III. KÖNYV.
A SZABADSÁGHARCZ KEZDETE.

I.
A FÖLKELÉS OKAI.
(1703.)

A bržezani kastély.[679]

TANÁCSOT Rákóczinak avégre is a hiú dicsőség adott: a haza szabadságáért buzgó szeretet, a nagylelkűség és az a belső óhajtás, hogy semmivel se vádolhassa magát». Bízván ügye igazságában és Isten segedelmében, június 7-ikén, Úrnapján elhatározta, hogy megindúl Magyarország felé és megkezdi a szabadságharczot. Hét hónap mulva erről a napról, de Munkács várából keltezve adta ki a keresztény fejedelmekhez és köztársaságokhoz intézett híres nyilatkozatát (manifestumát) «nemzetünknek s édes hazánknak a német nemzet kegyetlen uralkodása alatt tett hallatlan megnyomoríttatásáról, maga méltóságos személyének nagy méltatlan szenvedéséről és az ausztriai ház erőszakoskodása alól való felszabadúlásért fogott magyar fegyvernek ártatlanságáról».[680]

Ha Rákóczi később bocsátotta is ki ezt a manifestumot, a melyről, íratása idejéhez képest, az 1704. év elejének eseményei közt kellene szólani, bizonyos, hogy benne azokat az okokat akarta felsorolni, a mik 1703 június 7-iki szilárd elhatározására, a szabadságharcz megkezdésére ösztönözték. A szöveg későbben készűlt el, de a panaszok, a miket olyan velőtrázó szavakban foglalt össze, a tűrni többé nem tudókat ekkor késztették kitörésre. Az a maroknyi magyarság, a mely Konskíjék drosdoviczai kastélyában, idegen földön, ajkairól leste az indúlásra szóló parancsot, aznap érezte legjobban, hogy «recrudescunt inclytae gentis Hungarae vulnera»: «megújúlnak a dicsőséges magyar nemzetnek régi sebei». Ott, idegenben küzdve a bizonytalansággal, a mely a hazában már is fegyverkező kuruczok sorsa miatt aggasztotta őket, arra a rendíthetetlen elhatározásra bírta, hogy «hazája megsebesűlt szabadságának mostoha kézzel enyhített sebhelye – minekutána alattomban elbágyadtak tagjai az ausztriai háznak Isten ítéletéből való birodalma alatt, félvén, hogy ép részére is ráhat a végső veszedelem – fegyverrel kíván elvágattatni».

Rákóczi Manifesztumának czímlapja.[681]

A Manifestum latin kiadásának első lapja.[682]

És azután huszonegy pontban világosan foglalta egybe fölkelésének okait. Tudta, hogy sokan elámúlnak és megrettennek a megháborodott ország új mozgalmától, gyászos változásától; a világ csodálkozva vádolja őket a király ellen való hitetlenségről és a fölkelésnek velök született kívánságáról. Vétkes vélekedés ez, mert nem tudják a dolgot. Azonban engedjék kifejezni igaz fájdalmukat, panaszukat és ítéljenek magasabb szempontból, mint igaz bírák, a mikor táborozásuk okát nyilvánosságra hozzák.

Az ország rendeinek behálózásával az osztrákok már egynéhány száz esztendeje magukhoz ragadták a magyar királyságot. Azóta folytonosan az ősi szabadság ellen törtek, a mint ezt a Báthoryak, Bocskay, Bethlen, a Rákócziak és Thököly fölkelései bizonyítják. Fölkeléseik oka az, a mi a mostanié: hazánk törvényeinek megmondhatatlan roncsolása, szaggatása. Tönkre tettek sok magyar nemzetséget, a hazafiaktól elvették a méltóságokat, idegen jövevényeket hoztak be, elviselhetetlen adókat vetettek ki. A szabadválasztás helyett rettentéssel behozták az örökös királyságot, hogy önkényesen uralkodhassanak. II. Andrásnak az önkényuralmat korlátozó törvényét gyalázatosan eltörölték. A többi törvény megtartását ugyan esküvel fogadták, a valóságban azonban hazánk törvényeinek minden igazságát szabad szakállra pusztították.

A Márssal társalkodó harczias nemzetet lassankint kivetkeztették hadi méltóságából és a tisztségeket törvénytelenűl idegenekre bízták. Magyar főtiszt csak egy-két erősségben van, a többi elől elzárták a haladás útját. A magyar hazafi saját honában számkivetettnek érezte magát, idegen jármot vetettek a nyakába. Az uralkodásnak új rendszerével álltak elő. Az udvari tanács ragadta magához a kormányt, a magyar urakat kirekesztették a tanácsból és – mint pl. a karlóczai békekötésnél – rólunk nélkülünk határoztak. Az udvari kamara szabadosan uralkodik. Zsarnoksága, erőszakoskodása miatt az árvák, özvegyek siralmai az egeket verik és Isten bosszúállásáért esedeznek. Kincsre szomjazva, a király esküjével nem törődve, a jószágokat elszedték törvényes uraiktól és idegeneknek adták. Nagyobb elkeseredést semmi sem okozhatott, a magyarokat az osztrákoktól ennél semmi sem idegeníthette el jobban, mint az, hogy idézés és ítélet nélkűl megfosztották az urakat a török hatalma alól fölszabadúlt birtokaiktól, a melyekért ők maguk is harczoltak. Az ítéleteket parancsszóra hozatták. A régi birtokosokat jogaik igazolására, írataik előmutatására és arra kényszerítették, hogy ősi javaikat felettébb nagy kárukkal valami kincstári birtokkal cseréljék el. Az így elvett földekre idegeneket telepítettek le; s az országban csak azt hallották: költözzél el, régi lakos! A régi dicsőséges szabadalmakkal ékeskedő kuruczokat és jászokat alávetették a németek uralkodásának. Az udvari kamara egészen elvette a magyar kamara hatalmát, vagyis ezt magától függővé tette. A természet maga is vádolja az udvari kamara mondhatatlan fösvénységét, hogy a lakosokat eltiltotta a kifogyhatatlan bőségű só szabad keresésétől s azt drága áron maga árúlja, miért is a nép nagy része sótalanúl eszi kenyerét.

Elidegenítették a koronához tartozó jószágokat; megkettőztették a harminczadokat; bérbe adták az árúsboltokat. Még több szomorúságot okozott az elviselhetetlen adózás, a melyet törvénytelenűl, az országgyűlés megkérdezése nélkül vetettek ki és hajtottak be. Édes hazánk virágzó és ritka gazdagságának, régi boldogságának már csak színes árnyékát láthatjuk. A köznép kifogyott minden értékéből és kétségbeesett. Sokan felakasztották magukat, mások török szolgálatba álltak; sőt olyanok is akadtak, a kik feleségöket a végrehajtónak, gyermeköket a töröknek adták zálogba. Az ország népével a török is szelidebben bánt s az osztrákok egyesztendei sarczolása fölért azzal, a mit a töröknek ötvenesztendeig fizettek.

Az osztrákok az ország minden rendje ellen egyaránt kegyetlenkedtek; papot, főurat, nemest, szabad várost egyformán megadóztattak. Nemhogy megszűntették volna, mint igérték, a szokatlan adózást, hanem behozták a fogyasztási adókat is. Katonákkal szedették be a tartozást, tömlöczbe vetették, kínozták a fizetni nem tudót és az ország csak titkon sóhajtozott. Könnyű volt mindezekből azt következtetni, hogy a magyarok szabad nyakára a szolgaság örökös jármát akarják vetni. Az ország évenkinti rendes ítélőszékeit eltörölték; nyolczados törvényszékeket már ötvenesztendő óta nem tartottak. Ebből sok zűrzavar következett. Megrontották a törvényeket, új perrendtartást kezdtek. «Következtek a ragadományok, nőtt a hatalmasabbak szabadsága, megnyomoríttattak az árvák, felprédáltattak az özvegyek … Mindezek tővel, hegygyel egyeledtenek össze, számkivettetvén az igazság».

Senki előtt sem titok a vallás megháborítása. A vallás és vele a haza szabadságának megrontása régi szokott dolga az osztrákoknak. A személyválogatás nélkül megnyomorított csehek bizonyíthatják legjobban a közmondás igazságát, hogy «eloszlanak a nagy vizek és patakokká lesznek.» A vallás színe alatt az egyenetlenség magvát hintik el s megrontják az országot. Idegen papok prédikálnak, azok húzzák a jövedelmeket, a kik hanyattfekvő tunyaságukban nem gondolnak a magyar nemzet lelki épülésével.

Hazánk törvényei az osztrákok gonosz kívánságai következtében hevernek; az országgyűlések hajdani aranyszabadsága egy udvari tanácsnak hódol. A kegyetlenség útjának nevelésére nincs bizonyosabb jegy, mint az, hogy a szabad országot a közönséges országgyűléstől elvonják. S mióta elvonták, mind nagyobbakat mertek cselekedni, úgyhogy a mit önkényesen rendeltek el, törvény színében tűnt föl az elnyomottak előtt. Az országgyűlést kormányszékek váltották fel, a melyek a haza lakosait tetszésök szerint igazgatják s így a szabad ország önkényes uralom alá jutott. Négy esztendővel ezelőtt az országon kívűl hítták össze a, főrendeket. Azt akarták, hogy az országgyülés helyett jövőre ezek ilyen gyülekezetekben hozzanak áldozatot, a kisebb nemességet paraszti állapot alá vessék, a nagyobbnak jogait korlátolják, az ország törvényfolyását osztrák módra alakítsák át. «Be gyönyörű szép szentsége ez a királyi hit leveleinek!» Utóbb emlékírataiban is azért állította, hogy a királyok lévén mindenkor az első törvényszegők, törvényes jogaik védelmére ők kényszerítették a magyar nemzetet. A császárnak, mint igen jámbor fejedelemnek emlékeznie kellett volna esküjére, a melyet Magyarország törvényeinek teljes épségben tartására tett. Azonban más történt.

Rákóczi imádságának czímlapja és első lapja.[683]

Az örökös királyság fölállítását az eperjesi mészárlással vezették be. «Gyászolnak az özvegyek és árvák, megfosztatván édes szülejöktől. Elszedték a Gabiusok főbb fejeit és soknak kiontott vére az Ábelével együtt az egeket verdesi». Még sem telt be az osztrákok kegyetlenségének mértéke; nem érte be ennyi vérrel, nem nyugodott mindaddig, míg Rákóczi és még 82 főbb hazafi vérét nem ontja. Rákóczi, szabad fejedelmek örököse, magános életet élve, könnyes szemmel nézdegélte hazájának napnyugatra rohanó állapotát. Bátorságos lelkiösmerettel óvakodott minden változástól, minden rossztól; mégis elfogatták és ocsmány tömlöczbe rekesztették. Fölségsértéssel vádolták, hamis tanúkat fogadtak ellene, jutalmat igértek rabtársainak, ha ellene vallanak; elferdítették leveleit, törvénytelen bíróság elé állították. A haza törvényeinek nyilvános megszegése és az élete ellen leselkedő veszedelem láttára csak a szökésben kereshetett menedéket. Távollétében tökéletlen, igazságtalan, hamis ítéletet hoztak ellene, sőt ki is mondták, hogy az osztrák fejedelem egyáltalán nem is volt köteles pört indítani ellene. Mintha feloldozhatná magát a törvény alól! Azonban mást bizonyítanak Magyarország törvényei, a magyar király esküvései, a melyek világosan tiltják, hogy a nemest elvonják törvényes bíróságok előtt. Nem szégyelték kimondani, hogy a királyi kincstár pörbe fogta. Ő ismételve kijelenti, hogy meghajlik olyan ítélet előtt, a melyet szokott módon mondanak reá. De a gonoszúl fölingerelt fejedelem elméjét a törvényekkel nem lehetett meglágyítani; pedig a hozzá hasonlóan felségsértésről vádlottakat fölmentették, szabadon bocsátották, holott tudhatták, hogy ilyen nagy dolgot magános ember nem cselekedhetett. Számkivetésben van ott az igazság, a hol az elmének eleve bevett dühössége uralkodik.

Az osztrák birodalom hajóinak negédesen kiterjesztett vitorlái addig játszadoztak, míg az Úr-Isten bosszúállásának örvénye a nyomorúság habjaival el nem borította. Nem akarja az isteni irgalmasság, hogy ezt az országot az osztrákok tovább is lopják. Azért szabadította meg Rákóczit, ezért hozza be a külső fejedelmek jóakaratával az ország belső részeibe, hogy igaz fegyverének hadi vezére legyen. A természet úgy rendelte, hogy a magyarok nemes elméje el nem szenvedheti a bosszúságot és a szabadságban született haza szabad tagjai szolgai állapot alá vettetvén, nehezebb dolognak tartják azt a keserű halálnál. «Nyilvánvaló legyen azért a keresztény világ előtt a magyar nemzetnek igazi fegyvere … Mi (mert a maga hitét ennyiszer megszegőknek tovább hinnünk nem lehet) édes hazánknak az ausztriai járom alól való kiszabadítására, mely mindeneknek minden szeretetét együvé foglalja, életünket, javainkat s utolsó csepp vérünket is önként fölszenteljük. És hogy e fegyverfogásunkban nincs semmi negédségünk, nyerekedésünk s magános dicsőségünk: az Isten előtt, a szent angyalok előtt, józan jó lelkiösmerettel közönségesen nyilvánvalóvá teszszük. Hadakozik értünk az ég; és nem tulajdonítván e nyomorúlt nemzetségnek közönséges bűneit, midőn ennyi gonoszok közt habzó hajóját igaz ügyünknek a továbbvaló előmenetelnek széles tengerére bocsátjuk, az Isten gondviselésének boldogító szelei által régi boldogságának bátorságos révpartjára elvezérli és immár valahára az örökkévaló csendességnek diadalmaskodó örvendezésével megkoronázza.»

Rákóczi Ferencz levele a Pápához 1704. nov. 19.[684]

Támadása okait a fejedelem még fölségesebben fejtette ki abban a levélben, a melyet másfél esztendő mulva XI. Kelemen pápához intézett.[685] Lábaihoz borúlt az egész apostoli országgal együtt, mely a kereszténység védelmében annyi vértől ázott. Már nem a török hold halovány fénye, hanem egyedűl Isten irgalmának és akaratának legnagyobb sugara világítja meg ezt a házát. A fejedelem könybenúszó szemekkel látja, hogy a kereszténység védőfala most a polgárok vérével befestett színkörré alakúlt át. Saját törvényei helyreállítását, annyi szent királyi szóval erősített hitleveleinek végrehajtását, napnál világosabb igazságát fegyverrel kell keresnie. Nem ismétli mindazt, a mit manifesztumában már elmondott és, hogy a gyűlölködést kerűlje, csak a bécsi ostrom idejéig megy vissza. Mindenki tudja, hogy azóta mindent elkövettek az ország leigázására. A görbe útakon járó álpolitikusok, a kik odáig titkosan dolgoztak, azóta, a hit korlátait összetörve, nyilvánosan támadtak. Az ország katonaságának leszállítása, szabadságolása s a külföldinek behozatala nem válhatott a törvényes állapotok javára.

A főurakat hiú czímekkel, a jövő reményeivel, a jelen miatt való aggodalmakkal vakították el. Az embertelenűl kegyetlen eperjesi mészárszék szörnyűségei könnyűvé tették az örökös királyság útját. De bajos volt megállani ezen az úton, a melyet síkossá tett az ártatlanok vére. Egyetlenegy zsarnoki szóval megtörték az országgyűlés szabadságát, megfosztották szavazatától, mert a tanácskozás helyét Pozsonyban katonaság vette körűl. Az ellenszegűlőket végső romlással fenyegették s az örökösödés elismerésére kényszerítették. A vitás kérdéseket az utókorra hagyták.

Nemsokára már nyiltan mellőzték az urakat és a hazai papokat; a gazdag főpapi javadalmakra külföldieket neveztek ki. Adókat vetettek ki, törvénytelen módon kerületi biztosokat rendeltek. Az új szerzeményi jog helyesebben az új zsarnokság fölállítását jelentette, mert a császár a magyarok költsége és vére árán a töröktől visszaszerzett határokat és helyeket a hódítás jogán magának tartotta meg. Semmibe sem vette a birtokosok jogait és a hitlevelekkel erősített esküvéseket, a melyeknél fogva fogadást tett az ország határainak visszaszerzésére. Elfoglal olyan jószágokat, melyek emlékezetet meghaladó időktől fogva bizonyos családokhoz tartoztak; és meg sem hallgatja a kárvallottak panaszait. Végtelenek a sérelmek, a mik az ország végső romlását okozzák. A folyamodások visszautasítása következtében a könyörgőket végre is fegyverre kényszerítik. Mellőzi saját panaszait, a miket az igazságos ügyet megbosszúló Isten és az édes haza gondjaiba ajánl. Ő maga minden dicsvágy nélkűl fogott fegyvert s a békétől sem idegenkedik annyira, mint a pápával elhitetni szeretnék.

Akár a múltat, akár a jelent, akár a jövőt tekinti: a béke nyugalom, szabadság tekintetében mit lehet remélni olyan fejedelemtől, a ki azt hiszi, nyugodtan törheti szét az emberi társadalom legerősebb bilincsét, az esküt, mert gyóntatója szerint az a vélt igazságtalanság bilincse. Hát igazságtalanság a mi szabadságunk, a melyet szent királyaink réges régi időben adtak nekünk? Hát nincsen igazsága neki, mikor helyreállítani kívánja azokat a törvényeket, a melyeket annyi királynak s magának I. Lipótnak is esküje következtében mindenki igazságosaknak tarthat? Mikor azok megtartására a legerősebb alapot akarja lerakni, ki vádolhatja őt bűnről? Ezt a pápa és a keresztény világ ítéletére bízza.

Hűtlennek, lázadónak rágalmazzák őt; pedig mint fogolynak ártatlanságát rabtársai fölmentése s mint szabadnak igazságát az isteni és emberi törvényeken kívül maga a természet bizonyítja. Magára nézve semmit sem remél a pápától; de áldását és pártfogását kéri ezen apostoli országra nézve, hogy kiszabadúljunk a sas körmei közül s ne kelljen tovább harczolnunk, mint a mennyi ideig a szabadság akarja, a törvények kívánják. Csak addig küzdenek, míg visszatér az áldott béke s vele az igazság tisztelete, a törvények szentsége és, a mi a legfőbb, a királyi eskü sértetlensége. Ezeket akarják örökségűl hagyni utódaikra.

II.
HAZAINDÚLÁS.
(1703.)

VENI SANCTE SPIRITUS! Sóhajtotta februárius 18-ikán vasárnap délben Zrínyi Ilona és csöndesen elhunyt kisázsiai – száműzetésében. Veni sancte spiritus! Sóhajtotta június 9-ikén szombaton fia, II. Rákóczi Ferencz a drosdoviczai templomban és édes anyját gyászolva, talpig feketében,[686] de szívében egy szebb jövendő reményében megindúlt lengyelországi száműzetéséből. Elbúcsúzott vendégszerető gazdájától, Konskíjtól és Szienyiavszkíjnétól és estefelé, borongós, sáros időben, kevés fegyverestől és Konskíj néhány lovastestőrétől kisérve távozott Drosdoviczából. «Nehéz a várása a jónak a veszély közt – írta neki Bercsényi évek múlva;[687] – de több jót várhatunk jól indúlva, mintsem megrekedve». S a fejedelem csakhamar tapasztalta, hogy «olyan a reménység dolga: ha csal is egyfelől, úntalan biztat másfelől; sőt ha nincs is; talál okot a biztatásra».[688]

Harmadnap délben (június 12-ikén) a határtól 7-8 kilométerre, Drohobiczában hallotta azt a hírt, hogy Úr napján, 7-ikén a máramarosi Dolhán, Károlyi Sándor szatmári főispán megverte a kuruczokat. Háromezerből csak 50 esett el, de a többi úgy szétszaladt, hogy Esze Tamás mellett csupán ötszáz gyalog és ötven lovas maradt.[689] Rákóczit nem lepte meg ez a kellemetlen hír: midőn hazája szerencsétlenségét érezni kezdte, mikor elhatározta, hogy mindenáron segítségére kél, nagyjában mind előrelátta, a mi érte.[690] Titokban ugyan szemrehányást tett magának, hogy ezt a fölkelést az eszély minden szabályával daczolva, csupán fiatalos lelkesedésétől és hazaszeretetétől buzdítva kezdte; de ha tudta is, hogy még visszavonúlhat s volna is reá oka, mostan már égett attól a vágytól, hogy a nép szeretetét és bizalmát megnyerje. Elhatározta, hogy folytatja útját és, a szétvert kuruczokat összeszedve, a határon várja be azt a segítséget, a melyet követe, Kálnásy István útján most Visnioveczkij herczegtől és Potoczkíj kiovi palatinustól sürgetett. Nem akarta, hogy kihűljön a nép szívében égő buzgalom. Különben is azzal biztatták, hogy a kuruczokat könnyen összeszedhetik s hogy munkácsi uradalma lengyelországi határán 5000 ezer gyalog és 500 lovas várakozik reá. Június 13-ikán tehát folytatta útját. Skoliéba (Szkolyába) azonban nem akarták beengedni, mert azt hitték, hogy Konskíjnak vele levő katonái a tüzérséget illető hátralékot akarják behajtani. Azonban nagy örömmel fogadták, mikor egy zsidó ismerőse a falusiakat felvilágosította, hogy kicsoda és mi járatban van. Egy szomszéd lengyel faluból idejött hozzá Kaminszkíj Petronius szentvazulrendi szerzetes, és könyezve üdvözölte a fejedelmet, a kit 1679-ig, míg szentföldi útjára nem ment, munkácsi ruthén pap korában nem egyszer hordozott a karjain.[691] Nem tudott betelni látásával s ajánlkozott, hogy elkíséri egészen a határokig. És Rákóczi valóban úgy érezte, hogy «kifeszített vitorlákkal mer indúlni a szelek ellen». Félretett minden fontolgatást, követte esküjét és kötelességét, «Isten mélységes gondviselése és irgalma karjaiba vetette magát és az eddiginél gyorsabb léptekkel nyomult előre». Már estefelé tovább indúlt Skolieből és az Orava völgyén fölfelé kapaszkodva haladt a Vereczkei hágó felé, hová parancsot küldött Esze Tamásnak, hogy a dolhai csatából megmenekűlt kuruczokkal eléje jöjjön. A fejedelem azonban eltévedt a szoros hegyi útakon, a kijelölt helyet el nem érhette s így június 14-ikén csütörtökön reggel, Magyarország határától alig 3-4 kilométerre, Klimiecz faluban pihenőt kellett tartania. A kurucz nóták irója (Endrődi Sándor) szerint

«Az Isten nevében
Itt vagyok, én népem,
A honi határon –

Rézdobok, trombiták
Riadozzatok át
Nagy-Magyarországon!»

A vereczkei hágó.[692]

Nagyobb biztosság kedvéért megparancsolta, hogy a Beszkidek tulsó oldalán, Magyarországban álló kurucz csapatokat hozzá vezessék. Déltájban érkeztek meg Esze Tamás és Kiss Albert vezetése alatt. Alig voltak ezeren; csak felének volt puskája; a többi beérte kaszával, lándzsával vagy éppen furkósbottal. A kinek volt, kilőtte puskáját a találkozás örömére; de a legtöbbnek «Szent Tamás volt a pátronusa»; nem hitték, hogy valóban Rákóczi áll velök szemben. A fejedelem lecsöndesítvén zajongásukat, buzdító beszédet intézett hozzájuk. Sokan mondogatták, hogy ez csakugyan az ő hangja; de mások még mindíg kételkedtek, ő-e valóban. Ekkor újabb hosszú beszédben biztosította őket hazaszeretetéről és hozzájuk való igaz ragaszkodásáról. Most már meggyőzte őket s mindnyájan nagy örömmel, lelkesedéssel esküdtek neki hűséget.

A fejedelem maga is csőcseléknek nevezte azt a maroknyi hadat, a melynek élére állt; de el volt szánva, hogy ebből a csőcselékből teremti újra az önálló magyar hadsereget. És a mikor már ilyen hadsereg élén állt, ezt a napot, június 14-ikét, a parancsnokság átvétele napját tekintette a szabadságharcz, «a szikrából élesztett tűz» kezdetének. Érmet veretett «a szabadság megkezdett művének» emlékére, mert «megtette munkája felét, a ki jól fogott hozzá». A jog és törvényesség eznap oldotta le a szabadság békóit.[693]

Még két napot töltött Klimieczben,[694] honnan azonnal visszabocsátotta Konskíj lovasait. Hü komornikján, Pázmánon kívűl csak két lovásza maradt mellette eddigi kíséretéből. Így teljesen saját belátása és tudása szerint szervezte a kis csapatot; valóban ő ültette el a kisded makkot, a mely nemsokára erős sudarba szökkent. Esze Tamáson és a rovott multú Kiss Alberten kívül a vezetők közül csak Móricz István és Horváth szolgált a rendes katonaságnál, amaz mint közlegény, emez mint őrmester. A többi csupán dúlás, rablás közt szerzett némi fogalmat a hadakozásról. A sereget a fiatal, de iszákos és házsártos Majos István akarta vezetni. A népnek már azért sem kellett, mert nemes volt; Papp Mihályt ellenben szívesen látta volna a lovasság élén, mert a népből származott. Rákóczi Esze Tamást tette meg ezeres kapitánynak s a többit is meghagyta tisztökben, mert tudatlanok voltak ugyan és veszekedők, de a nép szerette őket, más erők pedig nem voltak. Hogy mégis tartson valami fegyelmet, a fejedelem azonnal kihirdette a hadiszabályzatot. Bírót rendelt a vétkesek megbüntetésére, megparancsolta, hogy pálinkát, bort senki se igyék; ellenben az eleség szétosztására ő maga ügyel föl. Eleséget, különösen kenyeret és húst, bőven hoztak a munkácsi uradalom orosz jobbágyai, a kik most családostúl tódúltak át a határokon, hogy láthassák az ő jószívű földesurukat. S a mint meglátták, térdre rogytak, oroszmódon keresztet hánytak magokra és örömükben sírtak. A fejedelem könyekig megindúlva tekintett rájuk. És mindenki valóban meghatva gondolhat ezekre a szegény emberekre, a kiken a lelkesedés annyira erőt vett, hogy hazaküldték feleségeiket, gyermekeiket s kardokkal, vasvillákkal, kaszákkal fölfegyverkezve mindjárt fölcsaptak kuruczoknak, megesküdtek, hogy élni, halni akarnak Rákóczival s valóban hűségesek voltak hozzá mindhalálig. Két nap alatt a sereg 3000 gyalogra és 300 lovasra növekedett. «Paraszti lelkesedésében» a nép ezt az erőt nagyobbra becsűlte, s a hír még jobban nagyította.

Ha a fejedelem akkor is az emberi okosság tanácsait követi, későbbi vallomása szerint sohasem mer ekkora munkába fogni. De Isten értésére adta hazája iránt való kötelességeit; lelkesítette, vezette, hogy félredobja a veszedelem minden gondolatát és teljesen a forrongó, dühöngő nép zabolátlan csapatainak szentelje magát. És Isten kegyelméből ez a kicsike szám három esztendő alatt 75.000 főnyi hadsereggé szaporodott…[695]

A maroknyi nép nagy bátorságát látva, Rákóczi június 16-ikán csütörtökön «átkelt Magyarországon, mint Caesar a Rubiconon».[696] Kibontotta piros zászlait; a melyekre föl volt írva: Cum deo pro patria et libertate; Istennel a hazáért és a szabadságért![697]

III.
A SZABADSÁGHARCZ KEZDETE.
(1703.)

TÜNDÖKLŐ zászlaját Rákóczi magyar földön először a Vereczkei hágón tűzte ki 1703 június 16-ikán; s mire delet harangoztak, a beregi Szentpéteri és Zavadka közt pihente ki az átkelés fáradalmait.[698] Nem maradhatott sokáig ezen a vidéken, mert zabkenyeren kívül alig adhatott egyebet embereinek, a kiknek számát Vajda Jakab tiszttartó csakhamar Bercsényi ungvári jobbágyaival növelte. Esze Tamás, Boné András «uruk mellett voltak mint a darázs»[699]; és velök Török Péter, Pikó Demeter. A fejedelem folyvást gyakorolta kis csapatát, de nem számíthatott annak kellő gyarapodására és ellátására, míg a magyar katona természetének megfelelő síkságra nem vezeti. Oda hítták a tiszántúliak, a hajdúvárosok, a jászok és a kunok titkos követségei is. A mint tehát portyázóitól megtudta, hogy szabad az út Munkács felé, június 21-ikén leindúlt a Latorcza mentén. Árpád nyomdokait követte s föladata nem volt könnyebb: visszaadni önmagának s majdnem újraalapítani a hazát. De hiszen a nép úgy tudta, hogy Rákóczié most már az Attila pajzsa, tollas buzogánya, a Lehel kürtje, a Szent László sisakja![700]

A szentmiklósi Rákóczi-kastély.[701]

Mindenütt saját uradalmában járva, a fejedelem június 23-ikán este már szentmiklósi, másnap pedig munkácsi kastélyában szállt meg. Magyar szokás szerint azonnal csatározott a vár alatt már azért is, hogy lovasait kissé gyakoroltassa. Azután visszaparancsolta őket; a gyalogságot a városba szállásolta el s őröket állított ki. Pár óra múlva már lárma és puskaropogás riasztotta fel nyugalmából; a katonák fölverték a pinczéket, tisztekkel együtt idogálták a jóféle hegyaljai borokat, megittasodtak, összeverekedtek. A fejedelem rögtön beüttette a hordók fenekeit, összeszidta a garázdálkodókat s tekintélyével egy pillanatra helyreállította a rendet és fegyelmet.[702] Hiszen már egy esztendeje biztosította Du Héront, hogy a nép rokonszenvét szoros fegyelemtartással szeretné megnyerni; mert ez biztosítaná az ország meghódolását s megfosztaná a császárt ama jelentős erőktől, a miket a katonaságban, jövedelemben Magyarországból merít.[703] A fejedelem május 12-iki fölhívásában is a nép lelkére kötötte az engedelmességet[704] s el volt szánva, hogy még a tiszteket is megpálczáztatja, ha rakonczátlankodnak.[705] A népnek már az első pillanatban észre kellett vennie, hogy fegyelem és erős vezetés alatt áll.

Éppen a csetepaté idején jött le hozzá a várból jó ösmerőse, Thury kálvinista pap, a várba menekűlt lakosok követe. Hírül hozta, hogy Munkács várában mindössze 500 német gyalog van; de egy részök rokkant, a másik pedig sógorságban, atyafiságban lévén a városiakkal, nem ellensége Rákóczinak; sőt a tisztek közt is akadnak hívei. Parancsnokuk, gróf Auersperg Farkas György ezredes, Rákóczinak szintén jó ösmerőse, eleinte ugyan csak 200-ra becsülte, most azonban már 4000-re becsűli a kuruczok számát. Nem igen bízhatik erejében, mert akkor hallotta, hogy az innen Pestre menő Montecuccoli vasasezredet útjában a jászkunok meglepték és tönkreverték. Ezt Rákóczi valószínűnek tartotta, mert a jászkunok követei máris hűséget fogadtak neki. Másnap azonban, június 25-ikén, arról értesűlt, hogy egy század német lovasság, a Munkács megsegítésére szánt puskaporral, a 15 kilométerre levő szerednyei kastélyba zárkózott. Tudva, hogy kuruczai a jól megerősített vár ellen ostrommal nem boldogúlhatnak, fizetett embereket küldött oda, hogy a falaihoz épített istálókat és aklokat felgyujtsák s ezzel a puskaporos kocsikat felrobbantsák. Ha pedig a robbantás nem sikerűlne s az ellenség másnap folytatni akarná útját, válogatott puskásait küldte erre az útvonalra, hogy a mocsarak és bokrok közt lesekedjenek a kivonúló ellenségre. Ilyen körűlmények közt hallotta, hogy a Montecuccoli-vasasok június 19-ikén visszafordúltak külföldi útjokból és Munkács felszabadítására jönnek. Munkács szalmafödeles faházai közt neki nem volt több embere 3000 rosszúl fegyverezett gyalognál és 500 lovasnál. Ezt a számot azonban a hír 10.000-re növelte s így a népet nagyon elkedvetlenítette volna, ha visszavonúl egyetlenegy ezred elől. Maradni pedig annyit jelentett, mint kitennie személyét, hazája érdekeit a biztos veszedelemnek. Mástól nem várhatván jó tanácsot, neki magának kellett kigondolnia, hogyan tartsa fenn egyrészt serege bátorságát és az erejébe vetett hitet, másrészt pedig hogyan vágja ki magát a bajból. Senkinek sem szólt tehát a vasasok közeledéséről, hanem a fegyverteleneket szentmiklósi vára alá küldte. Színleg azért, hogy a vár háta mögé kerülve, egy segítségére érkező kurucz csapat előhadának mondhassa. Tényleg azonban azért, hogy a fegyvertelenek a várható csatában ne alkalmatlankodjanak a fegyvereseknek és hogy a velök való egyesűlés ürűgye alatt becsülettel odahagyván Munkácsot, távozását ne tekintsék futásnak, Így 27-ikén csak 5-600 puskás, kaszás gyalog és valami 150 lovas maradt vele a városban. Előörsöket állított ki a Latorcza szigetére s lenyugodott.

Munkács várának belseje.[706]

Másnap hajnalban, mikor kuruczai a szigetben álló előörsök felváltására mentek s már az őrszemeket is kiállították, egyszerre szembekerűltek a Montecuccoli-vasasok két századával, melyet Szentiványi János néhány huszárral kerülő útakon hozott a nyakukra. Gróf Stella Rokus őrnagy és Quirini kapitány vasasaira az őrség egyideig élénken puskázott, de végre is vissza kellett vonúlnia. A vasasok a segítségre siető kurucz lovasokat is visszaverték s a város főutczáján maguk előtt kergették. Rákóczinak, a ki éppen öltözködött, alig maradt annyi ideje, hogy gyalogsága egy részét udvarháza sövénykerítése mellett, a másikat pedig a szemben levő piacz bódéi közt fölállítsa. Azután lóra pattant s háza nyitott kapujában Majos néhány lovasával várta a támadást. Házán túl a menekűlő kurucz lovasok a mellékútczákba kanyarodtak. Majos, a mikor a kapu előtt elrohanni látta a vasasokat, legényeivel rájuk vetette magát, s megölt közűlök 26-ot. Gróf Ouirini kapitánynak, a ki tegnap még azzal kérkedett, hogy Rákóczi szívét karjára szúrva viszi haza a csatából, levágta «kardra nőtt karját»[707] s megsebesítette a vértagadó Szentiványit is. A vasasok többi része végig szágúldott a városon s a temetőben foglalt állást.[708]

Rákóczi nem várhatta meg, míg új támadásra rendbe szedik magukat. A sövénykerítésű, szalmafedelű udvarházban nem védhette magát, mert a szomszédságban levő házakat a vasasok máris felgyujtották; ha pedig ágyút hoznak le a várból, pár pillanat alatt halomra lőhetik őket. Kisebb veszedelemnek tartotta, hogy az égő városon át az ellenség szemeláttára vonúljon vissza. Bátorította, majd menetoszlopokba rendezte kuruczait; de a sorok egyenességével, a zárkózással stb. nem törődött, mivel azt úgy sem tarthatták volna meg. A város közepén a csapat vissza akart fordúlni és csak a fejedelem újabb buzdító beszédére folytatta útját. Ő maga a menetoszlop éléről tizenöt lovassal most már annak a közepére helyezkedett, hogy az előtte járókra és a mögötte jövőkre jobban ügyelhessen. A vasasok nyugodtan nézték elvonúlását, csak akkor akarván az utóhadakra támadni, ha az előhad már szembe kerűl a vértesezreddel, a mely körűlvette az egész várost s még a várból is magához akarta venni a gyalogság egy részét. Azonban egy közkatona Rákóczinak olyan gázlót mutatott a Latorczán, a melyen át a kuruczok könnyebben elérhették Oroszvég helység kerítéseit s onnan a szőlőkbe és a hegyekbe juthattak. Mire a vasasok észrevették mozdulatukat, már túlvoltak a veszedelmen. A szőlőkből láthatták, a várbeli gyalogság mint vonúl le ágyúkkal, a vasasok, vértesek mint állanak föl századonkint a mezőkre nyíló utczákban. Öt-hat kurucz elesett, hat-hét eltünt, Rákóczi három zászlaja és – beteges inasának feledékenysége következtében – útiládája, aranyaival és fejérneműivel, az ellenség kezébe esett, a várost pedig a császáriak feldúlták, fölégették; de mindezeknél veszedelmesebb volt, hogy Rákóczi elestének is híre futott. A fejedelem jól hallotta a szegény oroszok jajveszékelését, mikor a hegytetőkön kanyargó útakon haladt. «A kik ezeket a sorokat olvasni fogják, – írta – alig hihetik el a nép akkori fájdalmát és hozzám való ragaszkodása nagyságát».[709] Hiszen pár nap mulva, a mikor a csata híre Máramaros vármegyébe is eljutott, az egyik földesúr azzal riadt szomorkodó jobbágyaira: «Ördögszülték! Oda van az Istenetek; levágták most azt a Rákóczit, akit Isten gyanánt tartottatok»![710] Egyrészt hogy életben maradásáról a népet megnyugtassa, másrészt hogy Lengyelországgal való összeköttetését biztosítsa és Szentmiklóson hagyott hadát is magához vonja, haladéktalanúl északfelé hátrált, mielőtt a németek, vagy a szomszédos Máramaros vármegye fölkelő nemesei elvághatnák visszavonúlása útját. «Ez desperátus ember»! – írta róla Munkácsról Orosz György aznap, 30-ikán,[711] a melyen Rákóczi, senkitől sem üldözve, a lengyel határon levő falújába, Zavadkára, baj nélkűl eljutott. Oda várta Bercsényit, aki már egy hete megbíztatta, hogy idegen hadakkal jön segítségére s hogy a lengyel országgyűlés tudni sem akar a császárral való szövetségről, ellenben mindenki örűl Rákóczi bemenetelének, fölkelésének.[712] Még Zavadkára érkezése napján csatlakozott Rákóczihoz Ocskay László és Borbély Balázs, a kik kétszáz szökevény császári huszárral tegnap fényes nappal, az egész Montecuccoli-ezred szemeláttára vonúltak el a munkácsi vár alatt.[713] Ebből és Bercsényi elfogott leveléből gr. Auersperg s Montecuccoli sejthette, hogy még csak ezentúl nyílnak meg igazán Rákóczi hazai és külföldi erőforrásai.

«Agyarkodik Montecuccoli,
Mája vagyon méreggel teli;
Gyakran mondja: tausend Wunder!
Ördöggel bír ez az ember!»[714]

Munkács vára.[715]

Ocskay és Borbély embereivel Rákóczi lovassága 400 főre szaporodott és ez a csapat lett a kurucz lovasság magva. Ocskay, a ki ezúttal ötödször szökött meg a császáriaktól, most a fejedelemnek tette le az esküt. Közkatonái utóbb jobbadán tisztek lettek.[716] Olyan érdem, a mit másfél század mulva Damjanich is elösmert a harmadik zászlóaljról; de ő a legényeket, a kik «az ördögöt is megvernék», még sem neveztette ki tiszteknek, mert akkor hova lenne a zászlóalja?

Csak most, július 4-ikén érkezett meg Bercsényi 800 főnyi, aránylag kitűnően fegyverzett lengyel segédcsapatával, a mely közt két század oláh gyalogos, sőt néhány kozák és tatár is volt. A mi idáig történt, az föltétlenűl Rákóczi nevéhez fűződik; s az ifjú fejedelem éppen a fölkelés megindításában adta férfias nyugalmának, önállóságának és jelentős tudásának tagadhatatlan bizonyságait. – Nemcsak ezekről a napokról, de élete egész folyásáról elmondhatta utóbb, hogy őt nem a dicsőség vágya vezette, hanem a kellő és helyes cselekvés ösztöne hajtotta előre. Mindig Isten előtt és Istenért cselekedte, hogy végrehajtsa azt a művet, a melyre magát Istentől hivatottnak érezte. És ebben a műben nem riadt vissza akadályoktól, a természetével daczoló bajoktól, csapásoktól, ellenmondásoktól, magától a haláltól sem. Ez volt ő abban a pillanatban már, a mikor egy maroknyi paraszthad élére állt mindamellett is, hogy erdélyi fejedelmek ivadéka és római birodalmi herczeg volt.

Második beindúlásával ki kellett békítenie és megnyernie azt a nemességet, a melyet 1697. évi dúlásaival[717] a jobbágyság elidegenített.

IV.
AZ ELSŐ SIKEREK.
(1703.)

OCSKAY és Borbély lovasai hírűl hozták Zavadkára, hogy az alföldi nép türelmetlenűl várja Rákóczi jöttét s arra kéri, minden áron keljen át a Tiszán. A fejedelem szívesen fogadta az üzenetet, mert a hegyek közt különben sem remélhette lovassága növelését; igen rosszúl fegyverzett hadával, melyet ő maga csak 400 lovasra és 2000 gyalogra becsűlt, mégis koczkáztatottnak tartotta a kimozdúlást. De meg hadjáratának czélpontja is megközelíthetetlen volt, mert a Borsova, Szamos és Tisza folyók kiáradtak s víz alá borítottak messzeföldet. Azonban nem lett volna jó Bercsényi lengyeleit sokáig ott tartani a határokon, mert a felpénzzel csakhamar visszaszökdöstek volna. Hiszen ő róla magáról is azt híresztelték, hogy megunta a hitegetéseket, visszament Lengyelországba. Hadait sem tarthatta zabkenyeren; Majos pedig mindössze csak negyven búzakenyeret vitt magával a munkácsi kolostorból és csupán Rákóczinak kedveskedhetett egy kulacs borral. A fejedelem bízott kuruczai lelkesedésében, bátorságában s így július 7-ikén reggel Zavadkáról másodszor is beindúlt az országba. Másnap Polyánkánál, a hol megpihentek, Bercsényi megírta Kende Mihály császári huszár-alezredesnek, hogy ne gátolja átkelésöket Tiszabecsnél. Személyesen ösmervén a fejedelmet és őt is, tudhatja, hogy nem jöttek üres kézzel és nagy alap nélkűl az országot felbolondítani: van pénzök, haduk, szerződésök idegen királyokkal és minden készűletök. Azonban Kassa felől már Montecuccoli ezrede is útban volt a Tisza felé, hogy «ama nebulókat megtanítsa» és gróf Löwenburg szatmári parancsnok komolyan intette gróf Csákyt: itt az ideje a rebellisek kiirtásának, ne engedje oda másnak a pálmát! Ezután a császár sem igen ad kegyelmet a lázadóknak, ők tehát éppen ne adjanak.[718] Rákóczinak meg kellett előznie, hogy Csáky és Kende csapata, Tiszabecsnél vagy Milotánál átkelvén a Tiszán, Beregben egyesűljön Montecuccolival[719], és «ha már a lázadásnak fejét nem is kaphatja, legalább erős tagjait bénítsa meg».[720]

Gróf Bercsényi Miklós 1703-ban. (Egykorú festmény után.)[721]

Július 14-ikén tehát Rákóczi a hegyek és erdők rejtekéből hirtelen Beregszászra csapott, melynek bírája már az ország határán hódolt neki. Onnan rögtön a Tiszabecscsel szemben elsánczolt rév ellen indúlt; azt lovasságával bevette s most a folyam csetfalvi kanyarúlatába szorúlt lovasokra támadt. Ezek segítséget kaptak a tulsó partról, honnan a gyalogság tüzelése is védte őket. A fejedelem, a kurucz gyalogság késedelmezése miatt, a rohamot abbahagyatni akarta, mert féltette lovasságát a nagyobb erővel szemben; azonban Ocskay és Borbély zárt sorokban oly erővel csaptak a császáriakra, hogy azokat a Tiszába, vagy a mocsarakba szorították s nagy részöket Kende alezredessel együtt levágták.[722]

Első katonai sikere után Rákóczi visszahúzódott a hű Váriba, hogy fáradt vitézeivel a Borsova folyó jobb partján töltse az éjszakát; mert attól tartott, hogy Csáky és Stein a Tiszán átkelve dél felől, Montecuccoli pedig észak felől a Tisza és Borsova félszigetében összemorzsolja, ha megtudja, milyen maroknyi serege van.

Lefekvés idején táborát valóban azzal a hírrel verték föl, hogy az ellenség már Beregszászra ért. Bercsényi a mellett volt, hogy a hegyek közé vonúljanak vissza; Rákóczi azonban ezzel nem akarta elárúlni gyöngeségét. A hegyekbe húzódás megmentené ugyan életöket, de ártana a közügynek, a melyért fegyvert fogtak. Ellenben, ha magát a Tiszántúl elfogják is, a fölkelés nagyot nyer az átkeléssel, mert az Alföld népe mindjárt csatlakoznék. Szavát adta tehát magyar lovasainak, hogy ha a gyalogok és a lengyelek vonakodnának, velök kísérli meg az átkelést. A tanácskozás kissé elhúzódott olyan válságos időben, mikor két tűz között álltak. De már éjjel megtudta, hogy Beregszásztól a németek rövid kémszemle után visszahúzódtak; reggelre pedig azt a meglepő hírt hallotta, hogy Csáky fölkelő nemesei is abbahagyták a hídcsinálást, elsülyesztették hajóikat és elszéledtek, mert nem érkeztek meg Löwenburg gyalogjai és Rabutin dragonyosai. Csak később derűlt ki, hogy a megbódúlást egy német trombitás okozta, ki Rákóczi táborából megszökvén, elhíresztelte, hogy a fejedelem 40.000 svéddel és lengyellel, sok ágyúval siet Szatmár ostromára, a hajdúk megnyerésére s azután Pozsony felé.[723]

Báró Löwenburg Frigyes névaláírása.[724]

Azonban, hajók hiányában, Stein és Kobilka kapitányoknak még mindig elég jelentős erejével szemben Rákóczi nem erőltette az átkelést Tiszabecsnél,[725] hanem Váriból Tarpán át a 30 kilométerre levő Námény felé küldte előre Esze Tamás ezredét. Másnap (16-ikán) maga is követte a sereggel. A gyalogság egész nap övig gázolt a sárban, mocsárban. «De – kérdezte az emlékein fölmelegedő fejedelem[726] – van-e olyan nehézség, a melyet könnyűvé nem tenne a bátorság, ha erős akarat járúl hozzá? Ez a rosszúl fegyelmezett, félig mezítelen nép, mely tűzhelyét és családját elhagyva, mindenfelől hozzá sereglett, vitézűl követte zászlait.» Náménynál, a hol másfél hónappal azelőtt is áttört az alföldiek föllelkesítésére, Esze Tamás július 16-ikán már átkelt a Tiszán Löffelholz tábornok vízimalmainak és elrejtett csolnakainak segítségével.[727] Hadaival másnap fölverte Károlyi Sándor ocsvai udvarházát. Maga Rákóczi csak július 18-ikán, szerdán költözött át a Tiszán Vásárosnáménynél és aznap ott táborozott.[728] Serege ekkor már annyira szaporodott, hogy mindenütt kész volt bevárni a német hadat; de máris elfoglaltatta és őriztette Rakomáz mellett az aranyosi révet, hogy Tokaj felől váratlanúl meg ne támadhassák.[729] 19-ikén a szabolcsi Vajáról, a Vayak kastélyából rendelte magához az ecsedi bírót, a ki azonnal sietett hódolni földesurának és fejedelmének, a kinek ötven kurucza aznap már Nagykárolyig portyázott.[730] Boné András lovaskapitány Diószegről ugyanaz nap szólította fegyverre a bihariakat.[731] És bizony «nem akadtak olyan szegénylegények, a kik pénzért vagy ajándékért» megcselekedték volna, hogy Rákóczi vagy Bercsényi elfogásával szerezzenek maguknak «igen nagy hírt, szép nevet», a hogy gróf Pálffy Miklós koronaőr éppen ezekben a napokban óhajtotta.[732]

Azonban a szabolcsi nemesség parasztvezérnek nézte mind a két urat s a mocsarakkal körülvett kisvárdai várba zárkózott előlük. Gyanakodóvá tette, hogy a parasztok oly sietve csatlakoztak hozzájuk. Az urak visszavonúlását a parasztok arra magyarázták, hogy a németekkel akarnak tartani; s különben is gyűlölvén őket, barmaikat, gulyáikat elhajtották. Rákóczi érthetőnek találta, hogy a nemesek egyelőre ilyen se hideg, se meleg módra viselkedtek; mert valóban nem tudhatták, melyik a nagyobb ellenség: a német-e, vagy a jobbágy? Éppen azért csak kevesen menekültek a német helyőrségek oltalma alá, hanem inkább egyes nagyurak váraiban húzódtak meg. Kanászok, gulyások, borbélyok, szabók stb. mint megválasztott tisztek vezették a népet mindenünnen a Rákóczi táborába;[733] de ötven év előtt részben hasonló elemekből alakúlt Cromwell hadserege, sőt «mezítlábos» parlamentje is; még pedig a szabadság minden kára nélkül. Mint Dósa György idejében, a szegényebb nemesség most is hosszú fontolgatás nélkűl csatlakozott a jobbágyokhoz és pedig leghamarabb Ugocsa- és Beregvármegyékből. A nagyobb urak közül először az Ilosvayak jöttek: János, Bálint, Imre, Ábrahám, Dénes, kiket személyes szeretet és családi ragaszkodás csatolt Rákóczihoz. A szabolcsi nemeseket a fejedelemnek még ostromolnia kellett Kisvárdán.

