmakat magánuradalmaitól sokkal jobban elválasztotta, mint nagyapja és dédapja, I. és II. György. Erre megválasztásakor az erdélyiek határozottan kérték is. Fölöslegesen tették. A fejedelemnek sohasem volt szándéka, hogy hazájának akármely szerencséjében is fáradsága jutalmát vagy költségét vérétől s nemzetétől kívánja, vagy új uradalmak és jószágok megnyerésében fáradozzék. Lelkiismeretét jobban megnyugtatta, hogy inkább hazafiúságának elégtétele legyen jutalma, mint új szerzéseinek a híre.[1691] Mikor 1706-ban a hűtelen erdélyi nemesek birtokait elkobozta, ezt – saját nyilatkozata szerint[1692] – nem oly véggel tette, hogy meg akarván azoktól fosztani az ország lakosait, velök fiskusát kívánta volna terjeszteni és bővíteni; hanem elsőben is fejedelmi jogát igyekezett ebben is fentartani. Különben is megengedte, hogy a károsodott nemesek birtokaik visszaadása iránt fejedelmi kegyelméhez folyamodjanak. Egyáltalán nem könnyen osztogatta a megürűlt jószágokat, pedig «sok volt előtte a kérő és az illetlen informáczió». Rákóczi nem azért kötött fegyvert s nem arra esküdött meg, hogy elvegye a másét (azokon kívűl, a kik a szövetséghez nem csatlakoztak) és azokat másoknak oszsza ki; hanem azt fogadta, hogy mindenkit megtart szabadságában és jószágában, a ki ügyünkhöz esküdött. Rossz is volna azt mondani, hogy a mely jószágot a szegény legény vérével szerez, az az övé legyen; mert így szépen behoznák a neo-acquistumot, a melytől annyira irtóznak. Minden kérelmet tehát nem teljesíthet; de helytelen vád, hogy nem adja meg, a mit adhat. Szeme előtt van ítélője, az Isten, a ki előtt számot kell adnia s a kinek inkább akar tetszeni, mint az embereknek. Ha minden jószág azé lenne, a ki vérét ontotta érte: Nagykároly is másé lenne, az erdélyi fejedelemség is; mert ezeket sok szegény legény vásárolta a vérével.[1693]

134. NYUZÓ MIHÁLY CZIMERE.[1694]

A fejedelem, a hol tehette, már a hadjárat kezdetén lefoglalta a kincstári javakat az állam részére,[1695] de azokból 1705 szeptember 30-ikán a szécsényi országgyűlésen visszaadatta az eperjesi vértörvényszék áldozataitól s a Thököly Imrétől elvett jószágokat.[1696] Az 1705: XVIII. t.-cz. felhatalmazta, hogy a kincstári javakat eladományozza, vagy a haza szükségeire megtartsa. Már azelőtt is élt az adományozás jogával, pl. Pekri Lőrinczczel,[1697] Orosz Pállal,[1698] Bottyán Jánossal,[1699] Balogh Jánossal szemben.[1700] Azután nyert adományt Jánoky Zsigmond,[1701] Páska Gábor atyja,[1702] Vay Ádám,[1703] Sámboki Nagy István,[1704] Andrássy István,[1705] Béri Balog Ádám,[1706] Rétey Ferencz,[1707] Kolozsváry Dávid,[1708] Telekesi Török István,[1709] Vécsey Sándor,[1710] Borvinszky Gál,[1711] Nyuzó Mihály,[1712] Szilágyi András,[1713] Illésházy Imre,[1714] Máriássy Ádám,[1715] Illosvay Bálint,[1716] Bulyovszky Dániel.[1717] Esterházy Antal, kinek 2-3 dunántuli kincstári uradalmat igért,[1718] sokadmagával tapasztalhatta, hogy «nem volt könnyebb tőle kérni, mint adni és osztogatni a fiskális jószágokat és jövedelmeket, míg módja vala benne». A tiszántúliak ugyan nem kaptak uradalmakat, de csak azért, mert ott nincsenek elajándékozható uradalmak. «Abból, a mi elajándékozható volt – kérdezte Károlyitól[1719] – mi maradott még hátra?» Hiszen szűkös helyzetének így is az az egyik oka, hogy érdeme jutalmát mindenki időnek előtte kívánta, hazáját bérért, fizetésért, jószágért szolgálta. A kötelességet érdemnek nevezvén, a véghetetlen kívánságoktól meg nem szűntek.[1720] Mondogatták, azért fogtak fegyvert, hogy torkonverve elvett jogaikat világosan megnyerhessék; de a birtok visszaadását akárhányszor mégis kevés szolgálat nagy mértékű megjutalmazásának állították. Nem keresték, a fejedelem igaz igényt vagy kegyelmet teljesített-e, hanem gáncsolták eljárását.[1721]

Volt idő, mikor a fejedelem pénze annyira megfogyatkozott, hogy az érdemet inkább jószággal jutalmazta.[1722] De ha kikelt is a kapzsiság ellen, vasraverette Faindl eperjesi volt kamaratisztet, a ki a haza ügyében elesettekről jegyzéket kezdett nevezni, hogy birtokaikat majdan labanczoknak szerezze meg.[1723] Óvakodott a balítéletektől, hogy a mostani szűk időkben másoknak ajándékozza az ország jövedelmét; lebeszélte tehát Bercsényit arról a tervéről, hogy a gróf Homonnai Drugeth Zsigmondné halálával a kincstárra szállt Homonnát megvegye vagy kibérelje; mert ha tízszer annyit ad is, mint más, Rákóczit kivéve senki sem hiszi el, hogy nem ingyen jutott hozzá.[1724] Jószágaik elkobzásával fenyegette a fölkelni vonakodó nemeseket,[1725] de ezt a jogát még a hűtlenekkel szemben is ritkán gyakorolta. Atyafinak ugyan nem szívesen adta az atyafi részét,[1726] de az elkobzott birtokot mégis lehetőleg a családban hagyta. Pl. a hűtlen Palocsay Mihály javait Palocsay György,[1727] Andrássy Istvánét Andrássy Pál és György kapta.[1728]

135. A SZÉCSÉNYI VÁRKASTÉLY.

A szécsényi országgyűlés már 1705 szeptember 30-ikán fölállította a közgazdasági tanácsot (consilium oeconomicum), mely 1706 újesztendő napján[1729] kiterjesztett hatáskörrel lépett a szepesi kir. kamara helyébe. Elnöke Klobusiczky Ferencz. Tagjai:[1730] Radvánszky János kincstartó, Krucsay Miklós és Spáczay Gábor kanonokok, Szentpétery Imre, Fodor László, Szepesy Pál, Pápay János, Prileszky Pál, Izdenczy Márton, Pálóczi Horváth György, Olasz Ferencz,[1731] Szirmay Péter, Keczer Sándor, Platthy Sándor. Főügyész Okolicsányi Mihály, alügyész Dolinai Gábor, számvevők Bulyovszky Dániel s Kovács János. A tanács rendesen Beszterczén, néha Kassán (itt bizonyára elnökének, Klobusiczkynak házában) gyűlésezett. Hatásköre kiterjedt az országban levő minden kincstári javakra és jövedelmekre, a Hellenbach igazgatása alá nem rendelt bányákra és pénzverőházakra, a harminczadokra, vámokra, salétromos helyekre, portörő malmokra, a kereskedelemre s mindezeknek tisztjeire. A fejedelem abból indúlt ki, hogy «hadakozásunk ereje kiváltképen az oeconomiának jó rendekre való hozatásában áll»; 1705 október 7-ikén tehát 23 pontban részletes utasításokat adott ki a közgazdasági tanács részére.[1732] Apasztotta a fölösleges gazdatiszti állások számát, a meg nem felelők helyébe másokat fogadott, a búzatermelést elsőrendű szükségnek nyilvánította, a jobbágyok robotolását karhatalommal is biztosította, a kincstári javak magánkézbe juttatását szabályozta, a kincstári javakon levő szegénység érdekeit oltalmazta, a számadásokat szigorúan megvizsgáltatta stb.

A fejedelem olykor maga is résztvett a tanácskozásokon,[1733] s többször megütközött a közgazdasági tanács helytelen kívánságai és nagyzolása miatt. Figyelmeztette, hogy a szövetkezett rendek nem törvénytelenségek elkövetésére állították fel s ilyest ő meg sem engedne; a feleket egyoldalú vádlásra elmarasztalni, a hamis pereket folytatni nem hagyja.[1734] Csodálta, hogy a tanács magát talán a rendek közé számítja, mindenkor törvényhozási intézkedést vár maga iránt s ilyenek hiányában mellőzi parancsait. Tudnia kellene, hogy a régibb intézkedéseket az újabbak megszüntetik.[1735] Bercsényi is úgy vélekedett, hogy az Oeconomicumban[1736] a két C-nek régen közibe ugrott az O és Coconomicum (kotkodácsolás) lett belőle. Sohasem is lesz már ebből patronomicum (nevének megfelelő), «hanem ha patronus a patrando dictus».[1737] A vezérek tehát elégedetlenek voltak a tanács működésével; pedig Klobusiczky elnököt a fejedelem őszintén szerette mint volt jószágigazgatóját s gazdasági ügyekben tanácsadóját.[1738] Időközben őt a pataki országgyűlés a hadbiztossági számadásokat vizsgáló bizottság elnökének is megtette,[1739] a fejedelem pedig követségbe küldötte Lengyelországba és szenátorrá választatta.[1740] Klobusiczky a gazdasági tanács okiratait magánál tartotta Rovnán. A mikor a falu 1710-ben leégett, ezek közűl csak néhány ládát menthettek meg.[1741] Ez annyira elkeserítette, hogy többé elnöknek sem tartotta magát s visszautasította az utalványok kifizetését. Bercsényi azonban nem fogadta el lemondását s Homonnára küldte ülést tartani.[1742] Rákóczi már úgy is régen tapasztalta, hogy Klobusiczky nem elnök. De ha nem akar is az lenni – tette hozzá,[1743] – eltörölhetetlen jelleg a német; pokolban is az lesz, ha odakészűl (t. i. ha labancz akar lenni). «Rajta marad a bűz, a melyet megszagol Szirmay István, Tolvay és Thavonat; és mivel mindene megégett, a mije nincs, azt is elveszik tőle.»

136. TELEKI MIHÁLY NÉVALÁÍRÁSA.[1744]

Erdélyben a fejedelem Teleki Mihályt szintén a magyar gazdasági tanácsnak adott utasítások megtartására intette, különösen a jószágok visszaadása ügyében; de kijelentette, hogy Erdély számára külön gazdasági tanácsot állít fel. Sőt 1707 június 26-ikán a Részek gazd. ügyeinek vezetésére is külön felügyelőt rendelt Sztojka László személyében, a kinek azonban Barcsay Ábrahám belső tanácsostól és erdélyi kincstartótól kellett függnie.[1745] A fejedelemhez hű kamaraispánokat, ha időközben szolgálniok kellett is a császáriaknak, elüldözni nem engedte, s munkájok folytatásában őket karhatalommal is támogatni rendelte.[1746] Mind a két országban voltak jóravaló kincstári tisztviselői; mint Ajtai Mihály, Darvay Ferencz, Grabarics Jakab, Kismarjay Albert, Veress Ferencz, Szlopnai János, Berhelyi György, Horváth Gábor, Móricz István, Görgei Imre, Szilvási István, Németh Péter, Bakai Ádám; de akadtak, a kik – mint pl. Szluha György – ügyei hanyatlásával odahagyták, labanczok lettek s ezzel nagy zavarokat okoztak.[1747] «Rontáshoz tudunk, az építésre semmi gondunk!» zsörtölődött Ajtai a fölkelés elején. «Ha mindenből úgy gazdálkodunk, hogy csak a készhez nyúlunk és mást helyébe nem teszünk, minden dologtól megcsendűl a garadunk.»[1748] A fejedelem maga is buzdított a gazdálkodás jobb rendjének behozatalára, hogy kára ne legyen a hazának.[1749] Elért annyit, hogy a kincstári és a magánuradalmak a nemzeti küzdelem kincsesbányái lettek; maradandóbb alkotásokat azonban nem tehetett. Bölcsen mondta, hogy «a mint időben élünk, minden dolgot idővel kell a maga jó rendjére s folyamatjára hoznunk és igazgatnunk».[1750]

137. AJTAI MIHÁLY NÉVALÁÍRÁSA.[1751]

VI.
RÁKÓCZI ÉS A MAGYAR IPAR.

AZ ÁLTALÁNOS szegénység s a nép lustasága egyik okát a fejedelem abban kereste, hogy a Habsburgok nem törekedtek a magyar népet iparra és kereskedelemre szoktatni; másrészt azonban megrótta azokat a nemeseket, a kik gyermekeiket vagy a nemességhez nem illő kereskedésre adták, vagy mesterségekre taníttatták. Viszont az osztrák uralkodás emlékoszlopának tekintette, hogy a szabad királyi városok népessége csökkent s a mesterségek és az ipar hanyatlása következtében szegényebb lett. Szerinte mindez azt mutatja, hogy az ország árvaságra jutott és az árvák javait az osztrák gyámok eltékozolták.[1752]

Mint az ország vezérlőfejedelme, nemcsak a tékozlás folytatását akarta megakasztani, hanem az ipar fejlesztésére, új iparágak meghonosítására is gondolt. Ebben a részben érdeme nem kisebb nálunk, mint nagy kortársának és barátjának, Péter czárnak érdeme Oroszországban. Nem volt ékes tervezetbe foglalt iparpolitikája, de bizonyos, hogy Mátyás király óta – Erdélyt nem tekintve – a tulajdonképpeni Magyarországban a XVIII. század kezdetéig senki sem tett Rákóczinál többet a magyar ipar érdekében. Általában véve hamis vád, hogy az úgynevezett forradalmi idők a mesterségeknek nem kedveznek. Elnyomnak ugyan néhány iparágat, de fölvirágoztatnak másokat, amikre a katonaságnak van különösebb szüksége. Péter czár, I. Frigyes Vilmos porosz király, sőt bizonyos fokig utóda Nagy Frigyes is, a hazai ipart első sorban éppen a katonaság szükségleteinek kielégítése végett teremtették meg. A külföldtől jobbadán elzárva, a behozatalban korlátozva, a nyolcz esztendeig tartó szabadságharcz segítő eszközeit Rákóczi szintén a haza földjén akarta előteremteni, s a nemzetben szunnyadozó tehetségeket a mesterségek terén is fölébreszteni. S a forradalmi idők találékonyakká tették az embereket. Rákóczi Colbertje, báró Hellenbach, a bányaművelésnek és az ércziparnak olyan lendületet adott, hogy tehetségeit, a szabadságharcz befejezése után, az osztrákok sem akarták nélkülözni. Maga Rákóczi Munkácsból a szabadságharcz idején teremtett gyárvárost.

Ösmeretesek a fegyver- és puskaporgyártás, valamint a vasipar terén szerzett érdemei,[1753] a mik oly szorosan összefüggnek a had fölszerelésével. Külön még csak a vasmetszőket kell említeni, a kik finomabb munkákat végeztek; pl. pecséteket metszettek, a pénzek mintáit készítették.[1754] Mikor a nagybányai vasmetsző – mindjárt a háború első esztendejében – eltávozott s a polturák veretése megakadt, Ajtai Mihály azzal vígasztalta a fejedelmet: «Hadd menjen, tudom, visszajön; de a mint a német vályúján híztak, nehéz nekik, hogy úgy nem élhetnek.»[1755] Híres vas- vagy példametsző volt ebben a korban Ocsvay Dániel és Enyedy Dániel,[1756] de a legszebb érmek mintáit a franczia Warrou Dániel véste.[1757] A pénzverő műhelyekről már volt szó.[1758]

A ruházati ipart a hadjárat sok tekintetben fejlesztette.[1759] Rákóczi rajta volt, hogy a posztót idővel a hazai ipar szállíthassa. A Vág vidékén a puchovai (puhói) posztósokat épp úgy foglalkoztatta, mint a németprónai szűrszabókat és csapókat, a kik köpenyegnek és nadrágnak való durva, de igen erős abaposztókat készítettek a kurucz hadak számára.[1760] A disznódi szűrposztócsinálókat szerszámaikkal a szászvárosokba rendelte, hogy Pekri tábornok rendeleteihez képest folytonosan dolgozzanak.[1761] Saját várában, Munkácson, 1707-ben posztómetsző műhelyt alapított, melynek felügyelőjévé Kálnási Jánost tette. Meghagyta neki, vigyázzon, hogy a posztómetszők Munkácson mindenképpen megéljenek és dolgozhassanak. Vizsgálja meg időnkint mind a szerszámokat, mind a posztócsináláshoz való egyéb eszközöket s a hibásokat javíttassa ki. Senkinek se engedje bántani, károsítani a mesterembereket s legyen rajta, hogy ne csak ezek maradjanak meg, hanem mások is jöjjenek hozzájuk s így ez az iparos gyarmat folytonosan bővűljön, fejlődjék.[1762] Egyszerre mindjárt 1500 forintot adott nekik birkagyapjú vásárlására.[1763] Később a száműzetésben Mikessel együtt arra gondolt, hogy Magyarországban gyapotot is lehetne termeszteni és selyemhernyót tenyészteni; akkor legalább az országban maradna az a pénz, a mit a szabók és magánosok most gyapot- és selyemszövetekért adnak ki.[1764]

A szabókat a fejedelem állandóan ellátta katona-munkákkal.[1765] Ő neki magának külön udvari magyar és német szabói voltak, a kiket mind maga tanított tovább, mert saját ruháinak legapróbb részleteire nézve is megjegyzéseket tett, utasításokat adott stb.[1766] Híres munkácsi szabóját, Szabó Gáspárt még kedves kamarása, Kőrössy György kedveért sem akarta elbocsátani, mert sohasem volt ilyen jó szabója. Drótmunka alá ő varrta legszebb skófiumos ruháit s még a hintóhoz való bársonykörnyületet is ő czifrázta.[1767] Mikor egy görög szabó nem mert vállalkozni drága paplana kiszabására, Szabó Jánost rendelte melléje, hogy el ne rontsa; mert, a hogy mondta, «nem érdemel az oly szabó kenyeret, a ki paplant sem tud csinálni».[1768] Nagyon bosszantotta, mikor egyik új szabója kiszabta a ruhájából; de évelődött Bercsényivel, a kinek a szabó úgy csinálta meg a nadrágját, hogy toldozás nélkűl végre süveg sem telt ki belőle.[1769] Gyöngyösi szabóival főképpen katonaköpenyegeket, az egriekkel a nemes ifjak társasága számára egyenruhákat csináltatott.[1770] Ha sürgős volt a munka, kocsikon szedette össze s valamely meghatározott helyre, pl. Ónodra küldte ki a városi és falusi szabókat, hogy közösen dolgozzanak, a mire karhatalommal kényszerítette, de egyúttal jól fizette őket.[1771] 1706-ban készségesen elfogadta Bercsényinek azt a javaslatát, hogy a hadsereg egész ruházatát hazai mesteremberek készítsék.[1772] A pompás egyenruhák előállításánál az ötvösök, skófiumgyártók, hímvarrók, gombkötők is sok foglalatosságot találtak. Ezeknek többnyire maga adott utasításokat, hogy szép, ízléses, szabatos munkát végezzenek. A hímvarrók a vastagabb vert drótból való mintát előbb mindig neki mutatták be; s ha nem tetszett, újabb mintát rajzoltatott képírójával, Mányokival.[1773] Valóságos műremek volt a nemes ifjak társasága zászlajának hímzése.[1774] Saját dolmányait, köntöseit többnyire a munkácsi varrókkal hímeztette.[1775] Nem akarta őket elbocsátani még ügye hanyatlásakor sem; de megengedte, hogy asztalt tartsanak maguknak és darabszámra dolgozzanak.[1776] Sárospatakon, Munkácson külön gombkötői voltak, a kiknek munkáit hol igen mocskosoknak, hol igen jóknak találta.[1777]

Skófiumvarrók akkoriban Beszterczén, Radványban,[1778] Bártfán voltak,[1779] de 1708 óta a munkácsi állami skófiumgyár volt a legnevezetesebb.[1780] Ott azok az örmények működtek, a kiket török ügyvivője Konstantinápolyból küldött számára. 1709-ben 481 2/3 lat finom ezüstöt, 5 lat aranyat dolgoztak föl Duley mester vezetése alatt.[1781] De a fejedelem haragudott rájuk, nem bízott mesterségökben s a finomabb skófiumot ezentúl is a bártfai Ganzaugnál vonatta.[1782]

A süvegesek a kuruczok kalpagjait, csákós süvegeit nem magyar, hanem morvaországi és sziléziai gyapjúból készítették; ezt is harmadkézből, a háború miatt a szokottnál jóval drágábban kapták. A rozsnyóbányai süvegesek mindjárt kezdetben folyamodtak is a fejedelemhez, hogy védelmezze őket Gömör, Zemplén, és Borsod vármegyék alacsony árszabása ellen.[1783] A hadakban szolgáló idegenek kalapjait a magyar iparosok még a hadjárat vége felé sem igen tudták csinálni s azokat a külföldről kellett hozatni.[1784]

A szőnyegkészítést Rákóczi nagyon pártolta. Egyik inasát már a háború előtt szőnyegeshez adta tanulóságra,[1785] azután pedig száműzetésében maga is megnézte és tanúlmányozta Páris mellett a francia király szőnyegcsinálóinak munkáját;[1786] de a háború nem kedvezett ennek az iparágnak. Annál nagyobb keletök volt a sátormestereknek, a kik nem csupán közönséges vászonból dolgoztak, hanem az ország, Rákóczi és a főbbek számára kordoványbőrökből, veres bagazsiából stb. pompás díszítésekkel, famunkákkal stb.[1787] Még az ágyhoz való menyezetet (superlátot) is a sátormesterek csinálták s egyéb kárpitos munkákat is végeztek.[1788] A konyhasátorok, paripák sátorát stb. többnyire sátorcsináló zsidók állították fel.[1789] Sátrakat Törökországból hozattak s jellemző, hogy a szécsényi országgyűlés sátrait – bécsi szabók készítették.[1790] A kötélverőkre nemcsak a sátrak, hanem a hajóhidak, hajók stb. építésénél is nagy szükség volt. A debreczeni, nagykárolyi kötélverők elég drágásak voltak, mert négy szál kötélért abban a pénztelen világban 200 forintot is kértek.[1791] A sóaknákhoz Beszterczén megint másféle köteleket gyártottak 90-120 öl hosszaságban, 272 szálfonál vastagságban.[1792]

138. VÁNDORLÓ LEGÉNY.
Marsigli rajza 1702. (Szendrei után.)

A bőripart Rákóczi jobbadán a hadsereg számára foglalkoztatta. Már a hadjárat előtt voltak udvari czipészei, szíj- és nyereggyártói.[1793] A hadjárat alatt is csinált Sankó uram a fejedelemnek hosszúszárú veres karmazsin és sárga stb. csizmákat.[1794] Hanem «az Isten büntesse meg azt az udvari csizmadiát» – haragudott Fogarassy főpohárnok – Sárospatakon négy pár csizmánál többet nem varrt s a karmazsint és a fekete kordoványt pénzen kellett venni a fejedelem számára.[1795] «A csizmadia – kérdezi máskor[1796] – varr-e csizmákat a fejedelemnek? Ha nem varr, megvarrom én a testét egy bottal, hogy bizony megemleget, míg él!» Rákóczi szintén neheztelt a kecskeméti csizmadiákra, a kik csak hazugsággal tartják s elzáratta a bírót, míg a sereg a megrendelt csizmákat teljes számban meg nem kapja.[1797] Az egri «idegen nemzetbeli mesterembereket» pedig arra figyelmeztette, hogy mennél nagyobb számban készítsenek dragonyosoknak való német sarukat, mert idegen hadai számára jó pénzen eladhatják.[1798] A lőcseiek jó hosszúszárú és deli csizmákat csináltak.[1799] Magának szintén csináltatott szederjes karmazsinból vagy csak feketéből lutheránus (vagyis bőszárú, se nem magas, se nem alacsony) csizmát, a melyre ezüst sarkantyút veretett.[1800] Voltak udvari vargái, szíj- és nyereggyártói is. Hintait, pompás karmazsin és egyéb lószerszámait rendesen saját szíjgyártójával készíttette.[1801] Párduczbőreit rozsnyói szűcsökkel dolgoztatta ki,[1802] pedig Munkácson és Szerencsen neki is voltak szűcsei.[1803] Huszton 1708-ban szines bőrgyárat állított, a melybe a karmazsin, szattyán és kordován bőrök keleties kidolgozására Törökországból hozatott örményeket.[1804] Sok költséggel nem azért hozta ki őket, – mondta néhány hónap múlva[1805] – hogy csak elkezdjék a munkát és mikor munkájokban már naponkint haladhatnának, ennyi heverésök után elmenjenek; hanem hogy addig működjenek, míg másokat is megtaníthatnak arra a mesterségre. Nem engedte őket szétmenni. Máramarosból és máshonnan Husztra hordatta a kecskebőröket karmazsin-csinálás végett.[1806] Alboér konstantinápolyi zsidót megbízta, hogy tímárságuk folytatásához mindenféle szerszámokat szerezzen be, mivel eszközeikből teljesen kifogytak.[1807] Törökök voltak a munkácsi karmazsinos tímárok is. Rákóczi maga rendelt számukra üstöket, festékmerítő rézkupát, gubicsot és timsót; s nagy örömére 1709 július 12-ikén végre munkához láttak.[1808] Egyébiránt éppenséggel nem esett kétségbe, ha nem volt elég mesterembere. Igaz, hogy a dragonyosai pantalléraira rendelt bőrök megtöretése végett külön mesterembereket kerestetett. «Ha azonban – szólt[1809] – a dragonyosok bőrt sem tudnak törni, megtaníthatják rá őket Eszterházy Antal magyar katonái. Erre se időt vesztegetni, se mesterembereket keresni nem kell; mert a bőröket ezredekre osztván, a katonák a maguk mulatságára is megtörik: csak ne tudják, mire való!» Még a dobokat is az országban, Lőcsén stb. készítette.[1810]

139. SZÁSZ IPAROS.
Marsigli rajza 1702. (Szendrei után.)

Az élelmezési ipart a hadsereg szempontjából különös figyelmében részesítette. A malmok elégetését kezdetben tiltotta,[1811] utóbb százával dúlta az ellenség területén.[1812] Az ellenség az övéit szintén egyre pusztította,[1813] de ő, a hol lehetett, a leromboltakat újra építtette.[1814] Gondot fordított a vízimalmokra. A somkúti felülcsapó malom a Borszópatakon két kőre épűlt, de csak tavaszszal és esős időkben fordúlván, pokolidő malmának nevezték.[1815] 1708-ban két kerékre készítette az érsekújvári vízimalmot.[1816] Úgy vélte, hogy a Dunán egy malmot sem lehet kas nélkűl építeni.[1817] Az ellenség és az árvizek dúlásai a vízimalmokban sok kárt tettek; a németek módjára tehát, kik a seregben vas kézimalmokat használtak,[1818] szükségesnek tartotta a kézimalmok beszerzését,[1819] hogy a nép és a katonaság ne mozsarakban törje meg a búzáját.[1820] Szárazmalmokat is csináltatott, pl. Kézsmárkon a kuruczok építették az elsőt;[1821] de nem csak a régi módon, hanem pl. Szendrőn, Debreczenben, a berzéki erdőben, Hernádnémetiben és Munkácson Rouvier kapitány és Schwartz gépészmérnök tervei szerint a népiesnél sokkal nagyobb arányban.[1822] A munkácsi és a berzéki erdőben, a zemberi földvárnál és Hernádnémetiben a Hernádon franczia módra építtetett jeles műmalmainak tervei fenmaradtak.[1823] Koncz Márton tarlósi molnár, a kuruczok Habakukja, és egy másik jövendőlgető molnár[1824] a megmondhatója, hogy ezekben a forradalmi időben miért kellett a szárazmalmoknak fölváltva fejér lisztet és fekete puskaport őrölniök s Háromszéken még a kásatörő malmokat is lefoglalni a puskaporgyártók számára.[1825] A sereg részére Rákóczi helyenként kenyérsütő kemenczéket állíttatott,[1826] s azokban sütötték a katonának való peszmeget, vagyis kétszersültet is.[1827] Különben a helységek látták el őket kenyérrel. A marhákat maguk a katonák vágták le s így a pék- és mészáros mesterséget a táborban szinte fölöslegessé tették. Irataiban Rákóczi csak a pesti és a gyöngyösi mészárosokat említi különösen.[1828] Az italt iparszerűen mérette ki s maga is tartott korcsmákat. Ecsedi uradalmában 10, a diószegiben pedig 6 új korcsmát nyittatott;[1829] nem haszonlesésből, hanem azért, mert a rézpénznek értéke és forgalma nem lévén, addig kellett árúltatnia a bort a korcsmákban, míg kitelik a dika. A pénz forgalmát a korcsmák látogatásától remélte.[1830] Olyan állami jövedelemforrás volt az, mint manap az ital-regále, mely a korcsmák látogatását szintén állami érdekké teszi. A sereget Laczikonyhások kísérték. Mivel a nemes ifjak társaságának Laczikonyhásai az ország számára se bort, se sört nem akartak árúlni, Rákóczi meghagyta a kompánia őrnagyának, Haller Gábornak, hogy erre kényszerítse őket.[1831] Neki magának a Hegyalján (Tokajon, Tályán, Fónyban, Ardón) négy sörháza volt, a melyeknek gondviseletét 1706 július 6-ikán Bükhelyi Györgyre bízta azzal a kötelezettséggel, hogy Trencsén tájáról jó serfőzőket hozasson. A sört árpából és komlóból főzette; a ritka sörből azonban pálinkát is égetett.[1832] Sörháza Munkácson is volt, de szívesebben itta Bercsényi ungvári sörét.[1833] Utóbb Munkácsról máramarosi uradalmaiba szállíttatott sörneveléshez és pálinkaégetéshez szükséges üstöket.[1834] Séllén, Esztergomban, Kassán s az ország több más helyén szintén voltak sörfőző-házak.[1835]

140. TÁNYÉR 1706-BÓL.[1836]

Az agyagipar a megszokott formák közt maradt; de száműzetésében Rákóczi aligha csak egyszerű kiváncsiságból tekintette meg a saint-cloudi porczellángyárat. Talán a jövőre gondolt, mikor visszatérhet hazájába s a porczellángyártással maga is kísérletet tehet. Már 1698 februárius 28-ikán intézkedett, hogy a regéczi üveghutákban Thomas Hutnik hutás vezetése alatt öreg kristályos karikákat, parasztkarikákat, poharakat, pinczetokokra való sótos üvegpalaczkokat készítsenek.[1837] 1707 januárius 8-ikán a stomfai finom üvegcsináló morva hutások közül néhányat a munkácsvidéki hutákba rendelt. Közönséges üveghutái Munkácson, a sárosi Kurimán és a Mátrában voltak.[1838] Foglalkozott a borhídi lerontott huta fölépítésének gondolatával is.[1839] Beszterczebányán akkor cserépből és szarvból ezüstös pipákat készítettek.[1840] Rákóczinak hagyomány szerint volt tajtékpipa-faragója is; egy vadászjelenetekkel ékesített tajtékpipája ma is megvan.[1841]

Az építőipart hogyan ne pártolta volna az a fejedelem, ki utóbb Grosboisban, majd Rodostóban – mint kortársa, Péter czár – maga is épített egy-egy kis kerti házat?[1842] Már 1694-ben udvari építész-mérnöknek szerződtette Freyssing János Antal tiroli mérnököt és építőmestert,[1843] a hadjárat idején pedig főképpen Le Maire és Stampa hadmérnökök tervei szerint új várakat építtetett, vagy régieket alakíttatott át. A terveket teljes önállósággal bírálgatta s kérlelhetetlen kritikáját különösen Stampa tapasztalta.[1844] Szigorú volt sánczmestereivel szemben is; pl. Esztergom átellenében a sánczásást 1706 augusztus 6-7-ike éjjelén saját jelenlétében kezdette el.[1845] A kőmíveseket az ország fizette.[1846] Ebből a korból egy kőfaragójának neve is ösmeretes, a Gerliczky Györgyé.[1847] Volt a fejedelemnek gyantározója (mázolója), gipszelője, meszelője és több kőmívese, téglavetője.[1848] A téglacsinálásról külön tervezetet készíttetett.[1849] A Husztról hozatott mészköveket, úgyszólván saját szemeláttára, Munkácson égettette ki.[1850]

141. SZÉK BETHLEN MIKLÓS KASTÉLYÁBÓL.[1851]

A faipart nemcsak megbecsűlte, hanem később maga is űzte.[1852] A finomabb asztalos munkákat (pl. összetolható hálószéket, fegyverrámát, könyvtokot stb.) Merscher Antal és Mertz János érsekújvári műhelyében rendelte meg.[1853] Udvari bognárát az uradalmi pinczék, kerékgyártóját a sok kocsiszín számára folytonosan foglalkoztatta. Szekerei egy részét egri kocsigyártó csinálta, egri kovács vasalta.[1854] Egy hintója Lőcsén készűlt, de a hozzávaló üveget külföldről kellett vásárolnia.[1855] Máskülönben csézáit a külföldről hozatta;[1856] s a mint mondta: «azt a hintót veszi meg, a melyik a legszebb; mert gyermekségében megverték, ha a szépet nem akarta szeretni».[1857] De udvari szabója a külföldi hintón is talált díszítni, bársonykörnyülettel, paszománttal czifrázni valót.[1858] Az épűlethez szükséges sok deszkát, zsindelyt jobbadán saját erdeiben fűrészeltette. Munkácsi és hernádnémeti műmalmait franczia ácsok és molnárok építették.[1859] Panaszkodott, hogy pl. az ecsedi erődítés munkálataihoz ácsokat és molnárokat nem kapott.[1860] A meglévő erőket a sánczok, várak, hídak, malmok, házak stb. építésénél állandóan foglalkoztatta. Nagyon bánthatta Bottyán jelentése, hogy hajóácsokat nem kapott; mert – parancsa szerint – kerestetett ugyan molnárokat, ácsokat, faragókat, de egyrészt seholsem talált olyanokat, a kik feleségök, gyermekök elhagyásával olyan messzeföldről (Érsekújvárról Eperjesre) mennének, másrészt nem is olyan derék mesterek, hogy maguktól rendesen – ex arte – tudnának hajót fölépíteni. Mikor ő maga csináltat is: elejökbe nyírja, szabja; Rivière hadmérnök pedig nem akarja elbocsátani a keze alatt levő két mesterembert, a kik pedig alkalmasint értettek a hajócsináláshoz.[1861] Bottyán nem csak jól tudta a dunai hajók építése módját, hanem fejszével maga is dolgozott.[1862] Pap István naszádos vajda szintén jó ladikokat készíttetett; Rákóczi ezek közűl egyet kocsin Szerencsre vitetett, hogy készítése módját az odavaló molnárok is megtanúlják. A sarkas hajókon kívűl[1863] ennek a kornak egyik nevezetessége volt az a rézhajó, a melyet Rákóczi 1705-ben a bányavárosokban csináltatott.[1864] A Dunán egyébként olyan könnyű csolnakokat is használtak, hogy két rácz, a vízből kikapva, vállán könnyedén elvitte egy mértföldre is és ott eresztette ismét vízre, a hol neki tetszett. Az ilyen csolnak «úgy megyen a vízen, csak úgy suhog».[1865] Károlyi Sándor is megtette, hogy Erdély határáról a kocsikon szállíttatott hajókat a dunamelléki Szalkszentmártonba.[1866] A Tiszán, Dunán, Dráván stb. tömérdek hajót, sajkát sülyesztettek el,[1867] a miknek pótlására mesteremberek nem mindig akadtak. Szálakon (tutajokon) csinálták a karvai hídat,[1868] az esztergomit[1869] stb. s azokon szállították a sót;[1870] sőt Rákóczi olykor csekélyebb eszközökkel is beérte. Bottyánnak azt írta, hogy ha deszkából nem csináltathat hamarjában hajókat, szükség esetén ne vesse meg a sövényből fontakat és náddal töltötteket se, a melyeknek szintén jó hasznát vehetni.[1871] De, a hol lehetett, jó móddal építtetett; pl. Szolnokon bizonyos hajók készítésére két mázsa vasat és 400 szál deszkát rendelt.[1872]

142. MISZTÓTFALUSI KIS MIKLÓS SÍRJA A KOLOZSVÁRI TEMETŐBEN.[1873]

A hadviselés szolgálatában állt az irodalom czéljait előmozdító ipar is, a melyet Rákóczi szintén melegen pártolt. Példáúl a vasmegyei Lékán papirosmalmot állíttatott s Felsőmagyarországból Erdélybe is küldött papiroscsinálókat.[1874] 1705 februárius 28-ikán erdélyi kanczelláriája már a Nagyenyeden készített papirosból rendelt tíz kötést.[1875] A könyvnyomtató műhelyek közűl a bártfai, kassai, kolozsvári, lőcsei, nagyszombati főképpen a kuruczok, a komáromi, pozsonyi, szebeni a labanczok számára dolgozott.[1876] A fölkelés kitörése előtt egy esztendővel (1702 márczius 20) húnyt el Misztótfalusi Kis Miklós, minden idők legnagyobb magyar könyvnyomtatója,[1877] de kolozsvári sajtója ernyedetlenűl szolgálta tovább a nemzeti ügyet. Rákóczi hivatalos nyomdája sokáig Brewer lőcsei, majd kassai műhelye volt, hol a törvényczikkeket, hadiszabályzatokat, a kuruczok hírlapját (a Mercurius Veridicust) és a kalendáriumokat nyomatta.[1878] Lőcsén Miskolczy Ferencz volt a «typographiae cultor»;[1879] Debreczenben Dobozi István főbíró, Kassán Berthóti tábornok ügyelt föl a nyomtatásra.[1880] A törvényczikkek kéziratát sajtóba adás előtt maga a fejedelem is átnézte[1881] s pl. Berthótit egy ízben intette, hogy ne siessen a kanczelláriából nyomtatni küldött könyv kiadásával, annak és a Szirmai Istvántól küldött prédikácziók tartalmáról tegyen jelentést és sürgesse a Heliotropium kiszedését.[1882] A könyvkereskedést nehezítette is, midőn 1705 nyarán a kassai könyvkötők kérelmére megtiltotta, hogy a czéhen kívül álló könyvnyomtatók és papíros-kereskedők könyveket árúlhassanak.[1883]

143. RÁKÓCZI-KORABELI KELYHEK.[1884]

Udvarában tartott ugyan órást, [1885] de a finomabb szerkezetű órákat Nagyszombatból és Bécsből hozatta. Volt közte ismétlő óra és olyan, mely a napot is mutatta.[1886] Az órásmester időnkint sorra járta kastélyait s megigazította a fejedelem s mások óráit.[1887] Órákat ajándékokba szokott osztogatni, de panaszkodott, hogy megbízottja nem igen ért a vásárláshoz, mert kopottakat is vett.[1888]

144. CSEREI MIHÁLY ÉS FELESÉGE IVÓPOHARA 1709-BŐL.[1889]

Az ötvösöknek mindig tudott munkát adni; a mi természetes, mert még katonasága egy részét, a testőrséget, udvari hadakat, a nemes ifjakat is arany- és ezüstgombos egyenruhákban járatta. Családi ékszerei milliókat értek s ezek számát Danczkából, Bécsből stb. vétel útján szaporította. Többre becsűlhette azt a magyaros női ékszert, egy eperjesi ötvös művét, melylyel a sárosi urak lepték meg a feleségét, mikor (1695) először hozta közéjök.[1890] A kassai ötvösöket sokat dolgoztatta,[1891] de bosszantotta, hogy a munkácsi ötvös igen keveset, vagy talán semmit sem ért az ezüst patkó csinálásához. A maga csizmájára, sőt parádés lovai számára is az ezüst patkókat rendesen Selmeczen verette.[1892] Újra csináltatta trombitásai gombjainak ezüstkapcsait, mert sehogysem tetszettek neki.[1893] A nagyszombati egyetlenegy ötvös lassan, alaposan készítette aranyforgóját.[1894] Kedvelte a losonczi, különösen pedig a rimaszombati ötvösöket, a kik a rézpolturából aranyat tudtak kivenni.[1895] Nagybányán a pénzverőházban ezüstből gyertyatartókat, koppantókat, tányérokat, sarkantyúkat veretett.[1896] Ha egy-egy díszkardot vagy egyebet csináltatott, a mesternek bőven adott utasításokat; s műízlésének Bercsényinél talán csak önmaga volt szigorúbb bírálója.[1897] Szőlősy Gábor ötvös ez időből (1705) jegyezte föl az aranyolvasztásnak akkor szokásos módját.[1898]

Magáról a fejedelemről nemcsak a számüzetés idejében lehetett elmondani, hanem most, a dicsőség napjaiban is, hogy mesterember módjára dolgozott és úgy izzadt, mintha arcza izzadságával kellene keresnie kenyerét. »Isten, a ki engemet semmiből teremtettél s a te gazdaságod munkájára a földön oly magas állásra emeltél: segíts, hogy semmit se tegyek önmagamért, hanem érted éljek és dolgozzam.» Dologba fogva, mindenkor így imádkozott,[1899] a nemzet első napszámosa és munkása, a ki azt vallotta, hogy munkára született és a munka az ő gyönyörűsége.[1900] Mesterembereink iparostársukat, politikusaink iparpolitikájuk igazi megindítóját találják benne. A független magyar ipar megteremtése Rákóczi eszméinek győzelmét fogja jelenteni.

VII.
RÁKÓCZI ÉS A KERESKEDELEM.

MEGRÓTTA a fejedelem a Habsburgokat, hogy nem iparkodtak a nép közé bevinni a kereskedést; de megrótta azokat a magyar nemeseket is, a kik fiaikat kereskedésre adták, a mi «nem illik a nemeshez.»[1901] Ezt nem azért mondta, mintha a kereskedőket lenézte volna. Hiszen, mint már fejedelem, maga elnökölt azokon az egri és kassai értekezleteken, a melyeket a magyar kereskedelem előmozdításának megbeszélésére tartott s a melyre Bercsényin, Klobusiczkyn, Berthótin kívűl a kereskedők képviselőit is meghítta. Magyar- és Lengyelország közt a kereskedés oly közönséges volt, hogy, feltűnés elkerülése végett, első bujdosása idejében kereskedőnek adta ki magát.[1902] Fölkelésre szólító lengyelországi szózatában azonnal megtiltotta a kereskedők háborgatását.[1903] Mint termelő maga is foglalkozott eladással, kereskedelemmel; s érezte, hogy a termést magának a termelőnek kell forgalomba hoznia. A polgárok maguk is szegények voltak és csak mint a danczkai, boroszlói nagykereskedők ügyvivői, viszontelárúsítói élhettek meg a kereskedésből. Ennek következtében mikor a rézpénz nagyon elszaporodott, a magyar kereskedők fölemelték az árakat, hogy megbízóiknak ezüsttel fizethessenek, a miben a vevők zugolódás nélkül megnyugodtak. Ugyan kellett óvakodni, hogy külföldi kereskedők rézpénzt ne csempészhessenek be; míg viszont ők egyáltalán nem akarták elfogadni a rézpénzt. Terményeket eladni nem lehetett; készpénzhez a nép a kereskedés és az eladás pangása miatt nem juthatott, s így mindenki a saját terméséből élt.[1904] Pedig Ausztria, mely a hús drágasága ellen védekezett, a leghevesebb háborúk idején sem gátolta, hogy a kuruczok a morva és sziléziai kereskedőktől barmokért szerezzék be szükségleteiket. A fejedelem báró Hellenbach bányagrófot bízta meg a baromkereskedés vezetésével.[1905] Csakhamar észrevette, hogy Hellenbach emberei ezüstpénzen nagyszámú marhát vásárolván össze, Ausztriában enyhítették, de itthon növelték a hús drágaságát.[1906] E miatt a vármegyék is panaszkodtak előtte; de – Rákóczi válasza szerint[1907] – annyi felesszámú marhát még nem vittek ki, hogy azért elegendő kereskedelmi czikket szállíthattak volna a haza lakosainak. Mindenféle kereskedelmi szükségletet oly hirtelen nem elégíthet ki, de ha az árszabást megtartják, a marhák vásárlásában is helyesebb módon járnak el. A cserekereskedés elegendő külföldi árúczikket vonz a hazába a nélkül, hogy a marhaállomány észrevehetően megfogyatkoznék. Tapasztalta, hogy némelyek egyedűl a maguk hasznát keresik s tömérdek marhát, sót, göbölyöket s egyéb élelmiszereket összegyüjtenek és velök az ország romlására nyerekednek. Elrendelte tehát, hogy a ki igazságtalanul kereskedik és összegyüjtött javait a limitatio szerint árúba nem bocsátja, attól az ilyen jószágot el kell kobozni.[1908] Majd meghagyta, hogy a vármegyék a maguk terményadóját az arra rendelt biztosokhoz szállítsák. Egyrészt azért, hogy az ország kereskedését a szükséges portékák cserélésével megindítsák, másrészt, hogy a ki nem vihetőket a hazában levő mesteremberekkel fölmíveltessék s a hadak számára és ruházatára fordítsák.[1909] Jobbnak tartotta az ország részére szedett és vásárolt marhákat, adott esetekben, posztóért elcserélni, mint pénzzé tenni. Hirtelen úgysem adhatók el, mert nincsenek olyan pénzes kereskedők, a kik elég tőkét tehetnének le, vagy elég foglalót adhatnának. Már pedig nincs haszon belőle, ha a marhát darabszámra adják el s úgy szedik föl a pénzt.[1910]

140. A MUNKÁCSI VÁR ÉS A SÓHÁZ KÖRNYÉKE.[1911]

A kik a cserekereskedést már a XVIII. század elején is anachronismusnak találják, ne felejtsék el, hogy a marhakereskedés, mely két századon át az országnak a legtöbb és legbiztosabb jövedelmet hajtotta, éppen a karlóczai békével végződő török háborúkban ment tönkre. A marhatőzsérek mind megbuktak s Felső-Magyarországban már nem akadt vágni való marha. A drágaságot is el lehet képzelni, mikor pl. 1695-ben Erdélytől Győrig egy marha után 55 czímen fizettek vámot, illetéket stb.; pedig a jószágot még tovább is kellett hajtani Bécsbe.[1912]

Ez a nyomorúság Rákóczi fölkelésének főbb, de nem igen hangoztatott okai közé tartozott. A fejedelemnek tehát elsőrendű kötelességei közé tartozott, hogy ezen a gazdasági és kereskedelmi válságon segítsen. Éppen a fölkelés kitörése esztendejében érte a vásárló Ausztriát a pénzügyi bukás; az eladó Magyarország pedig – ösmert okokból – visszaesett a «rézkorszak»-ba. A Libertás csak neki kellett, nem a külföldnek; hanem a magyar ökörért az ellenséges Ausztria is szívesen adott iparczikkeket; mert így könnyebben jutott hozzájuk, mint ha lengyel kereskedők útján vásárol magyarországi szarvasmarhát. A gazdák is jobban jártak, mert ügynökök kizárásával s a mindenféle hajtási illeték és bajoskodás elkerűlésével egyenesen a magyar államtól kapták meg pénzöket. Rákóczi tehát egy veszendőbe ment nemzeti tőkét akart megmenteni a cserekereskedés behozatalával. Nem az ő hibája, ha a teljesen bizonytalan, háborús időkben a marhahízlalásra, göbölyök tenyésztésére nem nyilt alkalom. «Országostúl nincs nekünk szerencsénk a kereskedésben,» fakadt ki[1913], mikor Szluha Ferencz az állam részére egyszer ezer olyan hitvány marhát vásárolt, hogy a kereskedők rájok sem akartak nézni.