Maga is félt, hogy a falak és igen magas tornyok megmászására a népet inkább a zsákmány reménye, mint a hazaszeretet tüzeli; beérte tehát azzal az igéretökkel, hogy nem fognak fegyvert ellene s elvonúlt a vár alól a hajdúvárosok felé.[734] Útközben, a szintén szabolcsi Gyulajnál, 23-ikán csatlakozott hozzá az első magyar főúr, báró Melith Pál a krasznaközi nemességgel s itt fogadott hűséget ecsedi várának őrsége is. A foglyul hozott prefektust, Pápay Jánost, Rákóczi maga mellé fogadta főtitkárnak s fölépíteni rendelte az ecsedi várat, melynek védelmére 200 lovast küldött. Másnap a kuruczok már Debreczen és Nagykároly alatt portyáztak. Sok kárt okoztak dolhai legyőzőjüknek, báró Károlyi Sándor szatmári főispánnak, a ki már hetek óta Bécsben járt a királynál, minisztereknél, tábornokoknál. Emlékíratokban, beszédekben kérte őket, ne kicsinyeljék a veszedelmet s a nép elégedetlenségét, melynek okait bőségesen fejtegette; a fölkelés elnyomására szervezzenek hamarosan állandó nemzeti hadsereget, a további bajoknak pedig a szegény nép megvigasztalásával vegyék elejét. Hiszen immár majdnem tizenegy vármegye forog veszedelemben a hajdúvárosokkal és Debreczennel együtt s Rákóczi hatalma még inkább fog erősödni.[735]

A fejedelem július 25-ikén már ott ájtatoskodott a nyírbátori templomban ősének, a kenyérmezei hős Báthory Istvánnak sírja előtt, melynek fölírata a csüggedőt Ézsaiás szavaival (XXVI. 19.) buzdítja: «Serkenjetek föl és énekeljetek, a kik a porban lakoztok!» A porban lakozó debreczeniek voltak az elsők, a kik a szabad királyi, városok polgárai közűl leghamarabb serkentek föl a nemzeti ügy védelmére, mert már másnap hódoltak a Sámsonban táborozó fejedelemnek.[736] Ettől fogva nemcsak parasztok, bocskoros és birtokos nemesek, főrendek, hanem városi polgárok is küzdöttek Istennel a hazáért és szabadságért. A bihariak Boné András vezetése alatt, puszta jövetelének hírére, 3000 gyalogot és 4000 lovast állítottak s alispánjuk, Buday István, letette a hűségesküt. A hajdúk 2000 lovast és 6000 gyalogot ajánlottak fel; csak arra kérték, foglalja el Nagykállót, hogy távollétökben a németek onnan ne zaklathassák családaikat, 28-ikán tehát Rákóczi Sámsonból ismét észak felé, Kálló ostromára küldte hadai egy részét s másnap maga is odament. Az öt bástyájú várat 400 hajdún kívül 40 császári védelmezte. Rákóczi, eszközök hiányában, ostromzárra gondolt. A diószegiek azonban rohamot sürgettek s dühösen rohantak a kapura, hogy fejszékkel törjenek maguknak útat. Hiában járván, a fejedelem jutalmat ígért annak, a ki tüzes nyilakkal felgyújtja a bástyákhoz nagyon közel épűlt házakat és istállókat. A lengyelek és az oláhok fel is gyújtottak egy házat. A tüzet ugyan a lakosok eloltották, de most már maguk is a vár feladására nógatták a parancsnokot, Eckstein János hadnagyot. Este öt órakor a parancsnok valóban alkudozni kezdett s még azon este föladta a várat olyan föltétellel, hogy ő kardosan, a többi pedig fegyvertelenűl vonulhasson ki belőle. Mindamellett valamennyien hűséget esküdtek Rákóczinak, a kinek tüzérsége alapját a most átadott négy ágyú és hét taraczk vetette meg. Kálló lévén egyúttal a salétrom-főzés középpontja, a kuruczok most már elegendő puskaport is gyárthattak.[737]

Erre annál nagyobb szükség volt, mert Boné András bihari kuruczain, várad-olaszii vereségök után, Popovics Tekelija (Tököli) János ezredes a ráczokkal Pocsajnál újabb győzelmet aratott; Diószegig űzte őket és a föld népét mindenütt zaklatta. Angol tudósítások kiemelik,[738] hogy Rákóczi és Bercsényi a pocsaji ütközetben nem vettek részt, mert 4-5000 fölkelővel még Kálló alatt állottak. Hadaik nemcsak ott szaporodtak, hanem Diószeg körül is 10-12.000-re növekedtek. Debreczen városa pedig éppen ezekben a napokban mutatta meg, a hazáért anyagiakban is mennyi áldozatot kell hozni, ha kőfal, erősség, fegyver nem védi is az ellenség boszúállásával szemben.[739] Egész népe hűséget esküdött a fejedelemnek, ki augusztus 2-ikán innen értesítette első sikereiről XIV. Lajost és a lengyeleket. A fejedelem azonban már másnap megindúlt, hogy meglephesse Várad-Olaszit. Mivel a hajdúvárosok és Debreczen kocsikat adtak, minden szekérre 6-8 gyalogot ültetve, táborával 5-ikén s így a kiszámított időnél hamarább Diószegre ért. Némi nyugvás után Bercsényit tovább küldte Várad felé, maga azonban ott maradt.[740] A nép megnyugtatására azt híresztelte, hogy ez csak az előhad, s ha nem sikerül is a támadás, majd jóváteszi a dolgot a nyomában járó deréksereg. A gróf azonban másnap[741] hajnalban hamarosan elfoglalta és fölgyújtotta a várad-olaszi palánkot. Rácz lakosait levágatta vezérökkel, Kiss Balázszsal együtt, a ki negyvenesztendei szolgálata emlékéül 14 golyót hordott a testében.

Székelyhídról, a hova Diószegről ment át, a fejedelem már augusztus 9-ikén felszólította a rácz határőröket, hogy, ha a váradiak sorsára nem akarnak jutni, fogjanak fegyvert ők is a haza védelmére, a mely esetben hajdúszabadsággal jutalmazza őket.[742] A bihariak nagy lelkesedéssel hallották, hogy Rákóczi seregének egy része is elegendő volt egy jól megerősített város bevételére, a császáriaknak a várba-szorítására s a vidék rémeinek, a ráczoknak megsemmisítésére. A szalontai és a sarkadi hajdúk siettek is a nemzeti ügyhöz csatlakozni. Máramarosvármegyébe a fejedelem Ilosvay Bálintot, Krasznába pedig a vén Szőcs Jánost küldte be egy-egy csapat élén a nemesség és a nép megnyerésére. Ő maga Margitáról augusztus középén Biharból Szatmárvármegyébe nyomúlt és először is Nagykároly várát vette ostrom alá. Ezt a gazda, Károlyi Sándor, távollétében felesége, Barkóczy Krisztina védelmezte negyven némettel és számos hajdúval. Bízhatott a négy szögletbástyában, a vízzel telt árokban és a sok ágyúban; annál kevesebbet bízhatott Rákóczi a maga erejében s azért titkon tett kedvező ajánlatokkal akarta hódolatra bírni Károlyinét s az őrséget. Bercsényivel megíratta neki, hogy nemcsak nem áll boszút a dolhai győzelemért, hanem meg is oltalmazza jószágaiban és visszaadatja elhajtott gulyáit, méneseit, a németeket pedig teljes biztonságban kísérteti el Szatmárra. Pár nap mulva tehát, a mikor rohamot színlelt, a báróné feladta a várat s a hajdúkkal és húsz némettel együtt hűséget esküdött a fejedelemnek, ki a másik húsz németet, adott szavához képest, Szatmárra kísértette.[743]

Ide jött hozzá hódolni Nagybánya város küldöttsége a mely előadta, hogy kapuit már 14-ikén megnyitotta két zászlóalj kurucz előtt, de kénytelen volt lelövetni a hollómezei Pintye Gligort és társait, a kik hitszegően rabolni kezdtek. A fejedelem helyeselte, sőt meg is dícsérte eljárásukat, elfogadta hűség esküjöket és Porcsalmy Istvánt tette meg magyar helyőrségök kapitányának. Ezzel és a szomszédos két Kapnikbánya hódolatával sokat nyert, mert kezébe jutottak az ottani arany-, ezüst- és ónbányák a pénzverő házzal és puskapor-malommal együtt.[744] – Itt hallott két másik jó hírt is. Az egyik, hogy Ilosvay Bálintnak Huszt német őrsége, báró Eytner parancsnok megöletése után, augusztus 17-ikén nemcsak feladta a várat, hanem át is állott, mire Máramaros nemessége szintén hűséget esküdött a fejedelemnek.[745] A másik, hogy a vén Szőcs János ezredes Szilágysomlyót augusztus 21-ikén elfoglalta.[746] Hiszen nem volt nagy dolog ártalmatlanná tenni egy roskadozó várban harmincz lovatlan vén lovast; de 86 esztendő mulva az öreg De Launaynak is csak 80 rokkantja s néhány svájczija akadt egy világváros közepén a Bastille védelmére: bukását mégis a szabadság világraszóló diadalának tekintették. Mindenesetre jellemző, hogy báró Glöckelsperg, a ki közkatonából lett a császári sereg egyik legvitézebb tábornoka, Somlyón nem merte bevárni a kuruczokat, hanem (augusztus 5-ikén) Szatmárba zárkózott előlük. Háta mögött ugyan Rabutin altábornagy 8000[747] császárival állott Erdélyben, de Glöckelsberg attól tartott, hogy Montecuccolival egyesülten sem bír a 16.000 fölkelővel, a mennyire Rákóczi híveinek a számát ebben az időben becsülték.[748] A bécsi magyarok mégis azt hitték, hogy ez a «tumultus» lecsendesedik nemsokára: a rebellió elolvad, mint a hóharmat.[749]

A nagykárolyi várkastély a XVIII. századi újraépítés után.[750]

A Báthory-vár Szilágy-Somlyón.[751]

V.
RÁKÓCZI SZATMÁR ALATT.
(1703).

RABUTIN de Bussy Lajos János császári altábornagy minden erejét Erdélyország védelmére tartogatta. Váradolaszi, Huszt, Somlyó elfoglalása után jogosan hitte, hogy Rákóczi Biharból egyenesen Erdély ellen indúl s nem tudhatta, keletfelől Thököly nem tesz-e hasonló kisérletet; hiszen mindaketten Erdély fejedelmeinek nevezték magukat. Számíthattak a törökökre, kik – Rákóczival majdnem egyidőben, július 11-ikén – nyiltan fölkeltek szultánjok, II. Musztafa ellen s olyan urat kerestek, a ki felbontsa a karlóczai békét, hadat izenjen a német-római császárnak, visszaszerezze a Magyar- és Erdélyországban elvesztett főuralmat. A török védelem idejében Bocskay, Bethlen és a két Rákóczi Erdélyből őrködött a magyar szabadságra, a mely azonnal lehanyatlott, a mint ez az őrködés megszűnt. Thököly sikertelenségeinek oka abban rejlett, hogy nemcsak nem volt ura Erdélynek, de ennek még őszinte támogatására sem számíthatott, Rákóczi fölkelésének sorsa is azon látszott megfordúlni, elfoglalhatja-e Erdélyt? A fejedelem hat esztendő múlva maga mondta, hogy őt sokan figyelmeztették őseire, a kik Erdélyből szokták vala oltalmazni Magyarországot s ebből következtették, hogy ügyének alapja Erdély fölszabadúlása legyen, Azonban Rákóczi szerint nem vették figyelembe az idők különböző voltát; mennyivel könnyebb volt akkor Erdély nyugodalmas birodalmából segítni Magyarországot, mint most a maga saját erejével keresni és kivívni mindakét ország boldogúlását. Politikájának nyitja abban áll, hogy nem törekedett egész határozottan Erdélyt akkor elnyerni, a mikor Magyarországot külső segítség nélkűl kellett oltalmaznia.[752]

Viszont a császári sereg első sikertelenségének az oka abban rejlik, hogy – a török forradalom fejleményeire várva Rabutin nem mozdúlt ki Erdélyből azonnal, a mikor a Magyarországon állomásozó hadakkal két tűz közé szoríthatta és összetörhette volna Rákóczi gyülekező kuruczait. Taktikai szempontból tekintve hadállását, a fejedelem így is aggódott a miatt, hogy a mikor serege még csak alakúlóban volt, Glöckelsperg ötszáz lovassal Szatmárba vonúlt; mert ha a Munkácson táborozó Montecuccoli-ezred megindúl és átkelve a Tiszán, a Szamos védelme alatt Glöckelsperggel egyesűl: könnyen szétszórhatja fegyvertelen és fegyelmetlen seregét, a melyet tanúlatlan tisztek vezettek. Nem remélhette, hogy Szatmár erős és jól fölszerelt várát elfoglalhassa és veszedelmesnek tartotta, hogy annak körűlzárásával töltse az időt a síkságon; de a neki hódoló vármegyéket sem hagyhatta sorsukra az ellenséges vár torkában.[753] Elhatározta tehát, hogy a császáriak egyesülésének gátlására és a megyék védelmére mégis előrenyomúl Szatmár felé.

Szent István napján már, Szatmártól 7-8 kilométerre, Vetés falunál táborozott. A császáriak azonnal kicsaptak, hogy átvágják a malomgátat és víz alá borítsák az egész vidéket; azonban Rákóczi gyalogsága és három ágyúja elöl visszavonúltak. A Szamos két ága közt fekvő várnak két kijárata lévén, a fejedelemnek arra kellett törekednie, hogy – az eleségszerzés megakadályozása végett – mindakét kijárót elállja. De nem voltak elég ügyes tisztjei, hogy kétfelé ossza seregét s így beérte annyival, hogy éjjelenkint őröket küldjön a hídak szemmeltartására. Ezek azonban rendesen csak akkor vették észre az ellenséget, a mikor az már eleséggel megrakodva tért haza a várba. A kuruczoknak különben sem tetszett az éjszakai őrködés és az egyhelyütt való hosszas, tétlen táborozás, mert változatosságra és zsákmányra vágyakoztak. A jobban fegyverzettek e miatt ki-kiszökdöstek a táborból, a rosszabbúl fegyverezettek pedig nem teljesítették kellően a rendes szolgálatot. A tisztek jobbadán maguk is közönséges emberek lévén, nem mertek, vagy nem is akartak parancsolni a fegyelmetlen népnek, a melynek fékentartása és rendezése egészen Rákóczi és Bercsényi föladata lett.

Rabutin De Bussy császári altábornagy.[754]

A roppant hőségben a Szamos vize nagyon leapadván, szatmári titkos híveinek tanácsára Rákóczi azon mesterkedett, hogy a Szamos egyik ágát a másikba vezesse s így a nagyon elhanyagolt földsánczokkal és bástyákkal védett várost egyenesen a száraz meder felől támadja meg. Vetés alól tehát víz ellenében augusztus 30-31-iki éjjelén a sötétség és sűrű bokrok védelme alatt egyetlen hadoszlopban a vártól keletre levő Pálfalva alá indúlt. Oldalvédőkkel fedezte a menetet s ő maga Bercsényivel középütt a lovassággal haladt, Egyszerre oldalról egy szeles fiatal nemes tört reájuk; a jelszót kérdezte s a felelet megvárása nélkül elsütötte karabélyát. Abban a hiszemben, hogy itt az ellenség, az előhad egyszerre megfordúlt, a derékcsapatra vetette magát, mire az utóhad a vélt ellenségre tüzelni kezdett. A két vezér előugratott, hogy ezt a valóságos öngyilkosságot megakadályozza; de Bercsényi, lovának lerogyása következtében, megsebesűlt és elájúlt. Nagynehezen félrevitetvén s biztosságba helyezvén öt, Rákóczi kiáltozva akarta megállítani a hadat; de szavát a zajban nem értették. Előcsapata megerősítése után a gyalogságot mégis sikerűlt megállítania, mire a sereg többi része is visszanyerte nyugalmát. Ez, mint a munkácsi visszavonúlásnál, megint Rákóczi személyes érdeme volt. Ennyi zavar után hajnalban végre elérte czélját. Tábort ütött Pálfalvánál s másnap (szeptember 1.) megkezdte a Szamos balágának eltöltését, hogy a vizet egészen a jobbra kanyarodó anyamederbe terelje. A várbeliek lovastámadással akarták meghiúsítani szándékát. Rákóczi szintén lovasokat küldött ellenök, de a gát végére gyalogokat helyezett, hogy amazokat, visszaveretésök esetében, támogassák. A tanúlatlan lovastisztek csatarend nélkűl rohantak az ellenségre, a mely tehát könnyedén zavarba hozta és visszaverte őket. Elvette néhány zászlajukat, de csak keveset sebesített s ölt meg közölük. A gyorsan lelkesedő kuruczokat nagy csüggedés fogta el. Nyugalmát megint csak a fejedelem őrízte meg, a ki egyedül állt a sereg élén, mióta Bercsényit Nagykárolyba küldte fejsebe gyógyítására. Belátta, hogy nem táborozhat ily közel az ellenséghez, a mely a bokrok és berkek közt gyalogságával akármikor meglepheti őket. A mint tehát elkészítette a gátat, a futás színének elkerűlésével visszatért Vetésre.

Szatmár.[755]

Az ostromzár unalmát olykor vadászatokkal űzte el. Egyszer az erdőben elesteledve, az éjszakát néhány palotásával egy majorban akarta tölteni. Legényei egy részét eleségkeresni küldte. Ezt megsejtve, egy várbeli tiszt, a ki már régebben lesett rá, katonáival az udvarba nyomúlt. Úgylátszik, azt a jelenetet akarta eljátszani, a mely tavaly (június 10-11-ike éjjelén), szintén egy magános házban, az olasz Rivaltánál Vendôme franczia vezért majdnem Savoyai Jenő főhadsegédének, Davia marchesenek kezébe juttatta.[756] Rákóczi épen kinézett az ablakon. «Herczegem! – szólt reá a tiszt, pisztolyát fölemelve – ez egyszer kezemben van ön; de adja meg magát kegyelemre!» A fejedelem válasz helyett nyomban lelőtte a tisztet, azután öt emberével gyorsan eltorlaszolta magát. Szerencsére, a lövés zajától megriasztva, a palotások éppen akkor érkeztek vissza, mikor a császáriak fölgyújtani akarták a majort. Oly elkeseredéssel támadtak rájuk, hogy valamennyit levágták.[757] A táborban nagy rémületet okozott az a hír, hogy a fejedelmet megölték; s akkor sem nyugodtak meg egészen, mikor egészségesen tért, vissza. Az öreg Ujhelyi István ref. pap mindjárt meg is mondta neki, hogy a ki csak igazán kívánja a fejedelem boldogúlását, aggodalommal látja gyakorta való vadászatait. Mert ezer oka van annak, hogy mostan már nem tehet úgy, mint ezelőtt három-négy esztendővel. Olvashatta, a kémek hány királyt, fejedelmet vesztettek el vadászásban. De egy lónak elesése, egy fenevadnak támadása is életökbe kerülhetett. Efféléktől, a mik azonban most is megeshetnek, az Isten őrizze öt; mert bizony «akkor jönne el a jajok jajja e magyar nemzetre és akkor szakadna nyaka e mai dolognak!»[758]

II. Rákóczi Ferencz 1703-ban.[759]

Pedig ez a «dolog» napról-napra fejlődött. Most már a szabolcsi és máramarosi nemesség is kibontott zászlókkal csatlakozott a kuruczokhoz. Báró Sennyei István, a kit a jobbágyok bodrog-tárkányi várában szorongattak, szintén eljött és letette a hűségesküt. Rákóczi ezt nagy nyereségnek tartotta, mert úgy hitte, hogy mindnyájuknál többet ért a hadakozáshoz. Talán össze is függ Sennyei hódításával, hogy Domahidán (Szatmár és Nagykároly közt), szeptember 7-ikén Rákóczi kiadta a második hadiszabályzatot, «minthogy a hadakozásnak szerencsés kimenetelét Isten után a rendtartástól is várhatta».[760] Ugyanott szeptember tizedikén haditanácsot hívott össze, a melyben a felgyógyúlt Bercsényi is résztvett. Később a gyöngeség jelének tartotta,[761] ha valamely tábornoka mindent a hadak tanácsából vitt végbe, s megrótta[762] azt a tábornokát, a ki a helyett, hogy tetthez fogott volna, haditanácsot tartott s megkérdezte azokat a tiszteket, a kiket legtöbbre becsűlt és a kiknek szavára kelleténél többet hajtott. Mindamellett mostantól fogva, egy-egy nagyobb elhatározás küszöbén, csata előtt vagy csata után néha maga is tanácskozott a vezérekkel. Nem egyszer jutott arra a meggyőződésre, hogy némely szerencsétlenséget elkerűlhetett volna, ha szilárdan ellenáll az alkalmatlan és tolakodó tanácsadóknak; de nem érezte magában azt a vezéri biztosságot, a mely, ilyen tanácsadókkal szemben, a maga tapasztalataira hivatkozhatik.[763] Ezúttal abban állapodtak meg, hogy Bercsényit egy nagyobb hadtesttel Tokaj felé küldik a Munkácsról odavonúló Montecuccoli-ezred figyelemmel kisérésére és a tiszai révek biztosítására. Maga Rákóczi hódolatra intvén Pest, Pilis, Solt egyesűlt vármegyéket,[764] domahidi táborából szeptember közepén visszatért a szatmári ostromzárlathoz. Ott hallotta, hogy Nigrelli tábornok – néhány nappal halála (szeptember 23-ika) előtt – visszaparancsolta Montecuccolit, mert elégtelennek tartotta erejét Rákóczi hadaival és a nép meglepően gyors fölkelésével szemben. A megérkező Bercsényit tehát a németek helyett a harangodi síkon (Tokaj és Ónod közt) az öreg Szalontay János vezetése alatt fölkelt hajdúk fogadták, a kik azonnal hűséget esküdtek Rákóczinak.[765]

Szeptember 17-ikén a kuruczok egyszerre két várat zárhattak körűl; emitt Bercsényi vagy inkább alvezére, Orosz Pál, Tokajt, a Krajnya orosz népével pedig Haraszthy Imre Bercsényi birtokát, Ungvárt. Kővár ugyan (szeptember 15-ikén) Rabutin hatalmába kerűlt s az altábornagy hír szerint 6000 főnyi megfigyelő hadtestet küldött Zsibó felé a határra, de a hírszerzés végett leküldött Ilosvay Imre Szamosújvárnál megverte székely hadait s diadala jeléül néhány elfoglalt zászlóval tért vissza Szatmárra. A fejedelem örűlt a váratlan hírnek; de Erdély megtámadását alkalmasabb időre halasztotta. Bercsényi különben is arra sürgette, hogy, Szatmár alatt csupán kisebb hadat hagyva, gyalogsága javarészével hozzá csatlakozzék; mert Tokaj lévén a «tizenhárom vármegye középpontja», onnan egységesebben intézheti a hadjáratot. Rákóczi valóban kelletlenűl vesztegelt Szatmár alatt, nem is bízott annak bevételében; de nem akarta magukra hagyni a hozzá csatlakozott vármegyéket. Hiszen elég nagyszámú seregének még mindig csak negyedrésze volt tűrhetően fölfegyverkezve, hadi dolgokban pedig «a legotrombább tudatlanságot» tapasztalta. Ott kellett tehát maradnia, hogy hadait valahogyan begyakorolja s hogy – hírneve érdekében legalább a várost elfoglalja. Egyébiránt (szeptember 26-ikán) örömmel jelentette XIV. Lajosnak, hogy fegyvereit Isten megáldotta s az országot egészen a Dunáig érdekeihez fűzte. Háromszor verte meg a ráczokat, egyszer az erdélyieket; elfoglalta Kállót, Károlyt, Somlyót, Nagybányát, Husztot; körűltáborolta Szatmárt, Munkácsot, Ungvárt, Nagyváradot, Tokajt. Idáig nem találkozott ellenállással az a szándéka, hogy hazája boldogságát a megállapított terv szerint keresse; de ezt a tervet gyorsan kell végrehajtania, mert az ellenség is gyűjti és rendezi erejét.[766] A gyorsaságban maga járt elül jó példával.

Szeptember 27-ikén éppen Sennyeivel tanácskozott, mikor az őrök Szatmár városából két polgárt vezettek hozzá. A polgárok elmondták, hogy ők – magyarok – odabenn többen vannak a németeknél; már megunták a hosszas ostromot. Ha tehát Rákóczi olyan helyen támadna a falakra, a hol a védelem reájuk van bízva, szívesen megkönnyítik bejutását. Mostan akár mindjárt megmutathatják a Szamos gázlóját, a melyen a gyalogság a Pálfalvánál elfogott s a nagy szárazságban különben is leapadt vizen könnyen átkelhet; de siessen, hogy a Szamos meg ne áradjon és hogy a várbeliek meg ne tudják üzenetöket.

Rákóczi, Sennyei tanácsára, a szeptember 27-ikéről 28-ikára menő éjjelen a város kapui közelében lesbe állított 3-4 lovasszázadot, a gyalogságot pedig a város megjelölt részével szemben levő bokrok közé bujtatta, hogy füstjelre a falak ellen támadjon. A lovasság ingerkedésére a kapuk kinyiltak ugyan, de a német lovasok benmaradtak, holott máskor, pl. a pálfalvi gát csinálásánál, odahagyták a várat, hogy a kuruczokat üldözhessék. Mivel pedig Nagybánya felől porfelleget vett észre, ezt a 3-4 századot Rákóczi arrafelé küldte kémkedni s megtudta, hogy a német lovasság tér vissza az eleséggel. A kurucz lovasok most rejtekökből parancsszó nélkűl előrerohantak; de akkora port vertek, hogy ezt a németek is észrevették, vágtatni kezdtek s előbb érkeztek a várkapuhoz. Eközben adott jelre a gyalogok megrohanták a falakat; be is jutottak a városba, de a helyett, hogy hirtelen elállták volna a vár kapuit, gyujtogatni és rabolni kezdtek. A város elfoglalása után Rákóczi azonnal megrohanta a várat; kuruczainak egy része már föl is jutott a sánczokra, de kellő támogatás hiányában vissza kellett vonúlniok. A vállalatnak ez a része tehát nem sikerűlt; de az is siker volt, hogy az eleséggel jól ellátott városnak a vár többé nem vehette hasznát; szorúlt helyzetbe jutott, a vidéket nem háborgathatta s így most már maga a fejedelem is más, fontosabb feladatok megoldására gondolhatott. Előbb azonban, hogy teljes biztosságban hagyja a Szatmár körűlzárását folytató hadtestet, ennek részére kitűnően védelmezhető táborhelyet keresett. Jól megvizsgálta a környéket s a Szamos egyik kanyarúlatában olyan félszigetet talált, a melynek partja köröskörűl meredek, bejárása pedig alig 75 méter széles volt. Ezt a bejárást árokkal és czölöpös mellvédővel megerősíttette, a kapu őrségének védelmére pedig külön kis erősséget készíttetett. A tábor másik felén a Szamoson hídat veretett talpakból s a hídfő oltalmára redoutot építtetett. Így megerősítve, ez a hely fölért magával a várral is. Mivel ehhez közel feküdt, mindig szemmel tarthatták a császáriakat s könnyen elvághatták őket a vártól, ha takarmányszerzésre kijöttek.[767]

Minthogy a fejedelemnek «a nemes ország szorgos és kívántató szolgálatának folytatására a Tiszán át kellett mennie», még szeptember 27-ikén[768] Sennyei Istvánra bízta Szatmár ostromának folytatását. Készűlődései közben hallotta, hogy Szőcs János, Borbély Balázs és Váradi János deák szeptember 21-ikén rohammal vették be Szolnok várát az ír Walters kapitánytól, száz embert levágtak s 14 ágyút elfoglaltak.[769] Most már 2000 lovassal és ugyanannyi gyaloggal ő maga is Tokaj alá indúlt.

VI.
RÁKÓCZI ÉS A KÖZNÉP.
(1703.)

MIELŐTT a Tiszához indúlt volna, Rákóczi véget akart vetni annak a látszatnak, hogy ő csupán valami paraszt fölkelés vezére, a ki olyasmire vágyik, mint közel kétszáz esztendeje Dósa György. Hiszen maga is megrótta a népet, hogy II. Ulászló idejében visszaélt a keresztesháborút hirdető bullával s fölzendült a nemesség ellen; de mégis szánta, hogy legyőzetése után a nemesség korlátlan jogokat nyervén jobbágyai fölött, a törvények értelmében a parasztnak már csak egy tulajdona volt: a lelke. A tót és az orosz parasztok elég türelmesen viselték ezt a jármot; de a magyar jobbágyok gyűlölték uraikat és az egész nemességet. Rákóczi úgy vette észre, hogy most sem akarnak egyebet, mint szabadságukat megbosszúlni. A nép közül csak a szabadosoknak állapota volt jobb a többinél, de példáúl a hajdúk helyzete sem ért föl a nemesekével. Ha teljesedik a hajdúvárosok alapítóinak a szándéka és mint határőröket katonai fegyelem alatt tartják, elejét lehetett volna venni annak a sok kárnak, a mit az ország minden részében kószálva okoztak.[770] Rákóczi első katonái pedig a jobbágyok és a hajdúk voltak. Vele is gúnyolódhattak volna, gúnyolódtak is, mint dédapjával, I. Rákóczi Györgygyel, hogy »csak tudatlan, fegyvertelen, megzavarodott pórnép követi, melynek alig tizedrésze van ellátva puskával, némelyeknek csak bunkósbotjuk van; hát ezektől féljünk?»[771]

Valóban sajátságosnak látszik, hogy vezéröknek a jobbágyok akkora urat ismernek el, a kinek egymagának egymillió kétszázezer hold földje van, félmillió forintnál több évi jövedelme, régi származása, fényes neve, nagy czíme és sok várnivalója. De a nagy hitbizományok, majorátusok alapításának idejében éppen azok a nagy uradalmak, latifundiumok voltak a legbizonytalanabbak, a melyeknek gazdái – mint Rákóczi – saját érdekeik föláldozásával «a nemzetséges (nemzeti) közügy munkájának előmozdítására szentelték életöket»;[772] még pedig olyan időben, mikor az emberek nagyobb része «a közjót sem tartja jónak, ha nem érzi in privato (magánügyeiben) hasznát».[773] Sokszor ismételte, s a történelem igazolta, hogy vérét hazája és nemzete szabadságáért minden személyes haszon nélkűl, kész ontani. A kincset, vagyont megvetette,[774] pedig Lipót király máris három millió forintot vett föl az ő lefoglalt javaira.[775] Így csak e miatt is bátran odaállhatott volna a társadalom elégületlenei közé, a parasztok élére, a kik ő nála sokkal jobban ragaszkodtak a földhöz, vagy inkább a földnek használásához. Ebben a pillanatban földönfutó volt, mint a többi, a ki éppen ezért bízta reá sorsa vezetését; és azért, mert tudta, hogy van szíve és van érzéke a nép szenvedései iránt. Erről utóbb maga Rákóczi is vallomást tett. «Bizonyára – szólt[776] – nem azért nyomorgottam egész télen át a szalmás gunyhókban és most sem azért járkálok két-három szekérkével, hogy az előbbeni állapotomhoz illendő jó alkalmatosságot meguntam volna, avagy ezt hozzám nem illő pajkosságból követni kivánnám; hanem hogy, a hazában levő szegénységet kímélvén, másoknak is példát adjak az időtől szabatott sanyarúság szenvedésére. Tegyük azért félre méltóságunk mutogatását, a mely hazánk szolgálata után jobban kinyilatkoztatik, mintsem a külső pompa hívságos mutogatásával. Ne emlegessem én se érdemeimet, a ki ezen ügyért sötét tömlöczöt, számkivetést és életemnek akárkihez is hasonló koczkáztatását szenvedtem és szenvedem. S hallgassa el más is annak idején kívűl való keresését; mert szent Pállal reá kell térnünk, hogy haszontalan szolgák vagyunk, mivel mindezeket követve, csak kötelességünket és hívatalunkat követjük.»

Múlató kuruczok.[777]

A szabadságharczot ő készítette elő, de kitörésének idejét a nép türelmetlensége hozta meg. A vagyontalan népnek kellett őt elkobzott rengeteg vagyonába visszahelyeznie, hogy abból a vagyonból teremtsen eszközöket saját gazdasági és talán politikai helyzete javítására. És Rákóczi mindjárt a fölkelés elején megmutatta, hogy «a kinek a föld népe kedvez, annak ember keveset árthat.»[778] Máris megadta a feleletet gr. Auersperg kérdésére: «Hiszen csak parasztok; s ha rebellisek is, mi az?»[779] «Ha pórhaddal, erősség nélkűl kezdhettem, – mondta utóbb ő maga[780] – bizonyára jobb módom lesz benne jobb haddal és jobb időben.» Mindig vallotta, hogy a míg az ellenség a föld népe szivének ura nem lesz, bizony Magyarországot sem fogja bírhatni.[781] Őt pedig a nép annyira szerette, hogy az erdélyiek attól féltek, saját jobbágyainak fegyvereivel akarja magát korlátlan urukká tenni; s úgy érezte, valóban egyedül tőle függ, hogy, a nép első lelkesedését fölhasználva, ezt megtegye.[782] Rabutin tábornok már a fölkelésnek első hírére különösnek találta, hogy a gubernium kiáltványa nem a király iránt való hűségre inti a népet, hanem inkább más gondolatokat ébreszt benne. Hiszen – szólt – ha a népnek is volna annyi esze, mint Bethlen Miklós kanczellárnak! Akkor nem ártana bírálgatni, ismertetni a Rákócziak történetét; de így mit használ a franczia király pártfogásának s más efféléknek beleszövése? A népet röviden intsék az ura iránt való kötelességre s intsék meg, hogy a ki Istennel és saját lelkiösmeretével nem törődve hűségét megszegi, azt a tábornok, mint a császár ellenségét, tűzzel-vassal elpusztítja.[783] Annyi szenvedés után azzal a meggyőződéssel szállt sírjába, hogy emlékét mindvégig megőrzi a nép, a melynek mindenkor kegyében állt.[784] Azóta az államférfiak után többször is elárasztotta Magyarországot az özönvíz, de egyszer sem moshatta el azokat a könnyeket, a melyeket a szegény parasztok öntöttek bejövetelekor örömükben, első szerencsétlenségekor bánatukban.[785]

Rákóczi nem egy néposztálynak, hanem az egész nemzetnek fölszabadítására fogott fegyvert. Sohasem tévesztette szeme elöl, hogy «mind gazdagnak, mind szegénynek egyenlő a mostani hadakozás czélja és a nemesi szabadság»;[786] és hogy a hadakózást mindnyájuk megbántott szabadságának helyreállítására kezdte. Senki se mondhassa, hogy a Rákóczi személyéért szenved; hanem mindnyájan egymásért, közönségesen magukért és maradékuk szabadságban való maradásáért szenvedjenek.[787] Már május 12-ikén éppen a nemesi szabadság megvédésére szólította fegyverbe a nemzetet. Jellemző, hogy felhívására első sorban maguk a jobbágyok álltak zászlai alá és hogy a nemesség és a jobbágyság Dolhánál még az ő bejövetele előtt szembe kerűlt egymással. Hiszen a nép mint megrontóit gyűlölte az államot, a katonaságot, a vármegyéket, a földesurakat egyaránt. A velenczei követ már 1699-ben sejtette, hogy országos parasztlázadás készül.[788] Rákóczit valóban saját jobbágyai hítták be s még egy esztendő mulva is abban a reményben követték, hogy «ha valamely jobbágy ő nagysága mellett felűl, kardját felköti: szabadságot ad neki, ha Isten ő nagyságának boldog előmenetelt ad, mivel annakelőtte az ő szüleatyáik is szabadsággal élő emberek voltak.»[789] A fejedelem sohasem akarta, hogy a jobbágyok haszonlesésből és a nemesi rend ellen való boszúságból jöjjenek zászlai alá; hogy a mely jobbágy kurucz lesz, földesurát az a maga örökségéből kihajtsa, erdeitől eltiltsa, a vámot, dézsmát, a régi szentkirályok adományait elvegye tőle; csak azt akarta, hogy senki se gátolja őket a fegyverfogásban. De mindjárt eleinte megtörtént, hogy a jobbágyok helyetteseket fogadtak, maguk pedig otthon maradtak, a földesuruknak szolgálni akarókat öléssel fenyegették, földesurukat pedig «minden szemérem és irtózás nélkül becstelenségekkel, adta-teremtette mondásokkal» illették.[790] A fölkelők elvárták, sőt fejvesztés büntetése alatt követelték, hogy egy jobbágy is oly földesurának szolgáljon, a ki Rákóczi uram részén nincs.»[791] Sőt a kurucz parasztok példája a labancz jobbágyokat is fölbátorította. «Mind oly vakmerő parasztok – írták a Görgénybe szorúlt nemesek, hogy urukat nem szeretetből annyira, mint félelemből becsülik; annyira elfajúlnak és szófogadatlanok, hogy nem egyéb szolgálatra, de még tűzifa hozására sem vehetjük rá.»[792] Több helységbe többé be sem eresztették a földesurat, földeit szétosztották maguk közt s azokat ellenzés nélkül szabadon művelték.[793] Mindez többnyire olyanokkal történt, a kik közel negyven év alatt sem értették meg Rákóczi apjának azt a figyelmeztetését, hogy a jobbágy nem rab, hanem ember s nem kell vele oktalan állat módjára bánni.[794] Fia az imént, május 12-ikén, kijelentette, hogy fölkelésének egyik czélja a szegénység teljes nyomorúságainak megváltása, nem pedig változása.[795] Csak a gazdag ne nyomja el a szegényt,[796] mondta később is; mert a szegénység átkozódása és végső kétségbeesése veszedelmesebb a gazdagok panaszánál. [797] Jól tudta, hogy «mind a két részről megvan az a morgás, a ki propter meum et tuum (az enyém és a tied miatt) meg szokott lenni.[798] Erős érzéke volt korának socialis bajai iránt; «hazájának fájdalmas sebeit mindenünnen látta».[799] Akart is segíteni rajta, de osztályháború felidézése nélkűl, mert kezdettől fogva abban bízott, hogy a közromlás egyességet okoz.[800]

Fosztogató kuruczok.[801]

Magyar nemes Rákóczi korában. (Egykorú angol metszet után.)[802]

A nemesség azonban Rákóczi hadai elől idáig nemcsak az Alföldön, hanem pl. Nógrádban is eltorlaszolta magát a várakban, kastélyokban. A fejedelem bosszúsan látta, hogy a jobbágyok az ő tudta és akarata ellen fegyveresen támadnak a földesurakra.[803] Az egész ország tele volt fegyveres néppel; a fölkelők számát ekkor már Stepney, a bécsi angol követ is 30.000-re becsűlte. Azt jelentette a londoni kormánynak, hogy ennél nagyobb fölkelés sohasem volt Magyarországban;[804] 72 vármegyéből csak tíz maradt meg egészen a király hűségében.[805] A bécsi udvar megdöbbent ettől a váratlan, gyors mozgalomtól, a nép valóságos áradatától.[806] Féltette a császárvárost, Trombitaszóval hirdettette ki, hogy minden család ellássa magát egyesztendei eleséggel, vagy pedig hagyja el a várost. Az örökös tartományoktól 20-22.000 ujonczot szedett Rákóczi «parasztjai» ellen s a Magyarországban állomásozó császári sereg főparancsnokává gróf Schlick Lipót tábornagyot nevezte ki.

Az udvarnak meg kellett mutatni, hogy nem egy néposztálylyal, hanem az egész nemzettel áll szemben. Károlyi Bécsben nem tudta kivinni, hogy az udvar megnyugtatni törekedjék úgy a nemességet, mint a népet, a mely amazt «ha lehetne, egytől-egyig kiirtaná,»[807] de Rákóczinak az ellentéteket mindenesetre el kellett oszlatnia, hogy a nemzeti ügyet diadalra vezesse. Szeptember 27-ikén a szatmári táborból a vármegyékhez intézett körlevelében[808] ezért jelentette ki, hogy hadakozásuknak és a végre felkötött fegyveröknek nem az a czélja, hogy édes hazánk igazságát, szabadságát, a hozzá hűséges úri, fő és nemes rendek jószágait, jobbágyait, birtokát bontogassa és elrontsa, hanem az a feladata, hogy az idegen nemzettől földre tapodott és elhanyatlott országunk, édes nemzetünk régi nagy emlékezetét, hírét, nevét, fogva tartott szabadságát annak törvénytelen, igazságtalan hatalma alól felszabadítsa, régi állapotára és rendjére visszaállítsa. Minthogy pedig a hűségére tért jobbágyok, zsellérek, taksások és bérlők földesuraiknak továbbszolgálni, adózni, robotolni, engedelmeskedni egyáltalán nem akarnak, megparancsolta, hogy azokat, a kik közűlük fegyvert fogtak és az ország szabadságáért vele együtt hadakoznak, mindenféle adózás és közteher viselése alól fölmentsék, a többit azonban földesuraikkal szemben törvényes paraszti szolgálataik teljesítésére szorítsák.[809]

Mindez csak nagyon kis része volt annak, a mit hazafias felbuzdúlásukért a szegény jobbágyok várhattak; de nem is Rákóczitól, hanem magától a hazától, a szabadságharcz dicsőséges sikerétől kellett várniok sorsuk jobbrafordulását: gazdasági állapotuk javítását, lelkiösmereti szabadságuk biztosítását. Még akadtak szófogadatlan, engedetlen jobbágyok évek mulva is,[810] de 1703-ban épp úgy fölösleges aggodalomnak bizonyúlt, mint majdnem másfélszázad mulva, 1848-ban, hogy a szegény nép a maga érdekeit szembeállítja a haza érdekeivel. Rákóczinak, mint később Kossuthnak, halhatatlan érdeme, hogy a nép lelkesedésének helyes irányt adott s a socialis mozgalomból nemzeti szabadságharczot teremtett. Pedig szabadságharcza végén a fejedelem irtózatos képet festett,[811] milyen lesz a jobbágy helyzete, ha fegyverét letéve, visszatér boszúálló uraihoz; nem azokhoz, a kik vele együtt, hanem a kik ellene harczoltak. Mivelhogy «letévén a forgót és farkasbőrt: zekében, bocskorban asáte, kapáte, mert nem a disznó orrába való az arany perecz. Nem hogy szabadságot érdemelnének jobbágy uraimék; inkább érdemlenek nyársat, akasztófát a sok tolvajságért.»[812] Ez azonban csak az egyik «szempont». A másik józanabb. Mert hiszen Rákóczi is megrótta, mindjárt szabadságharcza második évében, «a vakmerő, megátalkodott, minden szabadságot magának követelő, fegyvert nem viselő parasztnak szófogadatlanságát»;[813] a bécsi udvar később reménykedett is benne, hogy szembe állíthatja őt a néppel.[814] A nép ugyan továbbra is gyűlölte az urakat, de szerette a hazát, védelmezte, oltalmazta. Még a szabadságharcz lezajlása után is büszkén kérdezte:

«Ki nyargalta fel mind Bécs aljáig,
Meghódoltatta nagy Ausztriáig?
Szegény legény, nem úr lova nyargalt odáig!»

Nagy Ausztriának látnia kellett, hogy a nép Rákóczival és a vezetőkkel jobban egyesűlt, mint valaha. A forradalom (a szécsényi gyűlésen) «has cemented the heads and the people more, than ever«:[815] «minden eddiginél jobban összeforrasztotta a vezetőket és a népet».

VII.
A NEMZET MEGMOZDÚLÁSA.
(1703.)

SZATMÁR alól Rákóczi mint az egész magyarság vezére indúlt – az ecsedi láp megkerűlésével Nagykárolyon,[816] Ecseden,[817] Nyírbátoron át[818] – Tiszalucz felé. Október 15-ikén Bercsényi odáig ment eléje, mert csak ekkora kerűlővel vezethette az ostromlott tokaji vár alá. Lucznál fogadta a fejedelem Károlyi Sándort, a ki csalódva jött haza Bécsből és Kassáról, hogy most már neki esküdjék hűséget s egy hónap mulva mint kurucz-tábornok szerezzen érdemeket.

Károlyi adta az első példát a császári zászló elhagyására s az ő, majd gróf Forgách Simon és gróf Esterházy Antal ezredes átállása adott a fölkelésnek igazi erőt és sikert.[819] A tábornok nagyon jól ismerte ennek a fölkelésnek valódi okait,[820] de a vezetésre sokáig képtelennek tartotta Rákóczit.[821] Eleinte a fejedelem sem ismerte és becsűlte eléggé, sőt bizalmatlankodott is iránta, mert Thököly egykori katonáinak hatása alá kerűlt. Maguk a tisztek már a háború első éveiben nem egyszer vádolták csalfaságról, sőt hűtlenségről.[822] Azonban, a fejedelem szerint,[823] olyan elmének, mint Károlyi, nem sok oktatás kellett; a természet felruházta mindennel, hogy jó tábornok legyen belőle. Szilárd, munkás, fáradhatatlan; felfogása gyors, a módok és segédeszközök kitalálásában ügyes; a mellett vídám, nyájas, a ki embereit jól megválogatta s a kellő helyen alkalmazta. Gyűlölte a mulatozásokat és a semmittevést. Neki mindig több pénze volt, mint más tábornokoknak, pedig a népet és a vármegyéket nem zsarolta. Katonai értékét csak a háború vége felé ismerte meg, de akkor talán kelleténél is többre becsűlte. Úgy hitte, hogy a lehetetlenségből is lehetőt csinál.[824] Képesnek tartotta oly dicsőségre, melynél nagyobbat nem kívánhat.[825] Azok közé sorolta, kiknek esze nem a fejökben, hanem a szívökben van.[826] Megjövendőlte, hogy az ország minden dolga előbb-utóbb kettejökre száll; követniök kell tehát hivatalukat és azt cselekedniök, a mit lehet.[827] A luczi eskü napjától mi mindennek kellett történnie, hogy nyolcz esztendő múlva reá bízza legdrágább kincsét, édes hazáját![828] És noha csakhamar Isten ítélőszéke elé idézte,[829] még mindig tudta mentegetni azt a férfiút,[830] a ki megvallotta magáról, hogy ő se nem kurucz, se nem labancz, hanem igaz magyar; s a ki róla a legnagyobb tisztelettel szólt még akkor is, mikor már mindennek vége volt.[831]

A fejedelem érthető jó kedvvel fogadta Károlyi hűségesküjét. Egyébként is jó híreket hallott. Báró Kyba János császári ezredes, a bródi vár és a szávamelléki végvidék parancsnoka, aki Szegeden szeptember 29-ikén őt még gyalázatos lázadónak nyilvánította,[832] Halas mellett október 3-ikán nagy vereséget szenvedett és sebeiben október 8-ikán meghalt.[833] Másnap a fejedelem már örvendezett, hogy fegyvereit édes hazánk, nemzetünk boldogúlására Isten ennyire elősegítette és hogy az a föld is elérte szabadúlását az idegen nemzet igája és az adózás terhe alól. Nem kételkedett, hogy a Duna-Tisza köze ezentúl mindenképpen elősegíti a közjóra való ügyekezetét, mert a szabadság helyreállítása csak így mehet végbe mielőbb.[834]

Károlyi Sándor.[835]

De a fölkelés gyors sikere nem kapatta el Rákóczit. A mikor október 16-án[836] először tartott szemlét a tokaji tábor fölött, méltán megütközött az egész úgynevezett «ostrom» elrendezése fölött. A kis mezei ágyúk a hegy tetején elsánczolt telepről egyáltalán nem árthattak a várnak, a melyet legalább 400 német védett s el volt látva mindennemű hadikészlettel s eleséggel. A város előtt levő sánczban (lunetteben) rendesen 30 német őrködött, s onnan minduntalan kirohanva, a tapasztalatlan és fegyvertelen kuruczokat csapatszámra elkergette a vár alól. A várbeliek a Bodrogközbe vezető útjokat is biztosították, hogy 15-20 kilométerről behajthassák a szükséges vágómarhákat. Ilyen körülmények közt tehát senki sem tekinthette Tokajt ostromlott várnak. Az ostrom vezetését Rákóczi azonnal átvette.