Cserekereskedést azonban a fejedelem azelőtt is és más árúczikkekkel is folytatott. Ösmeretes, hogy I. Lipót udvari zsidajától (Hofjud), Oppenheimer Sámuel bankártól feleségének már 1694-ben 2000 mázsa lisztért vásárolt gyémántokat. Még ösmeretesebb, hogy tokaji és más finom borokért fegyvereket, szöveteket stb., sőt – szövetségeseket is ügyekezett vásárolni a külföldön. A borért készpénzt is szívesen adtak. Állami egyedárúságot semmiből, a sóból és a marhakereskedésből sem akart csinálni; hiszen a monopólium ellen már híres manifesztumában kikelt és a só-monopólium megszűntetésekor azonnal helyreállította a sóval való szabad kereskedést.[1914] Az állam és a közönség érdekeit az árak megszabásával (limitatióval) akarta megóvni. Már eleinte[1915] kikelt az olyan kereskedők ellen, a kik lelkiösmeretökkel, a fejedelemhez és a nemes országhoz tartozó kötelességökkel, a hadaknak a közjó előmozdítására tartozó mindennapi szolgálatával semmit sem törődvén, az eddig csinált s mindenütt árúlt kaszatöltéseket megkisebbítik s azt az illendő áron felűl adni merészlik. Ezt országos nagy kárnak, a fejedelem és az ország iránt való szeretetlenségből, pártos indúlatból származó cselekedetnek és csalárdságnak nyilvánította. A hazai kereskedelem föllendítése végett 1705. június 11-én az egri táborban magukkal a kereskedőkkel tartott értekezletet s erre az enquêtere minden város két kereskedőt küldött.[1916] Tehát a kereskedők meghallgatásával készűlt az a törvényjavaslat, a melyet a fejedelem nemsokára, szeptember 22-ikén, a szécsényi országgyűlés elé terjesztett.[1917] Törvény mostan még nem lett belőle, mert az országgyűlés a munkálat kiegészítését rendelte el. E végből a fejedelem 1706-ban bekívánta több vármegye limitatióját, a királyi városokban levő boltosok árúczikkeinek részletes kimutatását, a főbb török kereskedelmi czikkek árjegyzékeit stb.;[1918] s így azután a kereskedők dolgában újabb tervezetet készített.[1919] A dolgot siettetnie kellett, mert az év vége felé a rézpénz értéke megromolván, az árak tűrhetetlenek, az eddigieknél ötszörte, hatszorta nagyobbak lettek. Pl. egy hordó bor 20 forint helyett 100 forint, egy rőf angol posztó 6 helyett 40 stb.[1920] Ide járult a vármegyékben megindúlt izgatás. A fejedelem és a szenátus a hallatlan drágaság megszüntetésére már 1707. januárius 21-ikén az árszabások szigorú megtartására szólította fel a vármegyéket.[1921] Tíz nap mulva kiadott hirhedt körlevelében Turócz vármegye arról panaszkodott,[1922] hogy drága minden, a mit a külföldről kell vásárolnunk: mindenféle posztó, fűszerszám stb.; minek az az oka, hogy nincs szabad kereskedelem. Már azt sem tudják, micsoda köntösben járjanak, vasat a maguk és a szegénység szükségére honnan vásároljanak, fűszerszám és só nélkűl való ételekkel hogyan éljenek?

A fejedelem és a szenátus 1707 februárius 5-ikén valóban elkészítette az országos limitatiót, de csak a negyedik hetivásáron hirdettette ki. Azt, a ki drágábban árúlja holmiját, a vételárának egyharmadával s külön (a haza szükségleteire) 20 talérral rendelte büntetni.[1923] Ennek az a váratlan következése lett, hogy a piaczok üresek maradtak; a kereskedők valósággal sztrájkoltak. A fejedelem tehát már márczius 13-ikán utasította Keczer Sándor szenátort és főhadbiztost, hogy módjával függeszsze föl a limitatiót, míg a piaczok megbővűlnek.[1924] A rendek az ónodi országgyűlésen[1925] maguk is a sérelmek közé sorolták, hogy só és vas egyáltalán nincs a kereskedésben, vagy pedig méregdrága, minek következtében a nép sótalanúl eszi kenyerét s még ekevasa sincs. Kérték tehát a szabad kereskedés akadályainak elhárítását. Feltűnést keltett a kereskedőkre vonatkozó két javaslat. Az egyik (június 8.), hogy a királyi városokban levő kereskedők is adózzanak; s a másik, a mit Klobusiczky (június 20.) tett, hogy a királyi városok ne fogadjanak be polgárokúl akármicsoda görögöt, vagy más olyan kereskedőt, ki a harminczadnak csak egyharmadát fizeti s megtöltvén erszényét, kimegy az országból.[1926] Egyébiránt a mesterség és kereskedelem utáni jövedelmet még 13 esztendő mulva is csak 76,000 forintra becsűlték a városokban, 133,000-re a vármegyékben[1927]; Erdély árúforgalma pedig most még jóval kisebb lehetett, mint 1701-ben, mikor legfeljebb 1,300.000 forintra ment.[1928] A mi különben Magyarországban nem sikerűlt, Erdélyben 1707 április 21-ikén törvény. (1707: XXII. t.-cz.) szabályozta a termények és készítmények árát.[1929]

146. A MUNKÁCSI BAZÁR.[1930]

A városi kereskedés akkor sehol sem elégíthette ki a kívánatokat. Munkácson, a székhelyen, a fejedelemnek 21-22 patikája (boltja) volt a görög kereskedők számára épített bazárban. A munkácsi kereskedőknek 1649-ben nyert szabadalmait még 1697 januárius 9-ikén megerősítette.[1931] A munkácsi kereskedők idáig mind görögkatholikusok voltak. Mivel azonban Lengyelországban és hazánkban a hadakozás és a pénzek kelletlensége miatt a kereskedők a régi szabadsággal nem járhattak s kereskedésöket nem folytathatták, a fejedelem 1707 május 29-ikén megengedte, hogy munkácsi prefektusa (Krucsay) a korcsmákat lengyel zsidóknak adja bérbe posztóért; sőt 1708 februárius elsején egy Abesztanczi Jakab nevű zsidó már két boltot árendált.[1932] A fejedelem Érsekujvárt is megengedte Keppisch Ábrahám, Jakab s Mózes és Tapoltschán Lázár zsidó kereskedőknek, hogy boltot nyissanak.[1933] Utóbb ezek árúlták el várat a császáriaknak. Kassa, Eperjes és Lőcse különösen a Krakkó, Varsó, Danczka felé folytatott kereskedelem miatt volt fontos. 1703 óta selyemgombot és zsinórt, angliai posztót, pennacsináló kést, tintához való gubacsot, «czitromot, limoniát, kaperlit (olajbogyót), faolajat, kondért, óntálat, tányért, habarniczát, stokfist, sáfrányt, tengeri aprószőlőt, fenyőmagot, keménymagot, greizt» stb. nem egyszer Lőcséről szállítottak a fejedelemnek s tábornokainak.[1934] Igaz, hogy volt idő, mikor hét koncznál több papirost a fejedelem Lőcsén sem kaphatott;[1935] s finomabb papiros után Nagyszombatba kellett küldeni: a külföldi követek boltjába, hol vastag bőrkeztyűket is árúltak.[1936] Megtörtént, hogy Kassán a fejedelem sátra számára sem fehér, sem vörös czérnát, sem vörös bagazsiát nem kaphattak mivel a kereskedők a vásárokra eloszlottak.[1937] Posztót, nyusztot, skófiumot, rézedényt sem lehetett találni a mestereknél s a boltokban;[1938] de máskor a fejedelem attól remélt egy kis segítséget, hogy a kassai kereskedők pénzét a kassai őrség ellátására nyugtatvány mellett lefoglaltatta.[1939] A különben királypárti pesti hatósággal utóbb kereskedelmi szerződést kötött posztó stb. szállításra.[1940]

Kecskeméten a kereskedők kényelmére harminczadot állított fel[1941] s mivel a hadakozás miatt a kereskedelem nem biztos, ezt a várost jelölte meg olyannak, a meddig a délfelől jövő török kereskedők szabadon feljöhetnek. Arra, hogy Gyöngyösön árúlhasson, török kereskedő már csak kivételképpen nyert engedelmet.[1942]

A magyar kalmárok különben akkor többnyire czéhekben éltek. A szatmári kalmárok magyar czéhszabályait a városi hatóság 1705 július 25-ikén erősítette meg.[1943] Ebben, a régi módhoz alkalmazkodva, meghagyta, hogy a jogosúlt kalmárokon kívül a városba az elűljáróság engedelme nélkűl senki se hozhasson be portékát, s vidéki kereskedő a városban ne tehesse le jószágát, csak azért, hogy onnan külső sokadalmakra járhasson, de a kalmárbírák pecsétje alatt árúczikkeit egyik helybeli vásártól a másikig ott tarthassa stb. Ennek a szabályzatnak harmincz pontja mindenesetre megvilágítja az akkori kisvárosi kereskedők helyzetét.

A tábori markotányosok, a legszükségesebb holmikon kívűl, nyalánkságokat is árúltak. Bercsényi azt mondta,[1944] hogy az ő ungvári új palotája igen jó volna – markotányboltnak. «Citroni, lemoni und allerhandt Gefróreneszt jó lesz árúlni bennök; de Palastnak – nix dájcs!»

Vásártartásra 1703-11 közt 336 helységnek volt (most 1590-nek van) joga.[1945] A vásárnapok száma összesen 1277-re ment, melyből 1045 Magyar- és 232 Erdélyországra esett.[1946] Horvát-Szlavonország s a Temesköz teljesen hiányzik a jegyzékből, sőt kimaradtak oly nevezetes helyek is, mint Pécs, Kaposvár, Mohács. A fejedelem nem osztogatott s maga I. József is csak négy helyiségnek adott ilyen jogot a fölkelés egész ideje alatt.[1947] A fejedelem még az 1706 május 8-iki fegyvernyugvás idején sem ment bele szívesen, hogy Győr, Komárom, Esztergom, Buda és Székesfehérvár közelében a polgári lakosok számára szabad vásárokat engedélyezzen.[1948] Ezt azonban katonai okokból tette, hogy a labanczok kerített városai ne láthassák el magukat egykönnyen. Éppen azért nagyon helytelennek tartotta, hogy Boné András, a Váradot megszálló kuruczok vezére, megengedte a szegény vidékieknek a váradi vásárokra való bejárást. Vizsgálatot rendelt el, a tisztek ily alkalommal nem vettek-e el fizetést a szegényektől s nem engedték-e meg, hogy eleséget vigyenek be, a megszorúlt ellenségnek.[1949] A vásárbírákat a nemzet elszegényedése főbb okainak tartotta, kik a szegénységet kínozzák.[1950] A vásároknak még mindig sajátságos jelleget adott, hogy a kuruczok rendesen ott kótyavetyélték el az ellenségtől nyert mundért, lovakat, német nyergeket stb.; a fejedelem azonban ezeket egyik-másik ezred részére, ha lehetett, előre és egy tömegben megvette.[1951] Elnézte, hogy a galgóczi vásárról hazatérő pozsonyi és nagyszombati kereskedőket kuruczai fölverték.[1952] De védelmezte az elfogott kereskedőket az ellen, hogy árúczikkeiket azonnal elkobozzák, mert ezt sem az ő, sem más keresztény fejedelmek hadi törvényei meg nem engedik. A mit ilyen igazságtalanúl elvett pénzen építenének, az Isten igazságos keze elrontja s ha ő ilyesmit elszenvedne, hazájára s magára hozná az Isten ostorát![1953]

Belső bajokkal küzdve, új kereskedelmi czikk meghonosítására nálunk jóformán csak Ráday Pál gondolt. A máramarosi sziliski tavakon az ott található puszpángfa értékesítése végett egy kis várost vagy falut szeretett volna építtetni, hogy ott a máramarosiak és moldvaiak közt kereskedelmi lerakó hely (locus depositionis mercium) keletkezzék.[1954]

A hazai kalmárokat készségesen védelmezte a tisztességtelen külföldi verseny ellen. Helytelenítette,[1955] mikor Károlyi kereskedői pátenst adott egy görögnek, mert ez az ország végzésével és tilalmával ellenkezett. A görög ugyan hazai lakos, de társai a külföldön laknak, érintkezik velök és az ezüstpénzt hozzájuk küldi. Másként is lehetetlen, hogy a kereskedők a maguk árúit ezüstön árúlják és adják a lakosoknak, az ország javait pedig rézpénzen vegyék, magukat azzal töltsék s a hazát ilyen kereskedés nevével megcsalják. A közgazdasági tanácsnak is megírta, hogy mivel a hazába beszármazott, de nemzeti előjogokat nem gyakorló és nem honosított kereskedők sok csalárdságot követnek el, a határokon levő harminczados tisztek mindenütt vigyázzanak, s a kiknél olyan kereskedők által vásárolt borokat találnak, rézpénzben visszaadván a vételárt, kobozzák el az ország számára.[1956]

A külfölddel a háború miatt bajosan ment a kereskedés. «Az idegen országban való cambiumot dobra nem üthetjük – írta,[1957] – mert nem tanácsos, hogy minden ember tudja, honnan, minemű portékák és materiálék micsoda alkalmatosságokkal szállíttassanak.» Károlyi az uralkodóházzal való kibékülés elengedhetetlen föltételének tartotta, hogy a külföldiek és a honfiak egyaránt szabadon kereskedhessenek országokról-országokra.[1958]

Törökországgal elég élénk volt a kereskedelem, hiszen a fejedelem egyszerre százezer vég posztót is rendelt török kereskedőknél.[1959] Abát, kénesőt, puskaport, metélt dohányt, sorbetet, párduczbőrt, czitromot, stb. nem egyszer hozatott onnan.[1960] A basák nagyon erős védelmet követeltek tőle a török kereskedők részére. A temesvári basa már 1705-ben kész volt a szomszédságot, barátságot felbontani, ha a fejedelem ki nem viteti Csáky Andrást, ki török kereskedőket elfogatott, megverte, megkárosította őket.[1961] A labancz ráczok tették, de Rákóczinak is sok kellemetlenséget okozott, hogy 1707 április 3-ikán Kecskeméten számos török és görög kereskedőt megöltek.[1962] Hasonló bajok megelőzése végett a fejedelem a török kereskedők útját ezentúl csak Kecskemétig biztosította, de azért hoztak azok párduczbőrt neki Rozsnyóra is[1963] és nem kerülték el Gyöngyöst,[1964] Egert s Kassát sem.[1965] Törökországból érkező politikai leveleit többnyire «a gyakorta és szaporán járó» török kereskedők hozták el, kik így saját ügyöket is előmozdították. Kereskedésök jogának elvételével fenyegette őket, ha pontosan át nem adnák leveleit; de magához illetlennek tartotta, hogy «minden dibdáb (török) kereskedőt maga elé bocsásson.»[1966] Kérte a basákat, hogy a határon egy kereskedőt se engedjenek át útlevél nélkűl, mert maguk lesznek az okai, ha ezekben a bátorságtalan hadi időkben a tolvajok fölverik őket, vagy más bajuk történik. Inkább üljenek otthon, mint hogy útlevél nélkűl járkáljanak; ha neki lesz szüksége valamely portékára, inkább beküld érte, vagy ír, hogy kihozzák.[1967] Szerette volna, ha Törökországban vett holmiját a nándorfehérvári szerdár útlevelével s ajándékaképpen hiteles, idejáró kereskedővel küldenék ki, mert így, a szerdártól félve, az ellenség is jobban megkímélné.[1968] A passus nélkűl czékázó török kereskedőket a temesvári basa kívánságára sem fogatta el, hanem szép módjával kiküldte az országból.[1969] Ha baja esett a török kereskedőnek, kárát a tettessel megtéríttette,[1970] de a passus nélkűl járók kárát nem vállalta magára. Nem adhatott melléjük mindig kísérőt, az ellenség pedig néha éppen kurucznak öltözve támadta meg őket.[1971] Az is bosszantotta, hogy a kereskedők mindjárt a nándorfehérvári vagy a temesvári basánál panaszkodtak, a helyett, hogy az ő illetékes parancsnokló tábornokához fordúltak volna, kik, tisztök szerint, illendő elégtételt szerezhetnek nekik.[1972] Bántotta, hogy a török kereskedők rézben kétannyi pénzt követeltek, mint ezüstben. Az ezüstpénz kivitelét nem akarta megengedni, a rézpénz hitelét pedig nem áshatta alá saját maga azzal, hogy teljesíti kívánságukat; azért inkább megfelelő súlyú mázsás rezet ajánlott fel nekik.[1973] Viszont azonban megmondta,[1974] hogy ha a török kereskedőnek pénze nincs, török barátságon az ő marháit meg nem veszi; czivódjék bár rajta az ördög az angyallal, akármelyik vigye el, nem bánja! Egyébiránt jellemző, hogy később, 1709-ben, követei az erdélyi fejedelemség athnaméjában a törökökkel a szabad kereskedelmet kívánták biztosítani,[1975] s nemsokára egy millió tallér kölcsönt keresett a konstantinápolyi oláh, örmény és franczia kereskedőknél.[1976]

147. KRAKÓ.[1977]

Moldvából sertéseket vásárolt.[1978]

Lengyelországgal fentartotta Felső-Magyarország élénk kereskedelmi összeköttetéseit. Jellemző, hogy Ross Vilmos krakói kereskedő és postamester iránt, a kivel elégedetlenkedett, Stepney angol követ engesztelte meg.[1979] A fejedelem a krakkói várparancsnokot egy ízben megfenyegette,[1980] hogy ha rossz szomszédja lesz, a szüntelenűl fel- s alá járó krakói kereskedőket megárestáltatja, míg kárát meg nem térítik. Még barátnéja, Szieniewszka herczegné emberétől is elkoboztatta a gyapjút és csak később engedte szabadon kivinni.[1981] Borát és néhány mázsa rezét lengyel kereskedőknél angliai posztóért s jó vastag skarlátért akarta elcserélni.[1982] Szerződést kötött Karácsony Sándorral, kinek lengyelországi görög czimborái is voltak és a kiknek kész bőrárúkért ökörbőrrel akart fizetni. Ilyen alkura korábban egyes krakói kereskedők is készek voltak.[1983] Fegyverszállító kereskedőket már 1705-ben az akkor lengyelországi Danczkában keresett.[1984] Ott csak annyi posztót akart vásárolni, a mennyinek nevezete alatt a fegyvereket kihozhassa. Kray Jakab kézsmárki kereskedő és főbíró feladata volt, hogy a fegyvereket ily módon becsempészsze.[1985] Neki kellett lebonyolítnia azokat a danczkai váltóügyleteket is, a miket a lengyelországi puskapor- és salétromvásárlások fedezésére kötött.[1986] Paip György danczkai bankár még mintaposztókkal sőt gyógyszerekkel, kristályüvegekkel is ellátta a fejedelmet,[1987] s fizetés fejében bort is elfogadott.[1988] Két másik Paip, Sándor és Gáspár, személyesen is jártak a fejedelemnél üzleti ügyekben;[1989] mint bizományosok tehát meg lehettek elégedve. Legjobban kelt Lengyelországban a bor. Az öreg Kőrösy György főkamarás még be is rugatta a lengyelországi kereskedőt, hogy drágábban vegye meg a fejedelem borát.[1990]

148. KRAY JAKAB.[1991]

Poroszországban egy Wagner nevű berlini kereskedő vásárolt magyar borokat, de az elszámolásnál nagy különbözetek voltak.[1992] Berlinben a fejedelem Klement Jakabot bízta meg holmi «enczenbencze-vásárlásokkal,» de nem látta sem a pénzt, sem az árúczikkeket.[1993] Fontosabb ennél, hogy a porosz királynak 1708. évi engedelme következtében a berlini és königsbergi kereskedők puskákat és pisztolyokat adhattak el a kuruczoknak.[1994]

Oroszország többnyire lengyel kereskedők útján vásárolta a magyar bort. 1708 óta szőrmeárúi is útat találtak hazánkba. Mikor a fejedelem ott fekete rókabőrt akart venni bélésnek, félmillió forintra tartották, holott egy esztendeje háromszáz aranyon árúlták Ilyvóban. A fejedelem azt felelte,[1995] hogy «ha csak főnix-madár formára szaporodik a fekete róka, oly mód nélkűl megbecsesedvén, Nedeczky ne is gondolkozzék megvételéről; csak farkast hozzon.[1996] Kitelel ő Isten kegyelméből róka nélkűl is!» Borért azonban szívesen venne nyusztot, fejér és szép podoliai rókamállat, nyak- és hátbélléseket. Kijevben szintén rendelt fejér farkasbéllést, sőt teát (a hogy ő írta, herbatheát) is «olyan embereknél, a kik ahhoz értenek.»[1997]

149. KÜLFÖLDI BANKÜZLET.[1998]

A nyugati államokkal még gyöngébben folyt a kereskedés. Ausztria felé majdnem teljesen megakadt a marha-, búza-, liszt-, borkivitel, a magyar kivitel legfőbb czikkei. Bécsből a fejedelem csak bizalmas úton remélhetett egyet-mást, de még a fölkelés vége felé is érkezett onnan «ferslógja.»[1999] Morvaországból és Sziléziából gyapjút már alig és csak másodkézből lehetett venni, a mi a süvegesipart hazánkban majdnem tönkretette.[2000] A fejedelem ugyan szabad kereskedést biztosított a fölkelő sziléziaknak, míg ellenségeskedésre okot nem adnak,[2001] de az ok nagyon hamar bekövetkezett. Egyébiránt a határszélek kölcsönös pusztítása következtében kereskedelmi összeköttetésre gondolni sem lehetett.

Angol és holland kereskedők még a fölkelés elején is jártak-keltek hazánkban. Stepneynek 1703 augusztus 15-ikén Aleppóból, Szmirnából, Törökországból, Bukaresten, Aradon, Szegeden át jövő angol kereskedők hoztak hírt a fölkelésről.[2002] Az angol posztót azontúl is árúlták, de már nagyon drágán, mert másodkézből vették hazánkban. A hollandok sem igen foglalkoztak többé a magyar borok vásárlásával azóta, hogy a kuruczok 1703 végén elfogták azt a 800 budai akó bort, a melyet Taschenmacher hollandus kereskedő Londonba akart szállítani.[2003] I. Lipót király egyetlen anyagi kedvezés gyanánt azt igérte, hogy magyar alattvalói gazdagodását a borkereskedés fölvirágoztatásával mozdítja elő[2004]; de az ebben a kérdésben megindított tárgyalások[2005] néhány szép tervezeten kívűl alig vezethettek egyéb eredményre. Mindenesetre van része benne Rákóczi fölkelésének, hogy a bécsi udvar gondolni kezdett a magyarok gazdasági érdekeivel. Kurucz kereskedők pedig az egész idő alatt oly nagy számmal jártak nemcsak Keleten, hanem Nyugaton is, hogy a szatmári békében utóbb külön is kikötötték megkegyelmezésöket.

A fejedelem vezető eszméje a kereskedelemben is a szabadság volt. Nemcsak királypártiaknak, hanem külföldieknek is megengedte a kuruczokkal való kereskedést; de nem engedhette meg, hogy a kereskedők szabadon járván-kelvén a hazában, annak katonai állapotát kikémleljék. Tehát csak a fejedelem vagy Nagyszegi Gábor útlevelével is csak Jászberényig jöhettek be Ausztria felől. Ha beljebb jöttek, vásárolt marhájokat elkoboztatta. Minden vármegyének vigyáznia kellett az idegen tőzsérekre és más kereskedőkre. Azonban ez a rendelete is fentartja azt a szép elvét, hogy a «a haza közönséges hasznára van a kereskedésbeli kommercziumnak szabados folyamatja.»[2006] Osztozott tehát a dunántúli tíz vármegyének abban a felfogásában,[2007] hogy nem kell csak bizonyos személyekre bízni és szabott áron szállítani az idegen földről hozott és «hazánk hűsége alatt» nem található árúczikkeket; «mert valamentűl több kalmárok és kereskedők lehetnének, az árújok is úgy árúltatnék meg.»

VIII.
A KÖZLEKEDÉSÜGY.

OLYAN árvizeket régen nem értek az emberek, mint éppen az ónodi gyűlés idejében. Magát a gyűlést is a szomszédos körömi felsíkon kellett megtartani s a vármegyék egy részének követei az árvizek miatt csak elkésve érkeztek be. Néhol lehetetlen volt szekerekkel járni; pl. a Sajó mindenütt elszaggatta a hídakat, csak holmi gyalogpallók mellett úsztatva, lóháton lehetett átkelni. «Én pedig – írta Bercsényi[2008] – semmivel sem vagyok jobb úszó a fejszefoknál, a száltenczerséget (kötéltánczosságot) sem tanúltam: nem merek a pallón lejtőzni.» Így történt, hogy a Lévától toronyirányban Ónodig levő 175 kilométeres út, a valóságban háromakkorát jelentett, mert északfelé óriási kerűlőt kellett tenni a vizek miatt. Újesztendőre Erdélyben is nagyokat kerűltek a roppant árvizek miatt.[2009] Ungban iszonyú vizek voltak.[2010] A Maros, Körös és Sárrétje, a Berettyó, Hortobágy, Tisza úgy kiáradtak, hogy a hódmezővásárhelyiek Nagykároly felé keresvén a fejedelmet, Csongrádig csak hajón juthattak el és Tokajnál költöztek vissza a Tiszán. A víz a Tiszaháton néhány falut elvitt. A fejedelem szerint az árvizek alá vetett földön a nép sok helyütt a gólyafészkekben, a ház hiúján lakik; vízimalmokat az áradat elsodorván, nem őrlik, hanem mozsarakban törik a búzát.[2011] 1709-ben három hónapig a Garam és az Ipoly környéke merő tenger volt; a laponyagok még azontúl is színig voltak. Szekérrel, sőt lóháton sem lehetett arrafelé közlekedni. Bottyán tábornok összeíratta azokat az öreg embereket, a kik ilyen tavaszi árvizeket sokszor tapasztaltak.[2012] Újesztendőtől április végéig az árvizek magát a fejedelmet is «áristomban» tartották Munkácson.[2013] A Duna is hatalmasan megdagadt s Kalocsán a szegény emberek nem tudták, magukat vagy gyermekeiket mentsék-e előbb.[2014]

150. AZ ECSEDI LÁP.[2015]

Ezek a más esztendőkben is gyakran mutatkozó nyomorúságok már 1705-ben arra az elhatározásra késztették a fejedelmet, hogy a folyókat, tavakat, lápokat szabályoztassa, csatornáztassa. Úgy tudta, hogy az Ecsedi-tó száz ölnél mélyebb s hogy ingoványai télen sem fagynak be, csak meghártyásodnak. Egyelőre beérte volna annyival, hogy a tőzegen át új csatornákat vágasson s a körűllevő vidékkel így tartsa fenn a közlekedést. Később, a terepviszonyok alaposabb tanulmányozása után, azon tünődött, Munkácsot és Ecsedet, a melyet egymástól a Tisza választott el, nem köthetné-e össze csatornával? A két város távolsága egymástól toronyiránt (légvonalban) alig 70 kilométer; de csak az Ecsedi-láp hosszát 50 (szélességét 30), a Szernyei-mocsárét pedig 30 kilométerre becsűlték.[2016] Munkácstól a Tiszáig, a fejedelem szerint, rengeteg tölgyesek és roppant mocsarak váltakoztak, melyeket a máramarosi hegyekről leömlő vizek alkottak. A vizek lefolyását a beléjök dőlt fák akadályozták s annyira meglágyították a földet, hogy az útakon csak kemény télben lehetett járni. A Latorcza folyóból, mely egy puskalövésnyire folyik a munkácsi várhegytől, a különben is igen mocsaras rónaságot egyetlenegy zsilip segedelmével víz alá lehet ereszteni s a várat megközelíthetetlenné tenni. A vizek észszerű vezetése következtében csatornákkal lehetne összekötni Munkácsot és Ecsedet, a melyeknek fekvése oly rendkívűli s annyira ellenkező.[2017] Ezzel a csatornahálózattal Munkácsot és Ecsedet tette volna a független Magyarország bevehetetlen váraivá. Készen állt reá, hogy zsilipjei segítségével vízbe fullaszsza az ellenséget; holott, mint valaha a hollandok, béke idején a víztől akart elhódítani művelhető terűleteket.

Mindez első lépés lett volna a Tisza szabályozásához. A második az, szintén 1705-ben,[2018] hogy eltöltette a Karcsát, a Tiszának egyik ágát, a melyet pedig a zempléniek 1646-ban hollandus mérnökökkel kotortattak ki, hogy újra hajózhatóvá tegyék. Rákóczi gátja következtében támadt a Hosszúrét, a mely legnagyobb kiterjedése idején 460 km2-re növekedett s magában foglalta a Bodrogköz délkeleti felét. Erre az áldozatra a fejedelem a sószállítás és rendes hajózás biztosítása végett valószínűleg 1705 őszén szánta el magát, mikor a Tisza oly kicsiny volt, hogy nem lehetett rajta kősót szállítani Tokaj és Szolnok felé.[2019] Az ér fejénél a tárkányi, közepén a lányvári s torkolatánál a kenézlői tiszai révet és átkelőt fentartotta; a Hosszúréten keresztűl tehát töltéseket és hidakat kellett építtetnie.

A Tisza legjobb átkelő helyeinek Tokajt, Szolnokot, Csegét tartotta[2020]; de csupán Szolnoknál volt biztos hídja és átkelője.[2021] A többi csak tutaj és hajóhíd volt; felűlről lefelé menve – Námény, Aranyos, Csap, Tárkány, Leányvár, Kenézlő-Balsa (Aranyosmező), Tokaj-Rakamaz, Lucz, Csege, Szeg és Szolnok réveit használták legjobban; Csongrádét, Szegedét az ellenség miatt ritkábban. A fejedelem nagy gondot fordított biztosításukra még az áradások idején is; mert a Tiszát természetes frigyesének tekintette a németekkel szemben.[2022] Felső és középső szakasza állandóan az ő hatalmában volt s minden zegét-zugát jól ismerte Huszt és Szeged közt. Néha hajón is bejárta; pl. 1708 januárius 30-ikán Rakamázról paripán ment a Tisza partjához és a hajóba az udvari kapitánynyal, udvarmesterrel, fegyverhordozókkal s más szolgálattevőkkel beülvén, a víz ellenében Aranyosig 20 kilométerre ment fölfelé a folyón.[2023]

A Tisza jobbparti mellékvizei inkább nehezítették, mint könnyítették a közlekedést. Ezt a Bodrogon főképpen a tokaji és a sárospataki hídakon keresztűl bonyolították le[2024]; de pl. a folyó zajlása miatt Rákóczi 1707 deczember 2-ikán csak bajosan kelhetett át rajta: népe Zemplénnél és Szőlőskénél, őmaga szintén az utóbbi helyen.[2025] Munkácsról Ungvárra menet – lovon, kocsin vagy hajón – a Latorczán többször is át kellett kelnie.[2026] 1708 tavaszán a Hernád nagyon kiáradván, a fejedelem a szélvész miatt eleinte nem mehetett át rajta csolnakjával s kisérletét csak a vihar lecsöndesedése után ismételhette.[2027] A Tisza, Borsova s a már balparti Szamos roppant áradásai fölött, mint maga mondja,[2028] hadjárata kezdetén csak hadainak bátorságával és a szükség érzetével győzedelmeskedett. Első dolga volt az ellenséges hajók elfoglalása. Hosszabb vonalon, kivált Szatmárban és a Szilágyságban, jól ismerte a Szamos völgyét,[2029] melyet, különösen erdélyi szakaszában, nyíltnak és igen kellemesnek talált. Ismerte, de közlekedő vonalakúl nem használta a Körösöket, a melyekről megírta, hogy lapos mellékeiket dús fű és nád fedi. Az eső és hólé ezeken megállván, mocsarakat alkotnak, a mik nyáron át kiszáradnak s a gémek és vaddisznók tanyái.[2030] A Maros völgyét a Szamosénál is sokkal kiesebbnek s nagyon fontosnak találta, mert kettéhasítja az erdélyi fejedelemséget. A Maros és az aranyos fövenyű Aranyos völgyét mosolygónak s kellemesnek mondta, a melynek tájképeit gyönyörűség szemlélni. Egyúttal ez volt a német hadak útja Erdély felé[2031] s így a közlekedés czéljaira alig használta fel; de a császáriaknak az 1706 májusi fegyverszünetben megengedte, hogy arra járjanak.[2032]

A Duna-hajózás jobbadán a királyiak hatalmában volt. A hannoveri Becker csak nemrég (1702) találta fel a francziák rezes hajóinál sokkal könnyebb és jobban kezelhető bőrös hajókat s a Dunán Lipót császár jelenlétében készített belőlük hajóhidat.[2033] A császáriak dunai hajózását különben Rákóczi kuruczai majdnem lehetetlenné tették. Réveket, átkelőket a legkeskenyebb, de egyúttal legmélyebb, legsebesebb helyeken kerestek ki. Így, folyam mentében haladva, Somorja, Seprős, Néma, Karva, Esztergom, Szalkszentmárton, Solt-Földvár, Harta, Dunapataj, Imsós-Kömlőd, Paks és Foktő voltak a kuruczoknak, Dévény, Pozsony, Tamásháza, Nagymagyar, Guta, Komárom, Buda a királyiaknak főbb révei.[2034] Amazoknak biztosítására, emezeknek háborgatására a fejedelem mindent elkövetett; de néha csak sövényekből font, náddal töltött hajókkal kellett beérnie.[2035] Seprősnél (Óvár és Győr között) Bercsényi 3 jó kompon és 10 hajón (melyek közől ötöt Somorjánál elrejtve talált) egy nap alatt 3-4 ezer embert remélt átszállítani a Dunán.[2036] A küzdelem vége felé a fejedelemnek a hatalmas folyamon már egyáltalán nem voltak biztosított révei és hajói; ez utóbbiakat Erdély határairól kocsikon kellett hozatnia.[2037] Bőröshajókat is csináltatott,[2038] de hajók még jobb időkben sem álltak a réveknél elegendő számmal. Így történt, hogy 1706 szeptember 27-ikén a karvai sánczból Lóczy 200 hajdúja közől csak tíz szabadúlt meg: «része hajón, része fasinán (rőzsecsomón), némely pediglen az anyja övedzőjével általverekedvén a Dunán.[2039] Olyan emberek kellettek ide, a kik, mint Török Peti, sokszor általúszták a Dunát,[2040] vagy a kik – mint Károlyi – a Duna jegén keltek át.[2041] Apró csolnakokkal, tutajokkal és rőzsékkel a Dunántúlt biztosítani s a Dunát a közlekedés hálózatába bevonni nem lehetett. A naszádosok és csajkások székhelyének, Titelnek elfoglalása sem sikerűlt, pedig Károlyi már tervet is készített, hogy a Duna mellett Sóvár táján erős sánczot építtet a titeli hajóknak s a dunai révnek biztosítására.[2042]

A DUNA TÉRKÉPE MARSIGLI »DANUBIUS«-ÁBÓL.[2043]

151. A DUNA TITELI RÉVE.

A Duna balparti mellékvizei is inkább katonai, mint közlekedési tekintetben voltak fontosak. A Morván többnyire Szakolczánál vezetett a hadak útja az örökös tartományokba. A Vágon Sók, Séllye-Vecse, Szered-Sempte, Bánka-Szerdahely voltak a főbb hidak; de azon kívűl is sok gázlója lévén, kevés had meg nem oltalmazhatta.[2044] Lipótvár és Komárom közt 1703-1708-ig a harczok sohasem szűntek meg; azért a Vágot még tutajozásra is alig lehetett használni. A fejedelem a Nyitra folyócskát közlekedési vonalnak szintén nem tekintette; de szerette széles völgyét, a melyet rétek borítottak és szántóföldek, szőlőhegyek szegtek be.[2045] Tapasztalta a «folyócska» hatalmát, mikor árvizek idején Károlyi hajókon szállította be Érsekújvárra az eleséget.[2046] A Garamot a fejedelem már alkalmasnak tartotta arra, hogy a bányavárosokban csinált rézhajót azon szállíttassa le a Dunára.[2047] A faúsztatást, tutajozást az egész vonalon nem engedte akadályozni.[2048] Árvizek idején nagyobb eleségszállító hajókat is küldött a Garamra,[2049] melynek bényi, csatai és macskarévi hídjait katonailag megerősíttette. Az Ipoly völgye szintén többször volt a hadak útja.[2050]

A Duna balparti mellékvizei közűl a fejedelem egyidőben hajlandó lett volna a Lajta és Rába közének semlegességét elösmerni.[2051] Mind a két folyó útja, de gátja is lehetett az Alsó-Ausztriával és a Stájerországgal folytatott élénk közlekedésnek. Azonban éppen a két folyó köze nagyon erősen szenvedett a háborúban, miért is a Lajta hídjait a császáriak 1706-ban elhányatták.[2052] A mocsaras folyóközben Bottyánnak egyszerre hét hídat is kellett csináltatnia,[2053] de csak katonai czélokra. A Rába és Rábcza átkelőit – a kapuvárit és az árpásit kivéve – a kuruczok egyidőben mind bevágták,[2054] mivel az ellenség a Rábaközt elárasztotta, vagyis «a Rába a Dunára hozta a partját».[2055] Pedig a Rábaköz Bécs és Grécz kapuját bezárhatja![2056] Egy 1706. évi kurucz térképen a Nagy- és Kis-Rába, a Répcze és Gyöngyös folyókon, a szélesség 47-48. foka közt 32 helység van ábrázolva hidakkal.[2057] Várkesző, Malomsok, Abda, Kapuvár, Lébényszentmiklós voltak a legféltettebb átkelők. A császáriak mindent elkövettek, hogy a Rábát – a római császárságnak már Nagy Károly idejében határvonalát – minden körülmény közt megtartsák. – A Drávának csak egyes pontjai voltak Rákóczi hatalmában. A Muraközt Horvát- és Alsó-Stájerország erős bástyájának tekinthette.[2058] A szerbek és horvátok ellen eleinte úgy védekezett, hogy a Dráva mellékét megjáratta, minden megtalált kompot, hajót, csolnakot megégettetett,[2059] s jó darabon mind a két partot sánczokkal erősíttette meg.[2060] 1706-ban, mikor a tenger felől a fejedelem franczia segítséget várt, a közlekedés biztosítása végett Bercsényi a Dráva vonalának megszállását s áthidalását sürgette.[2061] Utóbb már inkább a Dráva és a Kulpa jegén át akart lovasokat beküldeni;[2062] majd meg abban reménykedett, hogy Dályok és Mihócz közt két pár hajóval átkötheti a Drávát;[2063] térképe azonban teljesen félrevezette.[2064] Az 1707. és 1709. évi szokatlanúl nagy árvizek a Dráván keresztűl egyidőre különben is lehetetlenné tették «az operácziók szabad útját».[2065]

A vízi útaknál csak a szárazföldiek lehettek rosszabbak. Az ország nyugati részében elég széles országútak voltak;[2066] de pl. Sárospataktól Ungvárig még a fejedelem lovaival is másfél napig tartott az utazás.[2067] Erdélyi útját csak nagy ügygyel bajjal követhette, mert «sár nélkűl veték vala a kompútust az útakkal», ő pedig elhatározta, hogy bemegy, «ha a torony összedűl is».[2068] Erdélybe különben sok út vezetett s a fejedelem szerint[2069] Pekri tábornok minden szorgalmával sem vágathat be minden útat és ösvényt annyira, hogy az ellenség vigyázását megcsalhassa». Az útaknak ez az elrontása kedvezett a hadi terveknek, de esztendőkre visszavetette a rendes közlekedést. Másképp volt, mikor a bejövő Rákóczi és Bercsényi előtt egyengették, tisztogatták a Beszkidek útjait![2070] «Oly országon vagyok – írta a fejedelem Jászberényről[2071] – a hol út nélkűl is járhatni.» De szívesen vette, mikor a vármegyék, pl. a dunántúliak, az útak, hídak, révek kijavításáról s a posták felállításáról intézkedtek.[2072]

A postaútak hosszát Rákóczi idejében a fő- és mellékvonalakon 2200 kilométerre tehetni.[2073] A fejedelem gondoskodott róla, hogy Nagyszombattól Kolozsvárig 530, Zólyomtól Nagybányáig 400, Lévától Eperjesig 270, vagy a Dunántúl Kőszegtől Etéig 165 km. hosszan a közlekedés meg ne akadjon. Nem kis érdeme, hogy háborús körűlmények közt nagyobbra fejlesztette a postai közlekedést mint a milyennek találta. A közlekedés folytatására legszükségesebbnek[2074] a posták jó móddal való fölállítását tartotta. Mindjárt fölkelése elején megpálczáztatta a postást, ki egy levelet megkésve adott át neki.[2075] Az olyan posta halálnak volna jó, a melyik Szatmárról Ecsedre 12 nap alatt hozza meg a levelet.[2076] De nem is mehetett nagy rendben a dolog, pl. Hatvanban, melynek postamestere egyúttal kuruczezredes volt s a levelek expediálásánál fontosabbnak tartotta, hogy a Csepelszigetre betörve, Ráczkeviről elhajtassa Savoyai Jenő herczeg ménesét.[2077]

A kuruczok postái, hídjai s révei.[2078]

A fejedelem először 1703 november 11-ikén rendezte a postaszolgálatot és Szepesi Jánost nevezte ki országos főpostamesternek.[2079] Deczember 12-ikén hat postát állított fel Szatmár vármegyében.[2080] A főpostamester meghagyta a Szerencstől Szatmárig járó postáknak, hogy a fejedelem levelét éjjel-nappal, életök veszélyeztetésével is vigyék Szatmár alá Sennyey tábornokhoz és följegyezzék, mely nap, mely órában kapták s viszik tovább a levelet.[2081] Ugocsa vármegye hamarjában ezer forint rendkívűli adót vetett ki a jobbágyokra, mivel a fejedelem meghagyta, hogy minden faluban postalovat kell tartani. [2082]

A fejedelem az ország szolgálatának nem kevés előmozdítását látta abban,[2083] hogy rendes helyeken postákat állítson fel s a postamestereket az eddigi visszaélések ellen megvédje. Elrendelte tehát, hogy a kik a nemes ország szorgos szolgálatában az ő parancsával járnak, azokat ingyen tartozzanak tovább szállítani, ellenben a parancsnokló vagy várbeli tisztek az útlevelével járókat pénzért, a szokott díjak lefizetése mellett, küldjék állomásról állomásra. A kiknek nincs ilyen útlevelök, azokat a postamesterek és postások necsak ne hordozzák a postán, hanem azonnal hírt is adjanak az állomásukon levő tisztnek, hogy az ilyeneket elfogassa.

Minthogy azonban ezek a panaszok meg nem szűntek s a vármegyék nem gondoskodtak a területökön működő postamesterek fizetésének és természetben való illetményeinek kiszolgáltatásáról, a fejedelem újból[2084] szigorúan intézkedett «a nemes ország szolgálatában idáig történt káros fogyatkozások orvoslásáról». Hiszen a postalovak néhol úgy leromlottak, hogy még a fejedelem futárainak is gyalog kellett folytatniok siető útjokat. Meghagyta tehát, hogy a vármegyék mindenütt gondoskodjanak jó lovakról s elegendő szénáról, abrakról, «ezt javalván a közjó, hozzánk s azon közjóhoz a nemes vármegyének eleitől fogva mutatott zélusa, avagy készsége».

Korszakalkotó a fejedelemnek az a rendelete, a melylyel 1705. újesztendő napjától a magyar- és az erdélyországi postákat újraszervezte.[2085] A posták ingyen, illetőleg államköltségen fuvarozták a fejedelem követeit, a fővezér s a parancsnokló tábornokok futárait (kurírjait) s készfizetés mellett az útlevéllel ellátott magánosokat. A leveleket és csomagokat rendes vagy – sürgősség esetében mint stafétákat – külön postajáratokkal küldték rendeltetésük helyére. A rendes posta hetenkint kétszer közlekedett szigorúan meghatározott díjak és szabályok mellett, s a postások nemcsak kártérítéssel, hanem esetleg hivataluk elvesztésével, sőt halállal lakoltak az okozott bajok miatt. Minden község köteles volt rendben tartani a maga postaútját. A postás fizetése évenkint 240, a fiókpostásé (veredariusé) 96 forint volt, a levelek, staféták s utasok szállítási díján kívűl.[2086] Így a posták fentartása az államnak évenkint körűlbelűl 25-30.000 forintjába kerűlt. Éppen azért, hogy a nemes országnak több költséget ne okozzon, a fejedelem csak a legszükségesebb vonalak fölállítását engedte meg; pl. 1706 márczius 1. Losoncz és Besztercze közt,[2087] julius 28-ikán Csege felé.[2088] Szurdokról Abrudbányára rendes postákat még nem állíttatott, hanem kivezényelt katonákkal folytatta a levelezést.[2089] Általában véve Erdélyben és a Partiumban az egész 1706. esztendőben csak katonák postálkodtak; de a fejedelem gondoskodott, hogy a helyökből ki nem bontakozott postamesterek megkapják fizetésöket.[2090] Postamestereket egyszer-másszor már azelőtt is a katonák közt keresett.[2091] A miben lehetett, könnyített a postások anyagi bajain; pl. minden postahivatal lovai számára réteket (ú. n. postaréteket) rendelt kihasítani;[2092] mikor pedig értesűlt, hogy egyes községek a postalovakat eltartani nem tudják, utasította a hadi biztosi hivatalt, hogy egyelőre gondoskodjék szénáról, abrakról. [2093]

A német hadak mozgalmai miatt néha a kurucz posták egy része «helyéből kibontakozott» s e miatt a levelek egy része eltévedt,[2094] vagy nagyon megkésett.[2095] Maga a fejedelem is úgy látta, hogy a posták nevezetei megvannak ugyan, de némely helyütt hol az öregasszony, hol gyalog parasztember, hol falábú koldús hordja a leveleket.[2096]

152. POSTAKOCSIS.
Akad. kézír. (Szendrei után.)

Sokat panaszkodtak a postamesterek fizetésök elmaradása, a háborúban esett káraik és a tömérdek szolgálat miatt,[2097] minek okát a főpostamester, Szepesy János kapzsiságában, sőt hűtlen pénzkezelésében keresték. 1706 május 16-ikán már a fejedelem előtt állottak a posták fogyatkozásairól való panaszok.[2098] A fejedelem egyrészt ezeknek figyelembevételével szervezte az erdélyi postaügyet[2099] s megállapította főpostamester és a postamesterek eskümintáit.[2100] Magát Szepesyt még nem tartotta hibásnak, de megkérte Barkóczy zempléni főispánt, hűséges szolgálatai után, jelölje őt alispánságra és – ha megválasztják – állítsa be tisztjébe.[2101] – A mellett azonban vizsgálatot indított ellene. Bercsényi éppen a fejedelem harminczegyedik születésnapján jelentette,[2102] hogy Szepesy állítólag már mindent rendbehozott s kifizetett; de hiány mutatkozik, a mit Beszterczén maga akar megvizsgálni. A fejedelem tehát Szepesy helyébe 1707 augusztus 5-ikén Kossovics Márton máramarosi hadbiztost nevezte ki főpostamesterré s kötelességévé tette, hogy postamesternek csak jó hazafit, tanúlt embert, s legalább is írástudót nevezzen ki.[2103] A részére adott utasítások[2104] a postaszervezetnek minden részére kiterjednek s a fejedelem csodálatos tájékozottságáról tesznek tanulságot.

Kossovics már első körútjában kiáltó hiányokkal találkozott s tiltakozott az ellen, hogy ezeket valaha neki tulajdonítsák;[2105] de a fejedelem nemsokára mégis megpirongatta a posták késedelmes járásáért.[2106] Kossovics a felelősséget a közgazdasági tanácsra hárította, melyet a fejedelem föl is hítt a postamesterek rendes fizetésére;[2107] ezek azonban egyenesen Kossovics ellen emeltek panaszt. Bercsényi maga elé rendelte, hogy hanyagsága miatt a haza szolgálata hátramaradást ne szenvedjen.[2108] Pedig nem ő volt az oka, hogy a postamesterek már nem akartak külön stafétákat küldeni, hanem maguk a tábornokok, kik ilyen követelésekkel zaklatták őket, de az előírt díjakat meg nem fizették.[2109] A fejedelem – megint éppen a nevenapján[2110] – fegyelmi vizsgálatot rendelt el Kossovics ellen és azt éppen a közgazdasági tanács elnökére, a staféták és kurírok küldése ügyét pedig, számadás terhe alatt, Krucsay István szenátusi titkárra bízta. Már azelőtt[2111] megfenyegette azokat a postákat, a melyeknek nem tetszett, hogy a kurírokat rézpénzzel fizeti.