Bercsényit Eger megszállására, alvezérét pedig, Orosz Pált, Somlyó alá küldötte.[837] Bercsényi már okt. 31-ikén bevette Eger városát, körűlfogta a várat s rábírta Telekessy István püspököt, hogy hűséget esküdjék Rákóczinak.[838] Maga a fejedelem Tokajnál hídat veretvén a Tiszán és a Bodrogon, seregét a várnak északnyugati (szárazföldi) része alá vezette, mire az ellenség visszavonta a külső sánczban levő őrséget.[839]

Telekesy István egri püspök névaláírása.[840]

Időközben október 7-ikén a bécsi minisztertanács azt javasolta I. Lipótnak, hogy most már komolyan lépjen föl a magyarok ellen. Ha lehet, adóelengedéssel, általános ígéretekkel, kegyelemhirdetéssel nyugtassa meg őket; egyúttal azonban küldjön be nagyobb haderőt s a horvátokat is parancsolja ellenök. Rákóczi és Bercsényi fejére tűzzön ki újból vérdíjat, feleségeiket vitesse Glatz várába; azt a magyart pedig, a ki levág egy kuruczot, ennek vagyona felével jutalmazza, hogy »egyik farkas megegye a másikat.«[841] Október 18-ikán meg is jelent a király nyílt levele,[842] a mely a hat hét alatt megtérőknek bocsánatot és kegyelmet hirdetett. Kikelt Rákóczi és a «gyalázatos lázadás» többi indítója és vezetője ellen, a kik ellenségesen törtek saját hazájukra, a nyomorúlt népet a szabadság megnyerésével és az adómentesség hiú reményével bolondították, a gyöngébb eszűeket vagy ingadozókat megijesztéssel vagy ígéretekkel elcsábították, a várak egy részét árúlással vagy bűnös vakmerőséggel elfoglalták, a barmokat elhajtatták stb. Elhatározta tehát, hogy az istentelen lázadókat üldözteti, elfogatja és felségárúlásukért másoknak megrettentésére könyörtelenűl bünteti. A vérdíjat ugyan külön nem említi, de – Sulla proscriptioira emlékeztető módon – csakugyan megigérte, hogy a levágott vagy elfogott kurucz vagyona felét minden bírói eljárás nélkül a tett végrehajtójának adja. Inti tehát a magyarokat, hogy köteles hűségökről, hazájok és nemzetök őszinte szeretetéről és saját érdekeikről megemlékezve, hat hét alatt visszatérjenek királyukhoz. Súlyt adott nyíltlevelének, hogy gróf Schlick Lipót tábornagy 5200 főnyi sereg élén egy hét múlva Pozsonyból megindúlt a fölkelők ellen s az északnyugati vármegyék fölkelő nemeseivel erejét a hónap végéig megkétszerezte. Ocskay feladata volt, hogy a morvaországi és rácz csapatokkal való egyesülését megakadályozza; de rövid időn azt kellett jelentenie Rákóczinak, hogy seregét Schlick okt. 31-ikén szétverte, Lévát 12 ágyúval elfoglalta s most a bányavárosok elfoglalására indúl.[843]

Rákóczi Lőcse alól Bercsényit, Kecskemét felöl Károlyit, legújabb tábornokát rendelte Schlick és Forgách ellen. A két sereg hamarosan egyesűlt és Zólyom alatt ugyanaznap, november 15-én verte meg Forgách hadait, a mely nap Schlick Beszterczebánya hódolatát fogadta.[844] Schlick visszavonúlt Körmöczbánya és Bajmócz felé, sőt Forgáchot is maga után rendelte. Nemcsak a bányavárosokat adta föl, hanem Morvaországot, sőt Bécset is kellő fedezet nélkűl hagyta a kuruczok előtt, a kiknek számát a hír 18.000-re növelte. A bányavárosok egymásután hódoltak Rákóczinak, ki az elfutott báró Thavonath helyett báró Hellenbachot tette kamaragróffá. A bányák okszerű művelésével ez a jeles szakember és kiváló pénzügyi tehetség jóidőre nagy jövedelemforrást biztosított a forradalomnak, melynek gyors terjedése a király évi jövedelmét már is három millió forinttal apasztotta.[845] Pedig főképpen a pénztelenség okozta, hogy a bécsiek nem tudták összehozni azt a 10-12.000 katonát, a mennyit elegendőnek tartottak a fölkelés teljes elnyomására. Rettegve gondoltak arra az időre, a mikor a Duna befagy, a kuruczok Bécs alatt is megjelennek, Alsómagyarország hozzájuk pártol és a császárnak, hogy velök végezhessen, békét kell kötnie XIV. Lajossal.[846] A fölkelők valóban szerencsével jártak. Több várat elfoglaltak,[847] szám, rend, fegyelem, erő tekintetében egyre gyarapodtak. A nagyszombati egyetem deákjai tömegesen felcsaptak kuruczoknak, de Bercsényi kívánságára csakhamar visszatértek tanulmányaikhoz, a mi rendkívül jellemző a «forradalom» férfiainak komoly gondolkozására.[848] Nagyszombat elfoglalása hírére a király a koronát Pozsonyból elvitette Bécsbe, melynek utczáin deczember 7-ike óta kimondhatatlan volt a zavar és tolongás, mert mindenki a kuruczok betörésétől tartott.[849] Rákóczi tokaji táborába Erdélyből is jó hírek érkeztek. Ott az első nagyobb győzelmet Orosz Pál tábornok aratta Boncidánál (nov. 10.) a labancz székelyeken, a kik csakhamar seregestül Rákóczi mellé állottak. Pár hét múlva Erdélyben már csak az ostromolt várak helyőrségei voltak labanczok. És Bethlen Miklós erdélyi kanczellár szerint «a mely dolgot Kis Albert hetven talpassal indíta áprilisban, májusban hétszáz, júniusban hétezer, deczemberben hetvenezer számra nőtt.» Rabutin nem bánta. «Tanúljon a császár – szólt a kanczellárhoz; – ha kalapot akar csináltatni, ne csináltassa vargával!»[850]

A külföld egyre fokozódó érdeklődéssel kísérte a fölkelés terjedését, a Habsburg-ház veszedelmét. Bécsben már azt beszélték,[851] hogy XIV. Lajos Barbezièrest titkos megbízással küldte Rákóczihoz; Anna angol királyné utasította bécsi ügyvívőjét, Whitworthot, értesse meg szövetségesével, a császárral, hogy ha nem tud egyszerre három csatateren küzdeni, mindenáron békűljön ki a magyarokkal, mire nézve szívesen fölajánlja közbenjárását, sőt kezességét is.[852] Az angolok úgy tudták, hogy Rákóczi Lengyelországon át «sok» fegyvert, puskaport, pénzt kap a francziáktól, sőt tisztek is jönnek hozzá.[853] Mindez csak részben volt igaz. Rákóczi egyelőre csupán a maga és nemzete erejére támaszkodott. Tokaj alatt «keményebb télre vágyakozva tűrte azt a kellemetlenséget, hogy szellős sátorban kellett laknia s elviselnie az idő minden viszontagságát …»[854]

Ebbe a sátorba karácsonyra egy bájos özvegynek kellett volna megvinnie az élet minden örömét és – az udvar izenetét. Gróf Batthyány Ádám horvát bán még augusztus 26-ikán elhúnyt. A sors megkímélte attól, hogy ellenségesen kerüljön szembe jó barátjával, Rákóczival; de attól nem, hogy a politikai önzés már négy hónap mulva szembe ne állítsa szép özvegyét a fiatal fejedelemmel. Savoyai Jenő herczeg, a ki Bécsben valaha egy utczában lakott Rákóczival, ösmerte azt az ártatlan rajongást, a melylyel a fejedelem tizenhat éves kora óta föltekintett a vele egykorú Batthyánynéra. Úgy hitte, hogy a házasság hamuja alá rejtett szikrának olthatatlanúl kell kitörnie, ha most, tizenegy év múlva találkozik a két fiatal rokon: az előkelő özvegyasszony («widow of quality») és a fiatal gavallér («young gentleman»). Amazt négy hónapja a halál, emezt harmadféléve a politika fosztotta meg a házasélet boldogságától; s azt talán már csak egymásban találhatják föl. Savoyai Jenő herczeg rábeszélésére az özvegy 1703. karácsonya előtt, – árvái kíséretében politikai megbízatással indúlt Rákóczihoz Tokajba; a mint azonban átkelni akart a Dunán, a kellően nem értesített báró Pfefferhoven tábornok budai várparancsnok letartóztatta és csak a herczegtől gyorsfutár útján nyert fölvilágosítás után engedte folytatni útját.[855] Talán, ahogy a költő írta Nagy Lajos és egykori szerelmese, Mária találkozásáról, Rákóczi is tántorodást érzett egy kis szóra, a szép, közel arczra, szembemosolygóra; de az ész fénye az ő homlokán is kivillant: visszautalá egykori szentképét. Visszautalá utóbb politikai küldetésben járó nénjét, feleségét is; pedig, édes anyja halála óta, ezt a három asszonyt tisztelte, szerette legjobban a világon. 1704 márczius 29-ikén pártfogása alá vette az özvegynek és árváinak dunántúli birtokait, mivel «megértették édes hazánk szabadítása mellett való indúlatát s hazánkhoz és hozzá való szeretetöknek megbizonyítására nála, táborában magukat bejelentették.«[856]

A milyen eszményi volt ennek a két léleknek a szerelme, olyan eszményinek bizonyúlt az a barátság is, a mely Rákóczit és Bercsényit összekötötte. Savoyai Jenő herczeg egyiket sem szállíthatta le a porba. Hiában hitte, hogy Rákóczinak szíve egy bájos asszony, esze egy jó barát hatalmában van; Rákóczinak helyén volt a szíve is, az esze is. A mennyire csalódott a herczeg abban a föltevésében, hogy a daliás ifjú fejedelemhez a béke angyalát eszményképe alakjában kell elküldeni, annyira csalódott abban is, hogy akad Mefisztó, a ki megzavarhatja a fölkelés két vezérének eddigi példás egyetértését. Különben is azt hitte, a mit a bécsiek nagy része, hogy Bercsényi a fölkelés lelke: Rákóczi helyett mindent ő cselekszik.[857] A herczeg tanácsára tehát a nádor a maga titkárát, Jeszenszky Istvánt, a békealkudozások előkészítésére nem a fejedelemhez, hanem Bercsényihez küldötte. A titkár karácsony táján meg is jelent a szempczi táborban. Tudatta, hogy a király kész helyreállítani az ország szabadságát, alkotmányát, visszaadni Rákóczi «úr» rangját, méltóságát, javait; kegyelemben részesíteni minden megtérőt, s magát Bercsényit a béke előmozdításáért jószágokkal, méltóságokkal jutalmazni.[858]

VIII.
FELEKEZETISÉG ÉS KÜLFÖLDIESKEDÉS ELLEN.
(1704.)

ESTERHÁZY nádor megkérdeztette Bercsényitől, voltaképpen mik a fölkelés okai? Olyat kérdezett, a mit neki kellett volna tudnia[859] és a mire a királypárti gróf Széchenyi Pál kalocsai érsek már deczember 20-ikán maga is megfelelt báró Scalvinioninak, a ki az udvari körök nevében érdeklődött ez iránt.[860] De megfelelt állítólag maga Rákóczi is, a kinek nevében egy manifestum 26 oldalon hatvan pontban sorolta fel a nemzet sérelmeit.[861] Kijelentette, hogy semmit sem akarnak tenni a király ellen, sőt tisztelettel, szeretettel dolgoznak dicsőségéért; hálásak lesznek iránta, ha velök mint jó fejedelem bánik s helyreállítja valamennyi kiváltságukat és szabadságukat. Mivel (protestáns) vértanúik vére a lelkiösmeret szabadságáért az égre kiált, kivánják, hogy templomaikban szabadon végezhessék istentiszteletöket. Adják vissza a jezsuiták kezén levő egyházi javaikat levéltáraikkal, korábbi hivatalaikkal, méltóságaikkal, kollégiumaikkal és azok jövedelmeivel együtt. Magyar- és Erdélyországból száműzzék a jezsuitákat az idegen származású katolikus papokat utasítsák ki az országból s az áttérni akarót senki se kényszerítse, hogy szándékának okát adja. A protestáns iskolákat mindenütt régi állapotukba állítsák vissza, A lutheránusok Magyar- és Erdélyországban bárhol szabadon telepedhessenek le. A törvényszéki bírák minden városban felében katholikusok, felében protestánsok legyenek, s a városi hatóságok felváltva katholikusokból és protestánsokból alakúljanak. A protestánsokat lelkiösmeretökkel ellenkező vallási szertartásokra ne kényszerítsék, pl. ne kelljen résztvenniök az úrnapi ünnepségeken, haldoklóhoz az Úr testét vivő pap előtt ne kelljen térdre borúlniok. Szabad legyen harangoztatniok. A vegyes házasságból született fiú atyja, a leány pedig anyja vallását kövesse, s gyermekét egy szülő se kényszeríthesse más vallásra. A protestánsok egyházi ügyekben zsinatokat tarthassanak s ezekre a király is küldhessen biztost, de ne jezsuitát.

Rákóczi szerint ezeket a pontokat Bécsben koholták, alkalmasint azokból, a melyeket Okolicsányi terjesztett Széchenyi érsek elé, mint a háború kitörését okozó sérelmeket. Hét hónap mulva Okolicsányi Pál vezetése alatt Gyöngyösön 13 vármegye protestáns követei mégis végrehajtásukat követelték; ellenben XIV. Lajos, XI. Kelemen pápa közbelépésére, határozottan figyelmeztette, hogy nem segítheti a katolikus vallással annyira ellenkező, sőt annak kiirtására törekvő szándékaiban. Nagyon kellemetlen helyzetbe jutott; de hiszen éppen ez volt a bécsi udvar czélja. Ha teljesíti a protestánsok kivánságát és visszaadatja a linzi békében nekik biztosított templomokat, akkor valódinak, tehát reá nézve kötelezőnek ismeri el ezt a koholt manifesztumot; ha pedig nyilt levélben nyugtatja meg a pápát és a franczia királyt, hogy a katolikusokat megrövidíteni nem engedi, belső háborúba kergethetné a fölkelő magyarokat. Hiszen Okolicsányi Pál nyiltan izgatta a protestánsokat, hogy ha Rákóczitól meg nem kaphatják, a királytól kérjék kivánságaik teljesítését.[862]

Ha igazi a manifestum, Rákóczi arra a pontra jut, hogy a parasztok vezéréből a protestánsok vezére legyen s fölkelése a vallásháborúk színében tünjék föl. Hadainak nagy része valóban a protestánsokból került ki; de Rákóczi nem akart sem osztály-, sem felekezeti harczot. Még ez a koholt manifestum is azért jelentette ki Isten és emberek előtt, hogy a most fegyverben álló magyarok szabadságuk visszanyeréséért küzdenek s azonnal hazatérnek, ha a király biztosítja szentesített törvényeiket. E végből kész helyet jelölni a béketárgyalásra, fegyverszünetet s majdan, az idegen hatalmak kezessége mellett, békét is kötni. Politikai tekintetben csak néhány részletes kivánsággal állt elő. Ilyen volt, hogy a német-római birodalomba a magyarok 15 évig vám nélkűl szállíthassák élelmi és iparczikkeiket és hogy az örökösödési háborúban 6000 gyalognál és 4000 lovasnál nagyobb erővel ne kelljen segítniök a királyt, ezt a magyar sereget azonban külön tüzérséggel láthassák el. Saját személyére nézve azt kivánta, hogy családjával együtt visszanyerje korábbi szabadságát, vagyonát, különösen Munkács vára uradalmát. Az ellene 1703 április 30-ikán hozott itéletet semmisítsék meg; adják vissza régi tisztségeit, méltóságait, ösmerjék el birodalmi herczegnek stb. Hívei kegyelmet nyerjenek s kapják vissza tisztségeiket, jószágaikat. A ki a király szolgálatába akar átlépni s leteszi a hűségesküt, azt minden bizalmatlanság nélkűl fogadják. A béke pedig olyan szent legyen, hogy annak megkötése emlékezetét a katolikusok és a protestánsok évenkint megünnepelhessék templomaikban.

Rákóczi azonban csak hadi sikerek árán remélhetett kielégítő békét. Vele szemben Wildenheim Károly alezredes már tizenkettedik hete védelmezte Tokaj várát, pedig Bécsben nem egyszer beszélték, hogy megadta magát a fejedelemnek.[863] Úgy látszik, visszautasította az ajánlatokat, mert Rákóczi azonnal parancsot adott a rohamra, a mint az 1704. esztendő első holdváltozása fagygyal köszöntött be s a Tisza és a Bodrog egyetlenegy éjtszaka befagyott. Minden oldalon körülvette a várat, de voltaképpen csak a szárazföld felöl akarta megtámadni. Maga jelölte ki tisztjei helyét és kalaúzokat adott melléjök. Hadai vitézül támadtak. Parancsa nélkül is megrohanták, részben meg is mászták az alsó falgátat, azonban a puskatűz elől hátrálniok kellett. A színlelt támadás tehát meghiusúlt s igy a száraz felől intézett igazi sem sikerülhetett, mert azt a vonalat a várbeliek elegendő erővel védelmezték. Az ellenség azonban most már becsülni kezdte a kuruczok vitézségét s a második ostrommal való fenyegetésre Vízkereszt napján alkudozni kezdett a fejedelem megbízottaival, Vay Ádámmal és Buday tábornokkal. A januárius 9-ikén aláírt föltételeket a fejedelem másnap megerősítvén,[864] az őrség szabadon elvonúlhatott Pestre, de az ágyúkat, mozsarakat, fölszereléseket át kellett adnia s a császáriak közűl, a ki akart, a fejedelem szolgálatába állhatott.[865] Bercsényi Somorján 15-ikén Te Deumot mondatott[866] annak örömére, hogy egy egész hadtestet többé nem kötött le ez a vár, a melyet különben a fejedelem, mint a hely földesura, csakhamar lerontatott. Seregeit pedig téli szállásra vezetvén, maga Rákóczi februárius 8-ikán bevonúlt Miskolczra, kipihenni a téli hadjárat fáradalmait.[867] De szó sem lehetett pihenésről. Folytonosan szemmel kellett tartania Kassa, Eger, Szendrő és Eperjes német helyőrségeit, a melyek néha idáig portyáztak. Mesterségesen is terjesztette serege nagyságának a hírét, hogy legalább ekként tegye őket tartózkodóbbakká; de különben, saját vallomása szerint, «gyakran bölcsesség lett volna meggondolatlanul cselekedniök», ha tudják, kuruczhada milyen állapotban van.[868]

Az elég szigorú télben katonái félmeztelenűl jártak zsákmányolni és fosztogatni. Savoyai Jenő herczeg még szomorúbbnak találta a császári sereg állapotát.[869] A katonák legnagyobb része meztelen és rongyos, nincs pénze, a tisztek is koldússzegények. Sokan éhség, inség, vagy ha megbetegedtek, ápolás hiányában pusztúlnak el. A tisztek és legények kislelkűek; mindenütt csak panaszt és kétségbeesett káromkodást lehet hallani. Két emberöltő mulva a forradalmi Washington szintén azt jelentette a kongresszusnak, hogy ezer embere mezitláb jár, de azt is, hogy csodálja meztelen és éhes katonái türelmét, hűségét. A történelemben példátlannak találta, hogy emberek, a kiknek nem volt ruhájok a hideg ellen, takarójuk, a mely alatt alhassanak, csizmájok, hogy ne kelljen útjokat talpaik vérével festeniök, – mégis zúgolódás nélkül tűrjék nyomorúságaikat. És kinek nem jut eszébe Saint Just, a ki lehúzza a polgárok lábairól a csizmákat, hogy katonáinak legyen miben járniok? Rákóczi semmiesetre sem végzett náluk kisebb munkát, a mikor a mostani félmeztelen katonákat rövid időn teljesen felruházva állította szembe az ellenséggel. Lelkesedést, sőt rajongást keltett bennük a szabadság iránt. Sokáig éppen ezért vonakodott elfogadni az Erdélyben kezébe esett gróf Pekri Lőrincz, gróf Mikes Mihály, báró Száva Mihály és más urak hódolatát, hogy oly színben ne tűnjenek föl, mintha hüségöket és szabadságukat árúba bocsátották volna. Maga tanácsolta nekik: térjenek vissza a király hűségére s más foglyokért majd kicseréli őket; és csak ismételt sürgetésökre vette be tőlük a hűségesküt; mire Kővár főkapitánya, gróf Teleki Mihály is csakhamar hozzácsatlakozott.[870]

Tokaj.[871]

A dunáninneni részekben Schlick egészen Pozsonyig hátrált, s a császáriak hatalmában csak egyes várak maradtak. Bercsényi a Csallóközbe tette át főhadiszállását, a honnan Károlyi Sándort 1704 januárius 11-ikén 5000 emberrel átküldte a Duna jegén a Dunántúlra. Pápa várát ellenállás nélkül megszállta, a hónap végéig jóformán az egész Alsó-Magyarországot Rákóczi hűségére eskette, fölfegyverezte és katonailag szervezte.[872] Császáriak csupán Győr, Esztergom, Szigetvár, Sopron, Fraknó, Lánzsér és Németújvár erősségeiben maradtak. Más várak semlegességök elismerését kérték; pl. Sümeg, a hol gróf Széchenyi Pál kalocsai érsek és Szalonak, a hol árváival gróf Batthyány Ádám horvát bán özvegye lakott. Januárius 19-ikén Bécs külvárosainak lakosai rémülten menekűltek a belvárosba, a falak mögé; sokan Szászországba és Olaszországba szaladtak. Mindenki egyetértett abban, hogy Bécs elveszett, ha a császár is odahagyja. A velenczei követ egy hét mulva is azt írta; hogy rettegés uralkodik mindenütt, mert a szabadság szent nevében az egész ország a fölkelők zászlait követi.[873]

Nem csoda, ha első sikereinek hírére a lengyel trón betöltésénél egyesek, pl. Radziovszkij Károly bíbornok, Lubomirszkij a korona marsallja és Szienyievszkij Ádám reá, Báthory István kései unokájára gondoltak.[874] XII. Károly, a ki elöl a pultuszki csata óta II. Ágost saját országában jóformán bujdosni kényszerűlt, nem gátolhatta meg Rákóczi jelölését és azt, hogy a primás és barátai szavazatokat gyüjtsenek számára. A varsói országgyűlés 1704 januárius 24-ikén ideiglenesen felfüggesztette II. Ágost királyi hatalmát. Három jelölt jött szóba: Szobieszkij Jakab, XII. Károly és II. Rákóczi Ferencz. Amazt a svéd király Sléziában vadászat közben elfogatta – újabb példával igazolván az öreg Ujhelyi Istvánt, a ki Rákóczit vadászatközben óvatosságra intette. XII. Károly képtelenségnek tartotta a maga jelöltetését. Mit csinálna ő, a protestáns, ebben a katolikus országban? A korlátlan uralkodó ebben a fejetlen köztársaságban? Különben is inkább osztogatja, mint szerzi a királyságokat.[875] Februárius elején tehát a primás Rákóczinak ajánlotta fel a koronát. Ha a fejedelem olyan önző, a milyennek híresztelték, most alkalma lett volna, a nemzeti ügy cserbenhagyásával, megmentenie magyarországi roppant uradalmait s egy idegen országban megkísérelnie egyik őse koronájának megszerzését, Azonban azt felelte a csábító ajánlatra, hogy a háborút saját hazája szabadságáért kezdette. Nem tartotta helyesnek és becsületesnek, hogy hazája ügyét feláldozza saját hasznáért és egy idegen ország koronájáért. Nem akarta elhagyni hazáját és kitenni a legnagyobb veszedelemnek, az eddiginél is tűrhetetlenebb elnyomatásnak és annak, hogy szabadságának még árnyékát is elveszítse. Ezt az üzenetét Ráday Pál és Okolicsányi Pál, a kiket januárius 29-ikén látott el utasításokkal, nemcsak a bíbornoknak vitte meg, hanem XII. Károlynak is. A királyhoz intézett levelében elmondta, hogy méltatlan fogságából és szomorú számkivetéséből megszabadúlván, életét az osztrák iga alatt nyögő hírneves Magyarország fölszabadítására szentelte. Igazságos fegyverei a lakosok önkéntes egyetértése következtében győzedelmesen és jó sikerrel járták be az ország minden egyes részét. Mindamellett a király jóakaratába és oltalmába ajánlja nemzetét, mely egykor a kereszténység legvirágzóbb országa volt. Vegye szívére, dicsőemlékű ősei milyen buzgón ragaszkodtak hozzá s adja meg azt az oltalmat, a melyet ezen ország karai és rendei követök, Ráday Pál útján kérnek tőle.[876] Őseitől öröklött buzgósággal fordúl a királyhoz – írta már előbb gróf Piper Károly svéd miniszterelnökhöz. – A király kegyét Lengyelországban nem kérhette oly szabadon, mint óhajtotta. Most szabadságharcza igazságára hivatkozva kéri azt. A háború okait kifejti imént kibocsátott manifesztuma; s a királytól csak olyanokat kér, a mik a magyar szabadság és haza helyreállítása végett a svéd koronának is hasznosak lehetnek.[877] Emlékeztette a királyt, hogy nagyapáik szerződése értelmében 40.000 tallér segítségre tarthat számot; ő azonban beéri azzal is, ha ugyanakkor, mikor I. Lipót védelmére 6000 dán megy, őt 6000 svéddel segíti meg.[878] A lengyel koronát tehát Rákóczi egy szóval sem említette.

XII. Károly, svéd király.[879]

Ráday Pál névaláírása.[880]

Ágost király, a kivel szemben fölléptették, visszakövetelte ugyan hozzá küldött szász katonáit, de biztosította barátságáról. Megigérte, hogy ellene a császárt nem segíti, sőt föl is ajánlotta közbenjárását a császárnál a magyarok kibékítésére.[881] A mikor tehát februárius 27-ikén csakugyan megfosztották trónjától,[882] a lengyel trón egyetlen jelöltje Leszcynszkíj Szaniszló maradt. «Nagyon fiatal még» – ellenkezett a primás. «Körülbelül egy idős velem», felelt a narvai győző és februárius 14-ikén csakugyan öt választották meg Lengyelország királyának. De ha Voltaire csodálkozott,[883] hogy maga XII. Károly 23 éves ifjú létére hajlandó volt «elajándékozni» Lengyelország koronáját, Szobieszkíj pedig nem akarta elfogadni, mindezeknél feltűnőbbnek találhatta volna, hogy ezt csak akkor tették, a mikor egy magyar fölkelő, imént még csupán a parasztok vezére, hazája boldogságát többre becsűlte minden egyéb földi dicsőségnél. Pedig Bécsben már nemsokára azt hiresztelték,[884] hogy nemcsak a lengyelek, hanem a magyarok is királylyá akarják választani abban a reményben, hogy ekként mind a két királyság hatalma növekedik. «Egy magyarországi korona forogván Rákóczi kezén s ennek a játéknak Rákóczi lévén a munkása, – írta ezekről valamit hallva Thököly[885] – én Erdélyből segítője lehetnék; kire Isten segítse is, hogy Magyarországot ad pristinum florem inducálhassa»! Mindez nemcsak egyesek álmodozása volt. Pár hónappal a lengyelek ajánlata után Stepney angol követ meg volt győződve, hogy ha Rákóczi Magyarország királyának akarná kikiáltani magát, azt Heister fáradt 4000 embere meg nem akadályozhatná.[886] Maga Rákóczi is tudta, hogy a vármegyék, a melyek valamennyien hűséget esküdtek neki, az eddiginél talán nagyobb méltóságot is adnának neki, ha – mi távol legyen tőle – saját hasznát keresné.[887] Azonban – saját vallomása szerint[888] – senki sem mondhatja, hagy valaha csak említeni is hallotta volna tőle a felséges czímre való vágyódását; különben is úgy volt meggyőződve, hogy a világi nagyravágyás a fejedelmi méltóságot, a mely néha elviselhetetlen teher, a boldogság helyett szokta hajhászni.[889] Őt azonban, mint mindjárt emlékíratainak elején hangoztatja,[890] nem vezérelte bosszúvágy, a koronára vagy fejedelemségre törekvő nagyravágyás, uralkodásra való ösztön, csak az a hivságos dicsőség, hogy hazája iránt megtegye kötelességét.

Leszcynszkíj Szaniszló és neje.[891]

Ime az ember, a ki a magyar koronát éppen olyan bölcs mérséklettel hárítja el magától, mint a mult században Bocskay, Bethlen, Thököly, mert mindannyian csak az alkotmányos királylyal való megegyezést keresték; és ime az ember, a ki csupán hazájára gondolva, elhárítja magától a lengyel koronát, a mely nagyapjának trónjába és Erdély függetlenségébe kerűlt.

Ilyen emberről hitte Savoyai Jenő herczeg, Esterházy nádor, sőt maga a király is,[892] hogy tanácsokkal és tettekkel gróf Bercsényi izgatja és látja el, hogy tehát Bercsényit a magyar udvari kanczellárság fölajánlásával s egyéb igéretekkel elvonhatják Rákóczi pártjáról. Bethlen Miklós erdélyi kanczellár ugyanakkor álnév alatt írt röpíratában[893] Bercsényinek egyenesen a nádorságot, Rákóczinak pedig a szentrómai birodalombeli fejedelemség czímét szánta olyképp, hogy magyarországi jószágaiért a birodalomban vagy az osztrák örökös tartományokban megfelelő területtel kárpótolják. Százszor jobb volna ez úgy neki; mint a nemzetnek annál, hogy Magyarországban vagy Erdélyben kevés ideig uralkodjék és magát, nemzetségét, házát véghetetlen romlásba, veszedelembe ejtse. Magyarországi javaiból azután Bercsényit, Károlyit stb. lehetne kielégíteni.

A Bercsényi megnyerésére szánt titkos alkudozásokkal egyidőben a király nyiltan is kísérletet tett a béke helyreállítására. Már 1704 újesztendő napján biztosította az összes vármegyéket, s ezt különösen a földmívesekkel és a parasztokkal akarta tudatni, hogy ha hűségére visszatérnek, az országgyűlés megnyíltáig semmiféle adót sem szedet tőlük.[894] Másnap felhatalmazta gróf Széchenyi Pál kalocsai érseket, hogy a fölkelőkkel béketárgyalásokat kezdjen, sérelmeik orvoslását s az országgyűlés tartását megígérje.[895] Lébényszentmiklóson 28-ikán az érsek már tárgyalt is Bercsényivel és Károlyival, a kik azonban kijelentették, hogy Rákóczi tudta nélkül magukat semmire sem kötelezhetik. Az érsek tehát egyenesen a királyhoz[896] és Rákóczihoz fordúlt, hogy az annyira óhajtott békét helyreállíthassa.

IX.
RÁKÓCZI ÉS BERCSÉNYI.

MAGA a magyar vér sugallja nekem – írta Széchenyi Rákóczinak, – hogy itt az ideje, itt a dicsőséges alkalom visszanyerni ősi alkotmányunkat, szert tenni tartós nyugalomra; mert a «császár» nemcsak alkudozni kész a magyarokkal, hanem a kívánt biztosítékokat is hajlandó megadni. Ha ezt visszautasítjuk, pusztaságra jut az ország és patakokban fog omlani a vér; mert a háború, mint a koczkajáték, gyakran szerencsésen kezdődik, de gyászosan végződik. A háború pedig csak akkor igazságos, ha czélja a jogtalanság visszaverése és nem a bosszúállás.[897] «Nem tagadom – felelt a fejedelem 1704 februárius 5-ikén,[898] – hogy az igazságos fegyvernek csak jó béke lehet a czélja és hogy, ezt a czélt szem elöl tévesztve, a harczoló feleket vád érheti a kiontott vér miatt; de van-e remény jó és tartós békére? Hiszen a császár most is arra biztatja a törököt, hogy fegyvert fogjon ellenem és jutalmat ígér gyilkosomnak.» Mindamellett lenyelné az osztrák háztól megaranyozva nyujtott eledelt, ha nem tudná, hogy a gyógyszerészek is megaranyozzák piluláikat, szép külsővel akarván feledtetni a keserűséget; de éppen ebből a példából tanúlta meg, hogy nem mind arany, a mi fénylik. Annyi megszegett eskü, annyi megsértett törvény, annyi igaznak üldözése inkább győzni vagy halni készteti. Nem viszi rá a lélek, hogy a széttört igát ismét a maradék nyakára tegye.

Az érsek februárius elsején Bécsbe már megvitte a Bercsényitől hallott föltételeket, a melyek azonban sehogysem tetszettek a minisztereknek; pl. hogy Rákóczi országgyűlést hirdessen Székesfejérvárra, Kollonicsot távolítsák el a kormányból, a békéért külső hatalmasságok kezeskedjenek.[899] I. Lipót 12-ikén nagy általánosságban, de, a miniszterek szerint, a fölkelőkre nézve igen kedvezően válaszolt. Egyúttal Whitworth angol és Bruyninx hollandi követet is fölkérte közbelépésre.[900] Azt azonban rossz néven vette, hogy a magyarok nem koronás ifjabb királyuk, József közbenjárását kívánják, a ki pedig kész volna reá. Az országgyűlés összehívásának királyi jogáról sem volt hajlandó lemondani és az 1687. évi törvények felülvizsgálásába belemenni.[901] Széchenyi érsek februárius 14-ikén azzal akart hatni Rákóczira, hogy az udvar a «brandenburgi» választóval alkudozik 30.000 főnyi segélyhad iránt és a választót (ki különben már régen megkoronáztatta magát) talán el is ösmeri porosz királynak; sőt készebb letenni Spanyolországról, kibékűlni a francziával és behívni a törököt, mint Magyarországról lemondani. Arra kéri tehát, előzze meg a bajt azzal, hogy megnyugszik az országgyűlés összehívásában és József ifjabb király közbenjárásában. Idegen fejedelem sem biztosíthatja jobban a nemzet jogait és szabadságát. Hiszen a mostani fejedelmek már alig törődnek a szerződések megsértésével. Nagyobb kezesség, ha a kormány és a hadsereg magyar lesz, a mitől pedig a császár most aligha idegenkedik.[902] A fejedelem tíz pontban jelentette ki, hogy kell ugyan országgyűlést tartani, mert hiszen éppen az az egyik főpanasz, hogy nem tartanak; de majd csak protestáns a hatalmak, továbbá Lengyelország és Velencze közbenjárásával megkötendő béke után hirdessék ki, mert egy mostani országgyűlésen az udvar teljesen összeveszíthetné a pártokat. Az udvar mindenesetre úgy tárgyaljon a magyarral, mint más szabad nemzettel. Semmisítse meg azonnal a Rákóczi ellen hozott ítéletet s a linzi béke értelmében ösmerje el olyan szabad fejedelemnek, a milyen János király fia, vagy Báthory Zsigmond volt.[903] A fejedelem nem nyugodott meg Széchenyinek abban a felvilágosításában, hogy ez az országgyűlés tisztán csak a béke tárgyalásával foglalkoznék;[904] de februárius 29-ikén értesítette, hogy látogatását elfogadja, nem ugyan Váczon, mint eleinte tervezték, hanem Gyöngyösön, a hová Török András, a jászok és kunok alkapitánya, elegendő fedezet mellett fogja kisérni.[905]

Már előbb kezéhez érkeztek a Recrudescunt kinyomtatott példányai,[906] a melyekben – még 1703 június 7-ikéről keltezve az összes keresztény fejedelmeket és köztársaságokat felvilágosítja, hogy annyi hiábavaló kisérlet után az ausztriai házzal fegyveresen kell leszámolnia.

Ennek első példányát Bercsényi már márczius 9-ikén átadta Hamel-Bruyninx hollandi követnek, ki öt Semptén a hágai és bécsi udvar megbízásából fölkereste, hogy a hollandok és az angolok közbenjárását fölajánlja. És átadta neki a magyarok alaptörvényeinek egy kivonatát is. Helytelennek találta, hogy hozzá fordúlt és nem egyenesen Rákóczihoz, a kinek megkerűlésével senki sem tárgyalhat, mert ő a nemzeti mozgalom feje s a béke ügyében ő is csak a rendekkel egyetértve határozhat.[907] Márczius idusán a követ azzal a tudattal tért vissza, hogy a fölkelés vezetői külön nem alkudoznak és hogy a magyarral csak mint egységes szabad nemzettel tárgyalhatnak.[908] A béke ügye, a hogy a fejedelem Bercsényi útján értesítette őt, nem csupán tőle, hanem az egész nemzettől függ, a mely nem egyesek kedvéért, hanem mindenkinek a szabadságáért ragadt fegyvert.[909]

Ismét kárba veszett az a fondorkodás, a melylyel megingatni akarták Rákóczinak Bercsényibe vetett bizalmát. A fejedelem nem kételkedett a gróf hűségében, őszinte barátságában; de ilyén körűlmények közt a fölötte nagy bizalmát és a legkisebb bizalmatlanságot egyaránt veszedelmesnek tartotta. Hogy barátaiban bizalmatlanságot ne keltsen, faggatásaikra mindenkor határozottan, de nem mindig egyenesen felelt.[910] Kevésben lévén nagy bizodalma, úgy hitte, nem sokban csalódhatik; némelyiknek csak szükségből hitt.[911] Hiszen annyira tévetegek az ember gondolatai, önmagát is oly kevéssé ösmeri, hogy saját cselekedeteiben sem bízhatik.[912] Őt pedig, fiatalságánál fogva, most még részben saját hívei is tökéletesen képtelennek tartották a katonai és a politikai ügyek vezetésére s azt hitték, mindent Bercsényi akarata szerint tesz.[913] Ugyanakkor azonban Bercsényi arról vádolta, hogy másokra hallgat. «Olyan nagyságod, mint a paradicsommadár – írta neki;[914] – nagyok a szárnyai, kicsiny a teste; csak az orrán függ a szegény madárka s úgy lógatja a szél.» De bocsánatot kért tőle, mikor a fejedelem ezen sértés miatt rendreutasította. – Rákóczi attól tartott, hogy ha fölötte bízik benne, csakugyan előre nem látó, gyönge eszű embernek gondolják, a kit Bercsényi vakon vezet; de azt sem akarta, hogy bizalmatlanságával megsértse legjobb barátját, a ki ennek következtében a maga ügyét csakugyan különválaszthatná az övétől. Most tehát őszintén figyelmeztette, mivel gyanusítják: hogy külön akar egyezkedni az udvarral és cserben hagyja a közügyet, midőn a fejedelem tudtán kívűl politikai ügyekbe avatkozik.[915] Máskülönben is azt tartotta, hogy Bercsényi személye és modora nagy akadálya a magyar urak egyesülésének. Sokan kevésre becsűlték és nem akartak vezetése alatt állani; viszont ő is előbbre valónak hitte magát a többinél, nem tűrt egyenlőséget s katonái keménynek, tűrhetetlennek ítélték. «Fesztelenségében kiméletlenűl csípős és gúnyolódó volt, komoly dolgokban könnyelmű s ha feddenie kellett, élesen és megvető módon tette. Nyakasan bámúlta saját tehetségét. Ékesen szóló a beszédben, késedelmező a tettekben, ingadozó a kétes esetekben. Széleskörű ismeretei következtében bőséges, de bizonytalan tanácsokat adott; a szerencsétlen eseményekért mindig másokat okozott.» A fejedelem azonban, a ki ilyen szigorúan ítélt róla, tudta, hogy Bercsényi híven ragaszkodik hozzá: szeretetből is, kényszerűségből is. Barátságuk és szeretetök kölcsönös lévén, a fejedelem sokszor pártját fogta a vezérnek. Gyakran mentegette azzal, hogy indúlatos, heves természetét mérsékelni nem bírja. Különben sem látván benne rosszakaratot, meg nem változtathatta és igazságosan nem büntethette; azért titokban elnézőnek tartották vele szemben. Zárkozottnak hitték Bercsényit, mert nem kereste senkinek a barátságát s a fejedelmen kívűl nem is volt egy barátja sem; sőt olykor reá is neheztelt, ha – a méltányossághoz ragaszkodva kívánságát nem teljesíthette mindenkor.

Sok ösmerettel, tág látókörrel lévén megáldva, ő maga könnyen felfogta az ügyeket; de az észt és a tehetséget másokban ritkán tudta fölismerni. A szabadságharczban Rákóczi maga mellett olyan hatalmat adott neki, a milyet a lengyelek szoktak adni egyes nagyoknak saját királyuk irányában, de mindig a törvények határai közt. E miatt sokat rágalmazták, mert úgy hitték, hogy a gróf a hatalomban és a méltóságban is egynek tartja magát a fejedelemmel, a ki azonban – saját vallomása szerint – sohasem tapasztalta, hogy vétett volna a köteles tisztelet és engedelmesség ellen. Megvédelmezte a fösvénység és a kincsrevágyás méltatlan vádjával szemben is. Éles elméjét, érett ítéletét, mindhalálig tartó szeretetét, barátságát és hűségét többre becsűlte valamennyinél, a kik közűl senki sem volt iránta őszinte, míg ő maga, a fejedelem, minden titkát közölte vele. Rágalmazták a miatt is, hogy fényűzése árnyékot vet a fejedelemre; mert «a közügyekben járatlanok lévén», nem fogták fel, hogy Bercsényinek, pl. a külföldi követekkel való alkudozások idején, képviselnie kell állása tekintélyét, mely szorosan összefügg a nemzet méltóságával. S ezt mentűl inkább magyarázta nekik, annál erősebb lett a meggyőződésök, hogy nem veszi észre, a gróf mennyire felűlmúlja. Terveivel gyakran csak azért állt elő, hogy a nemzet előtt eldicsekedhessék; de sajátszerű szelleme őt a tettek végrehajtásához «sohasem» vezette; egyébiránt ha hibát követett el, azt leginkább éppen tulságos óvatossága miatt tette.

Maga Rákóczi szerint[916] ilyen volt az az ember, a kit Bécsben a béke legfőbb, sőt egyedűli akadályának tartottak s a kit mint ilyet akartak leleplezni a békét óhajtó nép és nemesség előtt.[917] Utóbb kevesebbnek találták, mint hitték, de mégis orákulumnak a magyarok között, a kihez képest a többi tanácsos semmi.[918]

A semptei eset, sőt Bercsényi egész élete mégis nyilvánvaló bizonyság a mellett, hogy ez a tüzesvérű, lángoló szívű, nagyeszű ember a szabadság és fejedelme ügyén kívűl egyéb dicsvágyat nem ösmert. Kevéssel ezután írta,[919] hogy életét és vérét nemcsak ő maga, de Isten és a végzet is egybefűzte, összenyűgözte a fejedelemhez való szíves kötelességével s a fejedelem egyre újból gerjesztette hűségének amúgy is égő tüzét. Követi, a mit parancsol; mert Istennek, a hazának és a fejedelemnek szentelte életét: így él és így fog halni.[920] Azt akarta, hogy a fejedelem olyan szolgájának tartsa, a ki minden hivatal és jelleg nélkűl kívánja tanúsítani igaz állandóságát és a ki minden egyéni haszon nélkül beérné vele, ha legalább részben láthatná a közügyért való fáradozása sikerét. Vigasztalódni tudna, ha más élne is jó emlékezetével abban, a mi jóért ő is fáradozott, bujdosott, szenvedett és amikor nem őt ösztönözték, hanem ő ösztönzött másokat.[921] «Kegyes, jóindúlatú fejedeleméért» minduntalan «újragerjedt jól gyúladt s úgyis égő igaz szolgai kötelessége». Miklós, mint Miklós, mindenkor az a szolgája a fejedelemnek, a ki tavalynál is előbb volt. Megöregedhetik, megdőlhet ereje; megvetheti a haza és elveszítheti fejedelme kegyét is, quia humanorum vicissitudinum hic ordo, haec sors, hoc fatum est: az emberi viszontagságoknak ez a rendje, ez a sora, ez a végzete; de nem tartotta lehetőnek, hogy az ő eltökéllett és gyökerezett kötelessége a fejedelem személye és a haza iránt változásnak botránkozó ízére is érhessen valaha, nem hogy botránkoztatni akarna. Szeretné a fejedelem elé tartani szíve tükrét, hadd tapasztalja, honnan jön a szava … »[922] Mivel életét, egész erejét és tehetségét igazán föláldozta a fejedelem szolgálatára: «nihil est mihi residuumn.[923] Bujdosása kezdetén és később sohasem írt másképpen.

Gróf Bercsényi Miklós.[924]

Jól tudja és ösmeri a fejedelem az ő tökéletes szívét és hozzá való kötelességének elszakadhatatlan voltát: iránta Isten és a sors kötelezte őt engedelmességre.[925] Csak a halál végzi be kötelességét! Mikor a száműzetésben haldokolt, a fejedelem akkor is mindig mellette volt s hozzája való barátságát holtáig megmutatta.[926] S ha most még, a fölkelés kezdetén, találgatták, mije volt ő Rákóczinak, sírköve közel kétszázada hirdeti, hogy olyan hű vala hozzá, mint Achates Aeneashoz.[927] Olyan hasonlat, a mit kétségkívül ő maga kívánt megörökíteni, elégnek tartván, hogy csupán neve szerint említsék őt ama nagy ember mellett, a ki egész hőskölteményt érdemelt. Azonban előbb akadt méltó történetírója, mint magának a fejedelemnek; és ez a történelem, a mely bevilágít az ő nemes szíve minden rejtekébe, a forradalom megteremtőjének, éltető lelkének, vezérlő szellemének nevezi őt.[928] Valóban, egyetlen igazán forradalmi jelleme a szabadságharcznak, a melynek egész hosszú ideje alatt izzott és hevített. Egyéniségének nincs párja az egész fölkelésben; már azért sem, mert ezt az izmos egyéniséget minden tekintetben alája tudta rendelni a fejedelemnek. Azt akarta, hogy az ő feje körűl ragyogjon a dicsőség fénye, a szabadság glóriája s a nép megváltónak tekintse mindvégig, mint bejövetelekor. A nép, sőt a történelem sem kereste: annak, a ki más előtt meghajolni nem tudott, mi oka volt megtagadnia hatalmas egyéniségét a fejedelemmel szemben. Nevöket azonban örökre összefűzte és a szomorú évtizedekben is úgy emlegette, mint a magyar nép élő tükreit, nemzetünknek hírszerzőit, fényes csillagit. A marathoni csatáért az athéniek sem Miltiadesnek egymagának ítélték oda a koszorút.