Dőry Pál, Hadadi György, Antalóczy János, Sugó János, Kéry Zsigmond s más futárok gyorsaságukkal s megbízhatóságukkal néha valóban szolgálatot tettek az országnak.[2112] A fejedelem még a galambpostákat sem vetette meg. A Jászságban ugyan – mint maga írja – mikor a németek egyszer rajtuk ütöttek, a galambkosár elveszett; «de a galamb, mivel még nem szárnyaszegett s jó repűlő, el nem vész, hanem mindaddig kering, míg valakinek az ablakán berepűl s ott magának nyugvó szállást szerez».[2113] Kevéssel azután[2114] a levelezések folytatására a fejedelem jóváhagyta a parasztposták fölállítását. A pestis miatt akkor már «postamestereink szellőztetik, mert későn hozzák a leveleket».[2115] Nincs többé posta, a kurír sem járhat: elvesznek, eltévelyednek.[2116]

153. SEREMETJEV OROSZ TÁBORNOK.[2117]

A fejedelem udvarából a kurírok a szükséghez képest indúltak; a rendes posták minden szerdán és pénteken.[2118] Postanapon a fejedelem szüntelenűl írt, diktált s többnyire nem is ebédelt együtt udvara nagyjaival. «Ha oly szaporán vehetné Károlyi leveleit, mint ő íratja, nem lehetne panasza, hogy függőben maradnak a dolgok.»[2119]

Megkövetelte, hogy a posta pontosan szállítsa a leveleket, de, egy-egy megfigyelés alatt álló úrral szemben, korlátozta a levelezés szabadságát.[2120] Abban a hiszemben, hogy sürgősek, a Károlyi nevére érkezett levelek némely részét egy ízben maga is felszakította-[2121] Kivételképpen saját levelei fölbontását is megengedte tábornokainak[2122] s volt rá eset, hogy Bercsényi feltartóztatta a fejedelem leveleit.[2123] Ez tehát nem jelentette a levéltitok megsértését, mint a császáriaknál, kiknek kiváncsisága ellen a külföldi követek felszólaltak. Pl. Hamel-Bruyninx egy ízben panaszkodott, hogy Rákóczinak hozzá intézett levelét felbontották és visszatartották; Salms herczeget és Wratislaw grófot felszólította, kerestessék meg a levelet, mely azután meg is kerűlt.[2124] Már azelőtt is lefoglalták a fejedelemasszonyhoz írt levelét s a posták jól értettek a gyanús levelek felbontásához és feltűnés nélkűl való bepecsételéséhez.[2125]

A fejedelemnek különösen Bécscsel és a külfölddel való levelezésében kellett óvatosnak lennie. Törökországi levelezéseit az odavaló kereskedők többnyire ingyen szállították.[2126] Orosz- és Lengyelországba rendesen egy Miklós nevű czímeres oláh kurírja vitte leveleit,[2127] de más futárokat is gyakran használt erre a czélra. Különben állandó összeköttetésben állt Ross Vilmos krakói postamesterrel. A fejedelem egy ízben száz tallért igért neki, ha hat hét alatt válasz jön Miller Péterhez írt levelére.[2128] Majd megkérdeztette tőle, mi módon állíthatna fel olyan biztos magánpostát, a melynek útján külföldi levelezéseit bátrabban és gyorsabban folytathassa. Legjobbnak tartaná, hogy erre a szolgálatra lengyeleket vagy oláhokat fogadjon, kiket ösmerősei az országutakon bizonyos helyekre rendeljenek a levelek elhordása végett. Ha a postamester erre vállalkozik, Kray Jakab a posták fogadása és elhelyezése iránt oly feltétel alatt szerződjék vele, hogy innen Danczkára, onnan pedig vissza a legnagyobb sietséggel szállítsák a leveleket. Mindig jegyezzék rájuk az időt, hogy tudhassa, hány nap alatt jártak. Szabja meg büntetésöket az egy-egy napi késedelemre stb. Mindezekért a postamester a posták fizetésén kívűl 400 forintot kap. Ha Ross nem vállalkoznék, Kray valami kereskedőt keressen, hogy az fogadjon postákat.[2129] Ross azonban 1707. szeptember 25-én már meglátogatta a fejedelmet Sárospatakon[2130] s megkötötte a szerződést Rákóczi lengyelországi magánpostájára.

154. MAZEPPA.[2131]

Mazeppa Iván Sztepanovics kozák ataman és Golovkin orosz főkanczellár felszólítására a fejedelem utóbb Oroszország felé is intézkedett a posták fölállításáról; de ennek csak úgy jósolt jövendőt, ha a bécsi udvar megtartja igéretét s Moszkva és Bécs között a postáknak «birodalmunkon való által menetelét nem ellenzi».[2132] 1706 januárius 11-ikén meghagyta Bay Andrásnak, hogy Moldva felé négy jó, hű postát fogadjon s általuk a máramarosi havasokon vagy Lengyelországon át mentűl gyakrabban tudósítsa.[2133] Néha még párisi leveleit is Konstantinápolyon át kapta, mi óriási késedelmet okozott. Párisi levelezéseit tehát a danzig-krakó-munkácsi magánpostára terelte s mikor ez a pestis miatt megszakadt, Ross krakói postamester által nyitott reá újabb útat[2134]

Útlevél nélkűl Európában akkor senki sem járhatott s ezt az ónodi országgyűlés[2135] 1707-ben hazánkra nézve is megkövetelte. A varsói szerződés kimondta, hogy a magyar és orosz útlevelek kölcsönösen érvényesek, a mit azonban Jahnus orosz tábornok nemigen vett tekintetbe. Az oroszoktól megszállott terűleteken át a moldvai vajda sem fogadta el a Rákóczitól adott útlevelet s ennek érvényessége tekintetében Seremetjev orosz tábornokot kérdezte meg.[2136]

Maga a fejedelem – két skoliei (galicziai) kirándulást kivéve[2137] – 1703 junius 16-ikától 1711 februárius 18-ikáig nem hagyta el a hazát. Ez idő alatt – az oklevelek bizonysága szerint – az országnak 350 helyén tartózkodott hosszabb vagy rövidebb ideig s a Dunántúl kivételével bejárta a szövetséghez tartozó hazát, a melynek szabadságát, sok egyéb között, a közlekedési viszonyok javításával akarta biztosítani.

155. POSTAKOCSIS, MAGYARORSZÁGI PAPIROS VÍZJEGYÉN.[2138]

Jegyzetek

- 1298. Kossuth 1883 május 25. Komáromvárm. alispánjához. Íratai, X. 95.[VISSZA]
- 1299. Thaly, Bercsényi, III. 518.[VISSZA]
- 1300. Önéletrajz, 174.[VISSZA]
- 1301. Rákóczi manifesztuma 1703 június 7. 14. pont. Rákóczi emlékíratai, 23.[VISSZA]
- 1302. Rákóczi önéletrajza, 74.[VISSZA]
- 1303. Stepney 1703 augusztus 15. Simonyi, I. 28. Whitworth deczember 12. U. o. 76.[VISSZA]
- 1304. U. o. 31., 62., 76.[VISSZA]
- 1305. Thaly, Bercsényi, II. 455.[VISSZA]
- 1306. Rákóczi levele 1702 április 7. U. o. 447.[VISSZA]
- 1307. Rákóczi éremnyomói az Erdélyi Nemzeti Múzeumban őríztetnek.[VISSZA]
- 1308. Rákóczi eml. 79. Skotka Mihály szatmári harminczados rettenetes rajza a nép adóra való képtelenségéről 1703 július 19. Századok, 1874. 399-400. V. ö. általában véve Mensi, Die Finanzen Oesterreichs von 1701 bis 1780. (Bécs, 1890.), kivált 3-4., 118-9. stb. II.[VISSZA]
- 1309. Rákóczi eml. 104.[VISSZA]
- 1310. U. o. 85., 105., 216.[VISSZA]
- 1311. Arch. R. I. 189., 307.[VISSZA]
- 1312. U. o. I. 516.[VISSZA]
- 1313. U. o. I. 33., 34. (1793. és 1824. sz. a.)[VISSZA]
- 1314. U. o. I. 516.[VISSZA]
- 1315. Gazdaságtört. Szemle, 1905., 4-931.[VISSZA]
- 1316. Arch. R. I. 516.[VISSZA]
- 1317. 1703 június 7. manifesztuma 5., 9-14. pontja.[VISSZA]
- 1318. 1703 november 22. Arch. R. I. 182.[VISSZA]
- 1319. Rákóczi pénzei az Erd. Nemz. Múzeum régiségtárában lévő eredetiekről.[VISSZA]
- 1320. 1704 április 22. és 1705 április 29. Hornyik, III. 493., IV. 359.[VISSZA]
- 1321. Rákóczi emlékíratai, 79.[VISSZA]
- 1322. Arch. R. I. 139.[VISSZA]
- 1323. 1705 januárius 3. Hornyik, IV., 344.[VISSZA]
- 1324. 1705 márczius 6. Tört. Tár, 1906. 438.[VISSZA]
- 1325. 1709 augusztus 28. Arch. R. II. 523.[VISSZA]
- 1326. 1708 július 28. U. o. II. 298.[VISSZA]
- 1327. 1707 június 14. az ónodi országgyűlésen. Századok, 1895. 851.[VISSZA]
- 1328. 1709 szeptember 1. Arch. R. II. 641.[VISSZA]
- 1329. Pl. Debreczen részéről 1710 márczius 28. Arch. R. III. 382.[VISSZA]
- 1330. 1710 május 20. Arch. R. III. 427.[VISSZA]
- 1331. Rákóczi emlékíratai, 79-80. Szalay, VI., 230. 1704 szeptember 8. Bercsényi meghagyta Hellenbachnak, hogy a X-polturásról ne hagyja el a Boldogasszony képét, mert Rákóczi csak a felíratról rendelkezett, nem a képről. Arch. R. IV. 117.[VISSZA]
- 1332. Rákóczi emlékíratai 79., 123., 153., 174.[VISSZA]
- 1333. A munkácsi pénzverésről Lehóczky az Archaeol. Értesítőben 1902. 316-322. V. ö. Tört. Tár 1881. 371-7.; 1906. 434., 443. Századok 1872. 589.; 1896. III.; Arch. R. I. 68., 506. stb.[VISSZA]
- 1334. Rákóczi emlékíratai, 175.[VISSZA]
- 1335. 1707 november 3. Arch. R. V. 469.[VISSZA]
- 1336. Marczali, Wirthschaftl. Zustände in Rákóczi’s Zeiten. Pester Lloyd, 1906. 263. sz.[VISSZA]
- 1337. Rákóczi pénzei az Erd. Nemz. Múzeum régiségtárában lévő eredetiekről.[VISSZA]
- 1338. Századok, 1874. 343.[VISSZA]
- 1339. Rákóczi pénzei az Erd. Nemz. Múzeum régiségtárában lévő eredetiekről.[VISSZA]
- 1340. Rákóczi emlékíratai, 174-6.[VISSZA]
- 1341. U. o. 176-7.[VISSZA]
- 1342. Századok, 1874. 254.[VISSZA]
- 1343. Rákóczi Bercsényihez 1706 április 2. Arch. R. I. 506.[VISSZA]
- 1344. Rákóczi a vármegyékhez márczius 23. U. o. I. 499.[VISSZA]
- 1345. Századok, 1873. 105.[VISSZA]
- 1346. Arch. R. I. 527.[VISSZA]
- 1347. Pl. 1708 július 15. U. o. 107.[VISSZA]
- 1348. Rákóczi pénzei az Erd. Nemz. Múzeum régiségtárában lévő eredetiekről.[VISSZA]
- 1349. Rákóczi eml. 123.[VISSZA]
- 1350. Századok, 1904. 716.[VISSZA]
- 1351. Rákóczi Radvánszkyhoz 1704 november 9., deczember 10. Tört. Tár, 1906. 417-9., 426.[VISSZA]
- 1352. Rákóczi Radvánszkyhoz, 1704 június 13. U. o. 1906. 2.[VISSZA]
- 1353. U. o. 1879. 583.[VISSZA]
- 1354. Arch. R. I. 16., 18. (1706-ból 1333. és 1389. sz. a.)[VISSZA]
- 1355. 1704 november 5. Simonyi, I. 557. Ezek a bányák Stepney szerint «the richest gold and silver of any in Europe.»[VISSZA]
- 1356. Rákóczi 1708 április 6. Arch. R. II. 231.[VISSZA]
- 1357. 1706 május 25. Arch. R. I. 549. Századok, 1881, 776.[VISSZA]
- 1358. 1706 október 9. Thaly, Kalászok, 235.[VISSZA]
- 1359. 1706 október 15. Arch. R. I. 638-9.[VISSZA]
- 1360. Emlékíratai, 199-200.[VISSZA]
- 1361. Arch. R. II. 12-14.[VISSZA]
- 1362. XIV. Lajos mint napkirály győzelmi emlékérméről.[VISSZA]
- 1363. Szalay, VI. 99.[VISSZA]
- 1364. Rákóczi Krayhoz 1705. Arch. R. I. 452-4.[VISSZA]
- 1365. De Bonnac számadása. 1708 július 29. U. o. II. 408-411.[VISSZA]
- 1366. Kray Jakab, Ráday Pál, Berthóti Ferenc, Pápay János, De Bonnac és Des Alleurs számadásai 1708-9-ből. Arch. R. II. 374-5., 408-416., 420-9. a megfelelő fölmentvényekkel. V. ö. Rákóczi végrendeletével (1732.)[VISSZA]
- 1367. A fejedelem ezt az összeget mindig kamat-veszteséggel kapta és sok baja volt a «Wechsel»-lel. L. 1706-ra nézve Arch. R. I. 686-8. 1707-re nézve u. o. II. 82.[VISSZA]
- 1368. Bercsényi Rákóczihoz 1705 június 10., Arch. R. IV. 561.[VISSZA]
- 1369. Bercsényi Rákóczihoz 1706 november 22. U. o. V. 319.[VISSZA]
- 1370. 1707 június 11. beterjesztett számadás. Tört. Tár, 1902. 416. Marczali (a Pester Lloydban, 1906. 263. sz.) 5,700.000 forintra teszi rézpénzben a hadsereg egész szükségletét.[VISSZA]
- 1371. Sennyei Istvánhoz, 1703 november 11. Arch. R. I. 1-44.[VISSZA]
- 1372. Rákóczi eml. 79., 123.[VISSZA]
- 1373. 1704 november 5. Simonyi, I. 557. Selmecz és Körmöcz 1740-70-ig száz millió p. forintnál több aranyat és ezüstöt szolgáltatott pénzverésre. Szentkirályi, Erdélyi bányászat ismertetése, 60. Delius, Anleitung zu der Bergbaukunst, II. 419.[VISSZA]
- 1374. Bercsényi emlékirata 1707 november 5. Arch. R. V. 474-5.[VISSZA]
- 1375. A bányavárosok térképe Marsigli A. F. «Danubius Pannonico-Mysicus» cz. művéből.[VISSZA]
- 1376. Életrajza (1659-1728.) Veszpréminél, Succincta medicorum biographia I. 63-5. Horányinál, Memoria, II. 90., Szinnyeinél, M. Írók, IV. 667-8.[VISSZA]
- 1377. Bercsényi, 1707. április 5. Arch. R. V. 384.[VISSZA]
- 1378. Szinnyei, IV. 668.[VISSZA]
- 1379. Arch R. V. 478. és II. 108.[VISSZA]
- 1380. Tört. Tár, 1882. 569.[VISSZA]
- 1381. Arch. R. V. 597.[VISSZA]
- 1382. U. o. V. 540. «Nagyobb vödörrel húzzátok, több víz gyün ki», jegyezte meg – nem éppen tréfásan. U. o. V. 557.[VISSZA]
- 1383. 1708 márczius 2. Arch. R. II. 173.[VISSZA]
- 1384. Bercsényi Rákóczihoz, 1708 márczius 7. U. o. V. 565.[VISSZA]
- 1385. Hellenbach a bányaügyi bizottságban 1708 márczius 31. U. o. V. 597.[VISSZA]
- 1386. Bercsényi Rákóczihoz 1708 április 2. U. o. V. 593.[VISSZA]
- 1387. Tört. Tár, 1882. 570. Rákóczi-tár, I. 141.[VISSZA]
- 1388. Rákóczi-tár, I. 142.[VISSZA]
- 1389. 1708 februárius 8. Arch. R. V. 540.[VISSZA]
- 1390. 1708 deczember 8. Medows. Simonyi, III. 414. Rákóczi eml. 257., jegyzet.[VISSZA]
- 1391. Szinnyei, I. 668.[VISSZA]
- 1392. Arch. R. V. 478.[VISSZA]
- 1393. 1707 november 11. U. o. IX. 445-6.[VISSZA]
- 1394. Selmeczi bányászok Bikkessy után metszette Beyer K. a Tört. Képcsarnok példányáról.[VISSZA]
- 1395. Vajda György halmágyi tiszttartóhoz, 1703 október 30. Arch. R. I. 231.[VISSZA]
- 1396. Egy nehezék aranyért harmadfél forintot adtak. U. o. I. 177.[VISSZA]
- 1397. 1703 deczember 3. U. o. I. 255.[VISSZA]
- 1398. 1704 június 13. Tört. Tár, 1906. 2. 1710-ben hazánkban a szabad aranyváltás középszámításban 16/24 belértékkel (a többi ezüst lévén) 13630, – 1720-ban már 34949 nehezék. Ebből 53 17/19 = 1 bécsi gira, = 1/2 font. (Szentkirályi, Erdélyi bányászat, 42.)[VISSZA]
- 1399. 1704 november 9. U. o. 417-9.[VISSZA]
- 1400. 1704 deczember 10. U. o. 426.[VISSZA]
- 1401. Levéltára jegyzéke. U. o. I. 7., 13.[VISSZA]
- 1402. Az udv. közgazd. tanács utasítása 1710. június 1. Tört. Tár, 1881. 371-377.[VISSZA]
- 1403. 1708 május 24. és június 16. Arch. R. II. 612-3.[VISSZA]
- 1404. 1710 június 2. U. o. III. 435.[VISSZA]
- 1405. 1707 szeptember 27. U. o. II. 108.[VISSZA]
- 1406. 1707 november 5. U. o. V. 478.[VISSZA]
- 1407. Rákóczi-lt. 1689. sz. a. Említve u. o. I. 26.[VISSZA]
- 1408. 1708 márczius 22. U. o. II. 198-200.[VISSZA]
- 1409. Nagybánya Cserna Károly rajza.[VISSZA]
- 1410. Bercsényihez. 1708 márczius 12. Arch. R. II. 189.[VISSZA]
- 1411. A selmecsi alsó- és felsőbányaművelés képe Marsigli Aloys. Ferd. «Danubius Pannonico-Mysicus, observationibus geographicis, astronomicis, hydrographicis, historicis, physicis perlustratus et in 6 tomos digestus. Hagae Comitum 1726.» cz. nagy műből vétetett.[VISSZA]
- 1412. Rákóczi eml. 123.[VISSZA]
- 1413. Arch. R. I. 129.[VISSZA]
- 1414. U. o. V. 598.[VISSZA]
- 1415. Tört. Tár, 1881. 373., 375.[VISSZA]
- 1416. Arch. R. I. 158.[VISSZA]
- 1417. 1704 deczember 14. Arch. R. I. 194. De 1705 október 15. panaszkodott, hogy a fejedelem (nem tudja, kinek javaslatára) 2-2 1/2 mázsa ónt befogadó mintákat küldött s a beleöntött ónnal, aranynyal, ezüsttel Körmöczre viteti. Károlyi-Okl. V. 311.[VISSZA]
- 1418. 1707 deczember 10. Tört. Tár, 1888. 793.[VISSZA]
- 1419. Rákóczi-lt. 1525. és 1599. sz. Arch. R. I. 21., 24.[VISSZA]
- 1420. U. o. 1608. sz. U. o. I. 26.[VISSZA]
- 1421. Tört. Tár, 1897. 594.[VISSZA]
- 1422. 1707 márczius 2. Arch. R. II. 45.[VISSZA]
- 1423. Lányi számadásai 1707 április 20. – november 20. a M. T. Akadémia könyvtárában. Ismerteti a Budapesti Hírlap, 1908 211. sz., 22. l.[VISSZA]
- 1424. 1703 deczember 3. Arch. R. I. 254.[VISSZA]
- 1425. U. o. I. 544.[VISSZA]
- 1426. 1704 november 22. Arch. R. I. 182. Büdöskőről való relatio: Rákóczi-lt. 1235. sz. U. o. I. 12.[VISSZA]
- 1427. 1708 június 17. U. o. II. 614.[VISSZA]
- 1428. Rákóczi-tár, I. 405.[VISSZA]
- 1429. 1709 augusztus 30. Arch. R. II. 639.[VISSZA]
- 1430. Rákóczi-lt. 1205., 1209., 1627. sz. Említi u. o. I. 11., 25. 1707 április 13. Károlyi-Okl. V. 619.[VISSZA]
- 1431. A fejedelem rendelete 1703 november 28. Tört. Tár, 1909. 151.[VISSZA]
- 1432. 1704 november 22. Arch. R. I. 182.[VISSZA]
- 1433. Ramocsaházy György jelentése 1707 februárius 13. Károlyi-Okl. V. 604-7.[VISSZA]
- 1434. 1708 április 4. Arch. R. II. 228.[VISSZA]
- 1435. Eötvös Miklóshoz, 1710 november 12. U. o. III. 545.[VISSZA]
- 1436. Bányamívelés tervrajza «Marsigli A. F. Danubius Pannonico-Mysicus» cz. művéből.[VISSZA]
- 1437. Beniczky naplója, 1709 januárius 29. 185. l.[VISSZA]
- 1438. Manifesztum, 10. p., 14. l. L. e könyvben, I. 245. Maguk Rákócziék I. Lipóttól 1669. februárius 10. nyertek engedélyt a munkácsi uradalomban sóbányák nyitására.[VISSZA]
- 1439. Rendelete Hornyiknál, Kecskemét tört. IV. 339-340. 1704 szeptember 6-ikán a kecskemétieknek az ország pénztárába befizetett 4000 forintért 2667 sókövet adatott, U. o. IV. 314. 1704. október 31. már munkálkodott a sókereskedés felszabadításán s 1705. május 19. könnyítéseket tett. Tört. Tár. 1908. 584., 587-8.[VISSZA]
- 1440. 1703 november, 1704 februárius 4. és május. Arch. R. I. 70., 239., 292.[VISSZA]
- 1441. 1704 februárius 29. U. o. 163-4.[VISSZA]
- 1442. 1708 június 17. Arch. R. II. 614. Talán csak egy esztendei mulasztásról van szó; mert 1704-ben a vármegye Tokajig valóban leszállított 50,000, 1707-ben pedig 30,000 kősót. U. o. I. 70., II. 65.[VISSZA]
- 1443. U. o. II. 618.[VISSZA]
- 1444. 1709 februárius 21. U. o. II. 444.[VISSZA]
- 1445. Idejárúlt, hogy a szálak kormányosai az egész kősókból jókora darabokat levágtak s útközben eladogatták, úgy, hogy Tokajban az ilyen sikkasztások következtében a rendesnél jóval kisebb kősót alig lehetett eladni. Az országnak ilyen megkárosítói ellen a fejedelem 1709 május 22-ikén szigorúan intézkedett. Arch. R. II. 634.[VISSZA]
- 1446. 1710 szeptember 24. Arch. R. III. 168. Pedig a fejedelem már 1709 április 14-ikén meghagyta, hogy míg az ő számára való 30,000 kősót Tokajra nem szállítják, addig le ne bocsássák másnak a szálját. U. o. II. 631.[VISSZA]
- 1447. 1710 szeptember 4. U. o. III. 152.[VISSZA]
- 1448. 1709 július 12. U. o. II. 637.[VISSZA]
- 1449. 1709 május 12. U. o. II. 632.[VISSZA]
- 1450. 1709 márczius 22. U. o. II. 629-631.[VISSZA]
- 1451. 1708 januárius 13. U. o. II. 151.[VISSZA]
- 1452. Az erdélyi bányák térképe Marsigli A. F. «Danubius Pannonico-Mysicus» cz. művéből.[VISSZA]
- 1453. Ramocsaházy jelentése 1704. febr. 4. Arch. R. I. 293.[VISSZA]
- 1454. Rákóczi-lt. 1890-1. Arch. R. I. 37.[VISSZA]
- 1455. U. o. 1892-3. sz.[VISSZA]
- 1456. U. o. 1175. és 1878. sz. Arch. R. I. 10., 37.[VISSZA]
- 1457. 1709 februárius 12. Arch. R. II. 441.[VISSZA]
- 1458. Thaly, Bercsényi, II. 378.[VISSZA]
- 1459. Közli Thaly a Gazdaságtört. Szemlében, 1898. 204-210.[VISSZA]
- 1460. Rákóczi eml. 76., 175., 214.[VISSZA]
- 1461. Kőszeghy a Gazdaságtört. Szemlében, 1894. 286-7.[VISSZA]
- 1462. Rákóczi eml. 214., 247., 253., 272.[VISSZA]
- 1463. Századok, 1895. 845.[VISSZA]
- 1464. U. o. 1879. 658.[VISSZA]
- 1465. 1703 deczember 6. Arch. I. 190.[VISSZA]
- 1466. 1703 deczember 13. U. o. I. 261., 265.[VISSZA]
- 1467. Arch. R. I. 267.[VISSZA]
- 1468. 1704 június 2. U. o. I. 350.[VISSZA]
- 1469. 1704 június 14., 17. Dési Urbárium, 78-81., 211-2. (Kézirat.)[VISSZA]
- 1470. Okolicsányi Stepneynek, 1706 április 11. Simonyi, II. 600.[VISSZA]
- 1471. Rákóczi Bercsényinek, 1710 június 4. Arch. R. III. 117.[VISSZA]
- 1472. 1708 januárius 15. Tört, Tár, 1899. 220-1.[VISSZA]
- 1473. 1707 június 5-6. Századok, 1879. 485-6.[VISSZA]
- 1474. 1704 szeptember 7. Hornyik, IV. 315.[VISSZA]
- 1475. 1706 június 29. Simonyi, III. 95., 100.[VISSZA]
- 1476. 1710 április 8. Arch. R. III. 398.[VISSZA]
- 1477. 1710 július 9. U. o. III. 441.[VISSZA]
- 1478. 1710 július 9. Arch. R. III. 441.[VISSZA]
- 1479. 1710 július 30. U. o. III. 470.[VISSZA]
- 1480. 1710 augusztus 12. U. o. III. 504.[VISSZA]
- 1481. Bagossy László [VISSZA]
- 1482. 1710 július 27. U. o. III. 466.[VISSZA]
- 1483. 1710 április 4. U. o. III. 227.[VISSZA]
- 1484. 1710 július 27. U. o. III. 292.[VISSZA]
- 1485. Károlyihoz 1710 november 16. U. o. III. 227.[VISSZA]
- 1486. 1707 november 8. Arch. R. II. 131.[VISSZA]
- 1487. U. o. II. 215.[VISSZA]
- 1488. 1707 januárius 29. Hornyik, IV. 396.[VISSZA]
- 1489. 1709 június 9. Arch. R. IX. 673., 678.[VISSZA]
- 1490. 1709 augusztus 28. U. o. II. 522.[VISSZA]
- 1491. Arch. R. III. 356.[VISSZA]
- 1492. U. o. III. 377., IX. 678.[VISSZA]
- 1493. 1710 szeptember 12. Tört. Tár, 1901 411.[VISSZA]
- 1494. Pl. Máramarosban. Arch. R. III. 504 Máshol u. o. VIII. 288.[VISSZA]
- 1495. 1710 július 15. Tört. Tár, 1883. 399.[VISSZA]
- 1496. 1710 július 7. Arch. R. VI. 548.[VISSZA]
- 1497. Rákóczi eml. 156., 158., 214.[VISSZA]
- 1498. Székely Oklevéltár, VII. 125. Hornyik, IV. 303.[VISSZA]
- 1499. 1706 április 13. Arch. I. 524.[VISSZA]
- 1500. 1706 szeptember 12. U. o. I. 616.[VISSZA]
- 1501. 1707 június 26. Századok, 1879. 640.[VISSZA]
- 1502. 1710 márczius 18. Arch. R. III. 73.[VISSZA]
- 1503. 1710 október 14. U. o. III. 184.[VISSZA]
- 1504. 1705 szeptember 30. Éble, Károlyi Ferencz, I. 51.[VISSZA]
- 1505. 1703 szeptember 29. Tört. Tár, 1909 150.[VISSZA]
- 1506. Conventio vinorum inspectoris. U. o. 1900. 349-350. Mihalik, 84.[VISSZA]
- 1507. Közli 46 pontban Thaly, Tört. Tár, 1879. 584-592. és – ezt nem említve – Szamota 48 pontban (melyek közül új a 3 utolsó). Gazdaságtört. Szemle, 1894. 78-87.[VISSZA]
- 1508. Századok, 1874. 127.[VISSZA]
- 1509. U. o. 130-2., 162.[VISSZA]
- 1510. Rákóczi-lt. 1547. sz. Arch. R. I. 22.[VISSZA]
- 1511. 1707 szeptember 22. U. o. IX. 425-7.[VISSZA]
- 1512. 1705 szeptember 17. U. o. I. 414.[VISSZA]
- 1513. 1706 október 19. U. o. I. 640.[VISSZA]
- 1514. 1706 november 5. U. o. I. 643.[VISSZA]
- 1515. Századok, 1879. 649.[VISSZA]
- 1516. 1707 szeptember 22. U. o. 1880. 43.[VISSZA]
- 1517. U. o. 44-45.[VISSZA]
- 1518. U. o. 127.[VISSZA]
- 1519. U. o. 1895. 847.[VISSZA]
- 1520. Stepney 1704 szeptember 6. U. o. I. 418.[VISSZA]
- 1521. Arch. R. I. 218-9.[VISSZA]
- 1522. U. o. I. 133-4.[VISSZA]
- 1523. 1703 deczember 10. Arch. R. I. 258.[VISSZA]
- 1524. 1710 augusztus 24. U. o. III. 526.[VISSZA]
- 1525. Rákóczi-tár, I. 57.[VISSZA]
- 1526. 1703 július 11. Századok 1873. 22.[VISSZA]
- 1527. 1704 februárius 19. Arch. R. I. 162.[VISSZA]
- 1528. 1703 október 17. U. o. I. 171.[VISSZA]
- 1529. 1703 november 24. U. o. I. 248.[VISSZA]
- 1530. Medows 1707 október 12. Simonyi, III. 342-3.[VISSZA]
- 1531. U. o. I. 237.[VISSZA]
- 1532. Ottlyk levele 1710 október 16. Tört. Tár, 1883. 396-7.[VISSZA]
- 1533. U. o. 402-5. részletesen.[VISSZA]
- 1534. 1703 deczember 9. Arch. R. I. 191.[VISSZA]
- 1535. Arch. R. I. 262., 271., 276.[VISSZA]
- 1536. U. o. I. 269.[VISSZA]
- 1537. 1704 januárius 15. U. o. I. 279.[VISSZA]
- 1538. 1708 márczius 2. és 30. U. o. II. 175., 219.[VISSZA]
- 1539. Rákóczi eml. 89., 196.[VISSZA]
- 1540. 1705 deczember 18. Arch. R. I. 439.[VISSZA]
- 1541. Tört. Tár, 1882. 751-2.[VISSZA]
- 1542. U. o. 572-3.[VISSZA]
- 1543. 1709 szept. 5. Arch. R. II. 538., 548.[VISSZA]
- 1544. 1709 szeptember 2. U. o. II. 529.[VISSZA]
- 1545. 1711 június 18. U. o. III. 722.[VISSZA]
- 1546. 1710 februárius 20. U. o. III. 40.[VISSZA]
- 1547. 1711 augusztus 21. Rákóczi önéletr. 233.[VISSZA]
- 1548. 1709 április 28. Simonyi, III. 436-7.[VISSZA]
- 1549. Klement, Rákóczihoz 1712 januárius 1. Szalay, Rákóczi bujd. 252.[VISSZA]
- 1550. Januárius 8. U. o. 265-6. 1881-ben Rudolf trónörökös lakodalmára az udvar tokajit kért báró Vay Miklós koronaőrtől, a ki Rákóczi egykori golopi pinczéjéből küldött is 200 (félliteres) palaczkot – Rákóczi korából és borából. Mikor az udvar a számlát kérte, az öreg báró mosolygott. «A Habsburgok nagyon gazdagok – szólt – de borért annyit ők sem adhatnak. Fogadják el hódolatom jeléül.» Valóban az a 200 üveg, a mely 1701-ben a mi pénzünk szerint «csak» 2000 koronát ért, 1881-ben már 8.182,000 korona értéket képviselt a kamatok kamatjával.[VISSZA]
- 1551. Rákóczi eml. 175., 200.[VISSZA]
- 1552. U. o. 216.[VISSZA]
- 1553. Arch. R. I. 223.[VISSZA]
- 1554. Károlyi Okl. V. 81., 83. A svájczer tehenekről elmondja, hogy azok igen hasznosak, másféle bikát nem kell hozzájok ereszteni; háromszor kell fejetni, őszre kelve abrakon istállóban tartani, s vakarni mindennap.[VISSZA]
- 1555. 1706 augusztus 23. Arch. R. I. 595.[VISSZA]
- 1556. 1708 szeptember 12. U. o. II. 321.[VISSZA]
- 1557. 1708 szeptember 18. U. o. II. 331.[VISSZA]
- 1558. 1708 szeptember 22. Arch. R. II. 335.[VISSZA]
- 1559. 1708 október 12. U. o. 353.[VISSZA]
- 1560. 1708 november 2. U. o. 365.[VISSZA]
- 1561. Tört. Tár, 1879. 583.[VISSZA]
- 1562. 1708 szeptember 10. Arch. R. II. 619.[VISSZA]
- 1563. 1711 június 14. Arch. R. III. 721.[VISSZA]
- 1564. 1704 május 2. U. o. I. 323.[VISSZA]
- 1565. 1703 november 30. U. o. I. 252-3.[VISSZA]
- 1566. Pl. Dés vidékén. U. o. I. 259.[VISSZA]
- 1567. A dunántúli vármegyék panasza, 1708 januárius 15. Tört. Tár, 1899. 219.[VISSZA]
- 1568. Rákóczi eml. 255. jegyz.[VISSZA]
- 1569. Gyulai kézirati naplója (az 51. gyalogezred könyvtárában), 4., 5.[VISSZA]
- 1570. Arch. R. I. 183., 267.[VISSZA]
- 1571. Tört. Tár, 1899. 225-6.[VISSZA]
- 1572. Arch. R. III. 106.[VISSZA]
- 1573. 1710 április 7. U. o. III. 90.[VISSZA]
- 1574. 1710 április 4. U. o. III. 229.[VISSZA]
- 1575. 1710 május 17. U. o. III. 264.[VISSZA]
- 1576. 1710 szeptember 20. Arch. R. III. 165.[VISSZA]
- 1577. 1710 május 17. U. o. III. 264.[VISSZA]
- 1578. 1710 szept. 10. U. o. II. 49., III. 534.[VISSZA]
- 1579. 1706 május 13. U. o. I. 543.[VISSZA]
- 1580. 1704 június 3. U. o. IV. 47.[VISSZA]
- 1581. 1707 október 13. U. o. IX. 435-6.[VISSZA]
- 1582. Thaly, Rákóczi ifj. 17., 56., 75., 125., 165., 195. Rákóczi önéletr. 39-40., 49.[VISSZA]
- 1583. Tört. Tár, 1900. 358., 383-4. Talán ugyanaz a fekete angol paripa volt ez, a melyet elfogatása után 1701-ben b. Vissenacquenak ajándékozott. U. o. 384.[VISSZA]
- 1584. Önéletr. 142. A menekvő Rákócziné fogata. Histor. Bildersaal VII. 96.[VISSZA]
- 1585. Thaly közlései a Tört. Tárban, 1880. 181-9. és 1900. 354-5.[VISSZA]
- 1586. Bay és Pápay naplója, Századok, 1873. 611.[VISSZA]
- 1587. Sz. Király Ádám naplója. Rákóczi-tár, I. 240.[VISSZA]
- 1588. A lovászmesterek utasítása: Tört. Tár, 1881. 163-5.[VISSZA]
- 1589. Rákócziné fogata a «Historischer Bilder Saal» VII. Th. 97. l. közölt képről.[VISSZA]
- 1590. Tört. Tár, 1879. 583.[VISSZA]
- 1591. M. H. H. XXVIII. 233.[VISSZA]
- 1592. Rákóczi-tár, I. 5-6.[VISSZA]
- 1593. 1707 deczember 4. U. o. I. 80.[VISSZA]
- 1594. Wass Gy. naplója. M. H. H. XXV. 452.[VISSZA]
- 1595. Rákóczi-tár, I. 6.[VISSZA]
- 1596. U. o. I. 25.[VISSZA]
- 1597. U. o. 26., 28., 33., 182.[VISSZA]
- 1598. U. o. 60., 183., 193.[VISSZA]
- 1599. U. o. 203.[VISSZA]
- 1600. 1707 július 16. U. o. 27.[VISSZA]
- 1601. 1708 januárius 19. U. o. 89.[VISSZA]
- 1602. 1707 október 31. U. o. 55. Károlyinak 1708. márczius 6. kesely lovat adott. Károlyi-lt.[VISSZA]