X.
A GYÖNGYÖSI ELSŐ ÉRTEKEZLET.
(1704 márczius.)

MERÉSZ ellenség nem egyszer hozhatta volna zavarba a fejedelmet, a ki Tokaj bevétele után 1704 januárius 19-ikétől[929] márczius 4-ikéig[930] éppen azért tartózkodott Miskolczon, mert azt hitte, hogy seregének gyöngesége a császáriakat támadásra bátorítja. Azonban az egész idő alatt nem követtek el olyan meggondolatlanságot, a mi néha bölcsességnek is beillenék.[931] Itt értesűlt, hogy fölkelt Erdély és a Dunántúl is[932] Károlyi már januárius 21-ikén csatlakozásra szólította a szomszédos örökös tartományokat, maga Rákóczi pedig 28-ikán a horvátokat[933], de épp olyan sikertelenűl, mint a hogy nem nyerhette meg a ráczokat, a kiknek pedig egy töredéke Károlyi előtt hódolatra jelentkezett. Rákóczinak tiszta és világos nemzetiségi politikája volt, a miről később lesz szó; de, mint előtte és utána annyi magyar politikusnak, neki is tapasztalnia kellett, hogy ennek a kérdésnek megoldása nem a szabadságharcz, hanem a béke idejére tartozik.

A béke tárgyalására a vármegyéket, urakat, nemeseket, Gyöngyös városába hítta. Előbb azonban seregét márczius 4-ikén Miskolczról személyesen vezette – Emődön és Mezőkövesden át – Maklárra, a hová 6-ikán érkezett. Másnap már onnan bombáztatta Eger várát, vagy inkább annak csak belső várát, mert a szőlők felé levő Hornwerket (ouvrage corné), vagyis az ötszögű bástyázat külső műveit, az ellenség már előbb lerontatta. Gróf Zinzendorf Ferdinánd cs. ezredes az erősséget elég gyönge helyőrséggel védelmezte az oda szorúlt ráczokkal és magyarokkal együtt. A ráczok gyakran kirontottak, pl. márczius 10-ikén is, a mikor Gyürky Ádámot, a fejedelem udvari lovas karabélyosainak ezredesét, a fejedelem szemeláttára lelőtték. «Hazánk fiát, drága vérünket, Mars unokáját, nemzete koronáját» a fejedelem nagy díszszel temettette el s özvegye tartására, árvája nevelésére a véglesi uradalom felét rendelte.[934] A kuruczok azzal bosszúlták meg, hogy a ráczoknak minden kirohanását visszaverték s legnagyobb vitézeiket levágták. Rákóczi Tokajból hozatott középszerű ágyúi és mozsarai az erős falaknak keveset árthattak; de az ágyúzásokkal járó rázkódtatások következtében a víztartók megrepedvén, remélte, hogy az őrséget kiszomjaztatja s megadásra kényszeríti. Márczius idusán azonban az ostrom vezetését gróf Forgách Simon tábornokra bízta, hogy harmadnap személyesen nyithassa meg a gyöngyösi értekezletet. [935]

Károlyi Sándor névaláírása.[936]

Itt nem egyszerűen gróf Széchenyi Pál előterjesztéseinek meghallgatásáról volt szó. A dunántúli és az északnyugati vármegyék ágostai hitvallású követei egyenesen azért jöttek, hogy a linzi békében kimondott vallásszabadságot és az őket illető templomok visszaadását sürgessék. Rákóczi az országgyűlésre tartozónak mondta ezt a dolgot, sőt esküvel is fogadta, hogy követeléseiket az összehívandó országgyűlés elé terjeszti;[937] csak így nyugtatta meg valamennyire a protestánsokat, a kik a halasztásban kész veszedelmet láttak. A katolikus fejedelem Kollonich politikáját folytathatná, hiszen szövetségese, XIV. Lajos és több vezére (Bercsényi, Károlyi) is katholikus; ellenben a király a protestáns (angol és hollandi) hatalmak közbenjárását elfogadván, kétségkívűl kedvezni fog a protestánsoknak.[938] Mindez elegendőkép figyelmeztette a fejedelmet, hogy nagyon határozott egyházpolitikát kell követnie, mert a felekezeteket épp úgy meg kell nyugtatnia, mint a nemzetiségeket, hogy a szabadságharcz jövőjét biztosítsa. Ebben a tekintetben (miről egyházpolitikájában lesz szó) utóbb bizonyos sikerekre hivatkozhatott; de aggodalommal tölthette el, hogy a királyi biztosok (Széchenyi érsek, Szirmay István és Okolicsányi Pál) közöl az egyik, Okolicsányi, maga állt az elégedetlen ágostaiak élére. Igy könnyen juthatott arra a gondolatra, hogy a felekezeti viszályt Bécsből szítják. Máskülönben a 80-éves Okolicsányit a magyarok is becsűlték tapasztalatai, jámborsága, törvénytudása miatt,[939] sőt ekkor még a fejedelem is jó hazafinak ösmerte.[940] Bécsben titkos kurucznak tartották a másik két királybiztossal együtt. Szirmay Thököly miatt Glatzban, Rákócziért Wiener-Neustadtban már raboskodott és Bécsben még most is rendőri felügyelet alatt állott; a bécsiek tehát azt remélték, hogy, mint a magyar szabadság erős védőjének, hitele van a nemesség és a nép előtt. Rákóczi igen bölcs és nagyeszű embernek, de habozó természetűnek tartotta egykori fogolytársát. Szirmay nagyon ragaszkodott hozzá, de meggyőződését a helyzethez és az időhöz képest változtatta.[941] Széchenyivel, a követség fejével, Rákóczi voltaképpen most ösmerkedett meg, Bercsényi azonban már azelőtt is sokat beszélt neki szép tulajdonságairól, a haza szabadsága iránt való buzgóságáról. E miatt a bécsiek gyanúsították is, de most, mint a szabadság barátját, éppen azért küldötték követségbe, hogy a nemzetet ezzel is meggyőzzék békés szándékaikról.[942] Az érsek népszerű volt; a fölkelők is bíztak benne, mert mindenkor védelmezte az ország jogait s ha régebben hallgatnak reá, «a mostani bajok» elmaradnak.[943] A biztosok kegyelmet, jóakaratot, őszinteséget igértek és a szabadság tökéletes és «nagylelkű» helyreállításával kecsegtették a fölkelőket. Válaszában a fejedelem a Habsburgoknak szemökre hányta számtalan szószegésöket, fondorlataikat, a törvények megsértéseit. Huszonöt pontban foglalta össze «mit kíván a magyar nemzet?» A tengeri hatalmak kezességén kívűl a Svéd- és Lengyelországét is kivánta. Míg Rabutint és Heistert vissza nem hívja, a magyarok nem tárgyalnak. A király a törvények értelmében többször tartózkodjék az országban. Tartsa meg az ország szabadságait és kiváltságait, nevezetesen a szabadválasztás jogát és András király törvényeit. Törvény értelmében háromévenkint országgyűlést hirdessen. A magyarokat az ország közügyeinek tárgyalásából ne zárja ki. Az idegen katonákat – törvény értelmében – vitesse ki, A nádori méltóság és bíróságok hatáskörét állítsa helyre. A katholikus egyházi javadalmakat ne adományozza idegeneknek; a protestánsok javára szóló törvényeket pedig valahára hajtassa végre. A szabad királyi városoknak adja vissza teljes törvényhatósági jogaikat. A magyar kincstár ne függjön az udvaritól. A sóval és élelmi czikkekkel való kereskedés, törvényeink értelmében, szabad legyen. A tisztségeket magyaroknak és ne idegeneknek adja. Csak az országgyűlésen megszavazott adót szedesse. A töröktől visszavett helyeket, királyi esküje értelmében, csatolja vissza. A töröktől való visszahódítás czímén elvett jószágokat adja vissza gazdáiknak. A törvénytelen bizottságokat, küldöttségeket, törvényszékeltet szüntesse meg. A Rákóczi ellen törvénytelenül idegen bíróság előtt hozott itéletet semmisítse meg. Az idegenektől vegye vissza Magyarországban törvénytelenül szerzett birtokaikat. Szervezze újra a bécsi magyar kanczelláriát, mely tele van törvényeinket nem értő idegenekkel. Állítsa vissza a jászok, kúnok és más népek, polgárok elkobzott jogait. Szerezze vissza a koronától elidegenített javakat. A jezsuitákat vigye ki az országból. Hatalmazza föl a fejedelmet és az érseket, hogy módokat találjanak, miként akadályozzák meg Erdélynek Törökországhoz való csatlakozását és tegyenek javaslatot szabadsága biztosítására.[944]

Széchenyi Pál kalocsai érsek.[945]

Ezek valóban nem voltak forradalmi kívánságok; forradalminak inkább csak az a nyilatkozat tekinthető, hogy visszautasította József ifjabb király közbenjárását. Mert ha király: nem lehet közbenjáró; király pedig csak új szabad választás alapján lehet, a kierőszakolt örökös királyság eltörlése után.[946] Ily körűlmények közt az érsek márczius 29-ikén a fejedelemtől elvált a nélkül, hogy csak fegyverszünetet is köthetett volna. Tanúja volt 27-ikén, hogy Rákóczi születésnapja egyúttal Magyarország újjászületésének a napja. A jókívánók közt ott volt Fierville franczia követ, Michel konstantinápolyi franczia követségi titkár, a lengyel és a török követ, sőt őmaga is, a királyi biztos. A parasztlázadás, a melyet Bécsben tavaly kinevettek, európai jelentőségű szabadságharczczá izmosodott, mely Bécset nem egyszer hozta zavarba.[947]

A gyöngyösi értekezlet megadta az alaphangulatot a fejedelem minden további béketárgyalásához, a miknek egyetlen következése a nemzet jogos kivánságainak teljesítése, a szabadság helyreállítása lehetett. Sajnos, megint történt olyasmi, a mit a történelemben véletlenségnek neveznek; hogy t. i. nem ösmertek, vagy figyelmen kívűl hagytak olyan körülményt, a mi az események fejlődését más útra terelhette volna. Mint száz esztendővel azelőtt, megint egy Forgách akarta megakadályozni és ezúttal meg is akadályozta, hogy a nemzet szabadságharczát palotaforradalommal: a régi rendszerű király eltávolitásával tegyék fölöslegessé. Ugyanis alig tért vissza Rákóczi Gyöngyösről Eger alá,[948] megjelent előtte április elsején gr. Forgách Simon borsodi főispán[949] és – a mi ez esetben hasonlíthatatlanúl többet jelentett – császári tábornok, hogy szolgálatait felajánlja és hűséget esküdjék. Ezt József ifjabb király jóváhagyásával a végből tette, hogy a fejedelmet és a nemzetet visszatartsa új király választásától s arra bírja, hogy I. Lipótot arra kérjék: a magyar koronát még életében adja át fiának, Józsefnek.[950] József tehát hajlandó lett volna atyjával szemben olyasmit tenni, mit valaha Mátyás tett bátyjával, I. Rudolffal szemben.

Az egri táborban feltűnést keltett a német ruházatú, de magyar szívű császári tábornok, a ki sokszor mondogatta, hogy «nem vagyunk most Bécsben!»[951] Bercsényi már április 28-ikán figyelmeztette a fejedelmet, hogy Forgáchnak, mint előbb gróf Kéry János főlovászmesternek, titkos megbízatása volt a király részére «megcsinálni a magyarokat.»[952] Rákóczi nagyon kevésre becsűlhette az egész tervet; ha új hívét azonnal meg nem kérdezte a hír mibenlétéről, a melynek fontosságáról csak 13-14 esztendő mulva, a száműzetésben győződött meg, Forgách akkor vallotta be, hogy nem mert vele előállani oly időben, a mikor azt a fejedelem és a nemzet nagy hajlandósággal fogadta volna.[953] Egyébiránt e szándék valósúlásával sem igen történik egyéb, mint Rudolf lemondatása után II. Mátyással. Most azonban a királyi biztosok egy része azzal a jelentéssel tért vissza Bécsbe, hogy Gyöngyösön a papok és a nemesek egyenesen megmondták Rákóczinak és Bercsényinek: nekik nem kell sem király, sem császár,[954] a mit félesztendő mulva barátja gr. Veterani császári alezredes előtt a fejedelem azzal ismételt, hogy szabad nemzetöknek joga van új királyt választani.[955] Maga a fejedelem – az angolok szerint[956] – olyan követeléseket tett, mintha ő volna Magyarország királya. A hollandi követ úgy találta, hogy sokan valóban komolyan gondolnak Rákóczi megválasztására;[957] Wratislaw cseh kanczellár pedig éppen az angol követet vádolta, hogy a magyarokat új király választásának követelésére bíztatta.[958]

Bécs környékén 1704-ben elfogott kurucz.[959]

Rákóczi az erdélyi fejedelmek, egy lengyel király s a bizánczi császárok ivadéka, fiai, anyjuk után, az Árpádoknak vérei lévén, olyan uralkodóházat alapíthatott volna, a mely az Árpádok trónján hasonló joggal űlhet vala, mint a Habsburgoké. De Rákóczi mindenkor tiltakozott a korona után való törekvés vágya ellen[960] s éppen olyan nyiltsággal vallotta be, hogy Miksa Emmánuel bajor választó megválasztására a közjó érdekében őszintén törekedett.[961] A Wittelsbach tavaly azt a hibát követte el, hogy nem Csehországra tört, mint a magyarokkal való csatlakozása érdekében Rákóczi tanácsolta, hanem Tirolra, a honnan egy kis nyaralás után kiverték. Azonban ezen a télen elfoglalván Passaut, Linzet, az osztrákok attól tartottak, hogy Bécset – Rákóczival együtt – kétfelől akarja megtámadni. Valóban ellenállásra buzdította a fejedelmet és azzal bíztatta, hogy a császárral ő és Francziaország csak úgy kötnek békét, ha őt is belefoglalhatják.[962] Marsin franczia tábornagy már januárius 17-ikén értesítette Rákóczit, hogy a franczia, bajor, magyar seregnek április 15-ikén három irányból kell Bécs ellen támadnia.[963] Villarsnak ez a terve olyanforma volt, mint jó száz esztendő mulva (1809.) a Napoleoné, a mikor a magyarok szintén számításba jöttek Beauharnais és Davoust hadseregei mellett. Ha sikerűl, egészen másképpen alakúl a forradalomban égő Magyarország sorsa.[964] Politikai ábrándozás, káprázat volt-e, ha Rákóczi annak szánta Szent István koronáját,[965] a kit egy érem már is Csehország királyának,[966] egy-két hízelkedő pedig a szent római birodalom leendő császárának nevezett?[967] Rákóczi utóbb megírta,[968] hogy «az egyetlen alap, a melyen a háborút kezdte, a választóval való egyesűlése volt».[969] Ezt az alapot azonban rosszúl választotta, mert Miksa Emmánuel féltékenységén és hitszegésén az egész terv megdőlt. De olyan nagy dolog volt-e csalódnia egy emberben, kiben akkora hadvezérek is csalódtak, mint Villars és Vendôme? S nagy dolog volt-e bíznia olyan hadjáratban, a melyben vele Heister Szigbertet állítják szembe?

Heister, ki majdnem lázadásba hajtotta a «mindig hű» Tirolt, gróf Schlick helyett 1704 januárius 22-ikén azzal a kikötéssel vette át Magyarországban a császári hadak főparancsnokságát, hogy szolgálatait nagy jószágokkal jutalmazzák, ha a lázadást vérbe fojtja,[970] Mert a magyarral keménység és rémuralom nélkűl boldogúlni nem lehet. Januárius 17-ikén a király gróf Pálffy János tábornokot nevezte ki horvát bánnak s a horvátokkal és a szerbekkel Heister segítségére rendelte. Velök szemben a Dunántúl Károlyi Sándor állott, a ki húsvét hétfőjén egészen Bécsig portyázott, A bécsiek rémülete az egyiptomi futáshoz hasonlított. A császárt, a mikor a Szent-István templomból kijött, a fölingerűlt nép durva szitkokkal illette.[971] Károlyi fő tisztjei vén kuruczok voltak, Thököly hívei: vitéz, de durva, dorbézoló, fosztogató katonák, a kik máról holnapra éltek. A haditanácsban rendesen leszavazták azokat az igaz magyarokat, a kiknek nem zsákmány kellett, hanem szabadság.[972] Mindig a határokon túl akartak kalandozni, a helyett hogy a hazai föld védelmére fordították volna minden erejöket. Károlyi nem sokat törődött a fejedelemmel, a kit Bercsényi eszközének tartott és csak apró-cseprő sikerekről tett jelentést a nélkűl, hogy a belső bajokat föltárta volna előtte.[973] A gyöngyösi alkudozások ideje alatt Kismartonban, a nádor várában táborozott s onnan lovassága egy részét a szerbek, a másikat a horvátok megfigyelésére küldte. Maga gondatlan és kicsapongó tisztjeivel inkább múlatott, mint őrködött a Lajta mellett. Elég szépszámú gyalogsága volt, márczius 20-ikán mégis megfutott Heister németjei és dánjai elől és csak Pápánál pihent meg egy kissé. Pár nap mulva Dunaföldvárnál egész serege átkelt a Dunán és magára hagyta azt az országrészt, a mely az első kedvező alkalommal oly örömest és készségesen csatlakozott a szabadság ügyéhez.[974] Gróf Eszterházy Dániel ugyan ott maradt 5000 emberrel, de többé nem gátolhatta, hogy Heister tűzzel-vassal ne pusztítsa a Dunántúlt, a melyet «a kismartoni bor vesztett el».[975]

A fejedelem, a ki ekkor még nem igen ösmerte Károlyit, nem tudta elképzelni megveretése valódi okát és természetes forrását. A mikor a vert vezér Eger alá, hozzá érkezett, még bátorította és vigasztalta is korának kicsiben Terentius Varroját, hogy, serege tapasztalatlansága miatt, nem esett kétségbe a haza sorsa fölött. Dorgálás helyett a Tiszántúlra küldte, hogy ott hadat toborozzon és azután hozzá csatlakozzék; mert hiszen könnyen elgondolhatta, hogy a Dunántúl megrémítése és biztosítása után Heister most már egész erejével az északnyugati határon működő Bercsényire veti magát.[976]

XI.
A DUNÁNTÚLI ÉS A RÁCZ HADJÁRAT.
(1704.)

A GYÖNGYÖSI értekezlet után a fejedelem harmadfélhétig ostromolta Eger várát.[977] Már meglehetősen türelmetlenkedett, a mikor Forgách tábornok április 16-ikán végre rávette Zinzendorf ezredest, hogy nyolcz hónapig teljesen semlegesen viselkedjék, azután pedig, ha fölmentő sereg nem érkezik, ellenállás nélkűl átadja a várat.[978] Rákóczi nagyon kedvezőnek tekintette ezt a szerződést, melynél jobbat puskapor és ostromszerek hiányában nem remélhetett. Másnap már megindúlt a Duna felé, hogy ismét fegyverre szólítsa és megsegítse a Dunántúlt. Egy budai levél április 29-én azzal ijesztgette a bécsieket, hogy Rákóczi Földvárnál hídat vert, és 14.000 emberrel, 14 ágyúval, 2 mozsárral átkelni készűl.[979] Ez azonban korai hír volt. A fejedelem Árokszálláson,[980] Dömsödön[981] és Dabon át[982] csak április 30-ikán érte el a Dunát, a hol azután Ordasnál (Kalocsától északra) három hétig (május 31-ikéig) táborozott.[983] Onnan értesítette (május 5.) a dunántúliakat, hogy a közügy elősegítésére s a németek és ráczok visszaverésére mielőbb feles hadakkal költözik át hozzájok; ne higyjenek tehát az ámítóknak, a kik azt hirdetik, hogy nem gondol velük. Hiszen az a legfőbb vágya, hogy a nemzet régi igazságát, szabadságát helyreállítása, ellenségét megszégyenítse és megszabadítsa az országot a Habsburg-háztól, a mely alatt élete folytonos haldoklás volt. Egy hét alatt tehát fogjanak újból fegyvert s ő jó rendben és fenyítékben tartott hadaival megoltalmazza őket.[984] Ekkor már Ordas mellett Imsódnál Forgách Simont néhány lovasezreddel s egyéb hadakkal, mintegy 4000 emberrel, be is küldte Tolnavármegyébe; minek hírére Heister is abbahagyta Bercsényi és a Vág vidéke ellen tervezett támadását s Komáromon át 16-ikán visszatért a Dunántúl védelmére.[985] Mindamellett Rákóczi Károlyit négy lovasezreddel Bercsényi mellé rendelte, maga pedig az udvari hadakkal és a tisza-dunaközi csapatokkal a balparton maradt. Úgy vette észre, hogy katonái nem akarnak szülőföldjüktől távolabb harczolni, sőt így is bajos őket együtt tartani, mert lakóhelyeiket a ráczok kegyetlenségeitől féltik és családjaik oltalmára hazaoszlani készűlnek. Valóban hajmeresztő hírek érkeztek a ráczok barbárságairól, dúlásairól, az asszonyok, öregek, gyermekek borzasztó lemészárlásáról,[986] a miben különben Heister rendes katonái is versenyeztek velök.[987] Kegyetlenségeiktől gróf Esterházy Antal cs. ezredes annyira megundorodott, hogy fel adván Pápát négyszáz emberrel, maga is kurucz lett. Példáját Esterházy Dániel és más urak is követték, a nemesség pedig mindenütt fegyvert fogott. Forgách csakhamar a multkorinál nagyobb lovas- és gyaloghad élén állott.

Miksa Emmánuel bajor választófejedelem arczképe.[988]

A fejedelem ezalatt mindent elkövetett a dunai átjárók oltalmára és hadai rendbeszedésére, begyakorlására. Május 14-ikén újabb hadiszabályzatot bocsátott ki a fegyelem biztosítására;[989] hogy pedig a mellette levő hadakat kedvök szerint foglalkoztassa, «elhatározta, hogy a ráczokat kipusztítja, szétveri és az ország elhagyására kényszeríti»,[990] Megtorlásra kellett gondolnia a császáriakkal szemben is, a kik őt valósággal «vogelfreinek» tekintették. Ordason a kuruczok karóba húztak egy szász hadnagyot, a ki elfogatásakor bevallotta, hogy Bécsben őt magasan álló férfiak bérelték föl a fejedelem meggyilkolására. «Hogyan bízzék Rákóczi és a magyar nép a kegyelemben, ha a békealkudozások alatt ilyen galádúl járnak el ellenük?» kérdezte az angol Stepney.[991] «Álarczokat kerestek, hogy elfödözzék ábrázatukat – írta a fejedelem a békét szorgalmazó Széchenyinek is[992] – és a természet elámítani akarta szívöket, hogy ne testi, hanem lelki szemöket nyissák ki.» Nem tudta elképzelni, hogy az ország királya szégyenletesnek és magához méltatlannak tartsa a kezességet. Ennélfogva kerűli is a fegyverszünet zöld füvében rejtőző kígyót, a mely semmi esetre sem a tavasz szülötte; hiszen a tavasz a legalkalmasabb a lovasság, az egészség és az erők rendbehozására. Szívesen elkerűlné, hogy a várak falainak a tövét polgárok vérével öntözze; de a császár katonasága a gyermeket anyjából is kivágja, tűzbe dobja, másokat megcsonkít vagy megöl. Mindezek inkább bizonyitják az osztrákok kegyetlenségét, mint a gyávák részére hirdetett kegyelmöket. A béke mellett buzgólkodó érseknek udvarában a császári sasok miatt idestova kalászok hullámoznának, ha azt az ő kuruczai nem oltalmazták volna. Ha a császár kegyelmet ígér is, megtagadják a szolgák – a hogy Heister kiáltványa bizonyítja – s végtére senkisem tudja, tulajdonképen ki uralkodik és kitől kell remélni. Ha a Rákóczi manifesztumában felsorolt sérelmekre nem általános ígéretekkel, hanem pontonkint felelnének, az országnak ő is több bizalommal tehetne javaslatot; de így nagyon meg kell fontolniok, visszatérjenek-e a mindenkor kétséges béke ölébe s hogy kárhoztassák a háborút, óhajtsák a békét. Pedig kétségtelen, hogy kellő biztosíték mellett minden fegyveres magyar jobban hajlik a békére mint a háborúra. A békének azonban olyannak kell lennie, hogy a szabadságot ebben a sokat zaklatott hazában ne csak ők élvezzék, hanem utódaik is.

Heister csodálkozott, hogy Széchenyi nemcsak jót nem vár, de még fél is a császári fegyverek győzelmétől. Ridegen intette, figyelmeztesse a magyarokat, hogy nem kíméli feleségeiket, gyermekeiket sem, ha meg nem hódolnak.[993] Mindez nyiltan ellenkezett a nagyban hirdetett «császári és királyi» kegyelemmel; de nagyon egybevágott az angol és hollandi követeknek azzal a megfigyelésével, hogy a katonák mindenképen akadékoskodnak, mert barátot és ellenséget egyaránt megrabolva, jobban szeretnek vagyonosodni, mint békét kötni.[994] Magának a királynak annyi pénze sem volt, hogy Lamberg Ferencz grófot a béke érdekében Heisterhez és Széchenyihez küldje;[995] fegyverszünetet mégis csak olyan föltételek mellett akart adni, ha a kuruczok a Dunántúlról teljesen kivonúlnak s az ausztriai és a morva határoktól egészen a Vágig húzódnak vissza. A fejedelem Széchenyi érseket és biztostársait, Viza püspököt és Okolicsányit, május 19-ikén Pakson fogadta, a hol a Földvárnak nevezett római castrumot a Dunán készűlő hajóhíd védelmére megerősítette. Az érsek nem bírta meggyőzni a fejedelmet a király szándékainak őszinteségéről. Óhajtotta magát a békét, de nem az olyan fegyverszünetet, a mely őt ereje szétforgácsolására kényszerítené és szövetségesei előtt gyanússá tenné. Nem utasította kereken vissza a tengeri hatalmasságok (Anglia és Hollandia) kezességét, de ehhez más biztosítékokat is kivánt; azonban semmiből sem látta, hogy a király őszintén akarna segíteni a nemzet sérelmein. Nem tapasztal egyebet, mint kegyetlenséget s a király parancsaival szemben engedetlenséget, az ország kipusztítására, kirablására való törekvést; az ajánlatokra tehát csak akkor hallgathat, ha ígéretek helyett tettekkel állanak elő.[996] Mit használna a béke olyan császárral, a ki – a hogy másnap az angol és a hollandi követeknek írta[997] – nem elég hatalmas ahhoz, hogy rendeleteit miniszterei és tábornokai megtartsák?

Néhány nap mulva, május 28-ikán, Szomolánynál, a Fejérhegyekben Ocskay és Károlyi két tűz közzé szorította, megverte és Jablonczában el is fogta Ritschan cs. tábornokot.[998] Ezzel mindenesetre bajba került Heister, a ki a Csallóközön át tőle, a parasztok harangodi legyőzőjétől várta a segítséget. Bécsben mindjárt csöndesebben beszéltek, midőn a magyar küldöttek kijelentették, hogy visszatérnek az engedelmességre, ha szabadságaikat, kiváltságaikat biztosítják, sérelmeiket orvosolják. Rákóczi magát a fegyverszünetet ellenezte, mert hiszen tökéletes békét is köthetnek, ha ezt az udvar komolyan akarja. Stralenheim svéd ügyvivő már valószínűnek tartotta, hogy mind a két fél kérni fogja a svéd közbenjárást s írt is a fölhatalmazás végett XII. Károly királynak.[999]

Kurucz tábori jelenet.[1000]

Károlyi a szomolányi csata után átmehetett Forgáchhoz a Dunántúlra; de ezt csak nagy kanyarúlattal, sok idővesztegetéssel tette. Június 9-ikén már Bécsig portyázott s elkövette azt a «gorombaságot», hogy ott a vadaskertben a király két kedves párduczát lelövette.[1001] Harmadnap Forgách a szemerei mezőre hítta magához, hogy egyesüljenek és a Győrhöz szorúlt németek szökését meggátolják. Erős lovasságával különben alig tarthatott Heistertől, ki a gyalogságnál öregedvén meg, semmit sem értett a lovassághoz, mely a hőségtől és nagy menetektől különben is elgyötörve érkezett a csatatérre. Forgách azonban a helyett, hogy a fáradt császáriakat most támadta volna meg, Károlyira várt s közben találkozót is adott Viard cs. ezredesnek, a kitűnő lovasnak, mi miatt akkor és utóbb sokat gyanúsították. Június 13-ikán a koronczói (máskép győrszemerei) csatát elvesztette; az ellenséges lovasság tönkretette gyalogságát, a mely pedig már a török háborúkban rendhez, fegyelemhez szokott. Forgách a veszteséget tisztjei ügyetlenségének tulajdonította; de tulajdoníthatta volna annak is, hogy többé nem bíztak benne. Lovasai az utolsó pillanatban megtagadták az engedelmességet, mert azt hitték, nem győzelemre, hanem mészárszékre akarja őket vezetni.[1002] A gyalogságot azóta a Dunántúl az egész szabadságharczban nem lehetett többé talpra állítani.[1003] A futó hadat az elkésve érkező Károlyi szedte össze s némiképen már rendezve adta át Forgáchnak, a ki a fejedelem előtt sietett tiltakozni minden gyanúsítás ellen.[1004] Csak Rákóczi legyen az ő kegyelmes ura és balvélekedéssel ne legyen felőle: a többivel egy cseppet sem gondol. Mint emberséges ember, a fejedelemnek igaz híve és sohasem hagyja el. Ezt az ütközetet ugyan elvesztette, de a hadverés Istennél áll; mégis csak megmutatták már egyszer a németnek, hogy szembe szálltak vele. A sereg (mint Mohácsnál) maga sürgette a harczot s így szégyenlette volna elkerűlni.

Viard ezredes névaláírása.[1005]

A fejedelem mással is mentegette őt; pl. azzal, hogy Bercsényi, ellenszenvből, Károlyi pedig bizalmatlanságból és azért nem ment idejében a segítségére, mert tisztjei csak portyázásokban gyönyörködtek, nem rendes csatákban. A Dunántúl működő három tábornok: Forgách, Károlyi és Esterházy Antal merőben ellenkező gondolkozásuk miatt sohasem tudtak egymással megférni, pedig Esterházyt is Forgách nyerte meg a nemzet ügyének.[1006] A csatatéren Károlyi győzedelme, a melyet Rabatta József tábornokon a szentgotthard-nagyfalui csatában július 4-ikén aratott,[1007] csakhamar helyreállította a dunántúli kuruczsereg önérzetét; a mi csak növelte Forgách népszerűtlenségét. Teljessé tette, mikor kegyelemhirdető levelében a király június 28-án kimondta, hogy serege Szemere (Koronczó) mellett majdnem ütközet nélkül győzött.[1008] Hiában nyomúlt Forgách most már a Muráig; Nagykanizsáról (július 27.) hiában buzdította a horvátokat, hogy ők is csatlakozzanak Rákóczihoz, a ki az égtől küldetve fogott fegyvert.[1009] A fejedelem visszahítta a Dunántúlról. Érezte, hogy nyomozást és vizsgálatot kellene indítnia az annyiféleképen gyanúsított vezér ellen; de saját tekintélyét még nem tartotta elég erősnek arra, hogy törvényesen járjon el ellene.[1010]

A fejedelem ekkor már Szeged alatt állott. Június 27-ikén odahagyta Soltnál elfoglalt hadállását, a melyből idáig a bácsmegyei ráczoknak Heisterhez való csatlakozását megakadályozta. Most egyenesen ellenök indúlt, a római sánczok vidékére. Kikerűlte a Duna melletti bajosan járható Sárközt; Kiskőrösnél gróf Esterházy Antal már a »három város« (Kecskemét, Kőrös, Czegléd) kocsisoraival és a szolnoki ágyúkkal várta. 29-ikén a fejedelem kocsira ültette a gyalogságot s azzal és a lovassággal váratlanúl gyorsan Bács vára alatt termett, a melyet a meglepett Fluck cs. ezredes az első felszólításra föladott. A fejedelem innen július 4-ikén kilencz zászlót küldött győzedelme jeléül a solti táborba[1011] s azután szélvész gyanánt csapott Titelre, honnan 12-ikén már sikereiről értesíthette Thököly Imrét.[1012] Komoly ellenállással sohasem találkozott, mégis híre terjedt, hogy valamelyik csatában megsebesűlt.[1013] A rácz hadak átmenekűltek a Szerémségbe vagy a temesvári basaságba, családjaik pedig elrejtőztek a nádasokban, melyeket azonban Rákóczi rájuk gyujtatott s a mocsarakban valóságos hajtóvadászatot rendezett ellenük. A falvakban és a mezőkön talált gulyákat, csordákat elhajtatta. Saját vallomása szerint érezte, hogy «ez a hadjárat nem igen válik becsületére»; azonban másképp nem nyugtathatta meg erről a vidékről való katonáit, kiknek családai ellen a ráczok idáig hasonló módon kegyetlenkedtek. Hadjárata a mellett menetgyakorlatnak is bevált. Kuruczai nagyon szenvedtek a nyári forróságban, mert az ízzó homokban naponkint 8-12 órai útat kellett tenniök, vizet pedig nem igen kaptak, mivel a Duna folyását nem követhették mindenütt. A fejedelem azonban résztvett minden szenvedésökben, bajukban. Szüntelenül tanította őket: milyen legyen a menetök, hogyan álljanak csatarendbe, miként szálljanak táborba. Egy-egy táborhelyre megérkezve, az őröket maga állította ki s egész éjfélig sorra járta őket, hogy lássa, helyökön vannak-e, nincs-e hiba, mulasztás. Július 19-ikén már Martonos alatt állott s másnap körűlvette Szeged belvárosát, az ú, n. palánkot, a ráczok egyik főfészkét. A roppant kimerültség következtében lázba esett és már súlyos beteg volt, mikor parancsot adott a palánk ostromára. Azonban a roham sikerült s a kuruczok a várost bevették és a ráczok házait kirabolták. Tehát három hét alatt s így hallatlan gyorsasággal dicsőségesen befejezte a ráczok ellen intézett hadjáratát.[1014]

Kurucz harczi jelenet.[1015]

Mint maga mondja, józanúl ennél többet nem remélhetett. Mindamellett Szeged alatt maradt, hogy bevegye magát a várat is, a melyet báró Globitz Ferencz János tábornok és gyalogsági ezredes 400 császárival védett. Azonban seregének egy része, szokott módon,[1016] a hadjáratban ejtett zsákmánynyal még a kótyavetye megtartása előtt hazaszéledt.[1017] Ágyúi napokig késtek, miközben betegsége naponkint súlyosodott; pedig olyan dolga volt itt, «a mely halogatást nem kivánt».[1018] Forróláza nagyon kínozta és égető szomjúságát csak a Tisza feketés, iszap- és halszagú vizével enyhíthette. A Tiszából alig meríthettek számára egy kanta vizet, hogy hal ne legyen benne. A fűben pedig nagy zöld pókfélék (skorpiók?) lappangtak, a melyeknek mérges csípése őt is érte, egy tűzértisztjének pedig halálát okozta. A fejedelem behúzatlan kis vászonsátorban lakott, a mely a nap égető sugarai ellen alig oltalmazta. Lázas betegségében is, mint a hadjárat kezdete óta mindig, szénán és egyszerű párnazsákon teljesen felöltözve feküdt, hogy semmi se érje készületlenűl és kuruczainak jó példát adjon. Idejárúlt, hogy napokig kellett várakoznia dr. Lang Jakab bányavárosi német orvosra, mert franczia sebészét, Dupont-t, elküldte a temesvári basához, kit arra kért, hogy az odamenekült ráczokat ne engedje a határok közelében tartózkodni. A mikor dr. Lang megérkezett, a fejedelmet többen kérték, ne vegye be erős orvosságát, mert valószinűleg megmérgezi. Azonban a Parmeniókkal szemben neki is volt annyi bizalma a maga Philipposa iránt, mint hajdan nagy Sándornak. Úgy gondolkozván, hogy gyógyítatlanúl a láz mérge mindenesetre megöli, a bizonyos rossz helyett a bizonytalant választotta; megitta az orvosságot s hamarább meggyógyúlt mint remélte.[1019]

Betegsége alatt az ostromot Vay Ádám és Gyürky Pál tábornokok vezették. A fejedelem szerint azonban Gyürky sohasem tudott bánni a gyalogsággal s különben is fogadása tartotta, hogy várba magát sohasem rekeszteti. Igy tehát a váron kívűl és belűl egyaránt képtelen volt a gyalogság vezetésére.[1020] Vay pedig, nemzete szerint «a legbölcsebb magyar»,[1021] nem volt egyúttal a legjobb hadvezér. Augusztus 8-ikán tehát a fejedelem az ostromot a Dunántúlról odarendelt Forgáchra akarta bízni, a ki Bercsényi szerint is legtöbbet értett a rendszeres harczoláshoz.[1022] Azonban inkább Kassa és Eperjes ostromára rendelte őt, mert többé nem remélte, hogy báró Globitz az ő ötven középszerű bombavetőjének hangjára megadja magát olyan várban; a melynek belűl földdel tömött falai, jó karban levő tornyai, árkai és fedett útjai voltak. Különben is gondolkodóba ejtette az az izenet, a mit a temesvári basától Dupont hozott neki, hogy Szegedet a bevétel után át kellene adnia a szultánnak, ki azt a karlóczai békében csupán a királynak engedte át. Szívesen hajlott tehát Széchenyi érsek kívánságára, hogy a fegyverszünet, vagy éppen a béke iránt újabb tárgyalásokat kezdjen. Az udvari körök ugyan a koronczói győzelem után ismét hajthatatlanoknak mutatkoztak, de maga a király már június 20-ikán kijelentette a magyar biztosoknak, hogy minden eddigi ígéretét teljesíteni kívánja, sőt az egyezség megkötése után három hónappal az országgyűlést is egybehívja s azontúl három évenkint tart országgyűlést. A labancz urak mindezt oly örvendetesnek tartották, hogy meggyőződésök szerint szakadás. történnék a kuruczok közt, ha vezetőik a kedvező feltételeket visszautasítanák.[1023]

A fejedelem azonban ezúttal nem zárkozott el az egyezkedés elöl. Augusztus 12-ikén megírta rendeletét a vármegyékhez a vallástürelem dolgában,[1024] s másnap abbahagyta Szeged ostromát, mely soká kötné egy helyhez. Az éjszakát már a tömörkényi pusztán töltötte;[1025] 16-ikán pedig Csongrádról hagyta meg a tiszavidékieknek, hogy az ellenség elöl kibujdosó szegedieket mindenütt szívesen lássák: «azt hozván magával a közönséges igazság és a keresztényi indulat».[1026]

XII.
RÁKÓCZI ÉS A SZERBEK.

AZ IMÉNT lefolyt hadjárat a nemzet figyelmét a szerbekre fordította. Már is őket tartották a béke legnagyobb akadályozóinak, mert mindenben a bécsi kormány készséges eszközei gyanánt viselkedtek.

Rákóczi szabadságharczának kezdetekor a szerbek még csak tizenharmadik esztendeje laktak a Tisza és a Maros jobbpartjain, hová I. Lipót őket oly időben telepítette le, mikor országgyülés. nélkűl, önkényesen uralkodott. 1700-ban belőlük alakította a tiszai és a marosi határőrvidéket; bevallottan a törökök ellen való határvédelemre, be nem vallottan a magyarság fékentartására. A határőrök száma a tisztekkel együtt 3854 volt: 1536 lovas és 2318 gyalogos.[1027] Rákóczi és Bercsényi még a haza határán álltak maroknyi fölkelő seregökkel, mikor már arra gondoltak, hogy szerb csapatokat is fogadjanak zsoldjukba. Ha ebben a császáriak megelőzik őket, utóbb nagy összeggel sem nyerhetik meg a szerbeket, míg most nagyon kevéssel, talán 5-6000 tallérral is beérnék. Ilyen módon több ezer szerb katonát küldhetnének Stájerország zaklatására.[1028] A császáriak azonban előbb jártak. Nagyvárad alatt a nemzetiségek közűl először valóban Kiss Balázs ráczai szálltak szembe a magyarokkal.[1029] A fejedelem 1703 augusztus 9-ikén székelyhídi táborából figyelmeztette őket, hogy országunknak ők is elég búját, bosszúját szenvedték; hogy tehát országunk régi dicsőséges szabadságában részesűlhessenek, halogatás nélkűl fogjanak azonnal fegyvert és kötelezzék magukat édes hazánk szolgálatára. Ha megteszik, igaz magyarságára igéri, hogy fiúról fiúra, maradékról maradékra szabadságban tartja őket: sehol és senkinek sem fizetnek adót, a szabadságért harczoló rácz városoknak pedig hajdúszabadságot ad, úgy hogy csak fegyverökkel szolgálják a hazát. Azonban ha a magyarok és a maguk szabadsága mellett föl nem űlnek, vagy ellene éppen fegyvert fognak, minden könyörűletesség nélkűl öleti, vágatja őket, még a gyermeköket is kardra hányatja és Isten boldogítván fegyverét, egészen kigyökerezi őket a magyar hazából.[1030] Viszont b. Kyba cs. tábornok, a bródi és szávamelléki szerb hadak vezére, szeptember 29-ikén Rákóczit, Bercsényit becstelen, csaló, hitszegő pártütőknek nyilvánította s mint az Isten, a világ, a haza ellenségeit, a közbéke háborítóit egész pártjukkal együtt végső veszedelemmel fenyegette.[1031] Azonban két hét mulva a tábornok már a halasi kuruczhalom halottjai közé kerűlt. A szerbek Kecskemét és vidéke vagyonának pusztításával álltak bosszút. A jegyzőket, a kik e miatt Bécstől kértek oltalmat, a fejedelem vasra verette, november elsején azonban, mielőtt hadat indítana ellenök, még egyszer magukba térésre, vele való egyetértésre intette a szerbeket. Három hét múlva (november 22-ikén) I. Lipót is biztosította Csernovics patriarchát, hogy megújítja az illyr nemzetnek adott kiváltságokat, mihelyt leveri a lázadókat és vezéreiket. Lelkesítse tehát fölkelésre a görög nem egyesűlteket a zavargók ellen, de ne nyiltan, hanem a szokásos egyházi látogatások ürügye alatt.[1032]

Azonban 1704 januárius 13-ikán Sümegen a drávamenti, szerémi és bácskai szerbeknek egy követsége Károlyi Sándor tábornok előtt megjelenvén, bejelentette, hogy hűséget fogadnak Rákóczi iránt, sőt ötezer emberrel is segítik. A kellemesen meglepett tábornok azonnal oltalomleveleket adatott nekik s a kuruczokat szigorúan eltiltotta a szerbek zaklatásától, támadásától.[1033] Itt volt tehát a szerbek csatlakozásának történeti pillanata; de mielőtt Károlyi értesíthette volna a bácskai szerbek ellen küldött kurucz hadakat, ezek győzelmet arattak Kreutz és Monaszterli hadain. A szerbek ebben a sümegi egyesség megtörését látták; árúlással vádolták a magyarokat «s oly határozottan ragaszkodtak ezentúl az ellenpárthoz, hogy többé sehogysem lehetett őket megingatni».[1034] A fejedelem nem akadályozhatta meg a dolgot, mert a sümegi egyességről és a kurucz győzelemről egyszerre értesűlt; sőt a kurucz ezredeseket sem lehetett úgy vádolni, mint 1849 május 6-7-ikén Hatvani őrnagyot, ki fegyveres föllépésével a magyarok és románok abrudbányai egyességét hasonló módon rontotta el. Hiszen a kurucz ezredesek majdnem 200 km. távolságra voltak Sümegtől, míg Hatvani Abrudbányán a helyszínén győződhetett volna meg a dolog állásáról. A szerbek első sorban Pécs és Veszprém feldúlásával álltak bosszút s mindakét helyen még a püspöki székesegyházakban is gyilkoltak, raboltak. A pópák a nekivadúlt népet a nők és gyermekek iránt is borzasztó kegyetlenségekre ingerelték. A fejedelem szerint «a természetet és kereszténységet irtózatba ejtő kegyetlenséget követvén el, asszonyi állatokat és ártatlan gyermekeket sütögetni, horogba vetni semmiképen nem irtóztak».[1035]

A vérlázító hírekre Rákóczit elhagyta türelme. Elhatározta, hogy kiirtja «ezt a fajt, mely a magyarnak természetes ellensége… Kipusztítja, széjjelveri és az ország elhagyására kényszeríti».[1036] Valóban, maga vezette a bácskai irtóháborút, a melyet 1704 június 29 és július 19 közt diadallal fejezett be.[1037] Saját nyilatkozata szerint lett volna módja benne, hogy egész lakóhelyestűl elpusztítsa, ha ily vakmerő engedetlenségért szoros igazsága szerint akart volna visszafizetni; azonban inkább kegyelmességével akarta megnyerni «azt a nemzetet». Felszólította Csernovics Arzén patriarchát, állítsa a rácz nemzet szeme elé a németektől szenvedett törvénytelenségeket, a közügy elősegítésére tartson vele gyűlést s biztosítsa az egész népet, hogy minden sérelmét orvosolni fogja. A patriarchának 20.000 forintot ígért fáradozásaiért és Hellebrandt János ezredest bízta meg, hogy ebben az ügyben tárgyaljon vele.[1038]

Hellebrandt a szerbek kibékítésének nagy barátja volt. Már félesztendővel azelőtt úgy találta, hogy a Horvátországtól Erdélyig a véghelyeken lakó ráczok mindnyájan örömest meghajolnának, de látják és tapasztalják, hogy (a fegyelmezetlen kuruczok) «a meghódolt magyar nemzetet is kínozva megölik és parolájokat, hitöket meg sem tartják», azért hogy ne kínoztassák magukat, inkább oda mennek, a hová két szemök viszi őket. «Így nem szaporítjuk, hanem pusztítjuk az országot; ha ez tovább is így lesz, az Istennek nagy büntetése száll reánk: én azt lelkem ismeretére nem veszem,»[1039] Ezt a jóindulatú ezredest a szerbek most jól fogadták; olyasmit ígértek neki, hogy ezentúl békességesen szántanak, vetnek, visszatérnek mezei munkáikhoz, megegyeznek a magyarokkal és sohasem hadakoznak többé ellenök. Mindamellett, mikor szüretre nagy készűleteket tettek, az ezredes egy «fordúlást» tett hadaival Szabadka és Baja felé, hogy lássa, csakugyan meghódoltak-e, vagy csalárdságot forgatnak eszökben.[1040] Stepney deczember 3-ikán már azt újságolta Harley angol miniszternek, hogy a szerbek, a kik idáig sok kárt okoztak a fölkelőknek, most a császáriak ellen akarnak fordúlni, Stájer- és Horvátországok határain pusztítani és ott megtelepedni.[1041] 1705 márczius 2-ikán a fejedelem újabb levelet intézett a szerbekhez. Elmondta, hogy az ő megrontott szabadságuk munkáját igazságos igyekezettel akarja összekötni a magyar szabadság helyreállításának munkájával. A rácz nemesek közűl sokan nemcsak hűségére állottak, hanem többi magyar fizetett hadai közé is beálltak s ez ügy elősegélésében fegyveresen szolgáltak; pl. az egri szerbek és a szerb századok Draguly Farkas erdélyi ezredében. De ne érjék be vele, hogy megszüntették ellene a harczot, hanem álljanak be seregébe tömegesen, vagy – ha gazdagodni kívánnak, – három hét alatt küldjenek Egerbe hódoló követségeket. Máskülönben feles hadai tűzzel, vassal, fegyverrel végképpen elpusztítják őket, feleségeiket, gyermekeiket. A rácz nemzet tehát gondolja meg ezt az utolsó intését.[1042]

A bácskai, szerémi, budai szerbeket 1705-6-ban Bottyán tartotta féken s irgalom nélkül levágott minden szerb foglyot,[1043] Még Starhemberg Guidó is szép legényeknek, de vadaknak mondotta a császári hadak mellé rendelt ráczokat, a kik gyujtogatnak, fosztogatnak, gyilkolnak, sőt saját tisztjeikre is fegyvert fognak,[1044] «Boldog Isten! – írta Rákóczi[1045] – a földből bújt-e ki az a sok rácz, vagy az égből hullott eső módjára? … Elhihetjük-e, hogy bennünket a német leigázni nem akart és azt a sok ezer ráczot, midőn Sándor László Pécset, Károlyi csaknem Bécset égette, Hellebrandt Verovicát égette, ellenünk fel nem támasztotta volna? Az istenért, az ily híreket tiltsuk a köznép közt is (mert a paraszt ember egy seregből is ezret csinál).»

Kurucz vitézek.[1046]

S itt, az időrend megszakításával, előlegeznem kell valamit a szerbek történetéből, hogy a szabadságharczhoz és Rákóczihoz való viszonyuk világosabban kitűnjék. A kuruczok szerencsés hadakozásait a szerbek azzal bosszúlták meg, hogy 1707 április 3-ikán Kecskemét városát feldúlták, fölégették s lakosai közűl 394-et levágtak. Levágtak több török kereskedőt is, a mi nagy kellemetlenséget okozott a bécsi udvarnak, mert a törökök beavatkozását csak hosszas diplomatiai tárgyalásokkal lehetett elhárítani. Kevéssel utóbb a fejedelem az iránt kezdett tárgyalni Péter czárral, hogy közbenjárása mellett a szerbeket megnyerje a magyar szabadságharcz ügyének; de hiába sürgette ezt az ügyet.[1047] Maguk a szerbek új patriarchájuk, Diákovics Ezsaiás útján, egyenesen a királyhoz és a pozsonyi országgyűléshez fordúlva, kemény kikötések mellett követelték országos állásuk elösmerését és jogviszonyaik szabályozását.[1048]

A szerbek erre az elösmerésre Nagykőrös, Czegléd és más magyar helységek pusztításával akartak érdemeket szerezni; Béri Balogh Ádám a kölesdi győzelemmel (1708 szept. 2.), Bottyán János és Szűcs István («a ráczok ostora») több lovas támadással, a sarkadi hajdúk pedig a szerbek legvitézebb ezredesének, az aradi Tekelija (Tököli) Jánosnak elfogásával torolták meg dúlásaikat. Tekelija a fogságban értesülhetett az oroszoknak a szerbek és a magyarok kibékítésére irányúló terveiről. A szabadon bocsátott szerb ezredest a császáriak végre is gyanúsnak találták és elfogatták, mert hír szerint azt izente Bécsbe, hogy béküljön meg a császár a magyarokkal, ha akar: nekik más dolguk akad.[1049] Tököli azonban épp úgy elkésve akart csatlakozni a nemzeti ügyhöz, mint 1849-ben Jancu; s a nemzetiségeknek mindakét szabadságharcz leveretése után okuk volt megbánni késedelmöket. 1722-ben a szerbek már izengettek Rákóczinak, vezesse őket, mint a czár szövetségese, halálos ellenségök, a császár ellen.[1050] 1735-ben Szegeden Jovanovics Péró Rákóczi hazajövetelében bízva kezdte meg lázadását.[1051] És 1790-ben Tekelija unokája, Tököli Sebő is megkérdezte a temesvári szerb kongresszuson: «Azt hiszitek, boldogabbak lesztek, ha a magyarok földjén laktok ugyan, de önkényes hatalom rendelkezik veletek? Nem bánom, nevezzétek ezt boldogságnak, de én nem kérek belőle.»[1052] Ötvennyolcz esztendő mulva a szerbek még egyszer felhasználni engedték magukat, mint valaha Rákóczi ellen. De a mikor a magyar nemzet a számüzetésből hazahozta a fejedelem holttestét, 1906 október 27-ikén Orsován 220 szerb, köztük 28 szerbiai képviselő,[1053] ezzel a felírattál tett koszorút a koporsóra: «Rákóczinak és dicső társainak, a kik a szabadság elnyomói ellen küzdöttek, a független Szerbia polgárai.»

XIII.
A GYÖNGYÖSI MÁSODIK ÉRTEKEZLET.
(1704. augusztus-szeptember.)

RÁKÓCZI még Szeged alatt értesült, hogy az erdélyiek őt július 6-ikán fejedelemnek választották;[1054] tíz nap mulva – Szolnok és Gyöngyös közt hallotta, hogy 13-ikán Marlborough és Jenő herczegek Höchstädt és Blendheim közt megverték a francziákat és a bajorokat.[1055] Egy pozsonyi levelező mindjárt megjegyezte, hogy ehhez fogható győzelem századok óta nem volt; de még nem tudta, hasznos-e vagy káros a magyarnak?[1056] Mialatt a császáriak egyre-másra tartották a Te Deumokat,[1057] Rákóczi azonnal gyanította, hogy külföldi segítségre többé nem támaszkodhatik, a bajorokkal, franciákkal nem egyesűlhet, a bajort nem választathatja meg magyar királynak[1058] s erdélyi fejedelemsége elfoglalásával is várnia kell egy darabig.[1059] Mindamellett el volt szánva, hogy a Gyöngyösön megnyíló második békeértekezleten is fentartja követeléseit, pedig előre tudta, hogy – mint minden győzelem után, – a bécsi udvar az eddiginél is jobban fog akadékoskodni.[1060] Bercsényi reménykedett benne, hogy Gyöngyös helyett Ólmoshoz kell mennie.[1061] Hiszen már Anna angol királyné figyelmeztette a bécsi udvart, hogy ha az egész nép elégűletlen, csekély győzelmekkel. a fölkelést nem nyomhatja el és hogy ő, mint a császár fő szövetségese, jogosan és komolyan kívánhatja a fegyverben álló magyarok kibékítését,[1062] Ezt akarták a hollandok is, hogy a császár azután minden erejével a francziák ellen fordúlhasson.[1063] Június elején a király valóban olyan engedékenynek mutatkozott, hogy a nádor el volt ragadtatva, ellenben a magyar küldöttek (Viza és Okolicsányi) elégedetlenkedtek. Az angol követ szerint egy nemzetnek, mely szabadságáért már hétszer fogott fegyvert, csakugyan óvatosnak kell lennie[1064] Szerinte a békét legjobban ellenzik a javaikat féltő jezsuiták, a háborúban szabadon gazdálkodó tábornokok, a protestánsok kiirtását óhajtó papok és az önkényre hajló miniszterek.[1065]

Mindamellett a «császár» június 26-ikán elhatározta, hogy bár szemerei (koronczói) győzedelme után megsértett királyi tekintélyéért bosszút állhatna, «vele született osztrák jámborságánál és kegyelménél fogva» kímélni akarja a keresztények és alattvalói vérét, visszaadni a sok viszontagságon átment ország nyugalmát, meggátolni a nép végső romlását. Tehát még ez egyszer hajlandó kegyelmet adni és orvosolni törvényeseknek látszó sérelmeiket. E végből Széchenyi érsek elnöklete alatt bizottságot küld ki a béke tárgyalására. Most már az egész világ láthatja, hogy akárhogyan bántották, sértették, nincs forróbb vágya a mostani mozgalom lecsöndesítésénél, a nép megnyugtatásánál, «kedvelt» országa nyugalmának és békéjének helyreállításánál, a törvények erejének visszaszerzésénél, az azoktól eltántorodott lelkek visszatérítésénél.[1066]

Kaunitz herceg felszólította Rákóczit, hogy egyenesen vele tárgyaljon. Szirmay Istvánt is rávette arra, hogy Rákóczinak, Bercsényinek békéltető levelet írjon.[1067] Húsz esztendővel ezelőtt a király – írta Szirmay a fejedelemhez[1068] – azt válaszolta a nemzetnek, hogy lázadókkal nem alkuszik, inkább fegyverrel veszti el az országot; s mikor a diploma megsértése miatt biztosítékot kivánt tőle, azt kérdezte, a pogány miféle biztosítékot ígért az athnamé mellé? Ezt a mostani kegyes válaszát tehát alig remélhették; s így bízhatik benne, hogy Rákóczi nem szalasztja el ezt az alkalmat, melynél kedvezőbbet még nem ért a magyar, mióta a magyar nemzet fennáll. Isten őt olyan bölcs elmével áldotta meg, hogy megitélheti, ha Becsből ír is neki, igazán és alaposan ír-e, vagy hízelkedésből? Hitére mondja, Bécsben akármelyik magyar is hiába hízelkedik, mert a német fölteszi róluk, hogy Bécsben lakva sem kivánnak rosszat hazájoknak, és hogy csak külsőségekben különböznek egymástól. Rákóczi Bethlennél s az eddigieknél jobb reménységekkel foghat a tárgyaláshoz. Az örökös királyság ne legyen akadály; hiszen megvolt az már I. Ferdinándtól fogva, sőt a nemzeti királyok alatt is, mert a szabadválasztást rendesen az elsőszülöttre korlátolták. Elég, ha meggátolják az örökös királyság elfajúlását. Vigyázzon, azt ne higyjék róla, mint Thököly Imréről, hogy a közhaza javát félretévén, a maga hasznát keresi; már pedig a tárgyalástól való vonakodását erre magyaráznák. Rákóczi necsak a magyarokat, de a balvélekedésben levőket is győzze meg, hogy a haza boldogúlásától s nem annak ellenére várja a maga boldogúlását és hogy több jót kíván hazájának, mint a francziának, ki már többször is megcsalta szegény nemzetünket.

Mathai Viza János neszter-fejérvári püspök, kalocsai nagyprépost és Okolicsányi Pál augusztus 5-ikén Szegeden már találkoztak a fejedelemmel, a ki hajlandónak mutatkozott elfogadni az angolok és a hollandok közbenjárását, de szeretné megnyerni a svédekét és a lengyelekét is.[1069] A két úr az udvarnál csakhamar gyanúba esvén, Rákóczihoz a király helyettök Szirmay Istvánt küldte, a ki azonban nem bízott a sikerben.[1070] Pedig augusztus 23-ikán a császár kijelentette az angol és a hollandi követeknek, hogy békét akar kötni a magyarokkal, a kik olyan nagyon makacsok.[1071]

Rákóczi azonban Szent István napján (a mikor az érsek még csak megindúlt Sümegről), azzal az eltökélt szándékkal érkezett Gyöngyösre, hogy meghallgat a békére vonatkozó minden előterjesztést. Igy akarta függőben tartani a legfélénkebbeket és azokat is, kik féltek a jövő miatt. Egy szabad nemzet kormányzásában semmit sem tartott veszedelmesebbnek, mint a titkolózást, nem gátolta tehát, hogy a bécsi udvar küldöttei szabadon érintkezzenek mindenkivel. Ezt annál hasznosabbnak vélte, mert ígéreteiket üres szavaknak találta.

Széchenyi érsek már augusztus 28-ikán előterjesztette egy három hónapra tervezett fegyverszünet feltételeit,[1072] a miket «resolutiójában» Rákóczi csekély módosításokkal és hozzáadásokkal szeptember 2-ikán el is fogadott.[1073] E szerint ráállott, hogy a megszállott várak ostromzárán könnyítsen, az eleségszállítást s a helyőrségek kiegészitését megengedje, úgy azonban, hogy a csapatok hadállása ne változzék. Hajlandó Pozsonyba vagy Nagyszombatba követeket küldeni a béketárgyalásokra, de a végső elhatározást az országgyűlésnek tartotta fenn.

Gyöngyösön már is volt valami fiókországgyűlés-féle. Okolicsányi Pál királyi biztos izgatására ugyanis az északnyugati tizenhárom vármegye protestánsainak követei hivatlanul is megjelentek, kihallgatást kértek, s a linzi (1645.) béke értelmében őket megillető templomok visszaadását sürgették. Nem nyugodtak meg, a fejedelem válaszában, mely szerint országgyűlés elé terjeszti a dolgot és esküvel fogadja, hogy ott kívánságaik teljesednek. A fejedelem magától még azon esetben sem intézkedhetnék, ha törvényesen elismert feje volna a nemzetnek. Csak kálvinista udvarnagya, báró Vay Ádám és ágostai hitvallású főudvarmestere, Ottlyk György útján bírhatta reá a követeket, hogy a vallás ügyét mostan még ne bolygassák, mert ezzel csak a bécsi udvarnak tennének szolgálatot. Kiáltványt bocsátott ki, mely szerint az országgyülés további intézkedéséig minden felekezet megtartja templomait, javait és szabadon gyakorolhatja vallását.

Így kerűlte ki azt a tört, a melyet neki az udvar ezen az értekezleten vetett,[1074] hogy elidegenítse tőle a protestánsokat, tehát a magyarok nagy többségét, magára vonja a pápa egyházi átkát s elszigetelje a franczia királytól és a bajor választótól, azoktól a katholikus uralkodóktól, a kiknek szövetségében egyedül bízhatott. A bajor követ azonban Gyöngyösön is mellette volt és szeptember elsején éppen az ő kívánságára küldte kökényesdi Vetésy Lászlót a bajor huszárok betanítására,[1075] vagy inkább a magyar érdekek képviseletére. Nagyon természetes, hogy a protestáns hatalmak jóindúlatát is biztosítani törekedett. A svéd követségből Ráday Pál nem a legjobb hírekkel tért vissza. A fejedelmet nagyon bántotta, hogy XII. Károly szóra sem méltatta az őseivel kötött szövetség említését, holott azok a svéd királyokat annak idején híven segítették háborúikban. Mindamellett bízott benne s remélte, hogy a radomi titkos megállapodásokról Sapieha útján mielőbb értesíteni fogja.[1076]

XII. Károly hideg válaszát az okozta, hogy Rákóczi követei a török szövetség eshetőségéről beszéltek előtte. A fejedelem augusztus 28-ikán, mikor erdélyi fejedelemmé történt megválasztásáról értesítette, megnyugtatta, hogy szerfölötti gyöngeségök érzetében gondoltak ugyan török zsoldosok felfogadására, mert úgy hallották, hogy a császár érdekében Marlborough herczeg angol-hollandi sereggel jön ellenök; időközben azonban értesűltek az angol és hollandiai rendek jóindúlatáról, melynél fogva hadaikat a birodalomból nem engedik kivezetni. Siet tehát kijelenteni, hogy a török portától felajánlott segítséget idáig egyáltalán nem fogadták és ezentúl sem fogadják fel, mert nem akarják; hogy az Ausztriai Ház ellen való lázadással, vagy a kereszténység érdekeinek mellőzésével vádolják őket. Igazságos fegyvereiket úgy is mindenütt siker koronázza, mert megszabadúltak attól a borzasztó veszedelemtől, melylyel az Ausztriai Ház fenyegette szabadságukat és lerázták magukról a törvénytelen uralmat.[1077]

Hasonló szellemben írt a porosz királynak is.[1078]

Az alkudozások idejére a császáriaknak fegyvernyugvást engedett. Panaszkodott azonban, hogy a «nemzetünkhöz való természetes gyülölségből» a német ismét megcsalta. Heister Szent István napján durva kiáltványban[1079] fenyegette meg «a pártütők istentelen csőcselékét», melynek a császár kegyelmet ad, holott haragjában kiirthatná; a kegyelemmel és a fegyvernyugvással nem törődve, Pápa városát fölégette lakosait kard élére hányta, majd Dunaföldvár felé nyomúlt. Rákóczi tehát szeptember 7-ikén parancsot adott eloszlott hadai összegyüjtésére, hogy ezt a szószegést Ausztria és Morvaország dúlásával torolja meg. Negyednap Ocskay már fölégette a morva Dürrnkrutot,[1080] a hol Kun László magyarjai jó félezredéve a cseh királyon nyert fényes diadallal erősítették meg a Habsburgok trónját. Rákóczi maga is Szécsény és Léva felé akart nyomúlni, hogy a Vág mellett álló Bercsényi erejét növelje. Bercsényi örűlt, hogy a fejedelem nem engedi magát másodszor is megcsalatni az alkudozásokkal, hanem személyesen jön «az istentelen, csalárd ellenségre», a mely a maga lakóhelyén s a maga országában lesz kénytelen téli szállást adni a kurucznak. Lássák ebből, hogy a fejedelem az országnak nemcsak egyik részét, hanem az egész országot szereti. Ha csak a maga hasznát és dicsőségét keresné, az erdélyi fejedelemségbe való beiktatás maga is okot és ösztönt adhatna neki, hogy ne jöjjön a Vág felé; de most már láthatja a haza, hogy nyilt leveleiben nem hiában emlegette hazafiságát: mindent félretéve, az ellenségre megy s dolgozik, fárad a közjóért.[1081] Azonban a fejedelemnek időre és nyugalomra lévén szűksége,[1082] jobbnak tartotta a fegyverszünetet a hadi tüntetésnél;[1083] tehát a már megállapított föltételekkel Viza püspököt és Okolicsányit Bécsbe küldte. Ezek csak 18-ikán érkeztek oda, a mikor a székvárosát féltő király már öt napja aláírta a fegyverszünetet és az érsek mellé Szirmayt küldte ki a további tárgyalásokra.[1084]

Alsó-Ausztria közelkorú térképe.[1085]

Vizát és Okolicsányit a király 21-ikén, az angol és a hollandi követeket másnap fogadta. Ennek az lett a következése, hogy a minisztertanács azonnal a fegyverszünet meghosszabbítása mellett nyilatkozott. Az angol és a hollandi örömest hallotta, hogy a fejedelem, még szeptember 2-ikán írt leveléhez képest, hálás. köszönettel, bizalommal fogadta kormányaik közbenjárását, vagy épen kezességét; de csak a maga nevében nyilatkozhatik, mert a határozat a rendekre tartozik. A külföldi követek becsűlni kezdték azt a férfias önállóságot, a melyet Rákóczi az egész gyöngyösi értekezlet alatt tanúsított. Meglepetve látták, hogy nem ijesztette meg sem Heister előnyomulása, sem a höchstädti vereség. Fentartja minden követelését; a világot egy franczia-bajor-török-magyar szövetség eshetőségével nyugtalanítja; tárgyal angolokkal, hollandokkal, németekkel, svédekkel, lengyelekkel; s hadat küld Ausztriára, a melynek miniszterei nem akarják, hogy Magyarország nevében tárgyaljon velök, mert ez azt jelentené, hogy az egész ország vele tart.[1086]

I. Frigyes Vilmos, porosz király.[1087]

XIV.
A SELMECZI ÉRTEKEZLET.
(1704. október.)

GYÖNGYÖSRŐL serege élén Rákóczi az érsekkel együtt útra kelt az Ipoly völgye felé. Ó maga a vihnyei fürdőbe igyekezett, a hova orvosa küldte;[1088] de útközben találkozni akart báró Szirmayval, a ki Bercsényi kíséretében betegen jött eléje. Bercsényi szerint csak nagy reménységgel kell táplálni a császáriakat, a kik úgy sem hoznak hadat; sőt jobb kevés, mint nagy hírrel jönnie a fejedelemnek.[1089] A találkozás szeptember 20-ika tájékán Ipolyságon történt meg.[1090] Szirmay, a nélkűl, hogy előbb Széchenyivel tárgyalt volna, egyenesen Rákóczihoz fordúlt, a kit sikerűlt rávennie, hogy meghatalmazottait elküldje Selmeczbányára, ha a császár is megbizottakat küld oda a fegyverszünet tárgyalására. A fejedelem ezt a helyet a vihnyei fürdőhöz való közelsége miatt választotta. Gyakran értekezett a körülötte levő urakkal s így részletes utasításokkal láthatta el béke-biztosait: a katholikus Károlyi Sándort, az ágostai Jánoky Zsigmondot és az ev. ref. Ráday Pált, a ki nemrég tért vissza a porosz udvarból. Ekként Szirmay néhány nap alatt elérte, a min Széchenyi, Viza és Okolicsányi hónapok óta hiában fáradoztak.[1091] Az érsek kissé duzzogva ment előre Bátra, a honti Szekincze kies völgyébe, hogy ott nyaralva, közel érhesse a fejedelmet Vihnyén és Selmeczbányán. «Csak nem egyezik, úgy látom, a politika a theologiával!» – vélte róla Bercsényi, ki hazatérőben őt meglátogatta.[1092]

A fejedelem néhány napot töltött Ipolyságon. Ott fogadta szeptember 25-ikén az erdélyi országgyűlésnek gróf Mikes Mihály vezetése alatt érkező követségét, a mely meghítta az erdélyi fejedelemség elfoglalására és a beiktatásra.[1093] Idehozta gróf Veterani Gyula a Montecuccoli-vértesek alezredese is Kassa átadásának föltételeit megerősítés végett.[1094] Ez a jó hír tehette hajlandóvá Rákóczit a fegyverszünet meghosszabbítására.[1095] Bécsben, a hol a törökökkel való szövetkezésétől féltek, azt beszélték, hogy engedékenységének oka hosszas és veszedelmes betegsége; Whitworth angol követ azonban[1096] ennek okát a fejedelem protestáns tanácsosaiban[1097] kereste, kik Bercsényi szerint is mindennap kedvetlenítik a «pápistákat» s nem mérséklik a fejedelem bosszúságát. Úgy viselkednek mint valóságos gyermekek, a kiket a szép szó kényeztet, a kemény szó megrettent.[1098] Hír szerint ünnepies küldöttséget vezettek a fejedelemhez és kijelentették, hogy hazájukat nem koczkáztatják a francziák és a bajorok kedvéért; ha tehát Rákóczi ellenezné is, ők nemcsak elfogadni, de kérni is készek Anglia és Hollandia közbenjárását. Az alkudozásokat akkor sem szakítják meg, ha a király visszautasítaná a poroszok és svédek beavatkozását; sőt, ha alkotmányuknak egyéb biztosítékát megnyerhetik, föltétlenűl az angolok és hollandok kezességét sem követelik. A protestánsok mindenesetre inkább bíztak a fejedelemben mint Bercsényiben, de Okolicsányi a közbenjárók előtt hiában vádolta hitfeleit ilyen, a gyöngyösihez hasonló föllépésről. Nem is volt szükséges, hogy fejedelmöket olyasmire kényszerítsék, a minek kívánatos voltát az a tavasz óta önmaga nem egyszer hirdette, s nem értette, a király is miért tartaná azt magához méltatlannak.[1099] A mint Bruyninxnak mostan is írta, óhajtja, de forma szerint még nem fogadhatja el a közbenjárást, mert ez a rendekre tartozik. A hosszabb fegyverszünetnek, vagy éppen a békének az a legfőbb akadálya, hogy a király nem akarja őt elismerni erdélyi fejedelemnek; felesége és gyermekei kiadatását azonban aligha ellenezné. Ha békét kötne, azt hazaszeretetből s nem az ellenség előnyomúlása miatt tenné;[1100] Erdélyt pedig – az odavaló rendek meghallgatása nélkül – nem akarja belefoglalni sem a hosszabb fegyverszünetbe, sem a békébe.[1101] Egyébiránt Szirmay titkára már szeptember 30-ikán Bécsbe érkezett azzal a hírrel, hogy a fejedelem október 15-ikéig meghosszabbítja a fegyverszünetet.

Elküldte a selmeczi értekezletre kinevezett királyi biztosok és Stepney angol s Bruyninx hollandi követek útleveleit is,[1102] a melyeket azonban egyideig nem akartak elfogadni, mert fejedelmi modorban voltak kiállítva.[1103] Ezzel egymagával két hetet vesztettek. A bécsiek mindenesetre kényelmetlenűl érezték magukat, hogy Selmeczbányán egy «fölségsértővel és lázadóval» kell alkudozniok. A követség feje báró Seilern János miniszter lett, a mi nagyon érthető módon bántotta Széchenyit. Seilern különben is úgy beszélt Whitworth előtt, mintha bűnösöknek menne kegyelmet adni. «Pedig joguk van a szabadságra és a jó bánásmódra» – jegyezte meg az angol.[1104] Stepney pedig, az egyik közbenjáró, a ki azonban most még Marlborough táborában időzött, hosszú emlékiratban fejtegette[1105] Marlborough előtt, hogy Rákóczi tizenegy kívánsága közöl egy sem túlságos. Az országot valóban meg kell nyugtatni, még pedig a törvények és jogok tiszteletbentartásával s olyan általános bűnbocsánattal, a mely Rákóczi és vezértársaira névszerint is kiterjedjen. Mivel még nem ösmerte a fejedelmet, úgy gondolta, Erdélyért más országban adhatnának neki kárpótlást; mert multjánál fogva itthon a békében sem érezné magát biztosnak.

A fejedelem szeptember végén Ipolyság mellett hagyván seregét, igen csekély kísérettel ment Vihnyére, mely Selmeczhez két órajárásnyira fekszik. Október elsején már ott volt.[1106] Remélte, hogy két hét alatt végezhet, azért csak október 15-ikéig hosszabbította meg a fegyverszünetet.[1107] Azt akarta, hogy a tárgyalást «némi méltósággal» vezessék s a külsőségekben is éreztessék a külföldi közbenjárókkal, hogy szabad nemzet fiaival van dolguk. Fogadásukkal Selmeczen Bercsényit bízta meg, a ki már október elején odaérkezett s pompakedvelő feleségével együtt olyan fényt fejtett ki, hogy – a mint az ottlevők mondogatták – elhomályosúlt mellette a fejedelem vihnyei háztartása. A fejedelem hiában akarta őket megnyugtatni, hogy ennek így kell lennie, a nemzet méltósága maga is követeli, hogy Bercsényi megfelelő fénynyel emelje állása tekintélyét; mégis csak vádolták, hogy az idegenek előtt ő játszsza a fejedelem szerepét, sőt valóban is neheztel Rákóczira, mert megkérdezése nélkül fogadta el az erdélyi trónt, a melyre ő vágyott.[1108] Stepney később úgy találta, hogy a magyarok minden más nemzetnél jobban gyönyörködnek a pompában, de a selmeczi és vihnyei fogadtatásoknál – úgy látszik – önmagukat akarták, felülmúlni.[1109]

Maga Rákóczi csak egyszer jött be Selmeczre. Fejedelmi megtiszteltetésben részesűlt. Durrogtak a mozsarak, szóltak a dobok, a trombiták, fegyverbe lépett az egész helyőrség s a város elűljárósága a kapu előtt örömtől áradozó latin beszéddel fogadta.[1110] Bercsényi majdnem mindennap kikocsizott hozzá jelentést tenni.

A fejedelem nyiltan csak október 15-ikén bízta meg őt, hogy gróf Mikes Mihály főispánnal, Jánoky Zsigmond tanácsossal és Ráday Pál titkárral együtt megkezdje az alkudozásokat.[1111] A császár biztosai, Seilern elnöklete alatt, Széchenyi érsek (most már titkos tanácsos is), gróf Koháry István altábornagy, gróf Lamberg Zsigmond, báró Szirmay István, Okolicsányi Pál és Viza János (a legújabb czimzetes püspök) voltak. A mint Seilern október 17-ikén megérkezett, Okolicsányit azonnal Vihnyére küldte, hogy a fejedelmet a biztosok nevében üdvözölje. Bruyninx hollandi követ személyesen ment Vihnyére, hol kitüntetéssel fogadták. A fejedelem biztosította, hogy a fegyverszünet dolgában szívesen fogadja közbenjárását, de a béke az országgyűlésre tartozik, melyet a fegyverszünet idején akar összehíni. Figyelmeztette, hogy a magyaroknak aligha nyílik több alkalmuk szabadságuk kivívására; jobb tehát karddal a kezökben elvérezniök, mint nyakukat önként a szolgaság jármába hajtaniok. Hiszen szomorú tapasztalatokból tudják, hogy sem ígéret, sem szerződés nem biztositja őket a Habsburgok túlkapásai ellen. Másnap, a mikor Bruyninx visszatért Selmeczre, a császári biztosokat nagyon aggasztotta, hogy Rákóczi csakugyan országgyűlést hirdet; mert ez csökkentené a király tekintélyét s erősítené a fölkelőket.[1112] Ennél is rosszabb hírt vitt Bécsbe gróf Veterani Gyula alezredes. Kassa feladása után, éppen a hollandi követ ottlétekor (október 20-ikán), útbaejtette Vihnyén fiatalkori barátját, a fejedelmet, a ki szívesen látta, megvendégelte s előtte négyszemközt igen bizalmas nyilatkozatokat tett,[1113] a mik azonban Bécsbe Veteranival már nagyon elferdítve érkeztek.[1114] A velenczei követ szerint mindenesetre fölhatalmazta Bécsben annak kijelentésére, hogy egyéb dolga van most, mint kezet csókolni a császárnak. Utolsó csepp véréig fog küzdeni a szabadságért s ha rá kényszerítik, a töröknél keres segítséget.[1115]

Ráday Pál.[1116]

Ily körülmények közt senki sem várhatott sokat az október 21-ikén megnyilt tárgyalásoktól, melyeket egyelőre Hamel-Bruyninx vezetett. A császáriaknak három külön felhatalmazásuk volt a magyarokkal való alkudozásokra, Erdély ügyeinek rendezésére és a fegyverszünet meghosszabbítására. A hollandi követ meghatalmazó levele nem tetszett Rákóczinak, mert az ő nevét nem említette és nem szólt a kezességről, a mely nélkűl pedig ők nem bízhatnak az udvarban. A formaságokon átesve, a császáriak 24-ikén Rákóczi gyöngyösi határozatával (resolutiójával) szemben a fegyverszünetnek egészen új, de képtelen föltételeit terjesztették elő.[1117] Bruyninx hiában intette mérsékletre Seilernt; az indúlatos, házsártos embertől a magyarok nem várhattak jót s különben is gyűlölték, mint a ryswicki békekötés negyedik (a protestánsokra sérelmes) pontjának szerzőjét. A hollandinak később már a magyarokat kellett csitítnia, hogy heves válaszszal meg ne hiúsítsák a kibontakozást. Tudni sem akartak a hónap végén lejáró fegyverszünet meghosszabbításáról. Hiában sürgette ezt Stepney is, a ki gróf Wolckra magyar kamarai elnökkel 27-ikén megérkezvén, másnap Bruyninxszal együtt jelentkezett Vihnyén. A fejedelem fényesen, udvariasan fogadta s a császáriak szörnyűködésére – bár nem elég őszintén – ők is megadták neki az uralkodó fejedelmeket megillető tiszteletet.

Megértetni kivánta Rákóczi az angollal, hogy «mi magyarok olyan viszonyban vagyunk Ausztriával, mint Skóczia Angliával, mert saját külön alkotmányunk, kormányunk, hadseregünk, kincstárunk stb. van. Ausztria mégis úgy akar velünk bánni, mint Anglia Irlanddal, vagyis mint meghódított tartománynyal; pedig bennünket nem hódított meg!» Áttérve a fegyverszünet kérdésére, kijelentette, hogy már is sok bajuk, veszteségök volt a miatt, hogy bízott az udvar békés szándékaiban.[1118] Hiszen Bercsényi 16000 emberrel fölverhette volna Bécset, Ausztriát, Morvaországot, csak Szirmay csillapítására hagyta abba a dolgot; ugyanakkor azonban Heister bevette Simontornyát, Siklóst s Földvárig ellenállás nélkűl meghódította a Duna jobbpartját, mert ráfogta, hogy őt nem értesítették a fegyverszünetről. Ezt tehát hasztalanúl hosszabbítanák meg, mert úgy sem vezetne békére, a mit pedig a nemzet őszintén óhajt. Bercsényi hozzátette, hogy a császáriak magatartása többet ér a fejedelemnek, mint Kassa és Eperjes bevétele, mert most már a nemzet láthatja, hogy csak a fegyverben bízhatik. Egyébiránt ez csupán egyéni nézetök; a nemzet nevében csak akkor válaszolhatnak, ha előbb a körülöttük levő urakkal tanácskoznak. 29-ikén a fejedelem valóban az ottlevő húsz úr elé terjesztette az ügyet; s határozatuk alapján tudatta, hogy nem adhat meghosszabbítást. Az új föltételek következtében különben is valami 5800 km2 területről kellene lemondania. A császáriak már is czélt értek a fegyverszünettel, mert kipihentették, megerősítették hadaikat. Hibáztatta, hogy a föltételekben szó sincs a békéről s hogy a király június 20-iki kiáltványa csak szakadást akart okozni köztük, a mi azonban nem sikerűlt. Ők nem foghatnak fegyvert mindennap; néhány évtized óta ez már a hetedik forradalom: Báthory, Bocskay, Bethlen Gábor, a két Rákóczi és Thököly után ő következett. Valószínűleg ez az utolsó erőfeszítés szabadságukért, Önvédelmükre, a mi első természetes joguk, minden képzelhető megfontolással újból elszánták magukat. Ha pedig az egész világ cserben hagyja őket, kétségbeesésökben inkább hódolnak a töröknek, mint hogy alávessék magukat a legnagyobb méltatlanságoknak. Stepney megjegyezte, hogy ilyen eljárásra nemigen ösztönözheti az a mód, a melylyel a törökök és a francziák mostohaapjával, Thökölyvel elbántak. Erre a fejedelem igen ügyesen (very handsomely) felelt. Hogy háborúba keveredvén az Ausztriai Házzal, a szövetségesek erejét a francziák javára megosztotta, az végzetes kényszerűség, a mit hazájával együtt ő sajnál legjobban. Megkérdezte, a király a béke kedvéért nem ösmerné-e el őt erdélyi fejedelemnek; de midőn ezt Stepney lehetetlennek mondta, szóba sem hozta többé, pedig még hét óra hosszat beszélgettek. A társalgás folyamában Stepney őt Miksa Emánuel bajor választóra figyelmeztette, a ki a kedvező feltételek visszautasítása következtében földönfutóvá lett. «A jövendő Isten kezében van s ő nem hagyja el az igaz ügyet – felelte a fejedelem. – De ha szigorúságában büntetni akarja őket, jobb becsületesen halniok karddal a kezökben, mint az Ausztriai Ház igájába görnyedniök.» Megköszönte az angol és a holland kormányok közbenjárását, melyre kétségkívűl nemcsak szövetségesök, a császár érdekében, hanem a szabadságáért küzdő magyar nemzetet is megszánva vállalkoztak. Kéri őket, ha most nem jártak is sikerrel, jó szolgálatukat a béke érdekében ezentúl se tagadják meg.

A közbenjárók Vihnyéről még aznap délután visszamentek Selmeczre. Figyelmeztették a császáriakat, hogy többé ne számoljanak a fegyverszünetnek november 15-ikéig való meghosszabbítására; másnap a fejedelem nevében Ráday Pál valóban színtelen feleletet hozott. A felek egyideig még kölcsönös magyarázatok kérésével töltötték az időt. Pedig Bruyninx meg volt győződve, hogy Rákóczi pár nap alatt nemcsak a fegyverszünetet írná alá, hanem a békét is, ha a magyarok biztosítékot kapnának, hogy a király megtartja a szavát.[1119] Stepney mindjárt észrevette, hogy Rákóczi Magyarország alkotmányának fenmaradását nem reméli az erdélyi fejedelemség helyreállítása nélkűl; azt pedig méltán várhatta, hogy az ellene hozott ítéletet már most megsemmisítsék. Seilernt nem kötötték utasításai, mégis mereven ragaszkodott hozzájuk. A megegyezést azzal hiúsította meg, hogy úgy járt el, mintha a francziákkal alkudoznék az európai békéről. Különben a szakítással járó felelősséget egyik fél sem akarta magára vállalni; Rákóczi azonban hamarább határozott. Október 31-ikén, a fegyverszünet lejárta napján, Vihnyéről – Selmecz elkerülésével Zsarnóczán át – az ipolysági táborba indúlt s oda még aznap megérkezett.[1120]

A nagyszombati csata hadfelállítása. 1704. decz. 26.[1121]

November 5-ikén Seilern, Lamberg és Koháry is elutaztak. Másnap, a gazdag aranybányák megtekintése után, Bercsényivel a holland és az angol követ szintén odahagyta Selmeczet. Mocsonokról november 4-ikén írt levelökben megköszönték a fejedelem vendéglátását s reményöket fejezték ki, hogy az alkudozásokat az ország nyugalma helyreállítása érdekében csakhamar újrakezdhetik. Válaszában Rákóczi valóban kérte is őket közbenjárásuk folytatására.[1122] November 21-ikén Stepney kihallgatásakor viszont a király jelentette ki, hogy a béke érdekében a fölkelők makacssága mellett is megtesz mindent, a mi becsületével és méltóságával nem ellenkezik.[1123] És november 25-ikén újra beküldte Heistert Magyarország – meghódítására.[1124]

XV.
A NAGYSZOMBATI CSATA.
(1704 deczember 26.)

NOVEMBER 18-ikán[1125] a fejedelem már Érsekujvár alatt állott 16.000 főnyi hadával és Szeged alól iderendelt faltörő ágyúival azonnal megkezdte az elég elhanyagolt vár bombázását. Egy álló hétig törette a falakat. Igen csodálatosnak találta, hogy minden napnyugtakor szabályos időközökben, nagy távolságból öreg ágyúk dörgését hallotta. Ellenséges ágyúk nem lehettek, mert Bottyán tábornok[1126] kellőképen gondoskodott tábora fedezéséről; a tünemény népies magyarázatát meseszerűnek tartotta, a természeti jelenség okát azonban maga sem bírta megfejteni. Achsmann várparancsnok csak saját németjeiben bízhatott, még Härtl térparancsnok németjeiben sem. Hajdúi a plébánossal, tiszttartóval, harminczadossal, postamesterrel együtt a fejedelem kezére akarták juttatni a várat s e végből Härtl térparancsnokkal egy éjszaka végképen meg is állapodtak. November 16-ika éjjelén tehát, a megbeszélt helyen és időben, a kuruczok egész csendben meghágták a falakat, a hol a várbeli hajdúk «Éljen Rákóczi és a szabadság!» kiáltással fogadták őket. Most már, Härtl németjeinek segítségével, a kapukat megnyitva, fegyveresen támadtak az álmaiból fölvert Achsmann csapataira, a melyek kénytelenek voltak megadni magukat. A közkatonák, ötnek kivételével, Rákóczi szolgálatába álltak; a hajdúk továbbra is a várban maradtak Ebeczky Imre ezredes parancsnoksága alatt, s melléjök a fejedelem még 200 gyalogot és négy lovasszázadot rendelt.[1127] Ő maga ügyelt föl, hogy nagyjából rendbe hozzák a várat, a mely ettől fogva északnyugaton a kuruczok hadműveleteinek alapja lett.

Sempte vára.[1128]

Az ősz ugyan már vége felé járt, de olyan szép volt, hogy a fejedelem Lipótvár ostromával is kisérletet akart tenni. A kuruczok szívesen vállalkoztak, mert a mezei munka most nem csalogatta őket haza, zsákmány pedig bőven kínálkozott. Báró Schwarzenau cs. ezredes csak 5-600 emberrel őrködött ebben a jól épült, de eléggé elhanyagolt várban, mely a Vág és a Dudvág közt levő síkon uralkodott. A fejedelemnek csupán 8000 embere volt és rosszúl fölszerelt tűzérsége; azonban a gyorsaságban, meglepetésben és hadai lelkesedésében bízva, mégis vállalkozott az erejét meghaladó ostromra. November 22-ikén tehát Újvár alól megindúlt a gyalogsággal; és Tornóczon meghálván, másnap már Sempte várában tartott haditanácsot Bercsényivel. Három napot töltött a várban, hogy hadai teljesen átköltözhessenek a Vág szeredi két hídján. Bercsényit az egész 12.000 főnyi lovassággal a morva határok fölverésére küldte, maga pedig a gyalogsággal észak felé nyomúlt s a Vág és a Dudvág közt lévő keskeny földet szállta meg. Főhadiszállását szeptember 27-ikén gróf Forgách Simon galgóczi várába tette át; fölégette a Lipótvárból a síkságra vezető hídakat s a két folyóra támaszkodva, egészen elzárta a várat. Magasan fekvő lakásából nemcsak a maga vívósánczaiban, ágyútelepein, táborában, hanem az ellenséges várban történő dolgokat is láthatta.[1129] Tudta, hogy a császáriaktól elfoglalt kassai ágyúk rosszkarban vannak s oly messziről a járhatatlan útakon csak napok mulva érkezhetnek meg; puskapora sem igen volt; azonban a várból kiszökdöső császáriak kétségbeesettnek mondták az őrség helyzetét s így november 27-ikén kisebb (12 és 16 fontos) ágyúival is megkezdte az ostromot. Franczia mérnökeinek és tűzéreinek jól irányzott golyói így is sok kárt okoztak a nedves, máladozó várfalakban. Deczember 18-ika táján valahára Kassáról is megjöttek az ágyúk; de éppen aznap, a melyen Heister cs. tábornagy Dévény közelében átkelt a Morván, hogy a vár fölmentésére siessen. A tábornagy folytonosan csatározva Récze alatt (Pozsony és Szentgyörgy közt) negyednap egyesűlt Herbersteinnal s most már 20.000 emberrel és 24 ágyúval nyomúlt a Fejérhegység keleti tövében Ompitolon át Nagyszombat felé.

A fejedelem De la Motte ezredesre, a várépítő Vauban egykori segédtisztjére bízta Lipótvár ostroma folytatását, maga pedig a sereg másik részével gróf Esterházy Antal tábornokkal karácsony első napján délnyugatnak indúlt, s a megbeszélt terv szerint Farkashidánál egyesűlt Bercsényivel. 21-22.000 főnyi serege és 6 ágyúja volt. Mivel – saját vallomása szerint újoncznak érezte magát a hadakozásban, «olyanoktól kért tanácsot, a kik azt hitték, hogy értenek hozzá». A tanács oda ment ki, hogy nyilt térséget kell keresni az ütközetre, a melyet legjobb volna Nagyszombatnál elfogadni. Nem igen bízott ugyan rosszúl fegyverzett seregében, de nem volt más menekvése; mert ha abbanhagyja Lipótvár ostromát, lehangolja azon vidék lakosságát, visszavonúlása közben pedig egész serege felbomolhatik. Így a maga terve szerint karácsony estéjén csatarendbe akarta állítani hadát, hogy még éjfél előtt megindúlva, hajnalban Nagyszombat alatt lehessen. Erről azonban, az ellenség újabb mozdúlatairól vett hírek alapján, Bercsényi lebeszélte; mert bajos ilyenkor csatarendet csinálni. Az éjszakai menet könnyen zavarba jöhet, mivel a nagyszombati síkra egy szorúlaton kell keresztülvonúlni s ott torlódás támadhat. Az ellenség különben is olyan lassan mozog, hogy hajnalban indúlva is megelőzhetik és rendezett dandárokkal vonúlhatnak végig a síkon. A fejedelem ráállt, a mit később megbánt, mert nem maradt ideje kémszemlére s nem választhatta meg a csatateret. Kedvetlenül nézte a csillagos eget, a melyen egy nagyobb csillag harczolni látszott két kisebbel, de utoljára is eltűnt emezek elől. Nem tudhatta, nem ez lesz-e az ő sorsa is Heisterrel és Herbersteinnal szemben.[1130]

Gróf Heister Sigbert.[1131]

Karácsony másodnapján délfelé tiszta, hideg, száraz időben érkezett Nagyszombat alá. Egy óra tájban észrevette, hogy Gerencsér felől az ellenség éppen most közeledik: nagy menetoszlopban a négyszögbe (carré) zárt podgyászszal. Jobbról-balról Ebeczky és Ocskay huszárai messziről kísérték a cs. sereget, de nem árthattak neki.

Nagyszombat elég meredek magaslatról uralkodik a síkságon. Hitvány falai, bástyái előtt egyetlen védelem a városon két ágban keresztűlfolyó Tirnavapatak volt, melyhez a város két széléről két mély és lejtős út vezetett. A fejedelem aggodalmasnak tartotta vezéreinek azt a tanácsát, hogy ezt az emelkedést szállja meg és gyalogsággal rakja meg a várost; mert ha az ellenség a magaslat mentében vonúl el és hátukba kerül, egyenesen a Lipótvárt ostromló táborra csaphat. «Azok, a kik azt hitték, többet tudnak nála,» ezt maguk is lehetőnek tartották, de úgy vélték, hogy könnyebben mozgó hadaikkal a legrosszabb esetben is eléje vághatnak. Mégis sikerült meggyőznie őket, hogy ez veszedelmes kisérlet volna; mert kelet felé a Vág és Dudvág közé szorúlva, ezen a szűk helyen a lovasság nem támadhatna elég hosszú arczvonalban s oldalba sem foghatná az ellenséget. A tetőn pedig magán védelemre gondolhatnak, még pedig siker nélkűl, mert Heisternek erősebb és jobb a tűzérsége. Megparancsolta tehát, hogy a síkon álljanak csatarendbe. Ezzel a mellette levő két tábornokot, Bercsényit és Esterházy Antalt bízta meg s egyiket az egyik, a másikat a másik mély úton küldte előre, Azt hitte, hogy a síkságnak a Tirnaván kívül nincs egyéb vize, hogy tehát hadai mozgását a terep nehézségei nem akadályozhatják. Mindenki hallgatott róla, hogy a városi magaslat tövében egy mélyen bevágott malomhajtó patak is folyik, mely a magaslat aljában levő elég terjedelmes tóból ered. Postakocsin ugyan régebben többször járt errefelé, de akkor keveset törődött a vidékkel s nem vette észre sem a kis hídat, sem a bokrok közt haladó kis patakot, a melyen áthajtott. Most azonban úgy vélte, hogy míg a sereg csatarendbe áll, katonai szemmel hamarosan megvizsgálhatja a terepet,

Gróf Esterházy Antal névaláírása.[1132]

Nagyszombat.[1133]

Néhány vezetővel és csekély kísérettel lóra pattant, hogy körűlnyargalja a várost s még idejében élére állhasson seregének. Azonban alig indúlt el, olyan hóförgeteg támadt, hogy éppen semmit sem láthatott s vezetői sem tudták, hol járnak. Visszafordúlt, hogy arra az útra találjon, a melyen Esterházyt küldte előre a gyalogsággal és a lovasság balszárnyával. Még az ereszkedőn volt, mikor megdördűltek az ágyúk és dörgésökkel szétszakították a hófelhőket, Az ellenség csatarendben állt előtte a patak balpartján, Háta ekként védve lévén, keveset árthatott neki Esterházy, a ki útasítása ellen egyetlen egy vonalban állította föl hadait s így ki sem fejthette egész erejét, Már olyan közel álltak egymáshoz, hogy egy ágyúgolyó el is szakította a Rákóczi kiséretében levő egyik nemes ifjú lábát; de a fejedelem csak hívei kérésére vágtatott tovább, hogy elfoglalja a számára a város északkeleti szögletén, a zsidókapu és az apáczák kolostora közelében kijelölt dombot.

Innen látta, hogy az ellenség balszárnyával északkelet felé kanyarodik, tehát olyanforma mozdúlatot tesz, mintha Lipótvár felé ügyekeznék. Bercsényi azonnal hozzáküldte hadsegédét, a franczia Norvalt, s azt ajánlta, hogy mivel az ellenség kerülni látszik az ütközetet, ne csapjanak vele össze. A fejedelem azonban úgy találta, hogy azt Heister már az útjában álló tó miatt sem teheti meg. Azt izente tehát, hogy «nem mogyorókat ropogtatni jöttünk ide» s megparancsolta, hogy oldalban támadja az ellenséget. A fővezér azonnal rohamra küldte Ebeczky Istvánnak a jobbszárny szélén álló lovasait, kik áttörték a császáriak sorait s fosztogatni kezdték a podgyászos kocsikat, Mialatt Bercsényi a gyalogság megindítására sietett, Ilosvay Imre, Deák Ferencz, Ónodi János Deák, Somogyi és Sréter huszárai szintén támadtak. A jobbszárnynak ez a tüze a balszárnyon Ocskay László, Andrássy György, Goda, Balogh és Buday István huszárezredeit is magával ragadta. A gyalogság szintén támogatásukra indúlt szuronyszegezve foglalta el az ágyúk nagyobb részét, s eljutott Heister tábora közepéig. A tábornagy utóbb úgy nyilatkozott, hogy sohasem látott ennél hősiesebben harczoló gyalogságot.