- 1603. 1708 augusztus 3. U. o. I. 150. Rákóczi eml. 251.[VISSZA]
- 1604. Arch. R. VI. 451. A lovaglásnál vörös és másszínű salavárdiát (török lovagló nadrágot) használt, a melyet fölkapcsoltak vagy fölvarrtak a rendes nadrágra. Tört. Tár, 1882. 764.[VISSZA]
- 1605. 1710 május 17. Arch. R. III. 425.[VISSZA]
- 1606. 1711 május 11. U. o. III. 653.[VISSZA]
- 1607. A munkácsi fejedelmi istállók és kocsiszinek csoportjából Dörre T. rajza.[VISSZA]
- 1608. 1707 márczius 9. U. o. II. 34.[VISSZA]
- 1609. U. o. I. 258., II. 287.[VISSZA]
- 1610. Pl. 1709 június 20. Rákóczi-tár, I. 204.[VISSZA]
- 1611. 1706 július 28. Arch. R. I. 572.[VISSZA]
- 1612. Thaly, Rákóczi ifj. 125., 165.[VISSZA]
- 1613. 1697 június 26-28. U. o. 313., 314.[VISSZA]
- 1614. 1697-9. Thaly, Bercsényi, II. 280-1., 297. Önéletrajz, 107.[VISSZA]
- 1615. Önéletrajz, 117.[VISSZA]
- 1616. U. o. 158-9. V. ö. Thaly, Bercsényi, II. 428.[VISSZA]
- 1617. 1703 deczember 5. U. o. III. 49.[VISSZA]
- 1618. Mihalik, Rákóczi-kiállítás, 146.[VISSZA]
- 1619. 1734-5 márczius 13. Az Erdélyi Nemz. Múzeumban.[VISSZA]
- 1620. Rákóczi eml. 158.[VISSZA]
- 1621. Károlyihoz Tótfaluról (talán egy vadászat hatása alatt) 1706 április 30. Arch. R. I. 646.[VISSZA]
- 1622. 1706 október 22. U. o. I. 566.[VISSZA]
- 1623. U. o.[VISSZA]
- 1624. Tört. Tár, 1900. 384.[VISSZA]
- 1625. 1707 márczius 11. Arch. R. II. 44.[VISSZA]
- 1626. 1709 augusztus 30. Tört. Tár, 1883. 188. Beniczky nagyon dicséri ezt a hűséges állatot, mely nemcsak az idegeneket nem engedte a fejedelem közelébe jönni, hanem délutáni vagy éjtszakai álma közt még a legbenfentesebbeket sem. A fejedelemnek föltétlenül engedelmeskedett s visszajött, ha megszidta is. «Sok oly állapotokat követett el, a kit eszes embernek is kellett volna cselekedni, oktalan állatban pedig csodálatos volt.» Rákóczi-tár, I. 213-4.[VISSZA]
- 1627. Rákóczi-tár, I. 7., II., 35-38., 82., 97., 117., 162., 193-6. stb. Arch. R. II. 467., 534. Tört. Tár, 1882. 765.[VISSZA]
- 1628. Rákóczi-tár, I. 94.[VISSZA]
- 1629. 1707 október 24. Tört. Tár, 1882. 563.[VISSZA]
- 1630. 1708 április 25. Arch. R. II. 250.[VISSZA]
- 1631. 1708 szept. 29-30. Rákóczi-tár, I. 162.[VISSZA]
- 1632. 1709 szeptember 23. Arch. R. II. 550.[VISSZA]
- 1633. 1708 május 18. U. o. II. 374.[VISSZA]
- 1634. 1708 szeptember 15. U. o. II. 619.[VISSZA]
- 1635. Vadaskerti vadászat Hans Friedrich v. Fleming: «Der volkommene teutsche Jäger. (Leipzig 1719.)» cz. művéből.[VISSZA]
- 1636. 1710 május 11. U. o. III. 261.[VISSZA]
- 1637. 1710 augusztus 4. U. o. III. 145.[VISSZA]
- 1638. 1708 június. U. o. II. 280.[VISSZA]
- 1639. 1708 október 12. U. o. II. 352.[VISSZA]
- 1640. Vadászimádsága az akad. Önéletrajzban, 392-3.[VISSZA]
- 1641. Tört. Tár, 1886. 768-789. Századok, 1891. 736. Vagyona, holdját mai értékben 600 koronájával számítva, 780 millió koronát érne.[VISSZA]
- 1642. 1710 május 30. Szalay, Rákóczi bujdosása, 5-6.[VISSZA]
- 1643. Komáromy, A Rákócziak kincse Munkács várában, Századok, 1891. 746.[VISSZA]
- 1644. Ezeknek, különösen Erdélyben, mostani beosztását véve.[VISSZA]
- 1645. Nagyapjának, II. Györgynek ennél sokkal több vagyona volt. 1652-ben a mellett ingóságait tíz millió forintnál, évi jövedelmét félmilliónál többre becsülték. Acsády a Szilágyi-féle mill. történelemben, VII. 22-24.[VISSZA]
- 1646. Ma csak 303 hold a wysockói uradalom, a többi a lakosoké. (Gemeindelexikon von Galizien pro 1900.)[VISSZA]
- 1647. Gyalu vára és környéke Veress Endre: «Isabella királyné» cz. művéből.[VISSZA]
- 1648. Az idevonatkozó okiratok Szilágyinál, Erdélyi országgy. emlékek, XXI. 208-212., 215.[VISSZA]
- 1649. Márki, Rákóczi, I. 456. Azonban az 1707: I. t.-cz. XVIII. pontjában és a XXIII. t.-cz.-ben ezt már mellőzték. Tört. Tár, 1897. 583., 604.[VISSZA]
- 1650. Az 1707: IX. t.-cz.-ben. U. o. 592.[VISSZA]
- 1651. Önéletr. 78. V. ö. Arch. R. II. 99. és sok más helyen.[VISSZA]
- 1652. Pudpolocz, Rákóczi faluja (állítólag az a 6. sz. ház, a hol 1703-ban éjszakázott.) A benne volt asztal a sárospataki coll. múzeumban őríztetik. Lehoczky Tivadar 1863-ban készített rajza után rajzolta Dörre Tivadar.[VISSZA]
- 1653. 1708. Urbarium, 262. (A dési gymn. könyvtárban.)[VISSZA]
- 1654. Medows Boylenak, 1709 június 22. Simonyi, III. 446. Ellenben: «Nem most az ideje – írta Rákóczi Károlyinak 1705 november 27-ikén – az eleim és a Koháryak jószágát disputálnunk, de hazánkat oltalmaznunk». Károlyi Okl. V. 334.[VISSZA]
- 1655. Önéletr. 68. Thaly, Rákóczi ifj. 336-7.[VISSZA]
- 1656. Simonyi, I. 478-9.[VISSZA]
- 1657. Márki, Rákóczi, I. 512.[VISSZA]
- 1658. Klement Rákóczihoz 1711 október 20. Szalay, Rákóczi bújd. 137[VISSZA]
- 1659. 1702 márczius 2. Thaly, Bercsényi, II. 435.[VISSZA]
- 1660. Jaroslau (az Allgemeines Ortschaften-Verzeichniss und Gemeindelexikon pro 1900 szerint) mindössze 2617 hektár vagyis 4549 kat. hold.[VISSZA]
- 1661. Rákóczi a czárhoz 1710 május 30. és Forgáchhoz 1711 november 26. Szalay, Rákóczi bújd. 5., 187.[VISSZA]
- 1662. Stepney 1705 szeptember 11. Podubraknak, később 1706 július 20-ikán Oudeprachnak s a császári kincstár legtekintélyesebb cseh uradalmának nevezi. (Simonyi II. 242., III. 160.) Poděbrady, a nagy György cseh király szülőhelye, az Elbe jobb partján, Prága és Königgrätz közt fekszik. Határa 3297 1/2 kat. hold. (1322 hektár az Allg. Ortschaften-Verzeichniss szerint.)[VISSZA]
- 1663. Rákóczi Ferencz uradalmai térképeket Márki Sándor tervezte és rajzolta.[VISSZA]
- 1664. Rákóczi sem költhetett beruházásokra. Ajtai szerint (1706 április 19.) «ez a méltóságos herczegi dominium annyira szállott, hogy oly rossz épületet sem erigálhatna, kit senki sem hihet». Károlyi-Okl. V. 462.[VISSZA]
- 1665. Éble, Az ecsedi uradalom és Nyíregyháza, 8.[VISSZA]
- 1666. L. különösen a munkácsi uradalom haszonbérleti szerződéseit. Tört. Tár, 1907. 84-89.[VISSZA]
- 1667. 1707 szeptember 11. Károlyi Okl. V. 689.[VISSZA]
- 1668. Nem kicsinylendő összeg; hiszen 1694-ben csak 30.000 frtot akartak adni ledniczai uradalmáért, a mely pedig kerek számban 18.000 hold volt. Még ennél is nagyobb dolog, hogy az ecsedi uradalomért, mely hat vármegyére szólt, és a mely a Bánffyaknál volt zálogban, Bánffy György 1731-ben 30.000 rajnai forintot ajánlt a kincstárnak, pedig 1724-ben 193.118 forintra becsülték, s gróf Károlyi Ferencz 1747-ben végre is (a zálog kiváltásával) 153.000 forintért vásárolta meg. Az Aspremont-részt (a Rákóczi-uradalom másik felét) 1746-ban 130.000 forinton váltotta magához. (Éble, Az ecsedi uradalom. 9-24., és az 1747 deczember 12-én kelt extractus Bereg vármegye levéltárában, Cameralia, fasc. XXIII. nov. 28. Arday Pál szíves közlése). S a kir. kamara még meg is dicsérte Károlyit, hogy ilyen jó szolgálatot tett a kincstárnak. 1747-ben Mattyasovszky a liekavai uradalomért is csak 212.000 forintot ajánlott. (U. o. 20.) A latifundiumok tehát még nem jelentettek dúsgazdagságot; Károlyi Sándor szerint «bizony százszor könnyebb jószágot találni s venni, mint gazdaembert belé». (U. o. 12. l.) Az az ezer hordó tokaji, a melyet Rákóczi az államnak adott kölcsön, legalább százezer forintot jelent, tehát az akkori bizonytalan időkben 40-50.000 kat. hold vételárával ér föl. Ezzel szemben a kurucz nyugtatványok sem voltak biztosabbak, mint 80 esztendő múlva a franczia assignaták; s így Rákóczi óriási áldozatot hozott.[VISSZA]
- 1669. 1708 márczius 28. Arch. R. II. 215.[VISSZA]
- 1670. 1707 november 1. U. o. II. 124. 1711 februárius 16. U. o. III. 706.[VISSZA]
- 1671. 1707 augusztus 10. Károlyi Okl. V. 655.[VISSZA]
- 1672. gróf Bánffy György (Erd. Múz. Levélt. a gr. Kemény-féle Erdély története eredeti oklev. XXXVI. kötetében levő oklevél)[VISSZA]
- 1673. Jantót Rákóczi 1693 végén nevezte ki, de Badinyit rendelte melléje 1702-ben a szepesi kamara egyedül állította őt az elkobzott Rákóczi-javak élére. Thaly kapzsinak, hazafiatlannak és hűtlennek tartja. Arch. R. IV. 72. V. ö. Tört Tár, 1900. 348-9. Lehóczky, Munkács, 23.[VISSZA]
- 1674. Bővebben Ottlyk emlékir. M. H. H. XXVII. 105., 7.[VISSZA]
- 1675. Tört. Tár, 1900. 365.[VISSZA]
- 1676. Mihalik, 84.[VISSZA]
- 1677. Thaly, Rákóczi ifj. 344.[VISSZA]
- 1678. Lehóczky, Munkács, 133.[VISSZA]
- 1679. Tört. Tár, 1882. 569.[VISSZA]
- 1680. U. o. 562.[VISSZA]
- 1681. U. o. 568.[VISSZA]
- 1682. Gazdaságtört. Szemle, 1897. 69-78. (1704 deczember 6.)[VISSZA]
- 1683. 1708 október 5. Arch. R. II. 620.[VISSZA]
- 1684. 1708 deczember 31. U. o. II. 623.[VISSZA]
- 1685. 1709 februárius 21. U. o. II. 626.[VISSZA]
- 1686. 1711 márczius 3. U. o. III. 709.[VISSZA]
- 1687. 1711 márczius 3. Arch. R. III. 709.[VISSZA]
- 1688. 1693 november 28. Tört. Tár, 1900. 348.[VISSZA]
- 1689. 1708 januárius 5. Rákóczi-tár, I. 85. Érdekes, hogy 1701 július 21-ikén b. Thavonat kamaragróf a lefoglalt Rákóczi-javakban annak idején többnyire meghagyta a régi tiszteket. Thaly, Bercsényi, II. 322.[VISSZA]
- 1690. Eötvös Miklós [VISSZA]
- 1691. 1707 szeptember 11. Károlyi Okl. V. 690-1.[VISSZA]
- 1692. Az 1706 október 30-iki resolutióban. Erdélyi Nemz. Múzeum.[VISSZA]
- 1693. Rákóczi Károlyihoz 1706 október 12. Károlyi Okl. V. 537.[VISSZA]
- 1694. Nyuzó Mihály czímerét 1707 május 20-ikán Szerencsen kelt czímerleveléről K. Sebestyén József rajzolta.[VISSZA]
- 1695. Pl. Pestvármegyében 1703 deczember 19. Hornyik, IV. 267.[VISSZA]
- 1696. 1705: VII. és VIII. t.-cz.[VISSZA]
- 1697. 1705 februárius 5. Századok, 1908. 418.[VISSZA]
- 1698. 1704 május 1. Arch. R. I. 165.[VISSZA]
- 1699. 1705 július 21. Arch. R. IX. 201-2. A tábornok 1708. szeptember 30-ikán újból kért tőle jószágot. U. o. II. 347.[VISSZA]
- 1700. 1705 augusztus 3. Fac-similéje Márkinál, Rákóczi, I. 384.[VISSZA]
- 1701. 1706 április 9. Mihalik, 113.[VISSZA]
- 1702. Páska Gábor Szebennél elesvén, a vitéz közkatona atyjának a fejedelem 1706 június 28-ikán egy oláhláposi malom vámját adta. Erd. N. Múzeum okl. törzsgy.[VISSZA]
- 1703. 1706 július 3. U. o. Kemény-gyűjt.[VISSZA]
- 1704. 1706 augusztus 8. Mihalik, 117.[VISSZA]
- 1705. 1706 deczember 20. és 1707 szeptember 13. Századok, 1874. 271.[VISSZA]
- 1706. Hadtört. Közl. 1895. 324-7.[VISSZA]
- 1707. 1707 februárius 4. Arch. R. II. 15.[VISSZA]
- 1708. 1707 februárius 13. U. o. II. 20.[VISSZA]
- 1709. Arch. R. IX. 445.[VISSZA]
- 1710. 1707 november 8. U. o. II. 132., de a fejedelem ezt sem adatta ki.[VISSZA]
- 1711. 1707 deczember 6. U. o. II. 146.[VISSZA]
- 1712. 1707 deczember 13. Turul, 1895. 52.[VISSZA]
- 1713. 1707 deczember 19. Arch. R. II. 146.[VISSZA]
- 1714. 1710 U. o. II. 648-9.[VISSZA]
- 1715. 1710 márczius 3. U. o. III. 363.[VISSZA]
- 1716. 1710 szeptember 24. U. o. III. 542.[VISSZA]
- 1717. 1710 szeptember 26. U. o. III. 543.[VISSZA]
- 1718. 1708 Egerben kelt levele szeptember 5. U. o. II. 313.[VISSZA]
- 1719. 1706 október 17. Károlyi Okl. V. 543.[VISSZA]
- 1720. 1710 július 6. Arch. R. III. 277.[VISSZA]
- 1721. 1707 szeptember 11. Károlyi Okl. V. 690.[VISSZA]
- 1722. 1708 október 4. Arch. R. II. 349.[VISSZA]
- 1723. 1709 november 29. U. o. II. 572-3.[VISSZA]
- 1724. 1710 július 31. U. o. III. 144.[VISSZA]
- 1725. 1706 augusztus 28. U. o. I. 666.[VISSZA]
- 1726. 1710 június 27. U. o. VI. 538-9.[VISSZA]
- 1727. 1708 januárius 28. Századok, 1873. 180.[VISSZA]
- 1728. 1710 márczius 10. Arch. R. 367.[VISSZA]
- 1729. Mint Rákóczi 1706 januárius 2-ikán írta, «e napokban». Károlyi Okl. V. 354.[VISSZA]
- 1730. Rákóczi-tár, I. 440.[VISSZA]
- 1731. Előbb a tanács titkára; rendes tagnak a szenátus 1707 februárius 5-ikén választotta meg. Arch. R. II. 18.[VISSZA]
- 1732. Közli Gazdaságtört. Szemle, 1897. 115-123. Ennek mintegy kiegészítése az udv. gazd. tanács utasítása 1710 június 1-ről a nagy- és felsőbányai bányák s a munkácsi pénzverő ház inspektora számára. Tört. Tár, 1881., 371-7.[VISSZA]
- 1733. Pl. 1708 június 13-án Egerben. Rákóczi-tár, I. 135.[VISSZA]
- 1734. 1706 április 9. Arch. R. I. 517.[VISSZA]
- 1735. 1709 június 22. U. o. II. 475-6.[VISSZA]
- 1736. A consilium oeconimicumnak.[VISSZA]
- 1737. 1708 április 5. Arch. R. V. 604.[VISSZA]
- 1738. Thaly, Rákóczi ifj. 254., 349-350.[VISSZA]
- 1739. 1708 deczember 14. Rákóczi-tár, I. 176.[VISSZA]
- 1740. U. o. I. 49-50., 176.[VISSZA]
- 1741. Ezek most az orsz. levéltárban vannak. V. ö. Bercsényi levelével 1710 június 10. és 27. Arch. R. VI. 525., 538.[VISSZA]
- 1742. 1710 július 6. U. o. VI. 548.[VISSZA]
- 1743. 1710 július 3. U. o. III. 128.[VISSZA]
- 1744. Teleki Mihály (1704 júl. 25. Teleki-levéltár)[VISSZA]
- 1745. Károlyi Okl. V. 633-4. és 667.[VISSZA]
- 1746. Utasítása 1706 augusztus 22. Erdélyi n. múz. okl. törzsgyűjt. A consilium oeconomicum helyreállítását Bercsényinek már augusztus 20-ikán megigérte. Arch. R. I. 593.[VISSZA]
- 1747. 1710 augusztus 6. Tört. Tár, 1883. 393.[VISSZA]
- 1748. 1704 november 22. Arch. R. I. 181.[VISSZA]
- 1749. 1706 szeptember 5. U. o. 666.[VISSZA]
- 1750. 1705 október 7. Gazdaságtört. Szemle, 1897. 123.[VISSZA]
- 1751. Ajtai Mihály [VISSZA]
- 1752. Rákóczi emlékiratai 65., 77., 78.[VISSZA]
- 1753. L. ebben a könyvben, II. 213-224.[VISSZA]
- 1754. 1704 februárius 8. Arch. R. I. 162.[VISSZA]
- 1755. 1703 november 13. U. o. I. 176.[VISSZA]
- 1756. Tört. Tár, 1881. 371. A pénzverők személyzetéről. Arch. Értesítő, 1902. 320.[VISSZA]
- 1757. Arch. Ért. u. o. Néhány ilyen minta az Erdélyi N. Múzeumban, a melyeket mellékletben a jelen munkában is bemutattunk olvasóinknak.[VISSZA]
- 1758. Ebben a könyvben, II. 245.[VISSZA]
- 1759. Erről u. o. 224-230.[VISSZA]
- 1760. Tört. Tár, 1888. 791-2. Századok, 1873. 667-8.[VISSZA]
- 1761. Tört. Tár, 1882. 559.[VISSZA]
- 1762. Arch. R. I. 35.; II. 37-38., 608. Tört. Tár, 1882. 559. Különben azelőtt 1688-ig, a vár feladásáig, Munkácson a várnak külön posztómetszői voltak. V. ö. Tört. Tár, 1900. 336., 341.[VISSZA]
- 1763. Tört. Tár, 1882. 565.[VISSZA]
- 1764. Mikes levelei, 138.[VISSZA]
- 1765. Hadtört. Közl. 1891. 133.[VISSZA]
- 1766. Bővebben Tört. Tár, 1883. 192.[VISSZA]
- 1767. U. o. 196-7. és 1882. 752-3., 755-8., 767.[VISSZA]
- 1768. Tört. Tár, 1883. 189.[VISSZA]
- 1769. 1709. július 15. U. o. 1882. 766-7. Arch. R. II. 499.[VISSZA]
- 1770. Arch. R. III. 464-5., 471.[VISSZA]
- 1771. U. o. 472., 516.[VISSZA]
- 1772. Rákóczi emlékiratai, 200.[VISSZA]
- 1773. Tört. Tár, 1882. 754-6.[VISSZA]
- 1774. Leírása Rákóczi-tár, I. 200.[VISSZA]
- 1775. Tört. Tár, 1883. 378.[VISSZA]
- 1776. U. o. 1883. 378.[VISSZA]
- 1777. U. o. 188., 192.[VISSZA]
- 1778. U. o. 1888. 791.[VISSZA]
- 1779. U. o. 1882. 563.[VISSZA]
- 1780. U. o. 571. Állami gyárnak nevezhető, mert a mestereket a közgazd. tanács fizette s a fejedelem magán-megbízásáért külön díjazás járt. U. o. 402.[VISSZA]
- 1781. U. o. 402.[VISSZA]
- 1782. Tört. Tár, 1883. 188., 386.[VISSZA]
- 1783. U. o. 1884. 728-9.[VISSZA]
- 1784. Arch. R. VI. 476-7.[VISSZA]
- 1785. Thaly, Rákóczi ifj. 344.[VISSZA]
- 1786. Rákóczi-tár, I. 287.[VISSZA]
- 1787. Arch. R. III. 398., 425., 443.[VISSZA]
- 1788. U. o. III. 710. Tört. Tár, 1882. 572.[VISSZA]
- 1789. Tört. Tár, 1882. 572.[VISSZA]
- 1790. Arch. R. II. 380. Tudománytár, VI. 172.[VISSZA]
- 1791. Arch. R. I. 173., 256.[VISSZA]
- 1792. U. o. I. 279.[VISSZA]
- 1793. Thaly, Rákóczi ifj. 257.[VISSZA]
- 1794. Tört. Tár, 1883. 196-7.[VISSZA]
- 1795. U. o. 185.[VISSZA]
- 1796. Tört. Tár, 1882. 760.[VISSZA]
- 1797. 1710 augusztus 12. Arch. R. III. 494.[VISSZA]
- 1798. 1710 februárius 10. Darvas Ferenczhez. U. o. III. 345.[VISSZA]
- 1799. Századok, 1872. 590-1.[VISSZA]
- 1800. Tört. Tár, 1882. 758-9.; 1883. 198.; 1900. 362-4.[VISSZA]
- 1801. Tört. Tár, 1882. 763.; 1883. 194.[VISSZA]
- 1802. 1707 februárius 8. Arch. R. II. 20.[VISSZA]
- 1803. Tört. Tár, 1883. 384.[VISSZA]
- 1804. Tört. Tár, 1879. 583.; 1883. 400.[VISSZA]
- 1805. 1709 július 31. Arch. R. II. 63.[VISSZA]
- 1806. U. o. II. 646.[VISSZA]
- 1807. U. o. II. 650.[VISSZA]
- 1808. Arch. R. II. 630-1., 636.[VISSZA]
- 1809. 1710 május 11. U. o. III. 261-2.[VISSZA]
- 1810. Századok, 1872. 591.[VISSZA]
- 1811. 1703 május 12. Thaly, Bercsényi, II. 471.[VISSZA]
- 1812. Századok, 1880. 25., 26.; 1898. 734. Arch. R. I. 622.; II. 86., 370.; IX. 424. Károlyi Önéletírása, I. 169. stb.[VISSZA]
- 1813. Rákóczi emlékiratai, 158. Századok, 1879. 665.[VISSZA]
- 1814. Arch. R. II. 86. Századok, 1880. 26.[VISSZA]
- 1815. Tört. Tár, 1889. 392.[VISSZA]
- 1816. Arch. R. IX. 559.[VISSZA]
- 1817. U. o. I. 320.[VISSZA]
- 1818. Rákóczi emlékíratai, 158., 177-8. Arch. R. II. 502.[VISSZA]
- 1819. Arch. R. III. 575.[VISSZA]
- 1820. U. o. II. 164.[VISSZA]
- 1821. Rákóczi Esterházy Antalnak, Arch. R. III. 256. Századok, 1872. 594.[VISSZA]
- 1822. U. o. II. 50., 51., 56.; III. 575.[VISSZA]
- 1823. Tört. Tár, 1882. 569. Rákóczi-tár, I. 119., 122., 161., 201., 208.[VISSZA]
- 1824. Századok, 1881. 46-60.[VISSZA]
- 1825. Thaly, Kalászok, 211.[VISSZA]
- 1826. Arch. R. I. 214., 312., 400.[VISSZA]
- 1827. U. o. III. 573-4.[VISSZA]
- 1828. Arch. R. III. 302., 397.[VISSZA]
- 1829. Szentgyörgyi József Ramocsaházyhoz 1704. deczember 9. U. o. I. 191-2.[VISSZA]
- 1830. Arch. R. II. 175., 219. Tört. Tár, 1900. 353-4. A nagybányai 400 köböl bor Máramarosszigeten az ottani mérték szerint csak 353 1/2 köbölnek felelvén meg, oda nagyobb itcze kellett, hogy a korcsmának kelete legyen. Arch. R. I. 279.[VISSZA]
- 1831. Rákóczi utasítása, Gazdaságtört. Szemle, 1897. 260-1.[VISSZA]
- 1832. Arch. R. III. 527-8.[VISSZA]
- 1833. Tört. Tár, 1900. 369.[VISSZA]
- 1834. Rendelete Ottlyk Györgyhöz 1708. november 3. Arch. R. II. 621.[VISSZA]
- 1835. Arch. R. I. 192.; II. 571., 621; VIII. 433.; IX. 527.[VISSZA]
- 1836. Tányér 1706-ból Eredeti fénykép az Erd. Nemz. Múzeum régiségtárában őrzött cseréptányérról.[VISSZA]
- 1837. Gazdaságtört. Szemle, VII. 1900. 142. (Tagányi közlése az orsz. levéltárból, Lib. Rajcsányian. tom. XX. nro. 50.)[VISSZA]
- 1838. Tört. Tár, 1882. 559. Thaly, Tanulm. 38. Századok, 1873. 667.[VISSZA]
- 1839. Arch. R. I. 182.[VISSZA]
- 1840. Tört. Tár, 1882. 574-5.[VISSZA]
- 1841. Thaly Kálmán tulajdona (előbb, Rákóczi ajándékából, a Forgáchoké). Mihalik, a kassai Rákóczi-ereklye-kiállítás lajstroma, 119. Némelyek szerint 1753 táján egy Kovács nevű pesti vésnök faragta volna az első tajtékpipákat.[VISSZA]
- 1842. Önéletrajza, 316. Mikes, 282.[VISSZA]
- 1843. Thaly, Rákóczi ifj. 226.[VISSZA]
- 1844. 1710 május 25. Arch. R. III. 269.[VISSZA]
- 1845. Arch. R. I. 581.[VISSZA]
- 1846. Századok, 1872. 591. V. ö. Arch. R. I. 283.; VIII. 433.[VISSZA]
- 1847. Arch. R. VIII. 433. Tört. Tár, 1882. 559.[VISSZA]
- 1848. Tört. Tár, 1882. 559. De pl. Ecsed javításánál felföldi tót és német mestereket alkalmazott. Károlyi-Okl. V. 270.[VISSZA]
- 1849. Arch. R. I. 19. (1706.) Ramocsaházy a téglavetésről 1705 augusztus 23. Károlyi-Okl. V. 270.[VISSZA]
- 1850. 1707. márczius 9. Darvay Ferenczhez, U. o. II. 38.[VISSZA]
- 1851. Szék Bethlen Miklós bethlen-szentmiklósi kastélyából Téglás István rajza.[VISSZA]
- 1852. Mikes Törökorsz. levelei, 226., 284., 296. Egy sajátkészítésű borstartója Thaly Kálmán hagyatékából jelenleg a magyar nemzeti muzeumé.[VISSZA]
- 1853. Tört. Tár, 1882. 558.[VISSZA]
- 1854. Tört. Tár, 1882. 564.; 1900. 362-4.[VISSZA]
- 1855. U. o. 1882. 573.[VISSZA]
- 1856. Arch. R. I. 676.; II. 28., 75., 159., 193.; III. 299.; V. 420., 426. Tört. Tár, 1882. 571. Rákóczi-tár, I. 258.[VISSZA]
- 1857. Arch. R. II. 188.[VISSZA]
- 1858. Tört. Tár, 1882. 756., 759.[VISSZA]
- 1859. U. o. 1882. 569.[VISSZA]
- 1860. 1707 szeptember 18. Arch. R. II. 105. A munkások pecsétes rézpénz helyett ezüstöt követeltek.[VISSZA]
- 1861. 1708 május 5. U. o. IX. 478.[VISSZA]
- 1862. Rákóczi emlékiratai, 1297. kiméletlen megjegyzése. Arch. R. V. 670-1.[VISSZA]
- 1863. Arch. R. III. 440.[VISSZA]
- 1864. U. o. I. 372.[VISSZA]
- 1865. U. o. I. 304.[VISSZA]
- 1866. Rákóczi emlékiratai, 278.[VISSZA]
- 1867. U. o. III., 130. Századok, 1879. 648. Arch. R. I. 108.[VISSZA]
- 1868. Rákóczi emlékíratai, 182.[VISSZA]
- 1869. Arch. R. I. 509.[VISSZA]
- 1870. U. o. I. 172.[VISSZA]
- 1871. U. o. II. 289.[VISSZA]
- 1872. U. o. III. 440.[VISSZA]
- 1873. Misztótfalusi Kis Miklós sirja a kolozsvári temetőben. Fénykép után rajzolta Cserna Károly.[VISSZA]
- 1874. Thaly, Tanulm. 38.[VISSZA]
- 1875. Az erdélyi kanczellária Enyedi István nagyenyedi tanárhoz 1705 februárius 18. Teleki-levéltár.[VISSZA]
- 1876. Szabó, Régi M. Könyvtár, I. 657-700.[VISSZA]
- 1877. Életrajza Dézsitől, Magyar író és könyvnyomtató. Budapest, 1899.[VISSZA]
- 1878. Századok, 1872. 587. Bercsényi ezt a nyomdát 1710-ben átköltöztette Kassára. Thaly. Az első hazai hírlap, 41-44.[VISSZA]
- 1879. Levele Thury Miklóshoz 1704. januárius 10. Arch. R. I. 277.[VISSZA]
- 1880. Arch. R. I. 238., 511.[VISSZA]
- 1881. U. o. I. 664.; II. 509.[VISSZA]