Miközben azonban a gyalogosok a lovasokkal versengve zsákmányoltak az ott elfoglalt társzekerek közt, Rákóczinak egyik német szökevényekből alakúlt csapata, Scharudi János zászlóalja, az ellenség közelében fehér zászlót tűzött ki s hirtelen sortüzet adott a mellette rohanó Nyárády-ezredre. A hajdúk, a helyett hogy az árúlókra rohantak volna, meglepetésökben megfutottak s más gyalogezredeket is magukkal sodortak. Heister azonnal parancsot adott a Fels-vérteseknek, hogy az ekként üresen maradt helyre vágtassanak s a magyarok balszárnyát vágják el a középtől. A fejedelem, ki mindezt elég közelről látta, azonnal kardot rántott, hogy ellenök rohamra vezesse karabélyosait. Azonban néhány udvari nemes, a kit Vay Ádám udvari kapitány még a csata előtt megesketett, hogy vigyázni fog a fejedelem életére, körülfogta s az egyik megragadván lova kantárszárát, nem engedte mozdúlni. Azt mondhatta, a mit utóbb Forgách mondott neki: «Kérem nagyságodat az Istenért, maga személyét ne veszedelmeztesse, mert nagyságod életében vagyon minden reménységünk Isten után… Nagyságodnak vannak generálisai; de nekünk nincs több Rákóczi Ferenczünk!» A nemes urak ösmerték a várnai csata történetét; ha ott a kíséret nem a Murád szultán lova kantárszárát fogja meg, hanem az I. Ulászlóét, ma nem beszélnénk a Balkán elvesztéséről. De akárhogyan fájt ennek a másik fiatal embernek, hogy nem engedték harczba elegyedni, annál is jobban fájhatott neki, hogy nélkűle nem mozdúltak karabélyosai sem, a kik a zavarnak Vay vagy Ottlyk vezetése alatt véget vethettek volna. Ezen fordúlt meg a csata sorsa és csak másodsorban a Scharudi árúlásán. Elröppent az a pillanat, melyben a bajt jóvá lehetett volna tenni. A balszárny, kivált Ocskayval, még csodákat mívelt, de máshol a rend teljesen fölbomlott. A fejedelem tehát a magaslatra vezette karabélyosait. Ott nemcsak összeszedte, hanem – Bercsényi segítségével – rendezte is a futókat és lovasságának födözete alatt megkezdte visszavonúlását, hogy Szerednél vagy Vecsénél keljen át a Vágon.

A Nagyszombat és környékének térképe.[1134]

A vezetése alatt vívott első csatát elvesztette; Bercsényi azonban azzal vigasztalta, hogy ne búsúljon, mert a «németeket mi vertük meg és minket a confusio». Az ütközetben 1500 császári esett el és csak 180 magyar; a császáriak podgyásza majdnem tönkre ment, a magyaroké Galgóczon sértetlen maradt. A császáriak nem aknázhatták ki váratlan sikeröket, nem üldözhették a kuruczokat, mert maguk is nagy rendetlenségbe jutottak; de csakhamar élvezték küzdelmök eredményét, mert a fejedelem Lipótvár megszállását azonnal abbanhagyatta s így elérték czéljokat, a vár fölszabadítását.[1135]

A fejedelem Szereden kelt át a Vágon, de gróf Esterházy Antal semptei várában sem gondolt pihenésre. Azonnal haditanácsot tartott, általános fölkelésre szólította az északnyugati vármegyéket s a 26-ikáról 27-ikére menő egész éjszaka íratta a parancsokat. A szeredi híd védelmét Esterházy Antalra, a vecseiét és a sereg teljes összeszedését Bercsényire bízta, ő maga pedig a lipótvári táborból elfutókat gyülekeztette.

Léva vára.[1136]

Mocsonokról deczember 30-ikán átment Léva várába, a mely hadainak még 1703 november 28-ikán kaput tárt. Olyanformán érezte itt magát, mint hétesztendős korában a cseklészi futás után; de édes anyja helyett most kötelességérzete nyugtatta meg. Léva várában higgadtan tekinthetett végig hadi szerencsétlensége okain és következésein. Látta, hogy nemcsak vitéz, de egyúttal fegyelmezett katonaságot kell. teremtenie. Nem csüggesztette, hogy Nagyszombat alól vitézeinek nagy része hazaszéledt; hiszen győzelmes csaták után is hazamentek pár napra a zsákmánynyal, zsákmányt pedig ezúttal is bőven ejtettek. Most, mintha érezték volna, hogy a fejedelemnek nagy szüksége van rájok, a szokottnál gyorsabban összeverődtek. És «elég volt őket hadtestbe gyüjteni, hogy ismét visszanyerjék bátorságukat. Megveretés után különben sohasem voltak annyira megrémülve, hogy készek ne lettek volna újból az ellenség ellen menni.»[1137] Ezt eléggé tapasztalták a császáriak, kiket már a nagyszombati harcz estéjén újból háborgattak.

XVI.
RENDÜLETLENŰL.
(1705. januárius-februárius.)

AZ ÚJ esztendőre Radvánszky János azt kivánta a fejedelemnek, hogy az Isten, a kit áldani kell fejedelmi személyének csodálatos megtartásáért, szerencsés élettel, dicsőséges diadalokkal boldogítsa megszomorodott népe szabadítására.[1138] Erdélyből, a hol Radvánszky volt a fejedelem biztosa, csakugyan az a jó hír érkezett, hogy, a szászokat kivéve, az egész ország Rákóczi mellé állt. Pekry és Teleki grófok ugyan «szánakozásra méltó hadimozdúlatokat tettek», de mégis elég szerencsével jártak s a fejedelem most harczban megedzett, szerencsés katonát küldött be fővezérnek gróf Forgách Simon személyében.[1139] Az a jó hír is vigasztalta, hogy deczember 28-ikán Glöckelsperg János Henrik cs. altábornagy és Löwenberg Lajos vezérőrnagy Szatmárt végre föladta Forgáchnak. Az őrség lobogó zászlókkal, zeneszóval, katonai díszszel éppen 1705. újesztendő napján vonúlt ki a várból.[1140] Mivel Eperjes már egy hónapja (deczember 1.) szintén meghódolt,[1141] Felső-Magyarország egészen az erdélyi határokig felszabadúlt.[1142]

Újesztendő napján, a mikor Bécsben Heister Hannibál, a tábornagy öcscse, a nagyszombati csatában elfoglalt harmincz magyar zászlóval kedveskedett I. Lipótnak, Nagyszombatért Bottyán azzal állott bosszút, hogy Morvaország határát dúlta, égette;[1143] a fejedelem parancsára pedig azért, mert Heister a nagyszombati harczban megsebesült és elfogott kuruczokat megölette, Bossányi ezredes megtorlásúl levágatta az Eperjesnél kapitulált harmadfélszáz muskatérost.[1144] A fejedelem ezt tanácsosai javaslatára, az igazság látszata alapján s abban a hitben parancsolta neki, hogy ez méltányos, megengedett, a közjóra hasznos, sőt az adott viszonyok közt szükséges is. Később sem találta bűnnek vagy lelkiismeretbe vágó cselekedetnek; de mint könnyelmű, barbár és embertelen eljárást minden fejedelmi tette közt az egyetlennek tartotta, a mit élete minden napján szánnia, bánnia kellett.[1145]

Forradalmi tett volt s Rákóczi ezekben a lévai zaklatott napokban egyéb forradalmi elhatározásokra is készen állott. Januárius 3-ikán tartotta meg azt a tanácskozást, a mely kimondta, hogy a szabadságharcz sikere érdekében szükség van rendes hadseregre és állampénztárra.

«Megkeményedett már a szíve», írta Széchenyi érsek Rákócziról, a kit ezekben a nehéz napokban Lévára követett. A nagyszombati harczban megtanúlta a fejedelem, hogy csatákat nem csupán a katonaság számával lehet nyerni és hogy jó tisztek, jó fegyelem, elegendő pénz nélkül nem lehet ilyen nagy vállalatot vezetni. Máshol lesz szó róla, hogyan szervezte hadseregét és a pénzügyeket. Mennyire jellemző, a mit emlékirataiban maga is kiemel, hogy rézpénzeire, a polturákra és a libertásokra melyeknek veretését most határozták el, nem a maga czímerét, hanem a közszabadság jelvényeit verette; az ország czímerét s ezt a jelszót: Pro libertate! Széchenyi azonnal figyelmeztette gróf Pálffy János horvát bánt, hogy mentűl inkább halogatják a mozgalom csillapítását, annál nagyobb a veszedelem; mert «ezek naponkint mind jobb rendbe veszik magukat: regimenteket állítanak, fizetik hadaikat s német, franczia instructorok vannak köztük.»[1146] A fejedelem halállal fenyegette mindazokat, a kik a nagyszombati harcz után hazamentek s a legrövidebb idő alatt vissza nem térnek.

Magyarország a vert vezér táborában maradt! Vízkereszt napján Rákóczi átment udvari hadaival Kistapolcsányra,[1147] a hol főkép Lipótvár alól odagyülekező gyalogságának rendezésével bajoskodott.[1148] Bécsben aznap még úgy hitték, hogy Nyitrán van, holott a vármegye jobbadán meghódolt a királynak;[1149] csak tíz nap mulva bizonyosodtak meg róla, hogy Kistapolcsányban tartózkodik.[1150] A labancz városokban még országszerte Te Deumokat tartottak Heister nagyszombati pyrrhusi győzedelméért, mikor a tábornagy Bercsényi megerősödött hadai elől jónak látta odahagyni azt a várost és azt a vidéket; mire Stepney mindjárt meg is jegyezte, hogy a császár, úgy látszik, nem képes fegyverrel leverni Magyarországot.[1151] Károlyi Sándor, sok duzzogás után, valahára szintén megjelent 6000 tiszántúli huszárral a zsitva-verebélyi táborban, a hová januárius 22-ikén Rákóczi is átrándúlt, hogy haditanácsot tartson vele, Bercsényivel, a két Esterházyval és Bottyánnal, és a háború tervezetét megállapítsa a tél hátralevő hónapjaira.[1152] A fejedelem méltán neheztelt Károlyira, a kinek már a nagyszombati csata előtt táborában kellett volna lennie, a ki azonban három hadnagya elfogatása és személyes sérelme miatt idáig kérette magát. Keveset adott mentségeire. Tudta, hogy azért nem jött, mert nézete szerint sohasem szabad rendes csatát vívniok a németekkel. Most azonban már nem bánta, hogy akkor – mint Szapolyai János vajda valaha Mohácstól – akarva, nem akarva elkésett; sőt örűlt is neki, mert tiszántúli hadai vitézek, de fegyelmetlen fosztogatók lévén, magukat szintén a podgyászra vetették s ezzel a futók számát csak növelték volna. Most legalább veretlenül álltak előtte, a kikkel, egy kis fegyelmezés után, sikerekre számolhatott. A lévai és a verebélyi haditanácsban már elhatározta, hogy az altiszti és a tiszti kart újra szervezi; sőt önmagában a vezérkar újjáalakításának gondolatával is foglalkozott; mert «megtanúlta első rendes csatájából (a nagyszombati harczból), hogy egyikök sem ért a taktikához; hogy legjobb akaratú, de rosszúl fegyverzett csapatait a tisztek nem tudják vezetni és hogy a nála szolgáló szökött németekre nagyon kell vigyázni.»[1153]

A hónap két utolsó napján a fejedelem Nyitrán, a hová Kistapolcsányról rándúlt át, ismét haditanácsot tartott Bercsényi, Károlyi és Esterházy Antal tábornokokkal.[1154] Februárius 5-ikén I. Lipót már 23-27 osztrák falu égését láthatta a bécsi várpalota ablakaiból s hallhatta, alattvalói miként átkozzák őt és minisztereit, hogy ezt a bajt elhárítani nem tudják.[1155]

Határszéli helyzeténél fogva Bécs annyira ki volt téve a kuruczok minden támadásának, hogy államférfiainak és sörházi politikusainak egyaránt békére kellett gondolniok. Nem is idegenkedtek tőle; s talán többre becsűlhették volna, ha deczember 26-ikán nem Heister győz Nagyszombatban, hanem a békeértekezlet Bécsben. Kaunitz János Vilmos gróf, a ki éppen aznap tett újabb kísérletet a király és a nemzet kibékítésére, 1705 januárius 11-ikén hirtelen meghalt. A bizottság elnökévé halálos ágyán maga helyett Schlicket ajánlotta, ki a magyarokat minden bécsi miniszternél jobban ismerte; szinte természetes tehát, hogy utóda gróf Harrach lett, a kit pedig egy ideig a király sem akart kinevezni, mert tudta, hogy Kollonicscsal való barátsága miatt a magyarok gyűlölik.[1156] 22-ikén a gróf már megtartotta az első értekezletet a magyar-ügyben s ezen annyi jóakaratot tanusitott, hogy Stepney bízni kezdett benne; különösen mikor arra kérte a királyt, hagyjon fel a titkos alkudozásokkal s bízza az egészet az újra szervezett bizottságra.[1157] Ezt a közbenjárók azonnal tájékoztatták az eddigi sikertelenségek okairól. Figyelmeztették, hogy a magyarok semmiesetre sem bocsátkoznak alkudozásokba törvényes jogaik, alkotmányuk helyreállítása és teljes biztosítása nélkül; tanácsolták egyúttal, hogy az újabb amnestiában Rákóczit és a főbbeket név szerint megemlítsék.[1158] 23-ikán a bizottság már csakugyan foglalkozott a fölkelők gyöngyösi 25 békepontja közűl a tizenkilenczedikkel, mely a Rákóczi ellen hozott itéletet törölni kivánta; Harrach azonban 29-ikén megjegyezte, hogy ha Rákóczi s az elégületlenek leteszik a fegyvert s a köteles engedelmességre visszatérnek, a király kegyelmet ad nekik és nyilatkozatában névszerint megemlíti őket. A bizottság úgy határozott, hogy mindenki kegyelmet nyer, a ki a fegyvert leteszi és az engedelmességre visszatér.[1159] Másnap már teljesen megállapodott a 25 pontra adandó válaszban.[1160] A király, a ki februárius 5-én a Burg ablakánál ismét 18 helység lángolásából sejtette, hogy Heister nagyszombati diadala még sem oly tökéletes, másnap helybenhagyta a «magyar» bizottság munkálatát, mely elfogadja ugyan az angolok és hollandok közbenjárását, de semmit sem szól a kezességről s kimondja, hogy az eddig ígérteknél a protestánsok nem várhatnak többet.[1161] Magyarországnak azonban háromnegyedrésze protestáns lévén, ez a ridegség annyit jelenthetne, hogy a főczél ennek a vallásnak megrontása, a minek nyomában az önkényes uralom járna; már pedig ebben az esetben Rákóczi a magyarsággal a törökök karjaiba vetné magát.[1162] Mindamellett a közbenjárókat is megnyugtatta az a 15 pont, amelyben a király Széchenyi érseket újból felhatalmazta az alkudozások megkezdésére;[1163] mivel azonban a 25 a és 15 pontú válasz közt ellentétek voltak, a bizottság a közbenjárókat kérte meg, hogy a két oklevélből egy harmadikat szerkeszszenek s azt azonnal elküldvén Rákóczinak, megkérdezzék tőle, elfogadja-e az alkudozások alapjáúl.[1164] Februárius 26-ikán az angol alsóház is felíratban kérte Anna királynét, hogy Lipótot alattvalóival, a magyarokkal kibékíteni törekedjék;[1165] emlegették is, hogy e végből, mint külön követ, Paget lord megy Bécsbe. Azonban Rákóczi maga figyelmeztette Stepneyt, hogy ők a lordot, a karlóczai békekötésnél tanúsított magatartása óta, a magyar nemzet ellenségének és Thökölyék száműzetése okának tartják.[1166] A lord főkép azért nem vállalkozott a küldetésre, mert osztrák barátai, bizalmas kérdésére, őszintén megmondták, hogy a bécsi udvar csak időt akar nyerni az alkudozásokkal.[1167] Bizonyos, hogy az udvar tudni sem akart a kezességről. Báró Seilern vállalkozott Stepney azon állításának czáfolására, hogy erre van példa, mert 1620-ban II. Ferdinánd hajlandó lett volna a Bethlennel kötendő békét a spanyol, franczia és lengyel királyokkal biztosítani. A közbenjárókat arra sem akarták fölhatalmazni, hogy külön kedvezéseket ígérjenek Rákóczinak és a főbbeknek; mert a császár miért kedvezzen olyanoknak, a kik annyi bajt okoztak neki?[1168] Szirmayt, Vizát, Okolicsányit az udvar egyelőre megint csak Bercsényihez küldte, ez azonban őket ismét Rákóczihoz utasította azzal a kérdéssel: akarják-e a magyarok, hogy Rákóczit, Bercsényit külön megnevezzék a megkegyelmező levélben? Elfogadják-e ünnepiesen a hatalmak közbenjárását? Rákóczi miért sértette meg az eperjesi vár föladása föltételeit? ’

II. Rákóczi Ferencz adománylevele Balog István pozsonyi főkapitány részére 1705.[1169]

Azonban melegség, sőt hő sugározott abból a levélből, a melyet márczius elsején Stepney és Bruyninx írtak Rákóczihoz, kihez azt magának Széchenyinek kell vala elvinnie. Hivatkoztak reá, hogy mult november 11-ikén kelt levelében ő maga is számított további közreműködésökre. Ezt viszont a császár is elfogadta s az ország biztonsága, sértetlensége és jövendője érdekében mindent megtenni ígért. Igéri különösen, hogy a katonaságot ezentúl szigorú fegyelemben tartja; hogy az ifjabb király a országban fog lakni s lemegy az országgyűlésre, a melyet háromévenkint hí egybe. A szabad választás dolgában ragaszkodik az 1687. évi törvényekhez. A magyar államtanács és a kanczellária tekintélyét megőrzi. Béketárgyalásoknál ezentúl magyarokat is alkalmaz; a magyar törvények átnézéséről és rendszerbe foglalásáról gondoskodik; a nádori tisztet, kanczelláriát, kamarát régi tekintélyökben megtartja stb.; egyebekről pedig az országgyűlés fog határozni. Azok, a kik valóban óhajtják a békét, mindezt – a közbenjárók szerint – elegendőnek tarthatják. Kérik tehát Rákóczit, a vezéreket és a szövetkezett rendeket, hogy ha már közbenjárásukat elfogadták, valahára szabatosan és hitelesen nyilatkozzanak ezekről a pontokról s bizonyítsák be, hogy hajlandók a békekötésre, a mit ők, a maguk részéről, egész erejökkel hajlandók előmozdítani.[1170]

XVII.
RÁKÓCZI EGERBEN.
(1705 első negyedében.)

A KÖZBENJÁRÓK[1171] levelének[1172] keltekor a fejedelem már Egerben volt. Februárius 13-ikán hagyta oda a kistapolcsányi kastélyt. Estefelé Kisszécsre, másnap Verebélyre érkezett, a hol 18-ikán haditanácsot tartott Bercsényi, Károlyi és Esterházy Antal tábornokokkal. Károlyinak meghagyta, hogy Karvánál a Duna jegén át menjen a Dunántúl visszafoglalására, a magyar nemzet szabadítására, az osztrák határok fölverésére; Esterházyt Kassa felé küldte a hazaszökdösött, elszéledt hadak összegyűjtésére; Bercsényit a Vág mellett hagyta, ő maga pedig a gyalogság egy részével Eger felé tartott, hogy a jövő hadjáratra készűljön.[1173] Az éjszakát és a másnapot Kisszecsén (Barsban) töltvén, 20-ikán éjszakára egy Léva közelében levő faluban[1174] szállott meg, hol másnap délelőtt öleléssel, könnyezve búcsúzott el Bercsényitől, ki Léváról fölkereste.[1175] Felsőszemeréden, Inámon, Csalomján, Szécsényen, Kazáron, Pétervásáron, Bocson át februárius 28-ikán érkezett Egerbe, a hol Telekessy István püspök saját csézáin jött eléje. Az egriekkel a papok és szerzetesek élén a város maklári kapuja előtt nagy ünnepséggel, hosszú magyar beszéddel fogadta s átadván neki a város kulcsát, a templomba vezette, hol Te Deumot énekeltek. Az egész idő alatt pergett a dob, lobogtak a zászlók s három versben lőttek az ágyúkkal.[1176] Attól kezdve tavasz nyiltáig «ott telelt, az ország közepén».[1177]

Harmadnap megvizsgálta Eger várát és annak egész fölszerelését,[1178] ha ez idő szerint nem tarthatott is tőle, hogy az ellenség odarekeszti. Hiszen éppen most értesűlt, hogy Károlyi már (februárius 20.) benyomúlt a Dunántúlra, minek következtében a fejedelem azonnal a nemzet ügyéhez való csatlakozásra intette a ráczokat, a kiket különben tűzzel-vassal pusztít ki az ország ama részéből és a Duna-Tisza közéből.[1179] Márczius 11-ikén nagy fénynyel vonúlt be a városba Des Alleurs Comte de Clinchamp franczia tábornok, XIV. Lajos követe. Küldetése már régen aggasztotta a bécsi udvart és a szövetségeseket. Mintegy harminczadmagával még tavaly szeptemberben megérkezett Nándorfehérvárra. Beszélték, hogy sok pénzt s nem kevés fegyvert hozott Rákóczi számára, kit jöveteléről azonnal értesített. Berlini, kölni, nápolyi, siciliai küldetéseiből mint ügyes diplomatát ösmerték; de mennél ügyesebb volt, Azem nagyvezér annál inkább félt, hogy megzavarja a karlóczai békét; gondoskodott tehát, hogy jól éljen Nádorfehérvárott, de nem engedte át a határon. A mikor azonban az év végén megbukott, szelid és gyönge utóda, Ibrahim, beküldte Temesvárra, hol a basa újból letartóztatta és csak egy hónap múlva, februárius elsején engedte meg, hogy a fejedelemhez utazzék. Bekisértette Kolozsvárra, honnan azután gróf Forgách Simon erős csapatot adott melléje.

Des Alleurs megjelenése Egerben nemcsak a francziáknak, hanem a törököknek jóindúlatát is jelentette.[1180] A fejedelem márczius 12-én ünnepies kihallgatáson fogadta a követet, a ki átadta a király levelét s üdvözletét.[1181] Rákóczi megköszönte azt a jóakaratot, melyet a legkeresztényibb király a háború kezdete óta tanúsít iránta s a melyet követe küldésével most hazájára is kiterjeszt. Szüntelenül csodálja azt a nemes érzést, a mely királyi szívét betölti s melyet ellenségei maguk is csodálnak; rajta lesz, hogy mindenkor méltónak bizonyúljon nemeslelküségére.[1182] A követtől a fejedelem jogosan várhatott olyan odaadást, a milyet elődje, Fierville d’Hérissi lovag tanúsított, ez az igen becsületes ember, a kit szelídsége és jó modora miatt az egész nemzet szeretett, a kit azonban a császáriak a nagyszombati csatában elfogtak[1183] és csak egy esztendő múlva bocsájtottak szabadon.[1184] A már öregedő Des Alleursben a fejedelem csalódott, Azt hitte, fegyvert, tiszteket, pénzt hoz magával; kíséretében azonban csak Le Maire és Damoiseau hadmérnökdandárosok voltak.[1185] Titkos kihallgatásakor egy emlékíratot nyujtott át, a mely tele volt kérdésekkel: hogyan áll a háború, az erősségek, a hadszertárak stb. dolga? A követ nagyon meglepődött, mikor a feleletet két óra mulva már írásban is megkapta. A fejedelem csakhamar megalkotta róla véleményét. Szakértő katonának, józan és türelmes államférfiúnak, kellemes, szellemes társalgónak, de szőrszálhasogatónak találta, ki néha oly kiméletlenűl nyilatkozott a legnépszerűbb felfogások ellen is, hogy még a franczia tisztek sem szerették valami nagyon.[1186]

A fejedelmet Bercsényi mindjárt figyelmeztette, hogy ne nagyon bízzék a franczia segítségben. Mivel jöhetett ez a nagyhírű generális?[1187] «Édes nagyságos uram – írta márczius 27-ikén az éppen 29 éves fejedelemnek[1188] – neked élek, neked halok; de a nagy Istenért kérem nagyságodat: ne várjuk az extremitást in his circumstantiis! Addig jobb, míg utánunk járnak; mint a darabolt garádicson, állapodjunk meg ha lehet; könnyen lehet s jobban lehet azután is feljebb mennünk. Hazámat, nem magamat nézem. Nagy munka, continuálni (folytatni a háborút) magyarnak... Sok szem sokfelé lát.» Hosszabb fegyverszünet megkötését ajánlotta, mert – békében reménykedve – a császáriak így talán kivinnék a katonaságot. Mindezt Szirmay, Okolicsányi és Viza bizalmas közléseinek alapján írhatta; de másnap Stepney már aggodalmasan jelentette Londonba, hogy a magyarok aligha gondolnak békére, mert segitséget kaptak a francziáktól s remélik, hogy a francziák a törököket is megnyerik számukra.[1189]

Híre terjedt annak is, hogy a fejedelem Egerben gyűlést tartott a nemzet főbbjeivel; s ennek a békűlésre kedvezőtlen határozatát abból következtették, hogy április elején a fejedelem Nagyvárad és Arad ostromának szemmeltartására Debreczenbe ment volna.[1190] Ez azonban tévedés. A fejedelem inkább a nyugatról, mint a keletről jövő hadi hírekre ügyelt. Károlyi ugyan Kilitinél márczius 31-ikén vereséget szenvedett Heistertől és serege egy részével odahagyta a Dunántúlt; a másik azonban «erős várban vonúlt: a Bakonyba. Onnan folytatta a guerilla-háborút, melynek jelentőségére Spanyolország éppen ezekben az időkben tanította Európát. Északnyugaton Bercsényi kiköszörűlte a kurucz fegyveren esett csorbát. Márczius 30-ikán Modor, másnap Bazin, harmadnap Szentgyörgy, majd a császáriak téli szállása, Csallóköz hódolt hadainak s a fővezér már Pozsony és Komárom ostromára gondolhatott. Igy történt, hogy I. Lipót a maga fővezérét, a szemerédi, nagyszombati, kiliti győzőt, április közepén visszahítta Bécsbe; Rákóczi pedig a kurucz fővezérnek vörös. (rubint), fejér (gyémánt) és zöld (smaragd) kövekkel kirakott gyönyörű zománczozott aranylánczot ajándékozott.[1191] A bécsi udvar kénytelen volt IV. Frigyes dán királytól kérni hadi segítséget.[1192] Már április vége felé rebesgették; hogy ezt megkapja, de a dán király beleegyezése Kjöbenhavenből csak június 15-ikén, 6100 főnyi segédserege pedig, Harboe tábornok vezetése alatt, csak egy hónap mulva érkezett meg Bécsbe.[1193] Rákóczi úgy vélte,[1194] hogy ha összeszedheti kuruczait, ellenségeit mindenesetre megszégyenítheti. Remélte különben, hogy a dánnak nagyobb lesz a füstje mint a pecsenyéje, mert képzelhetetlennek tartja, hogy a jobbadán amúgy is protestáns Magyarországba az udvar annyi lutheránust küldjön. Sőt azt is hallotta, hogy a dán király nem is engedi őket harczba menni, csak annyit akar elérni velök, hogy elszállásolásukkal egy kissé megijeszszék a magyarokat. De ha lejönnek és harczolnak is, annyian[1195] nincsenek, hogy hátrálnia kelljen előttük. Emlékírataiban utóbb önérzetesen jegyezte meg,[1196] hogy a tél folytán a győzelmes császári sereg tönkretétetvén, az udvar a dán segédcsapatok nélkűl a hadjáratot nem folytathatta volna; s ez okból folyamodott ismét az alkudozásokhoz.

Széchenyi érsek, Szirmay, Viza és Okolicsányi áprilisban Egerben is fölkeresték, hogy fegyverszünet vagy éppen béke kötésére indítsák. A fejedelem és Bercsényi nem idegenkedtek egyiktől sem, de elég hosszú fegyverszünetet akartak, hogy azalatt országgyűlést tartsanak, mert a fejedelem már Selmeczbányán megmondta, hogy a rendek híre nélkül nem fogadja el a külhatalmak kezességét s békealkuba sem ereszkedik.[1197]

A föltételek, egy egykorú politikai röpírat szerint,[1198] azt bizonyították, hogy a király az osztrák tartományok módjára akarja kormányozni Magyarországot; még pedig merő jóakaratból, mert azon kormányzás alatt az örökös tartományok sokkal jobban virágzottak Magyarországnál. Azonban ezt az álláspontot maguk a követek sem merték képviselni, mert tudták, hogy a király esküvel fogadta a magyar törvények megtartását. Mint máskor, itt is alakiságok és haszontalan kérdések feszegetésével töltötték az időt. A gyűlésnek egyetlen haszna csak a hadifoglyok kölcsönös kicserélése iránt kötött egyesség (cartella) lett; de a császáriak ezt sem tartották meg olyan pontosan, mint a röpírat szerzője véli.[1199] Rákóczi csak kezesség mellett akart békülni. Ez ügyben április 25-ikén meg is kérdezte a vármegyéket. Ezer vérökkel keresték idáig régi szép nemzetséges szabadságuk igaz fölállítását; s azt most is csak végsőig menő hadakozással, vagy a törvény s az állandó béke erejével kereshetik. Hivatkozott nyilt leveleire s a selmeczi alku kinyomatott okírataira, hogy ő a békétől nem idegenkedik. Most a másik fél ismét leküldte követeit, de hallgat a béke biztosításának, a kezességnek módjáról. Azonban a mult időkből tudhatják, saját kárukkal tapasztalhatták, mit gyümölcsöztek az eddigi békekötések. Átláthatják, hogy a haza minden további tárgyalásának és kiegyezésének első és egyetlen alapja a kezesség. E nélkűl tárgyalni annyi, mint a fövényen épűlt háznak óránkint történhető beomlását rettegve és elkerűlhetetlenűl várniok. Kérdi tehát a vármegyéket, kívánjon-e ilyen kezességet a bécsi udvartól s kérje-e reá a külhatalmakat? Az ekként megkötendő békét végül amúgy is az országgyűlés elhatározása alá terjesztené.[1200]

Április 28-ikán a közbenjáróknak megírta,[1201] hogy a kezesség az az erős szikla, a melyre építenek. Az ő őszinteségében bizonyára csupán azok kételkednek, a kik az őszinteséget csak álarcznak használják és nem ösmerik az ő hazaszeretetét. Ugyanakkor a keresztény világ összes fejedelmeit és köztársaságait külön manifesztumban törekedett meggyőzni, hogy fegyvert fogott ugyan; de sohasem idegenkedett olyan békétől, a mely hazája szabadságát biztosíthatja. Kifejtette, milyen hadi sikerei voltak a mult nyár óta s mégis mennyire kész volt alkudozni. A selmeczi tárgyalások idején azért nem hosszabbította meg a fegyverszünetet, mert a bécsi udvar magatartása következtében semmi reménye nem volt a békére; ebben a tekintetben az angol és a hollandi követek tanúságára hivatkozott. Neki és a vele szövetkezett magyaroknak legfőbb vágya, hogy ősi szabadságaikat a hőn óhajtott békében virágozni lássák. Tehát ne tudják be nekik, hogy békehajlamokkal eltelve is harczolni kénytelenek; hiszen a fegyverszünet feltételeiből láthatják, hogy nincs egyéb választásuk, mert az Ausztriai Ház elhatározta szabadságuk végső megrontását. Ók csak arra törekszenek, a mit az Ausztriai Ház esküvel fogadott, hogy helyreállítsák a szabadságot és oly rendkívül nagy szenvedések után visszaadják az ország nyugalmát, a nemzetnek pedig, valaha az egész kereszténység védőfalának, boldogságát.[1202]

Ez volt Rákóczinak utolsó vádlevele I. Lipót ellen, a ki hatvanhat éves korában, uralkodása 48-adik esztendejében május 5-ikén délután 4 órakor elhunyt.[1203] Keresztapja, gyámja, komája volt a fejedelemnek, a ki, ahogy 1701-ben írta, nemcsak mint királyát, de irgalmas atyját is imádta.[1204] 1688 Óta 1701-ig elhatározó befolyása volt Rákóczi sorsának alakúlására. A fejedelem néha bizonyos gyöngédséggel ösmerte el, hogy jobb szíve volt minisztereinél; pl. felszabadította Kollonics gyámsága alól, nem ellenezte a darmstadti herczegnővel való egybekelését, helybenhagyta testvérével való osztozkodását s nagykorúnak nyilvánította.[1205] Rákóczi jó és igazán istenes életű uralkodónak tartotta; csak azt sajnálta, hogy igen szokott hallgatni miniszterei tanácsára.[1206] Még 1697-ben, a tokaji zendüléskor, sőt 1701-ben Longueval elfogatása idején is bízott jóindúlatában.[1207] Egyéniségét épp úgy tiszteletreméltónak találta, mint utána 90-100 esztendő múlva Danton a XVI. Lajosét. De éppen ilyen esetekből tűnik ki, hogy a politikai történelemnek mégsem az egyéni tulajdonságok adnak irányt, hanem az a közszellem, a melyben feloldódnak. Rákóczi előtt nem jóakarójának, hanem hazája elnyomójának képe lebegett. «Emlékezete – úgymond, az eperjesi vérpadra gondolva, – nem márványtáblára, de minden élő magyarnak szívébe véres betűkkel van bevésve.«[1208] Nem az a sérelem bántotta, hogy őt hűtlenség czímén földönfutóvá tette s azután szabadságharczát ismételve[1209] lázadásnak nyilvánította, a melyet csak az ő kegyelme tehet jóvá s Rákóczira talán ki sem terjedhet. Hiszen ezt lengyelországi bujdosásakor sem akarta elfogadni, a nemzet élén pedig fölháborodva utasította vissza a hűtlenség, pártütés vádját. Legélesebben ő különböztette meg a frondeurködést a szabadságharcztól.[1210] Ennek a szabadságharcznak okául később is, a Habsburg-ház száműzetésekor, azt a kegyetlen zsarnokságot mondotta, melylyel Lipót az ország karainak és rendeinek nyakára ült és a szabad nemzetet gyalázatos szolgálat és jobbágyi sors alá hajtotta.[1211] Ha ebben a mozgalomban a nép érdekeinek czímén csak a személyes érdekek ütköznek össze, mint a Frondeban, I. Lipót kormánya, miként a XIV. Lajosé, Rákócziban megtalálja a maga Turennejét, a ki az ő Condéja, Bercsényi ellen fegyveresen is megvédi a királyi tekintélyt. Végzete volt, hogy Rákócziban és Bercsényiben nagyszombati győzelme után épp úgy menekűlő pártosokat látott, mint Stuart Károly a gainsboroughi diadal után Cromwellben és Fairfaxben. Pedig mennyivel élénkebben emlékezhetett volna a declaration of rights történetére, a mely – éppen az ő újabb önkényes uralmának kezdetén – megmutatta, hogy a népet csak jogos követeléseinek teljesítésével lehet visszatartani a forradalmaktól. Tapasztalnia kellett Rákóczi mondásának igazságát, hogy «a gyűlöletes nevet s mindazt a mocskot, a mit a rágalom századok óta szór a szabadság védőire, azok érdemlik meg, a kik megtörték a törvényt és esküjöket; nem pedig azok, a kik jogaikat védelmezik».

I. Lipót király.[1212]

Utóbb, Magyarország függetlenségének kimondásakor, a szövetkezett rendek hasonlóképpen lesujtó itéletet mondtak I. Lipótról; s ez maradt meg a köztudatban. A Corpus Jurisban azonban a Rákóczi szabadságharczának megszünte után hozott 1715. évi törvények bevezetése azt hirdeti, hogy «néhai üdvözült Lipót, dicsőséges emlékezetű császár és Magyarország királya, vele született, különös kegyelmességénél s atyai indúlatánál fogva arra törekedett, hogy ezt az apostoli országot állandó békében legkegyelmesebben megtartsa.» Az már nincs meg a törvénykönyvben, hogy «a mikor meglepte őt a kikerülhetetlen gyászos végzet (a halál), mely egyenlőképpen jelenik meg a királyok palotáiban s a szegények kunyhóiban»: Rákóczi Ferencz kardját és zászlait babérlevelek koszorúzták és azokat az egész nemzet követte.

II. Rákóczi Ferencz kardja és zászlója.[1213]

IV. KÖNYV.
ÖRÖKÖS KIRÁLYSÁG ÉS VEZÉRLŐ FEJEDELEMSÉG

I.
RÁKÓCZI ÉS AZ ELSŐ ÖRÖKÖS KIRÁLY.
(1705.)

Rákóczi-korabeli fegyverek.[1214]

STEPNEY már I. Lipót halála napján megjegyezte, hogy a császárváltozás hasznára válik a magyarokkal való kibékűlésnek, mert I. József római és magyar királyról Rákóczi és Bercsényi egyaránt nagy tisztelettel nyilatkoztak előtte.[1215] Az új király nemsokára valóban kijelentette Esterházy nádor, Kollonich primás és Pálffy bán előtt, hogy nagyon sajnálja Magyarország pusztúlását. Megvizsgálja s orvosolja a magyarok sérelmeit, a miket apja idejében szenvedtek és a mikben neki nem volt része: koronázási esküjét megtartja, hitlevelét pedig a legközelebbi országgyűlésen törvénybe iktattatja. Felhatalmazta a primást, hogy ezt a papsággal, a nádort pedig hogy a nemességgel tudassa. Ha azonban a magyarok elmulasztják ezt a kedvező alkalmat, kérlelhetetlenűl bánik el velök, ha örökös tartományait az utolsó faluig zálogba kellene is vetnie. Jelszava: Amore et timore – szeretettel és ijesztéssel.[1216]

«Josephus király nekem kegyelmes, jó uram volt! – mondá gr. Forgách Simon erdélyi kuruczvezér több tiszt jelenlétében már május 15-ikén.[1217] – Ha tudtam volna, hogy meghal Leopoldus császár (a kit adtával említett), ma kurucz nem volnék. Most is félek az Istentől; a háládatlanságot ő szent felsége megveri». Viszont a magyar fővezérnek, Bercsényinek és a radikálisoknak, mindjárt Lipót halálakor, az volt a felfogásuk, hogy nem ismerhetnek el olyan királyt, a kinek megválasztását törvénytelennek nyilvánították. A főségszünet tehát, az interregnum, a lehető legvilágosabb. Ha nem állana is a nemzet fegyverben, József magának a pozsonyi 1687:I-II. tv.-czikknek értelmében képtelen az uralkodásra, mert megesküdött a feltételekre és az országgyűlés tartására; de nem tartott országgyűlést s így esküje semmis; a ki pedig meg nem esküdött, nem király. Ez az Isten ítélete. Azzal, a törvénynyel a mi törvényeinket akarták elveszteni; de magát ezt a törvényt vesztették el, mert a fegyverben álló magyarok ezt a választást el nem ismerhetik. Mivel tehát nem örökös király, semmi közük hozzá. Lipót király személyében meghalt fölkelésük oka. Ki kell hirdetni, hogy ez idő szerint nincs királyunk.[1218]

A nádor komolyan félt, hogy ezt a felfogást a fejedelem is magáévá teszi. Titkárát, Jeszenszky Istvánt küldötte hozzá Egerbe és arra intette levelében, ne kívánja országunk romlását, ne szomjúhozza édes nemzetünk keserves vére ontását, mikor olyan úrral van dolga, a ki magát minden törvényes igazság megtartására kötelezi. Azonban feltöretlenül kapta vissza levelét, mert csak méltóságos úrnak czímezte benne Rákóczit, úgy gondolván, hogy a két év előtti ítélet következtében nem írhatja sem fejedelemnek, sem herczegnek.[1219] Rákóczi a nádort, a kit felelőssé tett a régi rendszer bűneiért, különben sem fogadhatta el közbenjárónak. Ellenben, hír szerint, udvarias, sőt meleghangú levélben üdvözölte az apja örökébe lépő királyt.[1220] Hiszen uralkodása kezdete olyan kedvező csillagzat, mely eloszlatja azokat a fellegeket és viharokat, a mik a nemzetet körűlfogták s majdnem elsülyesztették. Királyuktól a magyarok régi szabadságuk visszaállítását remélik; mit a király iránt ősi hűséggel és bizalommal viszonoznak. Őmaga (Rákóczi) mindig mély hódolattal és őszinte ragaszkodással viseltetett személye iránt. Nemcsak zavarni nem akarja uralkodását, hanem kész az egész nemzettel együtt hűséget is fogadni neki. Feláldozza életét érette, mint törvényes uráért és királyáért, ha orvosolja azokat a sérelmeket, a mikkel a nemzetet azok a gyűlöletes miniszterek illették, kik a jó fejedelem nevével és tekintélyével méltatlanúl éltek.

I. József király.[1221]

A gyűlöletes miniszterek azonban megmaradtak, és nem igyekeztek meggyőzni az uralkodót, hogy ez a magánlevél nagy politikai fordúlatra vezethet. A fejedelem udvariassága még sem maradt minden viszonzás nélkűl. A császárné magához hívatta feleségét s értésére adta, hogy a császár kész volna őt urához bocsátani, ha ezzel a békealkudozást siettethetné.[1222] Majdnem egy esztendő mulva József király is biztosította a fejedelemasszonyt, hogy neki nem volt része az atyja és a herczeg (prince) között támadt kellemetlenségben; hiszen őmaga mindig különösen becsülte a herczeget. Semmit sem is óhajtana inkább s dicsőségének tartaná, ha a herczeget visszavezethetné kötelességére. Meg van győződve, hogy ebben a herczeget a grófok gátolják, kik szellemén uralkodnak.[1223] Ezeknek a befolyásától kellene őt megszabaditani. A herczeg ne hallgasson a fölizgatott nép szenvedélyes tanácsaira, hanem inkább felesége és gyermekei sorsára gondoljon. Ő atyai indúlattal viseltetik Rákóczi kis fiai iránt s a herczeg javára mindent megtesz, a mit hozzávaló őszinte jóindúlatból megtehet.[1224]

A fejedelem eleinte valóban remélte, hogy meglehet a béke; mert a mostani uralkodó még atyja életében nemcsak jóindúlattal volt a nemzet iránt, hanem majdnem vigasztalta is szerencsétlenségében.[1225] Elismerte, hogy a mostani császár nem vakbuzgó, a jezsuitáknak nem ad annyi hitelt, mint az apja. De ha a vakbuzgóság nem is viszi rá, ráviszi a politika, melynek következtében a protestánsokat a franczia király is üldözi a maga országában és csak másutt pártolja.[1226] Az udvart magát megbízhatatlannak tartotta.[1227] «Az új császár ígér ugyan mindent, de ha hazánk dolgait eszem szerint folytatni kívánnám, bizony, ígéretének keveset hinnék!» Viszont Bécsben Rákóczi környezetét okolták, hogy a békét akadályozza,[1228] sőt már az elszakadás vágyát is megérleli a fejedelemben. Hiszen július elsején, a mikor Rákóczi országgyűlést hirdetett a Rákos mezejére,[1229] ismét képtelennek és törvénytelennek nyilvánította az Ausztriai Ház uralkodását.

A dolog valóban nem József király és Rákóczi személyes jóakaratán vagy éppen barátságán, hanem azon az elvi kérdésen fordúlt meg, az 1687: I. t.-cz. értelmében szabadon megválasztott József király uralkodhatik-e az örökös királyságot behozó és az ellenállás jogát eltörlő 1687: II-IV. törvényczikkek alapján s nem szorúlnak-e ezek a törvényczikkek átnézésre, javításra? Rákóczi már 1703 június 7-iki manifesztumában az uralkodóház bűnei közé sorolta, hogy országunk arany szabadságát, a mely a maga erejét annyi száz esztendőtől fogva a királyok szabad választásában megrontatlan szokással megtartotta, «örökös uralkodásnak ábrázatára, az ebben való megegyezésre rettentéssel élvén, szolgai változással elváltoztatta». Az Aranybulla záradékát is csak azért törőlte el, hogy az örökösödés behozatalával «felettébb való szabad uralkodásának nagyobb eredetét vehessen. Nem hatott reá az a Szirmay-féle érvelés sem, hogy az örökös királyság voltaképpen megvolt az 1687. évi országgyűlés előtt is.[1230] Stralenheim már azelőtt megírta XII. Károly svéd királynak,[1231] hogy Lipót király azért sem fogadhatja el a svédek közbenjárását, mert a westfaleni béke csak az osztrák örökös tartományokra nézve engedi meg a svédek közbenjárását; azonban – úgymond – akkor még Magyarország választóország volt és csak 1687-ben lett az Ausztriai Ház öröksége.

Tisztázni kellett előbb azt a fogalomzavart, a melyet Bécsben az örökösödés kérdésében az önkényes uralom javára mesterségesen támasztottak. Az udvar az örökös királyság eltörlésének és az Aranybulla záradékának helyreállítása alapján egyáltalán nem akart tárgyalni. Rákóczi ezzel szemben a nemzet készségét tapasztalta a hadakozásra. «Lássa Isten, mit végzett felőlünk!»[1232] Utóbb a bécsi udvar a nagyszombati értekezleten előzetes biztosítást kívánt az iránt, hogy a magyarok ezeknek a törvényeknek revizióját nem fogják követelni.[1233] Viszont a magyarok felszólaltak az ellen, hogy a császár Magyarországot örökös királyságnak nevezgesse.[1234] A közbenjárók már eleinte csak úgy reméltek sikert, ha annak fejében, hogy a magyarok elismerik az örökösödés jogát, a császár biztosítja a nemzet törvényeinek és jogainak megtartását, odaértve az Aranybulla záradékát is.[1235] Nem tudták, a bécsi miniszterek miért ütődtek meg azon, hogy ők a felkelők előtt szóba hozták az örökösödési jogot és az Aranybulla záradékát, holott ezekről százszor meg százszor írtak. Azok bele vannak foglalva a magyarok 1704 június 20-iki sérelmeibe is, mikre az udvar részben már válaszolt. Miért kellene hallgatni olyan pontokról, a miket Magyarországban minden okos ember ismer? Bercsényi utóbb megmondta Rechteren hollandi követnek, hogy míg ezeket a kérdéseket el nem intézik, nem bocsátkoznak alkudozásokba, mert különben a császár rabszolgáinak tekintenék őket.[1236]

Az 1687: II. t.-cz. kezdősorai. (A M. N. Múzeum eredeti példányáról).[1237]

A felkelő magyarok ebben a kérdésben valóban nem szorúltak Hugó Grotius tudós fejtegetéseire, van-e joguk szembe szállani fejedelmükkel?[1238] Rákóczi bölcsnek nevezte II. Endrét az ellenállás jogának megengedéséért[1239] s ennek és az örökös királyságnak kérdésében csak a közbenjáró hatalmak képviselői előtt akart világosan nyilatkozni.[1240] Neki a békebiztosokkal az volt a felfogása, hogy meg kell szüntetni az örökösödés szónak kétértelműségét. Más a királyi méltóság örökösödése és más az ország örökös birtoklása, mely Magyarországot az örökös tartományok módjára a Habsburgok uradalmai közé sorolja. Nem elég tagadni, hogy a Habsburgok nem akarnak Magyarországon önkényesen, zsarnoki módon uralkodni; hiszen azt is tagadják, hogy Ausztriát és Csehországot úgy kormányozzák.[1241] Ezek pedig tulajdonaik. A záradék eltörlésének és a királyi örökösödésnek ürűgye alatt Magyarországot is ilyen tulajdonuknak akarták tekinteni. Azért kívánták, hogy mivel Magyarország egy harmadát teszi a Habsburgok tartományainak, az egészre kivetett tizenkét millió forint adóból négyet Magyarország fizessen és katonaságot is ebben az arányban adjon. A királynak tehát a nemzet megnyugtatására feltétlenűl már most ki kell jelentenie, hogy Magyarországot a királyi örökösödés czímén nem kormányozza örökös tartományainak módjára. Törvényei értelmében Magyarország szabad és lakosai is szabadok; s őket még csak nem is akarta megfosztani szabadságaiktól.[1242] A fejedelem maga hasonló értelemben nyilatkozott a szenátussal együtt. Kijelentette, hogy I. József igenis örökös király, de nem örökös ura a rendeknek és az ország sem örökös jobbágya neki.[1243]

Sajátságos, hogy az előleges nyilatkozatot, a melyet magától értetődőnek kellett volna tekinteni, a király nem akarta ily határozott alakban megtenni, mert tekintélye csorbítását, őszintesége kétségbevonását látta benne. Csak annyit jelentett ki, hogy a magyar örökösödési törvény alapján nem kíván korlátlanúl uralkodni.[1244] Bruyninx szerint az udvar sohasem mutatta ki világosabban, hogy – éppen csak korlátlanúl akar uralkodni. Az udvar vagy vak, vagy azt hiszi, az egész világ olyan ostoba, hogy át nem látja rosszúl elrejtett gondolatát.[1245] A közbenjárók egyáltalán nem csodálkoztak volna rajta, ha ennek következtében a magyarok a trónt üresnek jelentik ki.[1246]

Rákóczi mérsékletét az bizonyítja legjobban, hogy még a kívánt előzetes nyilatkozat nélkűl is kész volt megkezdeni a békealkudozásokat;[1247] miről a közbenjárók nála később személyesen is meggyőződtek.[1248] A fejedelem Józsefet csak I. Lipót halála után teljes egy esztendővel nevezte császári és királyi felségnek, [1249] azonban továbbra is csupán trónkövetelőnek tekintette, mert nem igazi szabad választás útján jutott az uralomhoz.[1250] A békét, a hogy Rákóczi utóbb három esztendei keserű tapasztalat után mondotta,[1251] így is megköthették volna, ha a Habsburgok uralkodásvágya határt ismert volna. Rákóczi azonban és a rendek el voltak szánva, hogy ennek vérük árán is gátat vetnek. A fejedelem az erdélyi katonatörvényt is azért szentesítette, mert kerűlte azt a látszatot, hogy a jobbágyok fegyverével korlátlan hatalomra tör.[1252] A ki ilyen szigorú volt önmagával szemben, annak másokkal szemben is joga volt a bírálatra, vagy legalább az őrködésre. A népek – mondotta egy belső, emberének tulajdonított röpirat[1253] – nem a végre vannak teremtve, hogy a fejedelmek nagyravágyásának szomorú játékai és nevetséges múlatságai legyenek. A fejedelmek a népek boldogságára és békességére valók és csak az Isten lehet czélja minden cselekedetüknek: a magyarok ellenségei akárhogyan vélekedjenek is ebben a tárgyban. A szabad választástól nem függő «uralkódásra való következés» (a successio) olyan visszaélés, mely csupán törvénytelen uralkodóhoz illik.[1254] Rákóczi később, csendes magányában is kikelt az olyan fejedelmek ellen, a kik hivatalukat jobbadán csupán arravalónak tartják, hogy kényök-kedvök szerint uralkodjanak és saját gyönyörüségükre éljenek, a hogy éppen I. József tette, és tették, teszik mindazok, kik azt hiszik, hogy a mit akarnak, már szabad is. Még jó, ha az ilyen fejedelem legalább Istentől, a maga lelkiismeretétől s azonkívül gyóntatójától kér tanácsot.[1255]

Rákóczi már fegyverfogásakor 21 pontban fejtette ki az osztrák abszolutizmus terjeszkedése módját: hogyan kellett törvény gyanánt teljesíteni mindent, a mit magános tanács alapján rendeltek. Semmit sem hagytak próbálatlanúl, hogy az osztrák hatalom ebben a «gazdag ragadozásban» örvendhessen. És a szabad országban már csak «a magános tetszés szerint való gazdai hatalmas uralkodás» volt hátra.[1256] Fegyvere szerencséjének elhanyatlásakor az angolok is[1257] észrevették, hogy az udvar inkább erőszakkal akarja legyőzni a magyart, mint panasza okainak elhárításával kiengesztelni. Szép szavakkal tartja, az orvoslást pedig a jövőre igéri. Mindent felhasznál, hogy az ország kiváltságait eltörölje és azt korlátlan uralma alá vesse.