- 1882. 1706 április 6. U. o. I. 511.[VISSZA]
- 1883. U. o. 190.[VISSZA]
- 1884. Rákóczi-korabeli kelyhek a Pesti Napló Rákóczi-Albumából.[VISSZA]
- 1885. Thaly, Rákóczi ifj. 257.[VISSZA]
- 1886. Arch. R. IV. 756.[VISSZA]
- 1887. Tört. Tár, 1882. 759., 760., 764.[VISSZA]
- 1888. Arch. R. I. 461.[VISSZA]
- 1889. Cserei Mihály és felesége ivópohara 1709-ből. Az Erd. Nemz. Múzeum régiségtárában.[VISSZA]
- 1890. Thaly, Rákóczi ifj. 254.[VISSZA]
- 1891. Tört. Tár, 1883. 384.[VISSZA]
- 1892. U. o. 764-5.[VISSZA]
- 1893. U. o. 756.[VISSZA]
- 1894. Arch. R. IV. 46.[VISSZA]
- 1895. Századok, 1881. 776.[VISSZA]
- 1896. Arch. R. I. 182.[VISSZA]
- 1897. U. o. III. 118.; VI. 516-7., 520., 523.[VISSZA]
- 1898. Gazdaságtört. Szemle, 1897. 528-9. a M. Nemz. Múzeum levéltárából.[VISSZA]
- 1899. Egy fejedelem áhításai, 392.[VISSZA]
- 1900. U. o. «Inter venandum».[VISSZA]
- 1901. Rákóczi eml. 65., 77.[VISSZA]
- 1902. Önéletr. 151. Bercsényi is kereskedőnek adta ki magát. (Thaly, Bercsényi, II. 10.) Már előbb, 1697-ben, Tokay Ferencz kalmár képében járt faluról falura, hogy fölkelésre buzdítsa a népet. (Károlyi önéletírása, I. 54.)[VISSZA]
- 1903. 1703 május 12. Thaly, Bercsényi, II. 471.[VISSZA]
- 1904. Rákóczi eml. 79., 173., 174-6., 200. Várnay Gáspár szerint is (1703 decz. 12.) a szegénység semmivel sem kereskedhetik, marhája senkinek sem kell. Arch. R. I. 194.[VISSZA]
- 1905. U. o. 200.[VISSZA]
- 1906. Bercsényihez, 1706 április 11. Arch. R. I. 521.[VISSZA]
- 1907. 1706 augusztus 28. U. o. I. 665.[VISSZA]
- 1908. 1706 július 18. Tört. Tár, 1991. 404. V. ö. 1706 deczember 21. Károlyi-Okl. V. 581-2.[VISSZA]
- 1909. 1707 februárius 3. Arch. R. II. 13. Károlyi-Okl. V. 603.[VISSZA]
- 1910. 1708 július 19. Arch. R. II. 292.[VISSZA]
- 1911. A munkácsi vár és környéke. Lehoczky után Richter Aurél rajza.[VISSZA]
- 1912. Takáts, Külkeresk. mozgalmak hazánkban I. Lipót alatt. Gazdaságtört. Szemle, 1899. 346-7.[VISSZA]
- 1913. 1708 szeptember 22. U. o. II. 335.[VISSZA]
- 1914. 1704 november 24. Hornyik, IV. 339-340.[VISSZA]
- 1915. 1704 februárius 24. Hadtört. Közl. 1891. 134-5.[VISSZA]
- 1916. 1705 május 13-ikán kelt fölhívása. Századok, 1872. 587.[VISSZA]
- 1917. Beniczky naplója. Rákóczi-tár, I. 428.[VISSZA]
- 1918. Rákóczi-lt. 1625., 1829. sz. Említi Arch. R. I. 25., 35. A limitatio dolgában Szepeshez 1706 márczius 24-ikén. Századok, 1873. 105.[VISSZA]
- 1919. Rákóczi-lt. 1403. sz. Arch. R. I. 18.[VISSZA]
- 1920. Tsétsi krónikája. Monumenta Hungariae Historica, XXVII. 301.[VISSZA]
- 1921. Századok, 1896. 12.[VISSZA]
- 1922. 1707 januárius 31. Századok, 1895. 714.[VISSZA]
- 1923. 1707 június 14. U. o. 845.[VISSZA]
- 1924. Arch. R. II. 49.[VISSZA]
- 1925. Századok, 1895. 845-6.[VISSZA]
- 1926. Századok, 1895. 732., 854.[VISSZA]
- 1927. Gazdaságtört. Szemle, 1894. 286-7.[VISSZA]
- 1928. U. o. 1897. 397.[VISSZA]
- 1929. Közli Tört. Tár, 1897. 599-604.[VISSZA]
- 1930. A munkácsi bazárt a Lehoczky T. Munkács monographiájában közölt régi kép után Dörre Tivadar rajzolta.[VISSZA]
- 1931. Lehóczky, Munkács, 210., 244. és Bereg tört. III. 436.[VISSZA]
- 1932. Tört. Tár, 1907. 485-6.[VISSZA]
- 1933. Századok, 1904. 699.[VISSZA]
- 1934. Századok, 1872. 582-3.[VISSZA]
- 1935. 1703 deczember 6. Arch. R. I. 257.[VISSZA]
- 1936. 1706 ápr. 26 és május 9. U. o. 537., 541.[VISSZA]
- 1937. Tört. Tár, 1883. 391.[VISSZA]
- 1938. 1705 április 22. Károlyi-Okl, V. 184.[VISSZA]
- 1939. 1710 deczember 29. Arch. R. III. 326.[VISSZA]
- 1940. 1710 július. Tört. Tár, 1883., 394.[VISSZA]
- 1941. 1705 januárius 3. Hornyik, IV. 344.[VISSZA]
- 1942. 1708 május 18. Arch. R. II. 372.[VISSZA]
- 1943. Gazdaságtört. Szemle, 1898. 79-86.[VISSZA]
- 1944. 1708 deczember 25. Bercsényi a fejedelemhez. Arch. R. VI. 177. E szerint a «nix dájcs!» legalább is 80-90 esztendővel régibb szállóige, mint Tóth Béla hitte. (Szájrúl szájra, 67.)[VISSZA]
- 1945. A vásárok jegyzékét közli Neubárt János asztrologus kolozsvári Új és ó kalendárioma Christus Urunk születése után való 1707. Esztendőre. Teljes jegyzéket adott 1703-1708-ig; 1709-től már csak az erdélyi sokadalmakat vette föl.[VISSZA]
- 1946. A legtöbb (147) vásárt júniusban, a legkevesebbet (56) februáriusban tartották.[VISSZA]
- 1947. Ez a négy község: Brezova, Facsét, Gergetek, Ireg (Gazdaságtört. Szemle, 1899. 422., 424-6.) nincs meg az említett naptárban.[VISSZA]
- 1948. A közbenjárók utasítása Hughes angol követségi tiszthez 1706 május 24. Simonyi. III. 49-51. A biztosok jó pénzen ott vásárolhassanak, a hol lehet.[VISSZA]
- 1949. 1707 szeptember 2. Károlyi-Okl. V. 679.[VISSZA]
- 1950. 1708 szeptember 22. Arch. R. II. 335.[VISSZA]
- 1951. 1710 szeptember 5. U. o. III. 499.[VISSZA]
- 1952. 1709 július 3. U. o. IX. 696.[VISSZA]
- 1953. 1710 deczember 5. U. o. III. 317-9.[VISSZA]
- 1954. 1709-ből. Rákóczi-tár, I. 405-6. Szilisk alatt kétségtelenül Szelistyét értette az Iza völgyében, Dragomérfalva közelében.[VISSZA]
- 1955. 1707 november 15. Arch. R. II. 140-1.[VISSZA]
- 1956. Berthótinak, 1706 szeptember 12. U. o. I. 676.[VISSZA]
- 1957. Ugyanannak 1707 márczius 11. U. o. II. 44.[VISSZA]
- 1958. 1706 januárius 22. Károlyi-Okl. V. 373.[VISSZA]
- 1959. 1708 februárius 3. Arch R. II. 162.[VISSZA]
- 1960. U. o. II. 60., 161., 162., 266., 513., III. 551-2., VI. 476., IX. 422. stb.[VISSZA]
- 1961. 1705 januárius 14. Tört. Tár, 1899. 462.[VISSZA]
- 1962. Csamasir Ibrahim basa, Ozmán Aga és Haszán basa levele a kecskemétiekhez. 1707 április 7. Hornyik, IV. 415.[VISSZA]
- 1963. 1707-ben. Arch. R. II. 60.[VISSZA]
- 1964. Arch. R. II. 372.[VISSZA]
- 1965. Rákóczi-tár, I. 115.[VISSZA]
- 1966. 1708 februárius 3. Arch. R. II. 159.[VISSZA]
- 1967. 1708 május 20. Arch. R. II. 379.[VISSZA]
- 1968. U. o. 380.[VISSZA]
- 1969. 1708 június 29. Arch. R. II. 401.[VISSZA]
- 1970. 1710 augusztus 5. U. o. III. 299. 1710 október 1. U. o. III. 512. 1706 április 6. vizsgálatot rendelt hat török kereskedőnek 3556 r. forintra becsűlt kára ügyében. A kereskedők kiemelték, hogy a császáriak Kolozsvárt és Fehérvárt nemcsak nem bántották, de őríztették is portékáikat. Károlyi-Okl. V. 442-3.[VISSZA]
- 1971. 1710 augusztus 3. Arch. R. III. 477.[VISSZA]
- 1972. Musztafa temesvári basának, 1710 aug. 12. U. o. III. 496.[VISSZA]
- 1973. 1706 januárius 23. Károlyi-Okl. V. 375-6. Irinyi Zsigmond a pénzben válogató külföldi kereskedők árúinak elkobzását ajánlta. U. o. 379.[VISSZA]
- 1974. 1709 május 25. Arch. R. III. 268.[VISSZA]
- 1975. 1709 márczius 14. M. H. H. XXVII. 225.[VISSZA]
- 1976. 1712 januárius 22. Szalay, Rákóczi bujd. 293-4. Rákóczival ezek a török kereskedők álltak összeköttetésben: Ajvas (Hajvas) Nili, Alboér Ábrahám és Mózes, Ali, Alifaj, Engörli Musztafa, Hadsi Ali Manoli, Hadsi Memhed, Musztafa, Szalo Zaim, Szulimán, Tukovics Ferencz és György. (L. az Arch. R. indexét).[VISSZA]
- 1977. Krakkó eredeti hollandi metszetről készült.[VISSZA]
- 1978. 1709 július 31. Arch. R. II. 638.[VISSZA]
- 1979. 1706 augusztus 9. Simonyi, III. 186-7. Több adat van róla az Archivum Rákóczianum II. kötetében.[VISSZA]
- 1980. 1706 szeptember 19. Arch. R. I. 685.[VISSZA]
- 1981. 1707 februárius 27. U. o. II. 25.[VISSZA]
- 1982. Utasitása Kray Jakab számára 1709 márczius 9. U. o. II. 451.[VISSZA]
- 1983. 1710 márczius 27. U. o. III. 221.[VISSZA]
- 1984. Arch. R. I. 454.[VISSZA]
- 1985. 1706 szeptember 12. U. o. I. 675.[VISSZA]
- 1986. 1707 márczius 11. U. o. II. 44.[VISSZA]
- 1987. 1707 április 13. U. o. II. 67. 1708 november 1. Tört. Tár, 1882. 750.[VISSZA]
- 1988. Tört. Tár, 1883. 405.[VISSZA]
- 1989. 1709-ben Rákóczi-tár, I. 196., 208.[VISSZA]
- 1990. 1710 februárius 23-24. Tört. Tár, 1883. 398.[VISSZA]
- 1991. Kray Jakab arczképe eredeti olajfestmény után először a Vasárnapi Ujság 1904. karácsonyi ünnepi száma (Rákóczi emlékezete) közölte.[VISSZA]
- 1992. Arch. R. VI. 50., 53.[VISSZA]
- 1993. 1710 április 16. Arch. R. III. 99.[VISSZA]
- 1994. Századok, 1870. 75.[VISSZA]
- 1995. 1708 június 23. Arch. R. II. 395.[VISSZA]
- 1996. 1708 februárius 12-ikén a fekete rókabéléssel együtt rendelt meg három nagy fejér farkasmentét, vagyis vilcsurát. U. o. II. 168.[VISSZA]
- 1997. 1709 szeptember 5. U. o. II. 538. A teát ajándékban kapta.[VISSZA]
- 1998. Külföldi banküzlet Schak B. A kereskedő könyve cz. műve után.[VISSZA]
- 1999. Bercsényi a fejedelemhez, 1710 július 26. Arch. R. VI. 584.[VISSZA]
- 2000. Tört. Tár, 1884. 729.[VISSZA]
- 2001. 1708 szeptember 8. Arch. R. II. 317-8.[VISSZA]
- 2002. Simonyi, I. 28-29.[VISSZA]
- 2003. Whentworth 1703. deczember 29. Simonyi, I. 84.[VISSZA]
- 2004. 1704 junius 20. Horváth, VI. 352.[VISSZA]
- 2005. Részletesen Takáts a Gazdaságtört. Szemle 1899. évi kötetében. (Külkeresk. mozgalmak hazánkban I. Lipót alatt. Négy közlemény.)[VISSZA]
- 2006. Pestvármegyéhez 1710 május 9. Közli Zoltán Vilmos a Független Magyarországban, 1907 márczius 15., 96. l.[VISSZA]
- 2007. 1708 januárius 15-24. Tört. Tár, 1899. 213.[VISSZA]
- 2008. Bercsényi a fejedelemhez 1707 május 16. Arch. R. V. 426.[VISSZA]
- 2009. Rákóczi Károlyihoz, 1708 januárius 8. U. o. II. 149.[VISSZA]
- 2010. U.-ő 1708 februárius 6. U. o. II. 163.[VISSZA]
- 2011. Rákóczi 1708 februárius 6. U. o. 164.[VISSZA]
- 2012. Bottyán a fejedelemhez és Károlyihoz 1709 márczius 26., 28., április 6., 23., jun. 9. Arch. R. IX. 641., 643-4., 648., 661., 673. Rákóczi junius 4. U. o. II. 477.[VISSZA]
- 2013. 1709 április 28. U. o. II. 475.[VISSZA]
- 2014. 1709 április 19. U. o. IX. 661.[VISSZA]
- 2015. Az ecsedi láp XVIII. századi képe Borsitzky Pál földmérő rajza után Kogutowicz és társa M. Földrajzi intézete metszette és nyomtatta. Éble Gábor «Az ecsedi uradalom és Nyiregyháza» cz. művéből.[VISSZA]
- 2016. Körülbelűl 1751-ig, mikor Bereg vármegye lebontatta Gátnál Rákóczi malmát, mely miatt a vizet idáig felduzzasztották. (Hunfalvy, Magyarorsz. term. viszonyainak leírása. II. 687.)[VISSZA]
- 2017. Rákóczi eml. 168-173. Érdekes, hogy mikor a mérnök az Ecsed város mellett levő árokból akarta elvezetni a vizet, a fejedelem 1707 szeptember 11-én megjegyezte, hogy előbb a Kraszna folyását kellene elgátolnia; különben erőt vevén a vizek, a munka kétannyi költséget okoz. Arch. R. II. 105.[VISSZA]
- 2018. Hunfalvy, II. 685-6. A Karcsa erét s a közte és a Tisza közt levő Hosszúrétet újabb térképek is jelzik.[VISSZA]
- 2019. Rákóczi Bercsényihez 1705. deczember 10. Arch. R. I. 456.[VISSZA]
- 2020. 1706 április 18. U. o. I. 530.[VISSZA]
- 2021. Rákóczi eml. 56., 279.[VISSZA]
- 2022. 1710 április 23. Arch. R. III. 104.[VISSZA]
- 2023. Rákóczi-tár, I. 91. Aranyos alatt csak a Balsa és Vencsellő közt levő Aranyosmező érthető. Beniczky naplója szerint (U. o. I. 163.) Szerencsről a fejedelem csapatai 1708 okt. 3-ikán éjfélkor megindulván, a társzekerek Tokajnál, a hadak a fejedelemmel a Tisza másik pontján keltek át s az aranyosi mezőn szálltak táborba. Ezt a mezőt a sárospatak-nyiregyházai út metszette; harmadnap a tábor valóban Nyiregyházára ment át. (U. o. 76. l.) – Aranyos a szintén szabolcsi Bácsaranyos, mely a Tisza mellett fekszik, nem lehetett, mert akkor 1708 januárius 30-ikán a fejedelemnek Rakamaztól odáig víz ellenében télvíz idején egy nap körűlbelűl 160 km. útat kellett volna megtennie, hadai fölött szemlét tartania, s vadászgatva még aznap beérnie Kállóba, hová onnan csak dülőútak, míg Balsáról elég jó karban tartott útak vezettek. De Bácsaranyoson is járt a fejedelem, mikor Munkács felől 1707 november 24-ikén itt kelt át a Tiszán Kisvárdára (Rákóczi-tár, I. 66.) s a szatmári Atyáról 1710 deczember 6-ikán is itt akart átkelni Kisvárda felé. (Arch. R. III. 204.) Aranyosmezőt és Aranyos falut az egykorú följegyzések egyébként is megkülönböztetik.[VISSZA]
- 2024. Rákóczi eml. 56., 193.[VISSZA]
- 2025. Rákóczi-tár, I. 69.[VISSZA]
- 2026. U. o. I. 193.[VISSZA]
- 2027. U. o. I. 116.[VISSZA]
- 2028. Rákóczi eml. 38.[VISSZA]
- 2029. U. o. 46., 48., 54-55., 160-1., 168.[VISSZA]
- 2030. U. o. 158.[VISSZA]
- 2031. U. o. 214., 233.[VISSZA]
- 2032. Kistapolcsányban, 1706 május 13. Károlyi okl. V. 474.[VISSZA]
- 2033. Histor. Bilder-Saal, VI. 546. képpel.[VISSZA]
- 2034. A hídakkal a labanczoknak is sok bajuk volt. 1705-ben Herbeville egyik pesti hídját leúsztatta a Dunán s azután felvontatta Szegedig, hogy a Tiszát ott kösse át a németek és ráczok egyesülésére. Éble, Károlyi Ferencz, I. 49.[VISSZA]
- 2035. Arch. R. II. 289.[VISSZA]
- 2036. 1706 augusztus 4. U. o. V. 194.[VISSZA]
- 2037. Rákóczi eml. 276., 278.[VISSZA]
- 2038. 1707 szeptember 11. Károlyi okl. V. 692.[VISSZA]
- 2039. Arch. R. I. 633.[VISSZA]
- 2040. Rákóczi 1709 szeptember 10. U. o. II. 543.[VISSZA]
- 2041. Rákóczi eml. 83.[VISSZA]
- 2042. Projectum a nyári operatiók folytatásáról, 1707 elején. Károlyi okl. V. 592.[VISSZA]
- 2043. A «Duna térképe» Marsigli Aloys. Ferd. «Danubius Pannonico-Mysicus, observationibus geographicis, astronomicis, hydrographicis, historicis, physicis perlustratus et in 6 tomos digestus. Hagae Comitum 1726.» cz. nagy műből vétetett.[VISSZA]
- 2044. Rákóczi 1706 szept. 5. Arch. R. I. 606.[VISSZA]
- 2045. Rákóczi eml. 253.[VISSZA]
- 2046. U. o. 273. A részletekre l. Hadtört. közl. 1890. 411-2. Bercsényi László levelei alapján.[VISSZA]
- 2047. 1705 julius 16. Arch. R. I. 368.[VISSZA]
- 2048. Századok, 1895. 846.[VISSZA]
- 2049. Rákóczi eml. 273.[VISSZA]
- 2050. U. o. 261.[VISSZA]
- 2051. 1706 április 2. Arch. R. I. 504.[VISSZA]
- 2052. 1706 május 2. U. o. V. 114.[VISSZA]
- 2053. 1707 november 12. U. o. IX. 448.[VISSZA]
- 2054. Bercsényi 1704 szeptember 8. Arch. R. IV. 120.[VISSZA]
- 2055. U.-ő, 1704 szeptember 12. U. o. 136.[VISSZA]
- 2056. U.-ő, 1706 április 17. U. o. V. 102.[VISSZA]
- 2057. U.-ő, 1706 márczius 27. U. o. V. 69. A térképet, sajnos, nem mellékelhetjük.[VISSZA]
- 2058. Szarka Zsigmond, 1704 februárius 17. U. o. I. 107.[VISSZA]
- 2059. Hellebrandt 1704 febr. 26. U. o. I. 108.[VISSZA]
- 2060. Zana György 1704 márcz. 2. U. o. I. 111.[VISSZA]
- 2061. 1706 április 17. Arch. R. V. 102.[VISSZA]
- 2062. 1707 október 22. U. 456.[VISSZA]
- 2063. 1707 november 1. U. o. 465.[VISSZA]
- 2064. Dályok Mohácstól délre a Dunánál van s Mihócz (Dolnji Miholjac) attól 43 km-re délnyugatra a Dráva mellett.[VISSZA]
- 2065. Horváth Ferencz 1707 november 26. U. o. IX. 454. Esterházy Antal 1709 februárius 19. U. o. 617.[VISSZA]
- 2066. Pl. Trencsénnél, Rákóczi eml. 249.[VISSZA]
- 2067. U. o. 282.[VISSZA]
- 2068. U. o. 60-61.[VISSZA]
- 2069. 1707 szeptember 11. Arch. R. II. 102[VISSZA]
- 2070. Várnay György levele, 1703 junius 7. Thaly, Bercsényi, II. 490.[VISSZA]
- 2071. 1710 februárius 24. Arch. R. III. 49.[VISSZA]
- 2072. 1708 januárius 15-24. Tört. Tár, 1899. 214-5.[VISSZA]
- 2073. A mellékelt térképvázlatról lemérve.[VISSZA]
- 2074. Tört. Tár, 1899. 215.[VISSZA]
- 2075. 1703 október 23. Arch. R. I. 134.[VISSZA]
- 2076. Szentgyörgyi József 1703 deczember 9. U. o. I. 191.[VISSZA]
- 2077. Whitworth Hedgesnek 1704 januárius 12. Simonyi, I. 99. Távozásakor a fejedelem csodálkozott, hogy megint egy kapitány, Szabó Márton kéri a hatvani postamesterséget; de Károlyi kedvéért megadta neki, 1705 november 4. Károlyi okl. V. 319.[VISSZA]
- 2078. A kuruczok postái, hidjai és révei térképeket Márki Sándor tervezte és rajzolta.[VISSZA]
- 2079. Borovszky, Magyarorsz. Vármegyéi, I. 448. és Tört. Tár, 1909. 151.[VISSZA]
- 2080. 1703. deczember 12. Arch. R. I. 260.[VISSZA]
- 2081. 1704 februárius 9. Arch. R. I. 295.[VISSZA]
- 2082. 1704 januárius 10. Tört. Tár, 1899. 215.[VISSZA]
- 2083. Vihnye, 1704. október 22. Nyitra vármegye levéltárában.[VISSZA]
- 2084. Vihnye, 1704. október 25., u. o. Felolvasták Nyitra vármegye lukai közgyűlésén, november 10.[VISSZA]
- 2085. A postamesterekhez 1705 márczius 4. kiadott 9 pontú utasítása: Nemzetgazd. Szemle, 1883. III. füzet; ismerteti Szádeczky, Gazdaságtört. Szemle, 1898. 244-7.[VISSZA]
- 2086. Ez mégis fizetésjavítás-számba ment. Pl. 1703 október 20-iki jelentés szerint Huszton, hova 2 posta kellene, azelőtt a maguk lován szolgálók a fejedelemtől 64 forintot, négy köböl búzát, egy verő (a mezőre kivert) sertést kaptak; a kik pedig az öt város által adott postalovakon jártak, csak 45 forintot. Arch. R. I. 228.[VISSZA]
- 2087. Szepesi levele 1706 márczius 14. Postaközlöny, 1869. 23. sz.[VISSZA]
- 2088. Arch. R. I. 574. Erre Dobozi István észrevétele 1706 augusztus 26. Károlyi okl. V. 519.[VISSZA]
- 2089. 1706 április 9. Arch. R. I. 520.[VISSZA]
- 2090. 1706 deczember 26. Károlyi okl. V. 548.[VISSZA]
- 2091. Pl. Hanusfalvára 1704 januárius 13., mivel a vármegye mást nem talált, katonát keresett. U. o. I. 278.[VISSZA]
- 2092. 1705 április 29. Hornyik, IV. 360.[VISSZA]
- 2093. 1707 márczius 11. Arch. R. II. 43.[VISSZA]
- 2094. Rákóczi Szirmainak 1705. januárius 4. U. o. I. 462.[VISSZA]
- 2095. Pl. Bercsényinek Bajmóczról 1706. deczember 1-én írt levelét a fejedelem Rozsnyón csak 8-ikán kapta meg. U. o. I. 653. A posta még a rozsnyai tanácsülés meghívásait is rendetlenűl küldte és kézbesítette. Bercsényi szerint «nyilván jezsuitával álmodott a postamester». U. o. V. 345.[VISSZA]
- 2096. 1707 márczius 23. U. o. II. 60.[VISSZA]
- 2097. Bőven Postaközlöny, 1869. 10., 31., 32. sz. és Szádeczky, II. Rákóczi Ferencz postái. Gazdaságtört. Szemle, 1898. 249-251.[VISSZA]
- 2098. Rákóczi lt. 1880. sz. Említi Arch. R. I. 37. A fejedelem is haragudott (1707 márcz. 19.) hogy a posták dolga teljes zavarban van; a Tiszántúl sehol sem állították fel, a leveleket a szegény lakosok hordják nagy késedelemmel. Károlyi okl. V. 613.[VISSZA]
- 2099. U. o. 1836., 1886. Említve Arch. R. I. 37.[VISSZA]
- 2100. U. o. 1873., 1887. sz. Említve u. o.[VISSZA]
- 2101. 1706 augusztus 5. U. o. I. 444.[VISSZA]
- 2102. 1707 márczius 27. U. o. V. 372.[VISSZA]
- 2103. Gazdaságtört. Szemle, 1898. 251.[VISSZA]
- 2104. Közli Postaközlöny, 1869. 28. 29. sz. Bőven ismerteti Szádeczky, Gazdaságtört. Szemle, 1898. 251-4.[VISSZA]
- 2105. Bercsényihez 1707 augusztus 17. Postaközlöny, 1869. 19. sz. Gazdaságtört. Szemle 1898. 254.[VISSZA]
- 2106. 1708 márczius 2. Arch. R. II. 174.[VISSZA]
- 2107. 1709 július 20. U. o. VIII. 121.[VISSZA]
- 2108. 1710 márczius 7. U. o. VI. 470.[VISSZA]
- 2109. Bottyán a fejedelemhez 1709 junius U. o. IX. 691.[VISSZA]
- 2110. 1710 márczius 27. U. o. III. 220. Ennek következtében április 29-én Bercsényi a vizsgálati iratokat Klobusiczkyhoz tette át. U. o. VI. 503.[VISSZA]
- 2111. 1707 november 1. U. o. II. 124.[VISSZA]
- 2112. A főpostamester mellé beosztott hat czímeres kurír Rákóczi czímerét hordta a nyakában. (Gazdaságtört. Szemle, 1898. 252.) A kurírt útjában mindenki köteles volt gyámolítani. Hadady Györgyöt azonban a fejedelem fecsegőnek tartotta s megrótta 1706. április 19. Arch. R. I. 512-3.[VISSZA]
- 2113. 1710 márczius 15. Tört. Tár, 1883. 378.[VISSZA]
- 2114. 1710 márczius 31. Arch. R. III. 86.[VISSZA]
- 2115. 1710 május 24. U. o. III. 109.[VISSZA]
- 2116. 1710 május 29. U. o. III. 112.[VISSZA]
- 2117. Seremetjev orosz tábornok arczképe. Az «Europäische Fama» XCVI. füzetének czímképe után.[VISSZA]
- 2118. Mosonytól Munkácsra a kurír tíz, a rendes posta néha kétannyi nap alatt járta meg az utat. Éble, Károlyi Ferencz, I. 14.[VISSZA]
- 2119. 1706 április 18. Arch. R. I. 531.[VISSZA]
- 2120. Pl. 1704 április 24. Sennyei István esetében. Közli Magyarország, 1907. 4. sz.[VISSZA]
- 2121. 1709 november 24. Arch. R. II. 570. Károlyinak 1705. április 3-iki levelét vissza is tartotta, hogy a rossz hírrel meg ne rémítse Károlyinét. Éble, Károlyi, I. 17.[VISSZA]
- 2122. 1710 április 18. Arch. R. III. 187.[VISSZA]
- 2123. Pl. 1710 július 14. U. o. VI. 560.[VISSZA]
- 2124. 1706 november 15., 28., deczember 15. Simonyi, III. 261., 285-7.[VISSZA]
- 2125. U. o. 261. V. ö. Szalay, Rákóczi bujd. 265.[VISSZA]
- 2126. Erre 1708 május 20-ikán őmaga figyelmeztette Pápay Gáspárt. Arch. R. II. 379. Hanem azért Ternovai Todorán is sok szép pénzt kapott Rákóczitól mint törökországi posta. Tört. Tár, 1882. 566.[VISSZA]
- 2127. U. o. VIII. 190.[VISSZA]
- 2128. 1705 július 30. Arch. R. T. 382.[VISSZA]
- 2129. Rákóczi Krayhoz 1707 augusztus 16. Arch. R. II. 80.[VISSZA]
- 2130. Beniczky naplója 48[VISSZA]
- 2131. Mazeppa az Europ. Fama XXV. füzetének czímképe után.[VISSZA]
- 2132. Rákóczi Nedeczkyhez 1708. junius 23. U. o. II. 392-3.[VISSZA]
- 2133. Arch. R. I. 462.[VISSZA]
- 2134. Bercsényihez, 1710 februárius 20. U. o. III. 40.[VISSZA]
- 2135. A hadiszabályzat IV. része 18. pontjában. Századok, 1895. 926.[VISSZA]
- 2136. Mindezekről Rákóczi eml. 274-5., 300.[VISSZA]
- 2137. 1710 novemberében (u. o. 285-6.) s 1711. januáriusában (Arch. R. III. 562-7.)[VISSZA]
- 2138. Postás magyarországi papiros vízjegyén. Komáromi C. György leveléről.[VISSZA]