Mégis elmondhatjuk, hogy Rákóczi nem az örökös királyságnak, hanem a belőle vont és az alkotmány ellen törő ilyes következtetéseknek volt ellensége. Hiszen később saját házában is örökössé akarta tenni az erdélyi fejedelemséget.[1258] De a zsarnoki hajlamok valamikor egy trónralépő királyt arra bírhatnának, hogy az országgyülés és az eskü mellőzésével követelje elismerését, a mi a nemzet jogának elkobzását jelentené s veszedelmesebb volna az örökösödési jog elfogadásánál.[1259] Ezt a harmadik nemzedék meg is érte II. József uralkodásában. A gyermektelen és beteges királynak senki sem jósolt hosszú életet. Azt hitték, a kérdést halála egymaga megoldja,[1260] mert Magyarországban ezzel törvényesen megszűnik a successio.[1261] Csak négy magyar volt azon 34 titkos tanácsos közt, a ki előtt I. Lipót már 1703 szeptember 12-ikén rendezte fiai kölcsönös örökösödésének az ügyét.[1262] Ezt az oklevelet Magyarországban nem ismerhették; e a fejedelem már 1705 deczember 26-ikán megjövendölte a leányág örökösödésére való törekvést, «melyet a nemzet örökös siralmával is fog jajgatni jövendőben». Látta, az udvar milyen szép ürűgyeket és színes okoskodásokat keres magának, hogy «ezt a keserves pilulát annál is inkább megaranyozván, velünk elnyelesse». De bizonyára nem javasolhatja édes nemzetének, hogy súlyos nyavalyáját méreggel gyógyítsa. «Jobb lesz tehát, ha az udvar őszinte akar lenni, hogy olyanokról gondolkozzék, a mik lehetségesek is legyenek».[1263] Az 1687: II. t.-cz. csak József császár elsőszülöttjére s annak ivadékaira szorította a korona örökségét; de ez az örökség József leányait nem illeti, mert felesége, a római császárné, Magyarországnak nem koronás királynéja. A nemzet tehát József halála pillanatában visszanyeri királyválasztó jogait és szabadságait. Egyelőre mint helytartót, a nádort fogja illetni az ország ügyeinek továbbintézése.[1264]

Rákóczi és Bercsényi a szabadságharcz végén még nem tudták, hogy az osztrák örökös tartományokban József után Károly, ennek magvaszakadtával pedig nővéreik, I. Lipót leányai örökölnek.[1265] Akkor hallották azt, hogy az európai kongresszus a magyar trónöröklést is szabályozni kívánja; de mit várhattak ettől, ha csak az öröklést rendezik, nem a szabad választást és nem a jövendő, vagy akár csak a mostani kormányformát?[1266] Rákóczinak csupán a rastatti béke idejében (1714) tűnt fel, hogy az udvar a trónörökösödés dolgában újabb titkos megegyezésen töri a fejét.[1267] Pedig akkor már majdnem egy esztendeje (1713 április 19-ike óta) készen állt a pragmatica sanctio mint házitörvény, a melyet ő még 1705 karácsonymásodnapján megjósolt. Rákóczi felfogását mi igazolhatta volna jobban, mint az a bizonyosság, hogy Bécsben az örökösödés rendjét a törvényhozás megkérdezése nélkül, családi megállapodások szerint akarták rendezni?

II.
A NYÁRI HADJÁRAT 1705-BEN.

RÁKÓCZI őszintén kereste a nagy alkotmányjogi vitának törvényes és így egyedűl megnyugtató megoldását; de az Aranybulla záradéka alapján: fegyverrel a kezében. Pedig a labancz urak nem voltak hajlandók elhinni, hogy neki és a magyarságnak igaz és helyes oka lett volna a fegyverkezésre; szerintök ezt az udvar és a kereszténység sem hiszi el.[1268] Egyikök, gróf Czobor Márk, Bécsben egy fényes lakomán Stralenheim svéd követ hallatára Rákóczit, Leszczinszky Szaniszlót és XII. Károlyt nevezte Európa legczégéresebb pártütőinek; a miért a bécsi udvar kiszolgáltatta őt az elégtételt követelő – svéd királynak.[1269] A Habsburg-ház valóban lázadónak tekintette, pedig sem nem elégedetlen, sem nem revoltáló alattvaló, hanem szabad fejedelem és a franczia király szövetségese volt, a ki saját maga és hazája védelmére fogott fegyvert.[1270] S lehetett-e kívánni, hogy a fejedelem, ki az igazságért viselt háborút, magát lázadónak vallja?[1271] «Az emberséges ember felelt Rákóczi a vádaskodóknak[1272] – lelkét Istennek, vérét és életét urának, becsületét pedig magának szokta tartani; ő tehát magát lázadónak nem ösmerheti el.» Európa érdeke követelte, hogy Magyarország teljes békét nyerjen s népe felépüljön. Ezt az országot, a melyet – igen helyesen – a kereszténység védőfalának mondanak, nem kellene önkényesen kormányozni, hanem törvényes kormányt adni neki s arra bírni, hogy magát a törökök ellen védje. Ez az ország, ha őszintén kibékítik és ha kielégítik igazságos kívánságait, a melyek még legutolsó királyainak hitlevelein alapúlnak, Ausztriát erősebbé fogja tenni a szabadság és az európai egyensúly veszélyeztetése nélkűl. Ha meg nem nyugtatják, alkalmat ad örökös zavarokra és háborúkra, a melyek egy egész hadsereget megakaszthatnak.

Rákóczi a háborút Európa közszabadságáért is viselte; elvárhatta tehát, hogy annak idején európai békében biztosítsák Magyarországnak törvényeken és hitleveleken alapúló lelki és világi szabadságait.[1273] Azonban már Marlborough herczeget figyelmeztette, hogy az udvar a magyar nemzetet kiirtani törekszik. A Habsburgokkal szemben olyan a helyzetünk, mint előbb a Hollandiáé. A szövetséges sereg diadalai büszkévé teszik a császárt,[1274] a ki már uralkodása ötödik napján megtett minden készűletet e háború erősebb folytatására.

Heister helyett 1705 május 10-ikén Herbevillet nevezte ki magyarországi fővezérnek. A 6100 dánt is odaértve, 16 tábornok alatt 27.000 rendes katonát rendelt parancsnoksága alá. Odaszámítva az országban szanaszét álló császáriakat a ráczokkal, horvátokkal és a különböző helyőrségekkel együtt, a császárnak kerekszámban 80.000 embere állt szemben a kuruczokkal, kiknek hadát maga Rákóczi csak 75.000 főre becsűlte.[1275]

A hadak rendezésével és a békealkudozásokkal elfoglalva, Egerből a fejedelem a szokottnál későbben mozdúlt ki. Hadjáratához úgy akart fogni, hogy eddigi hadakozásának az mintegy végső megfejtése legyen. Ennek következtében június 15-ikén a Dunához rendelte Károlyit is, ki ebben az időben Gyula várát vívta s végső csapást akart mérni a marosvidéki határőrző ráczokra. Tudta, hogy visszahívásáért a tábornok duzzogni fog. Megintette, hogy hézagos értesítésekből ne mondjon ítéletet, mert nem akarja ugyan ama föld helységeinek elpusztúlását, de azt sem, hogy azoknak képzelt veszedelméért az egész ügy tetemes kárt szenvedjen. Harmadnap pedig a debreczenieket rótta meg, a kik Károlyi ottmaradását kérték. Az ilyenekre ő semmit sem ad és Károlyi csalódik, ha azt hiszi, hogy hadi intézkedéseit ezzel megváltoztathatja. Se nem illendő, se nem hasznos, hogy rendeleteit a debreczeniek kitrombitálják.[1276]

Másnap, június 18-ikán, megkezdte ez évi hadjáratát[1277] s Egérből, a lovakat fűre bocsátva, megindúlt a solti dunai sánczok felé. 21-ikén Árokszálláson táborozott, a jászok közt.[1278] Másnap Hatvanban,[1279] harmad- és negyednap a dányi tónál,[1280] Budával egy irányban.[1281] Itt értesűlt Esterházy Dániel futárjától, hogy Glöckelsperg tábornok budai parancsnok Bottyánt heves összecsapás után beszorította a kömlödi Bottyánvárba s ötödnapra, 22-ikén, annak elhagyására és felégetésére kényszerítette.[1282] Dánynál érkezett hozzá Bercsényi futára is azzal az izenettel, hogy Herbeville a Csallóközből eleséggel akarja ellátni Lipótvárát, miben a fejedelem meggátolhatja, ha hirtelen eléje vág a Vágnál. A fejedelem egyelőre mégis délnyugat felé fordúlt, hogy megsegítse a solti sánczot, a melyet Glöckelsperg erősen bombáztatott. 26-ikán tehát erőltetett menetben tette meg a 30 kilométernyi rossz utat Dánytól Ócsáig. Másnap még nehezebb; mert mocsarak és lápok közt vezető úton akart eljutni délnyugat felé Szentmiklósra;[1283] a napot azonban pihenésre fordította, Harmadnap értesűlt, hogy a kuruczok visszavették a balparti hídfőt, a hídat is elszakították s az ellenség átkelését – hajók hiányában – lehetetlenné tették. Igy tehát nem akadt ottan dolga; s mivel nem is remélhette, hogy a hídat helyreállíthatja s azon át a Dunántúlt megsegítheti, elhatározta, hogy Esterházy és Károlyi hadait is magához vonva, Pest felé nyomúl, de a mennyire lehet, minden nyilt ütközetet elkerűl.[1284] Július elsején Ócsán valóban egyesűlt Károlyi Sándor s Esterházy Dániel hadaival,[1285] Tábornokai tanácsára történhetett, hogy lemondott Pest ostromáról, melytől Glöckelsperg tartott s melyre ő éppen a most kihirdetett rákosi országgyűlés biztonsága érdekében készülődött.[1286] Július 3-ikán még Ócsáról tudatta az angol királynéval és a hollandi rendekkel, hogy a béke dolgában ünnepiesen elfogadja közbenjárásukat,[1287] de hadaival még aznap átvonúlt Gyömrőre.[1288] Csupán Halasnál hagyott némi katonaságot, hogy vigyázzon a császáriakra, kik a Duna/Tisza közét most már legfeljebb Pétervárad felől fenyegethetik.[1289] Gyömrőn és Csabán kelleténél tovább kellett vesztegelnie. Nem a menet nehézségei tartóztatták fel, bár haladását mindenesetre lassította, hogy ivó- és itató-vízért néha 7-20 kilométernyi kitérést kellett tennie,[1290] Az keserítette el, hogy katonái, főkép a tiszántúliak, hazaszökdösnek s békére hajlanak.

Gyömrőn szemlét tartott felettük s beszédet intézett hozzájuk.[1291] Nem tudta, fájdalmát vagy bosszankodását közölje-e velök. Az első esetben méltán terjesztheti keserűségét eléjök, kik, az ő példájára, életöket hazájok dicsőséges szabadságára szentelték és mindenöket elhagyván, a végből jöttek zászlai alá, hogy győzzenek vagy meghaljanak, A vitézlő rendnek ezt a dicsőséges eltökélését csak a haza ügyén szánakozó szívvel és zokogva szemlélheti, Elfelejti keserves sorsát, éjjel-nappal való fáradozását, veszedelmek közt forgó állapotát és nem hozza elő eddigi szerencsés hadakozásait. Most azonban oka van panaszra, mert csorbát ejtettek az ügyön. Azok a vitézek, kik, vele együtt, verejtékökkel és vérökkel helyezték a régi szabadságot megközelítő állapotba: hírünket, nevünket, dicsőségünket csaknem eltapodták, mert lágyszívűeket, elfajúltakat tűrtek maguk között, a kik a magyar nevet nem érdemlik, Nagyobb szerencsének tartotta volna, ha, a hazát védve, gyarló testét velök egy sírhalomba rakják, mint hogy neki, az élő, de csaknem eltemetett vezérnek, becstelen cselekedetökről kell emlékeznie. Mit akarnak? …

Inkább békűljenek meg csalárd ellenségeikkel, a kiknek igáját így segítik. Akkor ő is leteszi szerencsétlen vezéri tisztét, hogy meggyalázott életét tengereken, pusztákon bujdosva végezze. Veszszen oda őseinek dicsőséges Rákóczi-neve, csak több ilyen gyalázatos napot ne kelljen megsiratnia. Áldozzák föl személyét, adják az ellenség kezébe: nem bánja, csak szabadságot szerezzen vele nekik és nemzetének. Visszamegy a sötét tömlöczbe, melyből Isten keze kiszabadította; kész a gyászos vérpadra lépni, csak elnyerhesse nemzete boldogságát. Engedjék, hogy inkább az ellenség fegyvere ölje meg, mint hogy haldokolva, gyalázatosan éljen velök. De ha van bennök magyar vér és szeretik őt – nem mint urukat, hanem mint atyjukat, társukat, véröket –: bosszúlják meg gyalázatát ama hazaárúlók megbüntetésével, a kik nemzetünk és mindnyájunk becsületét gyászba öltöztették. «Magatok pedig, oh fiaim végezte gyönyörű beszédét – segítsétek magatoknak boldogúlására való ügyekezeteimet. Vígasztaljátok elkeseredett szívemet, hogy veletek élet és halál között kereshessem – oly szívvel, a mint kezdettem – hazánk és mindnyájunk szerencséjére, boldogúlására czélzó szándékomat. Nem kívánok birodalmat, nem kincset tőletek; s nem egyebet az igaz magyarhoz illő bátor szívnél, hogy azt magammal összecsatolván, veletek éljek, haljak!»

Igy csak az beszélhetett, ki teljes egyéniségét vitte a küzdelembe, nem csupán azt a dicsőséget, a mely ősei nevét veszi körűl, Bizalmat kelthetett benne az a lelkesedés, a melylyel hadai fogadták intő és lelkesítő beszédét. Arra gondolt, hogy Károlyit az Alföld fedezésére ezen a vidéken hagyja, ő maga pedig Esterházy Dániellel Vácz vidékére megy, elfoglalja a Szentendrei szigetet és hidat veret a Dunán, hogy el ne szakadjon a dunántúliaktól.[1292] Másnap és harmadnap Rákoscsabán táborozott, a honnan újból biztosította a szegény curialista és armálista nemességet, hogy mivel már az Ausztriai Ház uralkodásának vége szakadt, a paraszti szolgálat alól ezt a szegény, leigázott nemességet örökre fölszabadítani kívánja.[1293] Veresegyházán, hol két napot pihent,[1294] még abban a meggyőződésben élt, hogy kisebb baj volna a vágontúli föld elveszítése, mint ha Glöckelsperg, ki a Duna balpartján mindig egy irányban haladt vele, átcsapna Pestnél az Alföldre s a kurucz hadakat egymástól elvágná. Azt úgy sem gátolhatja, hogy Herbeville a Csallóközből kijöjjön; s ha kijön és Bercsényi a Vágtól visszavonúlni kénytelen, nyilt mezön még mindig megszégyeníthetik ellenségöket.[1295]

Vácz.[1296]

Három nappal későbben, mint szerette volna,[1297] július 9-ikén Vácz püspöki városnál ütött tábort.[1298] Csak itt mondott le arról a tervéről, hogy hídat veressen a Dunán; de nem arról, hogy figyelemmel kísérje a hatalmas folyamot, a melynek tulsó partján Glöckelsperg árnyék gyanánt kísérte, hogy Komáromnál Herbevillehez csatlakozzék. A fejedelem tehát úgy intézkedett, hogy gyalogsága a Duna völgyén felfelé, lovassága a gyönyörű erdős, füves Börzsönyi-hegyeken át nyomúljon, a társzekerek pedig a honti Tompáig szintén a hegyek közt haladjanak.[1299] Ő maga a lovasságnál maradván, Verőcze és Nagymaros közt odahagyta a Dunát, s a Nagypatak völgyén felfelé 12-ikén a honti Szokolya alá került, de még aznap megindúlt az Ipoly és a Garam felé. Másnap már a Garam völgyében, Esztergom vármegyében, Bénynél, vagy, a hogy templomáról nevezi, Szentbenedeknél állott. Ez az 1217-ből való templom uralkodott a Garam hídján s öt év mulva a fejedelem gondoskodott is megerősítéséről.[1300] A szép mező kedvéért tábort veretett a «római», helyesebben azonban avar sáncznál, mely a falut két hatalmas gyűrűben fogja körűl.[1301] Csak három, szükség esetében két állomásra lévén a Vágtól, ott akart maradni mindaddig, míg bizonyosabbat nem hall Herbeville szándékáról; mert nem szerette volna kiélni a Vág vidékét. Bercsényi még aznap (július 13-ikán) felkereste a szomszédos Kéménden[1302] s megállapodott vele a közös eljárásban. Személyesen is, hírből is ismerte «a jámbor öreg» Herbeville grófot s olyan tőrbe akarta ejteni, a milyenbe mást nem ejthetett volna. Des Alleurs nem is hitte, hogy sikerűljön tervének ez a része, azonban helyeselte Lipótvár megszállására vonatkozó előterjesztését. Le Maire dandárnokot, a kivel éppen most vizsgálta meg a közellevő Esztergom helyzetét, hasonló tanulmányok czéljából Bercsényivel most Lipótvár alá küldte, mert mindakét várat ostromolni akarta. Megbízta, hogy mielőtt kijönne Herbeville a Csallóközből, rekeszsze el gátakkal a Dudvág csekély vizét, a Dudvág és a Vág közt hányasson egy jó sánczot, nyári vízállásra számítva, vizsgálja meg a Dudvág gázlóit s emeltessen ezen gázlók védelmére redouteokat.[1303] 16-ikán tűzérsége is megérkezvén,[1304] harmadnap átment a barsi Fajkürtre.[1305] 19-ikén már Surányból kérdezte meg Széchenyi érseket,[1306] hol találkozzanak a békealku dolgában. Útbaejtette Érsekújvárát is, a hol két napot töltvén,[1307] 21-ikén az északnyugaton fekvő Mocsonokra ment s augusztus 2-ikáig ott táborozott.[1308]

Végrehajtotta tehát szándékát; egyesűlt vágmelléki hadaival, hogy, ha kell, megverekedjék a Csallóközbe zárkozott ellenséggel. A Vágon azért nem kelt át, hogy Herbeville őt gyengének higyje[1309] s kijöjjön a szigetből, a mi – egy sikertelen kísérlet után[1310] – augusztus 8-ikán meg is történt.[1311] Erről és Le Maire sánczainak elkészűléséről értesülve, a fejedelem már előtte való nap «nagy erővel» átment Patára. Ott a Vág szeredi hídját azonnal lerontatta, a két gázlót pedig a víz alatt vert hegyes karókkal tette járhatatlanná.[1312] A hídőrség kivételével egész gyalogságát a sánczba vetette. Úgy tudta, hogy Herbeville elkülönítette gyalogságát a lovasságtól; elfogadta tehát Bercsényi önkéntes ajánlkozását, hogy lovasságával megakadályozza a két fegyvernem egyesűlését és Lipótvár megsegítését, az ellenséget a tőrbe vezető útra csalja s ezzel váratlan zavarba hozza.[1313] Ő maga a Vág patai bozótos partján várta, mi fog történni az egészen fedetlen tulsó parton.

III.
A PUDMERICZI CSATA.
(1705 augusztus 11.)

HERBEVILLE a pozsony-nyitrai országúton Borsa felől augusztus 5-ikén Diószeg és Szered felé nyomúlt előre. Rákóczi azonnal visszaparancsolta Szered várából Sennyey tábornok gyalogságát Semptére, a hova ágyúival és udvari hadaival maga is átment. Herbeville elől déltájban oda vonúlt vissza Bercsényi lovassága is, mire a fejedelem fölszedette a szeredi oldal hídpallóit s a semptei hídfő védelmét gránátosaira bízta. Az ellenség délután négy óra felé kezdett mutatkozni s podgyász nélkűl, de sok eleségszállító szekérrel a rendkívül nyilt és egyenes síkon a Dudvág és a Vág között ütött tábort. A fejedelem azonnal ágyúztatni kezdte, mit az ellenség viszonzott, de a bokroktól födött kuruczokat nem igen vehette czélba. Gyanítani lehetett, hogy Herbeville az éjjel kémszemlét küld észak felé a tábora és Lipótvár közt levő terep kikutatására; azért a fejedelemnek sietnie kellett, hogy őt tőrbe csalja, s a biztosnak tetsző alkalmat el ne szalaszsza. Elhatározta tehát, hogy a dél felé három órajárásnyira levő vecsei hidon 4000 válogatott lovast küld át a Vágon, más 4000-et pedig észak felé a Galgócz-Karkócz táján emelt sánczolaton keresztűl; s míg ezek napkelte előtt egy órával a szárnyakra csapnak, szemben a deréksereggel ő maga tesz nagy riadást. A sikert biztosra vehette, mert Herbeville még csak szekértáborral sem védelmezte serege szárnyait, pedig a nyilt terepen egyáltalán nem számíthatott fedezetre. A vállalat végrehajtásával a fejedelem az önként ajánlkozó Bercsényit és Géczy Gábort bízta meg, ő maga pedig az ellenség kezébe jutott szeredi várral szemben egész éjszaka egy magaslatról, a semptei hídfőnél figyelte meg a császáriak mozdúlatait.

Éjféltájban az ellenség Szered felől megkísérelte elfoglalni a hídat, de egy órai tüzelés után abbahagyta a dolgot. A fejedelem sohasem tudta meg a czéltalan támadás és elhallgatás okát, mert különben csend volt az egész vonalon. Sőt a csend még hajnalban is tartott, a mi nemcsak nyugtalanította, de bosszantotta is a fejedelmet. Csupán az vigasztalta, hogy napkelte után egy órával (körűlbelűl háromnegyed hatkor) Herbeville riadót veretvén, a szeredi vár kiürítése után szép rendben egyenesen a neki vetett tőrbe indúlt Lipótvár felé. Megindúlt ő is a balparton, mindig egy magasságban maradva az ellenséggel, melynek menetét egy-egy ágyúlövéssel zavarta meg. Hiába várta, hogy Géczy hátban, Bercsényi szemben támadjon. A szőllőhegyek szoros útain csak Bercsényivel egymagával találkozott, a ki már előbb megizente, most pedig személyesen jelentette, hogy a rossz útak miatt elkésve érkezett a sánczokhoz. A sánczokon át Le Maire nem engedett rést nyitni a lovasságnak, melyet tehát a sánczolatok mögött állított fel. Ezt a hibát már nem lehetett jóvátenni. Az ellenség helyzete így is kétségbeejtő volt; mert Herbeville már értesűlt, hogy dél felől lovashadak mutatkoznak, északon pedig erős gyalogság őrzi a Dudvág gázlóit.

Gróf Herbeville névaláírása.[1314]

A mikor a zélai hídon át Rákóczi parancsára Buday István lovasezrede is oldalba fogta, azt hitte, hogy ez a kuruczok előhada’ s rögtön csatarendbe állt. Balszárnyát valamenynyire még fedezték a Dudvág füzesei, a jobb azonban teljesen födetlenűl állt a kuruczok ágyúival szemben. Pálffy altábornagy, Herbeville egyik alvezére, utóbb megvallotta a fejedelemnek, hogy már csak azt várták, mikor jön egy trombitás, a ki megadásra szólítsa őket. Vitézűl állották a tüzet; de mikor dél felől Géczy lovasai még mindig nem támadtak, Herbeville a jobbszárnyat menetoszlopba alakította, hogy a már megtett úton a Dudvág farkashidai átkelőjén huzódjék vissza a Farkashida s Nagyszombat közt levő földhátra. A fejedelmet bántotta, hogy terve saját hadainak késedelmezése miatt éppen az utolsó pillanatban hiusúl meg; de még mindig bízott benne, hogy a császáriakat megszoríthatja a Dudvág mellett, ha a gázlók védelmére épített három redoute-nál La Motte csekély gyalogságát Esterházy Antal a karkóczi sánczok gyalogságával hamarosan megsegíti. Ezt pedig a karkóczi sánczok veszedelme nélkül meg lehetett volna tenni, mert Herbeville most már nem folytathatta útját Lipótvár felé, Esterházy mozdúlatának támogatására és fedezésére a lovassággal Bercsényi vállalkozott, a ki szerette volna jóvátenni hibáját. A fejedelem azonban egy dombról, a honnan az egész csatatért áttekinthette, bosszankodva látta, hogy a főtábornok nem támadja meg az ellenséget az egyetlenegy hídnál, a melyen át a mély szakadékokon át visszavonúlhatott, Egyik parancsot a másik után küldte hozzá; de mindhiába, az ellenség már a redoute-ok közelébe ért. Ott is nagy hiba történt. Esterházy odavitte ugyan gyalogságát, de nagyon kevés kuruczot talált bennük. La Motte-tal nem is beszélve, megizente a fejedelemnek, hogy a Dudvágot nem védelmezheti meg és visszavonúl, a mit, a parancs megvárása nélkűl, meg is tett. Ekkor azonban a füzesből és a nádasból kibukkant La Motte elrejtett gyalogsága, mire a meglepett tábornok késznek nyilatkozott visszatérni vele a redoute-okhoz; de már elkésett. Arra a hírre, hogy az ellenség előhada átkelt a gázlón, minden biztos értesűlés keresése és újabb kísérletek tétele nélkül visszahozta gyalogságát. Bercsényi lovassága követte példáját.

Gróf Pálffy János.[1315]

Herbeville nekik köszönhette, hogy megszabadúlt a kelepczéből, «Helyzetemben más mindenki árúlást gyanított volna – jegyezte meg a fejedelem;[1316] – de mindezek oka csak a vastag tudatlanság s a határozatlanság közt habozó és lebegő elméjök volt». A nap eredménye az lett, hogy Herbeville nagy kerülővel mégis csak bejutott Lipótvárra s azt egy esztendőre mindennel ellátta. Elhagyott táborhelyét Rákóczi szállta meg: jobbjával a Vágra, baljával a Dudvágra támaszkodva.

Szirmay, a ki jelentéktelen ajánlatokkal éppen aznap (augusztus 6.) érkezett hozzá, bizalmasan közölte vele, hogy Herbeville csak pár napig maradhat a várban, mert seregével a szorongatott erdélyi hadaknak, különösen Szeben, Brassó és Fogaras várának megsegítésére kell mennie, addig pedig minden döntő ütközetet kerűlnie. Rákóczi és a haditanács tehát már ezért is döntő ütközetre akarta kényszeríteni, a mit a kuruczsereg is óhajtott, mert restelte tábornokainak váratlan kudarczát s bízott a maga nagyobb számában. Rákóczi bosszúságát növelte, hogy Herbeville lerontatta Le Maire sánczait és (augusztus 8.) összebombáztatta, felégette Galgócz városát, a mely Rákóczihoz ragaszkodván, nem teljesítette parancsát. A mint tehát a fejedelem megtudta, hogy Herbeville Lipótvár alól Karkóczon és Nagyszombaton át akar visszakerülni a Csallóközbe, elhatározta, hogy elvágja visszavonúlása útját. Nem követte a nagyszombati síkságra, mert okúlt nyolcz hónapja ott szenvedett kárán, hanem augusztus 10-ikén Cziffernél erőltetett – menetben eléje kerűlvén, csakugyan elvágta a szigettől.

Másnap hajnalban megvizsgálta és csatára alkalmasnak találta Cziffer határát. A tervezett csata terén középütt esett volna a falu, előtte a Gidra-patakkal, mely hadállásával egyirányban haladt a síkon. A két végén a patak közelében egy-egy kerített urasági ház állott; a fejedelem mindegyiket egy zászlóalj gyalogsággal és két ágyúval rakatta meg. Seregét a falu felé ereszkedő lejtőn csatarendbe állítva várta az ellenséget, a melyet a Nagyszombatról jövő országúton reggel hét óra tájban pillantott meg. Azonban őt is észrevette az ellenség s hirtelen kanyarodással nyugat felé fordúlt a Gidra-patak felső folyásánál levő Pudmericz és Vöröskő felé. Rákóczi ezt sem igen bánta; úgy hitte, hogy a Fejérhegység hazafias népe nemcsak eleséget nem ad a németnek, de még zaklatja is, a mennyire lehet; csallóközi tárházaihoz pedig az ő hadai miatt nem juthat. Nem is akart mozdúlni elfoglalt állásából, csupán némi csapatot küldött a császáriak szándékainak kikémlésére. Ocskay László azonban Esterházy Antallal, Ebeczky Istvánnal és más tisztekkel egyetemben Bercsényihez ment s arra kérte, beszélje rá a fejedelmet, hogy kövesse az ellenséget. Bercsényi valóban Rákóczi elé vezette a küldöttséget, a melyhez Ottlyk is csatlakozott, Thököly egykori karabélyosezredese.

A fejedelem türelmetlenül hallgatta Bercsényi beszédét, hogy a vele jött tisztek jól ismervén a vidéket, az előrenyomulást tanácsolják és kérik, mert az ellenséget csak így lehet beszorítani a hegyek közé. Indúlatán mindamellett uralkodván, hidegvérrel figyelmeztette őket, hogy nyugtalanságuk és egyenetlenségök nagy kárt okozhat. Azt a vidéket hegyi patakok szaggatják meg, ez pedig sehogysem jó terep egy főképpen lovasságból álló sereg számára. Sok időbe kerülne, míg csatarendbe állhatnának s akkor sem foghatják körűl a német sereget, a mely különben ismét kiszabadúlhat kezökből. Ha megvizsgálják azt a terepet, bizonyosan elállanak kérésöktől s megmaradnak mostani helyükön, a melyet jól ösmernek.

A vezérek szótlanúl távoztak, de egy kis tanakodás után visszajöttek. Előadták, hogy lemondanak az előnyomúlásról, mert meggyőződtek a fejedelem szavainak igazságáról; de azt ajánlották, hogy erről a lejtőről, a hol állanak, mégis följebb, északnyugat felé huzódjanak. A katonaság bosszankodik, zúgolódik, hogy itt hevertetik s nem viszik a futó ellenség üldözésére. Ne szalaszszuk el a jó alkalmat holmi franczia taktikai szabályok miatt, a miket a nemzet természete nem vesz be, mert lelkülete tettre készti s a hosszú várakozás ellenkezik tüzével, A katonaság megnyugtatására okvetetlenül kell tenniök valami mozdulatot: Határozott, követelő föllépésök gondolkodóba ejtette, fiatalsága és tapasztalatlansága magával ragadta a fejedelmet és teljesítette kívánságukat. Csatarendjének megtartásával északnyugat felé huzódott, pedig hibásnak tartotta ezt a mozdúlatot s első bosszankodásában talán nem is bánta volna, ha megverik, mert legalább szemökbe vághatja, hogy neki van igazsága.

Seregét arra a hegyhátra vezette, mely a Gidra jobbpartján Pudmericz és Dubova közt alig észrevehető módon, de Vöröskő mellett a Kuklával mégis 564 méterig emelkedik. A. fejedelem délben ért a pudmericzi élre s kellemetlen meglepetéssel tapasztalta, hogy lovassága meredek hegyoldal elé jutott Lindava táján. A Pudmericz felé szelíden lejtősödő hegy lábánál a völgyet tó zárta el, melyből egy kis patak eredt. A Gidra és a Cseszte patakokból egyéb erek ágaztak ki, a melyek szaggatottá, vizenyőssé tették a rétet és az erdőséget. A Cseszte éppen Pudmericznál ömlött a Gidrába, azon a helyen, a hol az Istvánfalva környékén emelkedő dombok az előbb említett dombokhoz legközelebb érnek. Ebben a szorosban állt a pudmericzi malom, a mely a Gidra-Cseszte völgyének bejáratán uralkodott. A fejedelem tehát e malom fölött állíttatta föl La Motte ágyúit.

A pudmericzi csata színhelye.[1317]

Alig szállt le lováról, hogy a nagy melegben a fák aljában hűseljen, megpillantotta Istvánfalva táján az ellenséges lovasságot, mely leszállni készűlt az erdős völgybe. Tisztjei azonnal körülvették s kérték, hogy gyalogságot küldjön az erdőségbe, a melyet ők «jól» ismernek s lovassággal kerűljön az ellenség hátába, Ügyes tisztekkel ezt a tervet csakugyan végrehajthatták volná s a fejedelem ki is adta a parancsot. Az ellenség, mely egy pillanatra megállott, rögtön visszahúzódott s a velök szemközt levő hegy mögött kezdett kibontakozni. Élénk ágyúharcz kezdődött. A fejedelem, hogy seregét a lejtőn az ellenség ágyútüzének ki ne tegye, egész gyalogságát levezette a völgybe a falut és a tavat körűlvevő fák, bokrok közé; jobbadán lovasságból álló balszárnyát pedig lejebb, a dombok háta mögé rendelte. A terepet és a helyzetet egyáltalán nem tartotta támadásra alkalmasnak. Csáky István tábornok dandára így is csak nagyon bajosan vergődött keresztül a süppedékes réten. Bercsényit, ki ezt maga tudatta vele, a gyalogság élén La Motte ágyúinak fedezete alatt akarta küldeni a malom ellen. A főtábornok őszintén kijelentette, hogy nem ért a gyalogság vezetéséhez; a lovasság jobbszárnyával tehát az ellenség balszárnya ellen küldte. Csáky lovasdandára visszavonúlásának fedezésére ekkor egy gyalogdandárt akart felállítani a patak mentén, de főhadsegéde vagy a dandárnok félremagyarázta a parancsot s a gyalogság kelleténél tovább nyomúlt előre. Herbeville ezt hadállása és a malom ellen intézett rohamnak vélte. Vasasokat és gyalogokat küldött a malom ellen, a melyet csupán La Motte ágyúi védtek, mert a hajdúk mind a dandárral mentek. Andrássy György tábornok, ki a hibát észrevette, hátrább vezette a dandárt s visszaverte az ellenséget. Azonban a patakon átkelve, üldözés közben sorai felbomlottak s az ellenség visszanyomta. A tábor őrségének lovastisztjei nagy hévvel siettek segítségére, de a meredek lejtőn meg kellett állaniok.

Rákóczi ebben a válságos pillanatban ért az ágyúüteghez, mely körűl a lovasság és a gyalogság összetorlódott. A heves vágtatás következtében óriási porfelleg támadt, melyet a roppant szél a hátúl levő lovasság szemébe szórt. A vihar lekapta a fejedelem süvegét is; egyik apródja azzal a figyelmeztetéssel adta vissza, hogy az ágyúk körűl levő embergomoly vége ingadozni kezd. Odasietett, hogy rendet csináljon. Megállította elég rendetlenűl visszavonúló lovasságát, de ennek ritka sorai közt a futó hajdúk könnyen keresztűljutottak. A porfelleg a napot is elhomályosította. Bercsényi azt hitte, az ellenség áttörte a fejedelem seregének balszárnyát s most reá rohan. Ennek következtében ő is visszahuzódott. Nyugalmát csak a portól mentes völgyben rendesen haladó gyalogság őrízte meg.

A csata azonban mindamellett is elveszett, hogy a fejedelem nem látott egyéb ellenséget, mint azt az első ízben felbukkant hadosztályt s a malom ellen küldött két zászlóaljat. Nem is veszett oda több 2 taraczknál s a 60 kurucz halála 150 császárinak életébe kerűlt.[1318] Herbeville nem mert hinni győzedelmében. Nem gondolt a kuruczok üldözésére, mert attól tartott, hogy megint tőrbe csalják. A csatavesztésnek nem is voltak komolyabb következései. De oly nagy volt a fejetlenség, hogy a tizenkettedikére menő éjszaka Rákóczi is csak irtózatos kerűlővel, az érsekújvári Dunán át a Csallóközbe is betévedve jutott el a Vág vecsei hídjához, hová hajnalban érkezett. Onnan ment a nyitrai várba a gyalogság összeszedésére, a mi ezúttal sokkal könnyebben sikerűlt, mint máskor, mert hadai nem széledtek haza.[1319] Nem is vesztette el a haza szerencséjébe vetett bizodalmát, a mely ezen harcz kezdetén lelkesítette.[1320] Tudta, hogy kétségbevonják hadvezéri képességeit s meggondolatlan vezérnek tartják, a ki a franczia tisztek tanácsain kapdosva, nem számol eléggé a katonás magyar nemzet szokásaival és szellemével. Hinni kezdte, hogy a háborúra valóban szerencsétlen csillagzat alatt született s hogy hadviselésében van valami, végzetszerű.

Mióta Caesar hadat viselt a gallusok ellen, Rákóczi nem ösmert a pudmericzihez hasonló esetet. A nagy hadvezér commentariusait olvasgatva, a gallusok szellemét találta föl – a magyarokban. Ugyanolyan szellem élt azokban, mint emezekben. De vigasztalta, hogy – az igazat megvallva – a császár tábornokai közt sem akadt Caesarokra. Herbeville élelmet vitt Lipótvárba, elfoglalta a redoute-okat, megnyert egy csatát: de hogyan?! Látta őt a fejedelem átmenni a pusztákon, látta sánczainkat megvívni s látta utóbb, hogyan foglalta el tőle Erdélyt; azonban semmiféle caesari tulajdonságot nem födözött fel benne.[1321] Nem födöztek föl maguk a bécsiek sem; és csakhamar gúnyolni kezdték Herbevillet, a ki ilyen győzelemért tartatott Te Deumokat.[1322] A csatában jelenlevő Pálffy bán is némi hazafias büszkeséggel figyelmeztette Jenő savoyai herczeget, hogy a fölkelőket nem lehet többé haramiáknak tartani, mert meglehetősen megtanúlták a hadakozás módját.[1323]

A császári tábornokok szétrebbentették ugyan Rákóczi seregét, de tönkretenni nem tudták.[1324] Harmadnap, Nagyboldogasszony napján, a fejedelem már újra támadt: Béri Balogh Ádámmal a Dunántúl, s Bercsényivel Morvaországban, melynek lázongó parasztságát csatlakozásra szólította. Nem engedhette megfogyatkozni azt az erkölcsi erőt, a melyet rendesen támadó háborúk adnak egy nemzetnek; megmutatni akarta az udvarnak és a külföldnek, hogy a császáriak apró sikerei a nemzeti ellenállást meg nem töri. Nem képzelte, hogy az udvar Herbevillet Erdélyben pihentesse, mikor ő a sokkal féltettebb Morvaországot zaklatja. A főtábornok hamarosan bevett néhány várat, fogva küldött a fejedelemhez körűlbelűl 500 császári katonát s hadai egészen Bécsig portyáztak.[1325] A fejedelem augusztus 29-ikén mégis visszahítta, mert az ellenség viszont Buda felé kezdett nyomúlni s így a kuruczoknak egész erejöket össze kellett szedniök.[1326] De az országgyűlésen is szükségök volt Bercsényi jelenlétére.

IV.
AZ ORSZÁGGYŰLÉS ESZMÉJE.
(1705.)

MAGYARORSZÁGBAN tizennyolcz esztendő óta nem volt országgyűlés, pedig mind a két fél elismerte, hogy a nemzet és a király közt megzavart egyetértést ott kell helyreállítani. A bécsi udvar, hogy időt nyerjen, minden kényesebb kérdést annak a számára tartogatott; Rákóczi azonban sohasem bízott a Habsburgoktól összehítt országgyűlések szabadságában és semmit sem várt végzéseiktől.[1327] Öt esztendős gyermek volt, a mikor az 1681. évi országgyűlésre már meghítták s képviselőjét a zászlós urak és az esztergomi érsek közé ültették.[1328] Az alkotmányt azonban csak a papiroson állították helyre s Thököly kuruczai fegyverben maradtak. Magyarország sarkalatos szabadságainak elkobzása új erővel indúlt meg az 1687. évi országgyűlésen, a melyet Rákóczi az ősi szabadság ellen intézett merénylet eszközének tekintett.[1329] Szerinte egyik országgyűlés sem tárgyalt teljes szabadságban és az ország szabadságaira veszedelmes törvényeket alkotott; azokat tehát a szabadságért lelkesedők és harczolók törvényeseknek nem tarthatták,[1330] 1698-ban, bár nem vett részt az urak pozsonyi értekezletén, azokkal tartott, a kik szerint országgyűlésen kívül adót, katonaságot megszavazni, döntő határozatokat hozni nem szabad.[1331] Három esztendő múlva a börtönben is azt hirdette, hogy az ellene emelt vád az országgyűlés elé tartozik s hogy a magyar törvényeket a keresztény fejedelmek a korlátlan hatalmú országgyűléseken alkotják.[1332] Most azonban – a hogy fölkelése kezdetén írta[1333] – az országgyűlések aranyszabadsága egy udvari tanácsnak udvarol. Pedig a kegyetlenség útjának nevelésére az a legbizonyosabb jegy, ha a szabad országtól elvonják a közönséges országgyűlést s a helyett dicasteriumokkal igazgatják a lakosokat. Ha megszorúlnak, megígérnek mindent, a mit a törvények kívánnak; de attól kell tartaniok, hogy vagy semmit sem adnak, vagy törvénytelen országgyűlésekre, sőt esetleg éppen a miniszterekre bízzák az egyesség magyarázatát.[1334] Ez világosan arra vonatkozik, hogy I. Lipót 1704 márczius 25-ikén megígérte az országgyülés összehívását és a sérelmek orvoslását[1335] s hogy a titkos tanács javaslata szerint ezt az országgyűlést Pozsonyban vagy Sopronban magának a királynak kellene megnyitnia, bezárnia.[1336]

Rákóczi eleinte nem tartotta magát jogosúltnak, hogy Erdélyben országgyűlést híjjon egybe, mert az erdélyiek fölött nem volt semmi hatalma.[1337] Mikor azonban június 5-ikén mégis egybehítta,[1338] a gubernium mindenkit eltiltott a megjelenéstől, mert annak összehívására a király fölhatalmazása következtében az egész országban csak a guberniumnak van joga.[1339] Az erdélyi példa következtében a kormány Magyarországban is azért vonakodott a fegyverszünet megadásától, hogy Rákóczi azalatt országgyűlést ne tarthasson Gyöngyösön s Erdélyben be ne iktassa magát.’[1340] A fejedelem azonban világosan kijelentette, hogy a külföldi közbenjárás és kezesség elfogadása «az egész királyságra» tartozik[1341] s bár sokáig vonakodott ilyen lépéstől,[1342] október 20-ikán megmondta, hogy országgyűlést maga fog összehívni.[1343] Ettől a biztosok nagyon féltették az uralkodó tekintélyének csökkenését s a fölkelők hírének növekedését;’[1344] a titkos tanács tehát teljes három hónap mulva megfontolás tárgyává tette, hogyan hirdessenek olyan diétát, a melyen Rákóczi és a fölkelők is megjelenhessenek.[1345] Azonban a kuruczok aligha bíztak volna ez időre adandó menedéklevelökben.[1346] Mivel a két esztendeje tartó szabadságharcz új helyzetet teremtett, ha a kibékűlés nem sikerülne, az önkényuralom ellen küzdő ország nemzeti kormányát valahára szervezni kellett; Bercsényi tehát 1705 április 22-ikén Hatvanba s május 16-ikán a Rákos mezejére gyűlés összehívását ajánlotta Rákóczinak.[1347]

A fejedelem már április 25-ikén felszólította a vármegyéket, hogy még annak kihirdetése előtt nyilatkozzanak a kezesség dolgában és állítsák össze a sérelmek jegyzékét.[1348] Május 15-ikén az új király, I. József is megígérte, hogy a sérelmek orvoslására országgyűlést tart, mire magyar tanácsosai két hónap mulva újból sürgették.[1349] Azonban elkéstek vele. A fejedelem – bizonyára nem elsietve, mert fölkelésének immár harmadik esztendejében – szeptember elsejére s «a régi hajdani országgyűlésének formája szerint[1350] összehítta a rendeket a Rákos mezejére. Meghívójában[1351] hivatkozott pátenseire, a melyekben bőven kifejtette, hogy az Ausztriai Ház képtelen és törvénytelen uralkodása miatt megromlott régi dicsőséges szabadság helyreállítására kellett fegyvert fogniok. Idáig egyetértettek és Istentől most már nemesi szabadságuk csöndes révpartra jutását remélhetik. Az Ausztriai Háznak a törvények eltörlésére való mesterkedésében legnagyobb és legveszedelmesebb fegyvere maga az országgyűlés volt, mert a törvényekbe beiktatott záradékkal éppen ottan akarta minden szabadságuktól és törvényöktől megfosztani a magyarokat, hogy azután mindent saját kénye szerint cselekedhessék. «De lám, a szíveket vizsgáló és a rövidségeken bosszút álló Isten mit hozott ki ügyekezetéből! Mert a felséges császár halálával, Istennek csodálatos rendeléséből, ellenünk és szabadságaink kitörlésére készített fegyverével tulajdon maga kárára fordítá minden mesterkedő szándékát, hogy azon országgyűlési záradék erejével kirekesztvén magát a törvénynek hathatósságaiból, nyilvánságosan elégtelenné tette az országlásra.» Ennek jeléűl tekinti, hogy egyes külső hatalmak felajánlották közbenjárásukat s az Ausztriai Ház leküldte követeit. Őszintesége kétséges ugyan, de mivel mégis a békességre való hajlandóságát tanusítja és szabadságunk megadását igéri, ezt az egész ügyet, hogy magánérdekeinek kereséséről senki se vádolhassa, a rákosi országgyűlés elé kívánja terjeszteni. Ott egyértelemmel akármit határoznak, ki nem vonja magát a minden jóra ügyekező közakarattól. Bizonyítsák be igaz hazafiságukat azzal, hogy a csöndes békesség és régi tündöklő szabadságaink teljes gyümölcsét hagyják utódaikra. Az ország lakosainak ura, Istene virassza fel és valahára állandóan tündököltesse a nemzeti szabadságunkkal dicsőségesen egyesült csendesség napját!

Meghívó a Rákosi országgyűlésbe 1705. július 1.[1352]

Egy hét mulva úgyszólván mentegető levelet írt az országgyűlés összehívása miatt XIV. Lajoshoz, minden népakarat gyűlölőjéhez.[1353] A körűlmények kényszerítették reá, mert a római király a nemzet minden jogos kívánságának teljesítését ígérte s így tudnia kell a rendek akaratát. Bizonyára csak a király megnyugtatása végett tette hozzá, hogy vigasztalhatatlan volna, ha a rendek olyat határoznának, melynek következtében a segélypénzt nem használhatná a kitűzött czélra. Egyébiránt más leveleiben[1354] a franczia király és a bajor választó lanyhaságában kereste a békepárt erősödését. Hiszen 50.000 tallér segítséggel nem lehet eligazítani Magyarország dolgát s XIV. Lajos nemhogy szövetséget nem kötött velök, de írásban még arról sem biztosította Rákóczit, hogy az ő és az ország megkérdezése nélkűl nem köt békét a császáriakkal. Ilyen írásos biztosítás egészen másképpen hangolhatná az országgyűlést. Ennek megnyitását hajlandó volt szeptember 7-ikéig halogatni, míg t. i. XIV. Lajos olyan írásbeli biztosítékkal felelhet, a melyet a rendek elé terjeszthet. Ebben ki kellene jelentenie, hogy Rákóczival, mint erdélyi fejedelemmel örökös védő- és daczszövetségre lép; a császárral meg nem békül, mig jogait, vagy éppen függetlenségét a nemzet ki nem vívja. Ha a hadjárat sora úgy fordúlna, hogy előbb kellene békét kötni, Erdély- és Magyarországnak akkor kurucz kézen találandó része teljes felségjoggal Rákóczinak, halála után pedig a szabadon választandó fejedelemnek igazgatása alatt maradjon. A háború ideje alatt XIV. Lajos a mostani segélyösszeget adja; ha pedig Rákóczi rabságba esnék, szabadítsa ki s bujdosásában Lengyelországban megfelelő jószággal biztosítsa saját és társai személyes szabadságát, megélhetését. Ő különben ennek az ügynek nem ura, hanem csak vezére s az fog történni, a mit a rendek határoznak. A vármegyék az angolok és a hollandok közbenjárását már is elfogadták, de a mellett a svéd és porosz királyok kezességét is kívánják.[1355] Maga Rákóczi sohasem fogja javasolni édes hazájának, hogy csalárd ellenségének hitelt adjon. Ha a várható ütközetben az ellenség győz, felfuvalkodott szokása szerint bizonyára alábbhagy eddigi ígéreteivel; ha pedig a magyarok győznek, az országgyűlésen még a királyválasztás és az uralkodó letétele is szóba jöhet, mert alig van az országban, a ki törvényesnek tartaná az örökös királyságot.

I. József névaláírása.[1356]

Az osztrákok azt hitték, hogy Rákóczi a pudmericzi csata után az országgyűlés megkérdezése nélkűl is kész megbékűlni. A fejedelem azonban még ezekben a válságos napokban is bízott az országgyűlés megtartásában.[1357] Kifakadt a bécsiek ellen, kik tőle nyolcz nap alatt várnak határozatot, holott erre háromesztendei háború sem volt elegendő. Kitől várják? Hiszen a rendek hozzájárúlása nélkűl sem ő, sem más nem határozhat az ország ügyében, a melyet ő mindenesetre a rendek elé terjeszt. Ha a császár hajlandóbb megtartani a törvényeket, mint megkísérelni fegyvere szerencséjét, akkor a gyűlés ideje alatt nincs szükség a háborúra; különben sem remélhetnek sikert, ha szabadságról csak akkor akarnak alkudozni, a mikor az egyik fél már lánczba van verve.[1358] Széchenyi érsek ennek a szép és fontos levélnek szellemében figyelmeztette a közbenjárókat, hogy a békekötés sikere a Rákosra összehívott magyar rendek egyetemétől függ.[1359] Az uralkodó pedig megkérte a közbenjárókat, hogy azon a gyűlésen maguk is megjelenjenek és jelentsék ki, hogy ő az örökös királyság joga alatt nem korlátlan hatalmat, hanem törvényes kormányzatot ért.[1360] De a fejedelem az örökösödés és Aranybulla záradékának eltörlése kérdésében ragaszkodott régi álláspontjához,[1361] a melyhez az országgyűlés kétségkívűl csatlakozni fog. Az uralkodóház tehát most is abba a megalázó, sőt egyenesen aggasztó helyzetbe kerűlhetett, mint kerűlt pl. Bethlen korában Beszterczebányán, a hol a rendek úgyszólván az ő beleegyezésével tanácskoztak arról, hogyan szabadúljanak meg tőle, vagy legalább önkényes uralmától. Bécsből különben azt a hírt terjesztették, hogy könnyen megköthetnék a békét, mire az új király nagyon hajlandó és azt csak Rákóczi és Bercsényi magánérdekei gátolják.

A békét a szerencsétlen ütközetek következtében maga a nemesség is óhajtani kezdte.[1362] Azonban tudták Bécsben és a kuruczok táboraiban egyaránt, hogy magát a fejedelmet nem csüggesztette el sem a nagyszombati, sem a pudmericzi vereség; nem is hitték tehát, hogy egyszerűen azt akarja, a mit százesztendeje Bocskay akart a korponai országgyűlésen: törvények közé iktatott békében kellő kezesség mellett helyreállítani az alkotmányt. Szándékai iránt nem volt tisztában maga Bercsényi sem, a kit pedig általában véve az ő sugalmazójának tartottak. Szeptember elsején, a morvaországi beütés után,[1363] már ismét Nyitrán volt. Onnan a fejedelem másnap[1364] vele és Széchenyi érsekkel együtt lovas hadak kíséretében indúlt Érsekújvárra,[1365] ekkora kerülőt tévén, hogy eljusson a szécsényi országgyűlésre. Ugyanis mindjárt a pudmericzi csata után úgy intézkedett, hogy a vármegyék egy része Szécsénynél, a másik pedig Lévánál gyülekezzék s ott várja további rendeletét; ezt augusztus 19-ikén adta ki. Aznap «bizonyos kiváltképpen való okokra nézve» Rákos mezejéről Szécsénybe tette át, «a nemes haza státusainak egyben való gyűlését» «az Isten által fölvett közügynek minden jobb útakon s módokon a nemes ország közakaratából való előmozdítására».[1366] Azonban a Részekhez tartozó vármegyéket most sem hítta meg, mert «erdélyi fejedelem lévén, azokat magától nem akarta elszakítani».[1367] Érsekújvárról a fejedelem Bercsényi, Széchenyi érsek stb. szeptember 3-ikán értek a barsi Nagyodra, 4-ikén a honti Viskre,[1368] 5-ikén Tompára,[1369] 6-ikán Balassagyarmatra s 7-ikén, a mikorra XIV. Lajos feleletét várták, Szécsénybe,[1370] hol a várba szálltak.

Bercsényi útközben, teljes öt napon át sokat faggatta a fejedelmet, mit akar tenni a gyűlésen, milyen alakot akar annak adni? «Csak az a szándékom, – kapta válaszúl – hogy mint egyszerű honpolgár vegyek részt benne; éljek a szavazatommal és végrehajtsam a hozott határozatokat.»[1371] Alkalmat nyujt az uralkodó követeinek, hogy ajánlataikat egyenesen a rendek elé terjeszthessék; s beváltja Gyöngyösön a protestánsok követeinek tett esküjét, hogy kívánságaikat a rendek elé hozza s a határozat értelmében cselekszik. Bercsényi mindezt keveselte, sehogysem találta természetesnek; s mentűl nyiltabban beszélt a fejedelem, annál kevesebbet hitt neki. Panaszkodott, hogy megváltozott és bizalmatlan irányában. Mindenképen csűrte-csavarta kérdéseit, hogy az ő gondolkodásának megfelelő választ kapjon s ijesztgette, hogy rossz vége lesz a dolognak, ha terve mellett megmarad. Akármit beszélt, a fejedelem nem mondhatott egyebet, mert a valót mondta. Ezen az úton tanúlta meg legjobban, hogy az őszinteségnél nincs nagyobb ügyesség a világon. [1372] És mi is megtanúlhatjuk, hogy olyan egyénisége volt, a melyet legjobb barátjának, Bercsényinek sem áldozott fel. Pedig még nem volt egyéb tekintélye, mint a mit maga a természet adott neki születésével és fölkelésével; sőt ő maga éppen azért gyüjtötte most egybe a rendeket, hogy bírákká tegye őket saját ügyükben.[1373]

V.
A SZÖVETKEZETT RENDEK VEZÉRLŐ FEJEDELEMSÉGE.
(1705.)

EGYÜTT volt hat püspök, számos szerzetes és világi pap, 36 főúr, 25 vármegye nemessége, majdnem valamennyi város polgárságának követsége, több ezer ember, mikor a fejedelem a nagyszécsényi Borjúpáston, Bethlen Gábor 12 árboczos sátrában, Isten segítségűl hívása után a rendek gyűlését 1705 szeptember 12-ikén megnyitotta. Kétszáz esztendő mulva, a hazának ismét válságos napjaiban, Nógrád vármegye az országgyűlés és húsz vármegye küldötteinek, nagy sokaságnak jelenlétében ugyanazon mezön Rákóczinak «hazánk függetlenségéért kibontott lobogója körűl csoportosúlva, a fejedelem magasztos emléke előtt áldozattüzet gyujtott, hogy lángja hevében, mint az ércz a kohó tüzében, nemzeti érzésünk megtisztúljon és megerősödjek».[1374]

Erre valóban alkalmas az a megnyitó beszéd, a melyet Telekessy püspök üdvözlete és a fejedelmi előterjesztések felolvastatása után Rákóczi tartott. Megköszönte a rendeknek, hogy szabad akaratukból hozzácsatlakoztak és támogatták erőfeszítéseiben, a mikben már harmadik éve fáradozik, hogy nemzetét az idegen járom alól felszabadítsa. Emlékeztette őket fogságára, menekűlésére, bujdosására, bejövetelére és arra, hogy harczolva és tárgyalva egyaránt mindent megkísérelt az ősi szabadság helyreállítására. Boldognak érzi magát, mivel annyira vitte ügyüket, hogy szabadon tanácskozhatnak érdekeikről. Az ország karait és rendeit éppen avégből gyüjtötte egybe, hogy a békéről s egyéb ügyekről az úri és szegény nemesi rend szabadon szólhasson és szavazhasson, egyúttal azonban a haza védelméről tanácskozzék. Jelen vannak a császár követei (Széchenyi, Viza, Szirmay, Okolicsányi), hogy egyenesen eléjök terjeszszék a kibékülés feltételeit, a mikről a gyűlésnek kell határoznia. Mert ezután ő csak mint az ország egyik főura, vagy inkább mint a haza javáért buzgó polgár jelenik meg köztük. Ezennel lemond eddigi tisztéről, hatalmáról, tekintélyéről, a mit egyenként letett esküjökkel idáig ráruháztak. Nem akar eléjök terjeszteni, vagy éppen rájok kényszeríteni semmiféle házszabályt, a melynek értelmében gyűléseiket tartsák; hanem, a kormányt kezéből kiadván és az ország rendelkezésére bocsátván, mint egyszerű nemes a szerint cselekszik, a mint ebben az ügyben közakarattal végeznek és határoznak.

Kétszáz esztendő mulva Nógrád vármegye ünnepén a szónok méltán inthette a fiatalokat, emeljenek szíveikben a haza és. szabadság szeretetének olyan oltárt, a milyenre Rákóczinak ez a ragyogó példája int.[1375] Méltán buzdította nemzetét egyetértésre, mert Rákóczi is ennek hiányában kereste annak az okát, hogy a szabadság eszméje nem ülhetett teljes diadalt. A mint ugyanis. bejelentette, hogy az angol és a hollandi közbenjárók készek lejönni a gyűlésre, most már mint a gyűlés egyszerű tagja riadt azokra a nemesekre, kik személyesen meghívatva is otthon maradtak, holott a gyűlésből egyenesen az ellenségre kell menniök. «Az ilyen nemesek – szólt – nemtelen legények; mert az ősök kardjával szerzett szabadságokat zsoldosok, jobbágyok, béresek, kocsisok oltalmára bízzák, a mivel a nemességet lealacsonyítják.»

Visszavonúlt sátorába; de első országgyűlési beszédének így is nagy hatása lett. A rendek azonnal újabb nemesi fölkelést hirdettek. Nemessége, szabadsága, vagyona elvesztésével fenyegettek mindenkit, a ki fegyveresen azonnal meg nem jelenik ezen a gyűlésen, honnan unitis viribus et armis (egyesűlt erőkkel és fegyverekkel) indúlnak a csatatérre.[1376]

A szécsényi országgyűlési tábor.[1377]

Harmadnap a nemesség külön gyűlt össze az ország sátorában. Elhatározták, hogy a nemesi és az úrirend együtt tanácskozzék s egymással szorosan összetartson. Egy úr és nemes se jelenjék meg a főpapoknak és mágnásoknak külön gyűlésén. Mindezzel tulajdonképpen egy százéves gyakorlatot szentesítettek s így hitelre talált az az állítás, hogy Rákóczi is így akarja. Elnöknek, vagyis királyi személynöknek (personalisnak} Radvánszky Jánost választotta s elhatározta, hogy a főrendek táblájával csak üzenetek útján érintkezik. Ez két okból volt nevezetes, majdnem forradalmi lépés. Először azért, mert ezt az összejövetelt ezzel rendes országgyűlésnek nevezte, holott a fejedelem maga konventnek mondta az egybehívás alkalmával. Másrészt azért, mert az alsóház megalakítását a protestáns, főkép ágostai hitvallású követek abból az okból sürgették, hogy az egykamarás gyűlésben a katholikus urak és papok le ne szavazhassák őket. Az így megalakúlt alsóház azonnal a választás megerősítését kérte. A fejedelem azonban ismételte tegnapelőtti nyilatkozatát, hogy a gyűlésben csak mint honpolgár vesz részt s így nincs joga elvetni vagy megerősíteni, a mit a rendek a közjó érdekében határoznak. Alig távoztak, Bercsényi az urak és a papok küldöttségét vezette hozzá és kijelentette, hogy a méltóságuk szembetűnő sérelmével történt választásban soha sem fognak megnyugodni.

Ennek a napnak eseményei megmutatták, hogy a fegyverben álló Magyarországnak nem volt olyan törvényhozó és végrehajtó hatalma, a melyet mindenki aggodalom, nélkül elismerhetett volna. Némely vármegyét idáig is az tartott vissza a megjelenéstől, hogy Rákóczi a gyűlés összehívásával olyan felségjogot gyakorolt, a mit még a nádor is csak a király kiskorúsága esetében gyakorolhatott s a mire őt a nemzet, mint ilyen, sohasem hatalmazta fel. Idejárúlt, hogy a fejedelem lemondott arról a tisztéről, amelyet idáig sem a nemzet formális megbízásából, hanem az iránta egyenként letett hűségeskü alapján teljesített.

Szeptember 15-ikén tehát, a rendek második űlésének a napján, Magyarország a törvényhozásnak majdnem olyan válsága előtt állt, mint Francziaország – szintén forradalmi időkben – 84 esztendő mulva. De Rákóczi nem XVI. Lajos gyönge királyi parancsával, hanem Mirabeau erős eszével eszközölte a három rend egyesűlését, a minek a két országban olyan ellenkező okokból kellett megtörténnie. Az urak és a papok élén jelent meg az ország. sátrában s kijelentette, hogy a perszonális választása ügyében a rendeket illeti a határozat; de maga is szeretné tudni, hogyan állapítják meg a gyűlések rendtartását? Nagy vihar követte szavait. A főrendeken kívűl a vármegyei követek egy része is fiókgyűlésnek tartotta a tegnapit, a mely csak bitorolta a rendek minőségét és jogait. A nélkűlök tett elnökválasztást el nem ismerik s a pártoskodók megbüntetését kívánják. Az indulatokat Rákóczi csillapította le. Előrebocsátotta, hogy csupán mint magán személy beszél, mert közhatalma nincs. Értesűlvén a választás módjáról és hogy az csak egy töredék műve, azt a maga részéről is kárhoztatja. De éppen ebből az eseményből következik, hogy teljes űlésben kell határozniok arról, miképpen tartsák a gyűléseket, miként tegyék az indítványokat, miként hozzák, miként adják ki a határozatokat? Mivel azonban jelenlétével a házszabályok megalkotásában senkit sem akart korlátozni s mivel nem akarta, hogy a közjó keresésén kívül mellékes czélokat tulajdonítsanak neki, az ország sátrából azonnal eltávozott.

Másnap a gyűlés Bercsényi javaslatára, kijelentette, hogy ha sok vármegye és főúr nem jöhetett is el, az egész ország nevében határoz. Mivel azonban az ország főméltóságai (a nádor, országbíró, kanczellár stb.) nincsenek jelen s mivel az uralkodó elküldötte biztosait, hogy a kiegyezés érdekében előterjesztést tegyenek, királyválasztásról szó sem lehet s így országgyűlés (diéta) tartására sincs szükség. Jobb azért, ha konventnek nyilvánítják a gyűlést és követik a szabadságukra nagyon féltékeny lengyeleket, a kik egy választott főnök vezetése alatt szoktak szövetkezni és megesküdni szabadságuk helyreállítására. Azt ajánlotta tehát, hogy magukat szövetkezett rendeknek, főnöküket azonban ne marsallnak nevezzék, mint a lengyelek, hanem valami másnak, a mi Rákóczi születésének és fejedelmi méltóságának inkább megfelel.

A gyűlés helyeselte javaslatát. Elhatározta, hogy a szövetkezett magyarok karai és rendjei közönséges konventjének nevezi a gyűlést, a melyen azonban az ország minden dolgát úgy tárgyalja, mint a valóságos országgyűlésben. Megköszönte a fejedelemnek a magyar haza igaz ügyében tett eddigi szolgálatait, de egyhangúlag s nagy éljenzések közt újból megkérte és felhatalmazta a nemes ország dolgainak folytatására és kormányzására. Egyúttal 18 tagú bizottságot nevezett ki az új szervezet kidolgozására s a választandó főnök czímének és méltóságának megállapítására. A bizottság azonnal tudatta az ország határozatát a fejedelemmel, a ki eddig megeshetett fogyatkozásai miatt megkövette a rendeket s a nemes ország szolgálatára ezután is késznek nyilatkozott. Úgy vélekedett, hogy a kül- és belviszonyokat tekintve, méltán nevezhetik magukat szövetkezett rendeknek. Czélszerűnek látná, ha a választandó főnöknek már czímében is benne volna, hogy a rendeknek ő nem ura, csak vezetője. Szükségesnek tartja azt is, hogy a főnök mellé tanácsosokat, szenátorokat rendeljenek.

A bizottság haladéktalanúl megkezdte tanácskozásait s ezek értelmében a rendek szeptember 18-ikán elhatározták, hogy fejöket duxnak, a magyar nyelv szellemében pedig a haza szabadságáért összeszövetkezett magyarok vezérlő fejedelmének nevezik. Azonnal megállapították a fejedelem és a rendek esküjének idejét s 19-ikén – a papok habozása következtében először a tábornokok és főurak – a rendek mindnyájan hűséget esküdtek a szövetségnek és a fejedelemnek. Nagyobb nézeteltérés csak két dologban történt. Először is, a papok azzal a kikötéssel esküdtek meg, hogy a szövetség határozatainak csak annyiban engedelmeskednek, amennyiben azok a római kath. anyaszentegyháznak ellenére nem lesznek. Másodszor pedig, hogy a 24 szenátor kinevezési jogát a fejedelem elhárítani akarta magától, mert sok ember vágyódván erre a méltóságra, attól tartott, hogy a ki nem nevezettek mellőzötteknek érzik magukat s elidegenednek tőle, sőt miatta az ügytől is. Végre is abban egyeztek meg, hogy a kinevezés a rendek előterjesztésére történik.

Szeptember 20-ikán vasárnap tíz órakor Telekessy István egri püspök az ország sátorában misét mondott, melynek végeztével Pethes András czímzetes püspök felolvasta az eskümintát, a fejedelem pedig letette a hitet az egri püspök kezébe. Megfogadta, hogy a megbántott szabadság és törvények helyreállítására kötött szövetséget úgy becsűli és tartja, mint tulajdon életét. Felbontani nem akarja, ellene tenni senkit sem enged, sőt teljes erejével terjeszti és segíti, ahhoz külső szövetségeseket is keresvén. Az egyességet, mint ezen szövetség lelkét, kiváltképpen megtartja, de másokkal is megtartatni igyekszik. Az összeszövetkezett magyarságot és hazánk szabadságának fölvett ügyét nem hagyja el, igazán vezérli. A szövetkezett Magyarországnak minden nemesét, vitézlő és hazánkért fölfegyverkezett rendeit törvényes szabadságaikban és igazságaiban, törvényes kiváltságaikban nem háborgatja és háborgatni nem engedi, sőt azokat megtartani és oltalmazni tartozik. A vallásból olykor származni szokott egyenetlenségek eltörlésére és a szívbeli egyességnek növelésére az országban bevett három vallást a maga törvényes szokott szabadságában megtartja és másokkal is megtartatja. A mit ezen szövetkezett rendekkel közakarattal köt, rendel és végez, azt nemcsak megtartani és megtartatni, de teljes erővel és tehetséggel véghezvinni is törekszik.

Telekessy azután rövid szentbeszédet intézett a fejedelemhez. Mózesnek a teremtésről szóló könyvéből (I. 14.) vette a szöveget: «Legyenek világosító testek az ég boltozatán, hogy különbséget tegyenek a nap és az éjszaka közt; és legyenek jelei bizonyos időknek, napoknak és esztendőknek.» Áldást mondott a fejedelemre. Életében, bujdosásában, felmagasztalásában Mózeshez hasonlította. Megköszönte, hogy lekötelezte magát az országnak, mely viszont hűséges szolgálatait ajánlja neki. Síp-, dob- és trombitaszó kíséretében most Bercsényi, Forgách, Esterházy Antal és Csáky István tábornokok ősi szokás szerint háromszor fölemelték a fejedelmet, kit a sokaság mindannyiszor lelkes vivátokkal üdvözölt.

Végűl Ráday Pál felolvasta s a fejedelemmel mindannyian aláírták a szövetség oklevelét, mely szerint, mivel az Ausztriai Ház ellen a szabadságért fegyvert fogtak, «szükségesnek ítélték, hogy mindenekelőtt olyan fejet válaszszanak maguknak, a ki velök hittel szövetkezvén, hazánk ügyét – valamíg Isten által régi szabadságainak helyrehozásával és megnyerésével kívánt czélját el nem éri, – nemcsak a hadi dologban, hanem a törvényes, egyházi, politikai és gazdasági dologban is igazgassa, kormányozza és velök egyetemben oltalmazza. Így választották közönségesen és egyenlő akarattal[1378] méltóságos Rákóczi Ferencz fejedelmet, kegyelmes urukat, Erdélyország választott fejedelmét a szövetkezett rendeknek is fejedelmévé. Magukat, sőt maradékaikat is esküvel kötelezik, hogy hozzá és a szövetséghez örök hűtlenség és hazaárúlás büntetésének terhe alatt hívek maradnak». Az erről szóló oklevelet három egyenlően hiteles példányban állították ki. Egyet Rákóczinak adtak át, egyet a lengyel primáshoz és egyet, a protestánsok kívánságára, György hannoveri választófejedelemhez (a későbbi angol királyhoz) küldtek el megőrzés végett.[1379]

A fejedelem 36 asztalnál 72 fogásos ebéddel vendégelte meg az ország rendeit,[1380] a kiknek szeretete és bizalma nagyon meghatotta.[1381] A következő három nap azonban oly heves vallásvitákban telt el, hogy Bercsényi már az országgyűlés feloszlatását s a háborúba indúlást javasolta.[1382] Szeptember 25-ikén a fejedelemnek magának is odakiáltották, hogy mielőtt a békét tárgyalnák vagy az ellenségre támadnának, a vallássérelmet kell meggyógyítani.[1383] A fejedelem szép beszédben fejtegette, hogy hiába fognak addig a templomok visszaadásához, míg az ellenség előnyomúlását meg nem gátolják. A rendek a két ügyet párhuzamosan kívánták tárgyalni. A fejedelem ebben végre is megnyugodott. Majd a vármegyék sérelmeinek tárgyalásával töltötték az időt, a melyet pedig ugyancsak fölhasználtak, mert egy nap néha két űlést is tartottak. Végre szeptember 25-ikén az esti ülésben Pethes András püspök előterjesztette a szervező bizottság javaslatát a szenátus megalakítása ügyében. A bizottság az 1510. X. és az 1518[1384]: XXXIX. és XL. törvényczikket vette alapúl. Azt javasolta, hogy a tanács 6-6 papi és főúri s 16 nemesi, összesen 24. szenátorból álljon, a kiket a rendek válaszszanak s a papokat a papok, az urakat az urak, a nemeseket a nemesek fizessék. A vallás ebben a kérdésben is vitát okozott. A fejedelem végre is oda nyilatkozott, hogy a szenátorok választásánál ne a vallást, hanem az arra érdemes embereket nézzék; mert azok nem a vallást, hanem a külügyeket fogják igazgatni. A számok arányát is megváltoztatni kívánta olyképp, hogy 6-6 papi és úri szenátor mellett 12 nemes legyen.

II. György hannoveri választófejedelem.[1385]

II. Rákóczi Ferencz fejedelmi pecsétje.[1386]

Helyesebbnek tartotta, hogy a szenátorokat ne rendenként, hanem országosan fizessék. A gyűlés nemcsak ezt fogadta el, hanem, bizalmának fényes jeleképpen, a szenátorok választását is a fejedelemre bízta, de olyképp, hogy a kinevezést közölnie kell velök, kikre a fejedelem halála után a választás joga visszaszáll.[1387] Hogy pedig a vármegyék ne küldözgessenek minduntalan követeket a fejedelem udvarába, elhatározták, hogy minden vármegye 2-2 alkalmas embert, többnyire nemes ifjakat tartson ottan s ezek járjanak el vármegyéik megbízásaiban.[1388] Ezzel egy időben határozták el a közgazdasági tanács fölállítását.

Szeptember 30-ikán a szenátus elnökének (első szenátornak), főtábornoknak és fővezérnek gróf Bercsényi Miklóst, a közgazdasági tanács elnökének pedig báró Klobusiczky Ferenczet választották meg. A fejedelem úgy találta,[1389] hogy mindakét testületnek csupán tanácsadó joga volt s hogy egyik sem korlátolta öt, a politikai, hadi és pénzügyekben. A szenátus a politikai ügyekbe később is csak az ő határozott felszólítására avatkozott be; mert a fejedelem érezte, hogy a teljesen korlátlan hatalom idővel árthatna a rendeknek. Ezek azonban a béketárgyalások ügyében teljesen biztosították régi jogaikat. Mivel ugyanis a közbenjárók le nem jöhettek Szécsénybe, Bercsényi elnöklete alatt egy hattagú bizottságot választottak a velök és a császáriakkal való alkudozásokra. Azonban olyan utasításokat adtak, mintha – a velenczei követ megjegyzése szerint[1390] – lehetetlenné akarnák tenni a békét.

A fejedelem október 2-án szentesítette a meghozott tizenkilencz törvényczikket, a melyek a szövetség megalakításával, a vezérlő fejedelemség, szenátus és közgazdasági tanács felállításával végre-valahára alakot és szervezetet adtak a fegyverben álló hazának, teljes felségjogot a vezérlő fejedelemnek.[1391] De nemcsak a jövendőre gondoltak, hanem azokra is, a kik azt vérök és boldogságuk árán előkészítették. A m. törvényczikkben felhatalmazták a fejedelmet és a szenátust, hogy az eperjesi vértanúk utódainak elkobzott jószágait visszaadják; a VIII-ikban visszaadták Thököly Imre fejedelem és bujdosó társainak javait s megígérték, hogy a kötendő békében róluk is gondoskodnak. Kegyelettel ismerték el, hogy Thököly fejedelem fegyvert fogván a magyar haza szabadságának helyreállításáért, azon ügynek minden jó úton és módon való folytatására életét, jószágát feláldozta s hazafiúi magyarsága szerint hazánkért most is bujdosik.

Thököly kisázsiai sírja.[1392]

Nemzet és fejedelem megkésett koszorújával. Csak arra a sírra tehették le, a melyet a messze Kis-Ázsiában, az örmények nikodémiai temetőjében az örmények alig öt napja hantoltak fel. Ki gondolt volna arra, hogy Magyarországnak ez a mai szervezkedése újból egy ilyen messzefekvő sírhoz vezethet? A rendekhez intézett búcsúbeszédében Rákóczi fejedelem bizalommal tekintett a jövendőbe. Kétségtelennek tartotta, hogy «ez a szövetkezés egyesítette a nemzet szellemét s fölébresztette a szabadság vágyát; a szabadságét, a melynek első zsengéit a nemzet már megízlelte.» Másnap a templommá átalakított sátorban hálát adtak Istennek s a rendek haza vagy a táborba siettek.[1393]

Jegyzetek

- 679. A bržezani kastély. Újabb felvételek, rajzok és metszetek után Richter Aurél rajzolta.[VISSZA]
- 680. A méltóságos fejedelem felsővadászi Rákóczi Ferencz kegyelmes urunk által … az egész keresztyén világnak eleibe adatott manifestum, köztudománytétel, 1704. 8 r. 32 oldal. (Az Erdélyi Nemzeti Muzeum példányáról). Latinul közli egyebek közt Centum gravamina Hungariae germanis. proposita, 1704. Hist, des révol. II. 55-108. Katona, XXXVI. 287-301. Francziául Manifeste du Prince Rakoczy. Basel, 1708. (Apponyi, Hungarica, II. 349.) Kihagyásokkal újabban Hornnál, François Rákóczi II. 123-133. Angol kivonata 1704 márczius 15-ikéről Simonyi, I. 182-4. I. Először Szalay (VI. 140.) bizonyította be, hogy a kiáltvány nem Munkácson és nem 1703 junius 7-ikén kelt, mert hiszen aznap még a lengyelországi Drosdoviczában volt (Thaly, Bercsényi, II. 493.), hanem 1704. elején írta Ráday Pál, a mint naplójában maga mondja (Rákóczi-Tár, I. 400.), ezzel mutatkozván be mint a fejedelem belső titkára. A fejedelem sajátkezű javításaival 1704 februárius 27-ikén éjjel nyomatták ki a nagyszombati nyomdában. (Szalay, IV. 140. és Horváth, VI. 330.)[VISSZA]
- 681. Rákóczi Manifesztumának czímlapja az Erdélyi Nemz. Múzeum 10.490. számú példányáról.[VISSZA]
- 682. A Manifestum latin kiadásának első lapja a budapesti Egyetemi Könyvtár példányáról. Megjelent a Mill. tört. VII. 573. l.[VISSZA]
- 683. Rákóczi imádságának czímlapja és első lapja az Erdélyi Nemz. Múzeum példányáról.[VISSZA]
- 684. Rákóczi Ferencz levele a Pápához. (Ujvár, 1704. nov. 19.) A levél eredetije a vatikáni levéltárban őriztetik, photographiai hasonmásához dr. Veress Endre úr szíves közvetítésével jutottunk.
  Olv.:
  II. RÁKÓCZI FERENCZ LEVELE A PÁPÁHOZ. 1704. Nov. 19.
  Beatissime Pater.
  Regnum hocce Apostolicum tot Turcarum Civiumque effuso ob defensam Christianitatem sangvine olim illustre, non jam Ottomanicæ Lunæ protectione, ejusque pallida luce illustratum, sed solius Divinæ misericordiæ et voluntatis [cui unicé commissum est] clarissimis radiis illuminatum, una mecum ad Pedes Sanctitatis Vestrae provolvitur et siquidem a primordio belli quæsita usque nunc mihi denegata sit occasio, per quam ad osculum pedum Sanctitatis Vestrae accedere potuissem tanta majori cum fiducia accedo, quanto evidentior belli mei est Justitia. Lachrÿmabundis profectó oculis cerno, Christianitatis || [2. lap] hoc Antemurale, nunc in Civium cruore tinctum transmutatum esse Amphitheatrum; ac propriarum Legum restitutionem, Sacro-Sancto verbo Regio firmatorum Diplomatum executionem; Justitiam denique sole clariorem armis quærere coactum esse: quæ cuncta siquidem nulla præter manifestum meum clariori indigebunt expositione, calamum quamvis ad proponendas quærelas tantis injuriis fœcundiorem abstineo; ut Santitati Vestrae brevius Afflicti Regni hujus Statum ea qua par est reverentiâ ac humilitatê repræsentare possim et ne in id quod evitare volui incidam, non a Viennensis obsidionis tempore altius, inchoabo; neminem latere credens tantorum sæculorum machinationem; quæ ad nullum directius quam ad Subjugandum regnum hoc finem instituta; per occultos Pseudo-Politices anfractus ducta; ab eo tempore in apricum fractis fidei repagulis irrupit; et quàmquàm militiæ Regni reductio ac licentiatio, exteræ inductio, nihil se Legaliter boni producturum facilè demonstrasset, Titulorum Vanitas, futurorum Spes præsentium moetus [így] eam oculis Magnatum obduxit Caliginem, ut per Lanienam Eperjesiensem immane Crudelitatis portentum, facilis Hæreditati strata sit via; eo tamen instabilior, quanto innocentum sangvine Lucubrior et Divinis præceptis contrarior. Tyrannico unô verbo inchoata est, ut Diætæ Superexistensis refragatur Libertas, eripiatur Suffragium, Sedes enim ejus Posonium Germano circumdatum milite, minis adhibitis quid promittere potuit, præter extremam renitentibus Ruinam, quam certè Hæreditatè agnitâ coactivè non evitarunt; sed differentes transmiserunt in posteros, nec diu emansit Magnatum clerique Patrij posthabitio, exterorum ad opima Altaris promotio, Contributionum exactio, Dicasteriorum Commissariorum illegalis erectio, ut pæteream Juris Neoaquistici vel cla- || [3. lap] rius dixerim Neo-Tyrannici erectionem, quo nimirum Imperator solutione, Sangvine Hungarorum recuperatos limites locaque omnia ante sub contributione Turcarum existentia, Spretis possessorum Juribus, neglectis jurati Diplomatis cancellis, quibus finis Regni se recuperaturum promiserat sibi attributa, vel Redempta Jure Turcarum esse voluit; Taceo hinc provenientes violentas bonorum ab immemorabili tempore possessorum occupationes, solicitantium non exauditorum plures quandoque Solicitatorum bonorum valore expositos sumptus; alia denique infinita propemodum gravamina, quæ Regnum ex-angve reddentes ad finalem ruinam tendens, spretis supplicationibus, inexauditis quærelis, ad Armatas venire preces coegere; ut proprias et Sanctitati Vestræ notas quærelas sileam; quas omnes DEO Iustæ Causæ vindici et Dulcissimæ Patriæ Amori consecrans. redeo ad publica, ut Sanctitas Vestra me arma pro Regni libertate Seposita omni ambitione gerere convincatur; nec me a pace tam alienum esse, prout Imperatoria Majestas nefors Sanctitatem Vestram informare intendit: Verum Beatissime Pater, sive præterita recogitem, præsentia cernam, et futura pravideam, quid pacis tranquillitatis, Libertatisque sperandum est ab eo Principe, qui firmissimum quoque Humanæ Societatis vinculum Juramentum, tuta Conscientia [ita svadente ac dictante Confessarii Sui Sententia tanquam vinculum putativa iniquitatis] perfringi posse credit. Ergo-ne libertas nostca inquitas est quæ a tot retroactis temporibus a Divis Regibus nostris sanctita est? ergone illarum Legum restabilimentum iniquè peto, quæ tot Regum et proprio Juramento nemine cogente quâ Justæ confirmata || [4. lap] sunt? ac quamvis permansionis earum firmissimam statuere velim basim, quis me de peccato arguere potest? æquo Sanctitatis Vestræ orbisque Christiani subjicio Judicio. Perfidi, Rebellis nomine calumnior, cujus Captivi innocentiam putativorum Complicum absolutio confirmat, Liberi vero Justitiam, Leges Divinæ, Humanæ ipsaque natura demonstrant. Tanto tutior [repeto] ad osculum Pedum Sanctitatis Vestræ accedo, quanto major Causæ meze est Justitia, nihil mihi a Sanctitate Vestra aliud promittens quàm eam Regno huic Apostolico Benedictionem et protectionem, per quam ab ungvibus Aquilæ aut erui possimus aut non plus Stringi, quam pronominata Libertas vult, dictant Leges; Ita nimirum, ut reducta Almæ pacis Securitas, Justitiæ cultus, Legum Sanctitos, et quod maximum Juramentum Regium, perpetuò inviolabilia transmittantur in posteros. Ego vero dum iterum iterumque poplite flexo Sanctitatis Vestræ pedes exosculor permaneo
  Sanctitatis Vestræ
  Humillimus, obedientissimus perpetuoque demississimus servus
  Ujvarini die 19. Novembris 1704.
  Franciscus Princeps Rakoczi m. p. [VISSZA]
- 685. 1704 november 19. Finom török rizspapiroson egészen a fejedelem kezeírása. A vatikáni levéltárból dr. Veress Endre szíves figyelmeztetésére lefényképeztettem és ehhez a könyvhöz mellékeltem.[VISSZA]
- 686. Kassai levél 1703 junius 25. Thaly, Bercsényi, II. 504.[VISSZA]
- 687. 1710 deczember 10. Arch. R. IV. 627.[VISSZA]
- 688. Bercsényi Rákóczinak 1712 julius 6. U. o. VII. 172-3.[VISSZA]
- 689. Rákóczi emlékíratai 28. 31. 47. Önéletr. 169. Károlyi önéletírása, I. 138. Károlyi emlékírata, Századok, 1874. 325-7. Thaly Bercsényi, II. 497-9. Stepney angol követ jelentése szerint Simonyi, I. 21.) a csata 8-ikán volt; a fölkelők 100 halottat, 17 foglyot és 4 (II. Rákóczi György idejéből való) zászlót vesztettek.[VISSZA]
- 690. Szalay, Rákóczi bujd. 176.[VISSZA]
- 691. Rákóczi (Emlékír. 29.) határozottan mondja, hogy a következő esztendőkben jó szolgálataiért, nevezetesen többszöri orosz követségéért munkácsi orosz püspöknek nevezte ki. Így írja Lehóczky is (Századok, 1896. 445.), de tagadja Zsatkovics Kálmán, a munkácsi egyházmegye történetírója, azt állítván, hogy ha kinevezte is Rákóczi, a munkácsi zárdát és egyházmegyét nem láthatta; egyúttal szolgalelkűnek, árúlkodónak, haszonlesőnek jellemzi. (U. o. 562-4.)[VISSZA]
- 692. A vereczkei hágó. Újabb felvételek, rajzok és metszetek után Richter Aurél rajzolta.[VISSZA]
- 693. Az érem leírása: Tört. Tár, 1893. 720.[VISSZA]
- 694. Junius 15-ikén még innen kéreti magához Vajda Jakab ungvári tiszttartót az ungvári páterrel együtt, minthogy «hite pap nélkűl sokáig lennie nem engedi». De a levelet másnap már a beregi Zavadka közelében eső Szentpéteriről (Petrusoviczáról) küldte tovább. Thaly, Bercsényi, II. 502-3.[VISSZA]
- 695. Ezeket a napokat legszebben és legigazabban maga Rákóczi írta le önéletrajza 164-5. és emlékíratai 28-31. lapjain; de a kettőnek néhol ellentmondó adatait egyeztetni kellett.[VISSZA]
- 696. Károlyi levele 1703 május 27. Thaly, Bercsényi, II. 481-2.[VISSZA]
- 697. A Pro Libertate kezdőbetűire irt annagramma szerint: PRINCEPS RÁKÓCZI OBTINEBIT LIBRETATEM, ILLA BEATA ERIT REGNO 'TRANQUILLA AUTEM TENEBITUR EXPOST. S a másik anagramma szerint: PRINCEPS RÁKÓCZI OCCLUSUS LIBERATUS, ITEM BERCSÉNYI EXUL REDUX TOTAM AUSTRIAM TURBANT ENSE. (Mikó-gyüjt. Erdélyi N. Muzeum).[VISSZA]
- 698. Fekete László levele 1703 junius 18. Thaly, Bercsényi, II. 503.[VISSZA]
- 699. Thaly, Adalékok, II. 6. A teljes szöveg Századok, 1904. 692-3.[VISSZA]
- 700. Századok, 1886. 441-3., 544-5; 1891. 746.; 1896. 773-7., 942-4.; 1 1897. 171-2. Tört. Tár. 1886. 772.[VISSZA]
- 701. A szentmiklósi Rákóczi-kastély eredeti fénykép után.[VISSZA]
- 702. Rákóczi emlékíratai, 32.[VISSZA]
- 703. Rákóczi levele 1702 április 7. Thaly, d. h. II 448.[VISSZA]
- 704. Önéletrajz, 161.[VISSZA]
- 705. 1703 szeptember 7-ikén kelt hadi fegyelmi szabályzata. Tört. Tár, 1904. 37.[VISSZA]
- 706. Munkács várának belseje. Újabb felvételek, rajzok és metszetek után Richter Aurél rajzolta.[VISSZA]
- 707. «A szegény legény éneke» szerint «törökkel próbált híres Kalafát egy szegény legény mint egy merő fát, a földre leejté kardra nőtt karját». Századok, 1904. 693.[VISSZA]
- 708. Ugyanazon vers szerint Montecuccoli hadának strázsáit, generálisát levágván, a német tábor «fordítá (lova) száját.» U. o.[VISSZA]
- 709. Rákóczi emlékíratai 35-37. Thaly, Bercsényi, II. 508-517.[VISSZA]
- 710. Thaly id. h. III. 44.[VISSZA]
- 711. Századok, 1873. 18.[VISSZA]
- 712. Bercsényinek ezen junius 24-iki levele Munkácsnál a vasasok kezébe esett. Közli Thaly id. h, II. 517-8.[VISSZA]
- 713. Rákóczi emlékír. 37. Thaly, Ocskay László. 2. kiadás. I. 23-24.[VISSZA]
- 714. Thaly, Adalékok, II. 340.[VISSZA]
- 715. Munkács vára. Újabb felvételek, rajzok és metszetek után Richter Aurél rajzolta.[VISSZA]
- 716. Rákóczi emlékíratai, 37.[VISSZA]
- 717. Rákóczi emlékiratai, 27.[VISSZA]
- 718. Löwenburg levele 1703 június 27 Századok, 1873. 16.[VISSZA]
- 719. Montecuccoli levele július II. U. o. 21.[VISSZA]
- 720. Löwenburg levele július 12. U. o. 23.[VISSZA]
- 721. Gróf Bercsényi Miklós 1703-ban. XVIII. századi olajfestmény a Történelmi Képcsarnokban. (Műtárgyak leíró lajstr. 70. l. 28. sz.)[VISSZA]
- 722. A csata leírása: Rákóczi emlékír. 38-39. Századok, 1873. 24., 1874. 401. Thaly, Bercsényi, II. 521-3.; Ocskay, I. 24-25.[VISSZA]
- 723. Rákóczi emlékiratai, 39. Gróf Löwenburg levele 1703 julius 15. Századok, 1873. 24. Gróf Csáky levele julius 16. (ó-naptár szerint 4.) U. o. 1874. 401.[VISSZA]
- 724. Báró Löwenburg Frigyes névaláírása, febr. 1-én kelt leveléről. A marosvásárhelyi Teleki-levéltárban. Olv. Friedrich Br. Löwenburg.[VISSZA]
- 725. Pápay János ecsedi prefektus julius 17-ikén még nem tudta, Tiszabecsről hová lettek Rákócziék és hogy szándékuk szerint átjönnek-e? Századok, 1873. 25.[VISSZA]
- 726. Rákóczi emlékiratai, 41-42.[VISSZA]
- 727. U. o. 42. Skotka Mihály szatmári harminczados levele 1703 julius 19-ikén. Századok, 1874. 400. Szűcs, Debreczen tört., 704.[VISSZA]
- 728. Pápay id. levele, Századok, 1873. 25. Rákóczi levele julius 18. Thaly, Bercsényi, III. 12.[VISSZA]
- 729. Rákóczi id. levelében.[VISSZA]
- 730. Pápay levele julius 19. Századok, 1873. 26.[VISSZA]
- 731. Erd. Nemz. Muzeum, Kemény gyüjt.[VISSZA]
- 732. Gr. Pálffy Miklós levele gróf Barkóczy Ferencz zempléni főispánhoz julius 18. Thaly, id. h. III. 13.[VISSZA]
- 733. Rákóczi emlékíratai, 42.[VISSZA]
- 734. Baiz csongrádi tiszttartó levele (1703. augusztus 12.) szerint ágyúk nélkül bevette. (Thaly, Bercsényi, III. 31.)[VISSZA]
- 735. Károlyi S. emlékíratai a Rákóczi-háború kezdetéről. Századok, 1874. 312-340., 396-413 v. ö. Rákóczi emlékírataival, 31., 47.[VISSZA]
- 736. A részletekre nézve l. Szűcs, Debreczen története, 697-732. Debreczen volt egyúttal az első törvényhatóság, mely kétszáz esztendő mulva, 1903 május 22-ikén Rákóczi szabadságharcza emlékezetét megünnepelte. A városnak a szabadságharczban követett szerepét az ünnepi szónok, Thaly Kálmán, szép beszédben fejtegette («Ünnepi beszédek», 13-35.).[VISSZA]
- 737. Rákóczi levele De Bonnachoz 1703 augusztus 2. (Thaly, Bercsényi, III. 23-24.) és emlékiratai (43-44.) a részletekben némi eltéréssel beszéli el Kálló bevételét.[VISSZA]
- 738. Simonyi, Angol dipl. I. 27., 29.[VISSZA]
- 739. Thaly ünnepi beszéde 1903 május 22-ikén, 24. 1. Szűcs, Debreczen tört., 705-6. Simonyi, Angol dipl. I. 26-27. Stepney (u. o.) Debreczent Magyarország leggazdagabb városának nevezte.[VISSZA]
- 740. Stepney augusztus 29-iki hírei szerint Simonyi, I. 32.) Bercsényi 7000-rel Buda, Rákóczi ugyanannyival Várad felé indúlt.[VISSZA]
- 741. A Feldzüge des Pr. Eugens (v. 607.} szerint szept. 10-ikén.[VISSZA]
- 742. Szalay VI. 95.[VISSZA]
- 743. Rákóczi emlékíratai, 47. Károlyi augusztus 25-ikén Rózsahegyen értesűlt a dologról. Thaly, Bercsényi, III. 41.[VISSZA]
- 744. Rákóczi emlékíratai, 47-48.[VISSZA]
- 745. U. o. 44. Thaly, Bercsényi, III. 44-45. Stepney levele szeptember 5. Simonyi, I. 33.[VISSZA]
- 746. Rákóczi u. o. 45-46. Stepney levele szeptember 5. Simonyi, I. 33. Cserey Hist. 322. Petri, Szilágyvárm. monogr. II. 166.[VISSZA]
- 747. Feldzüge des Pr. Eugens, V. 610. Rákóczi (emlékír. 44.) szerint csak 4000. Az ezredek dislocatiója szerint Erdélyben 1700-ban 8 ezred állott 102 században. (Mike-gyüjtemény az Erdélyi N. Múzeumban.)[VISSZA]
- 748. Stepney levele augusztus az, Simonyi, I. 30.[VISSZA]
- 749. Gr. Kálnoky Sámuel erdélyi udv. kanczellár Aporhoz, 1703 augusztus 22-ikén. Szádeczky: Apor verses művei és levelei u. 18. (MHH. u. oszt. XXXVII. kötet).[VISSZA]
- 750. A nagykárolyi várkastély a XVII. századi újraépítés után. Újabb felvételek, rajzok és metszetek után Richter Aurél rajzolta.[VISSZA]
- 751. A Báthory-vár Szilágy-Somlyón. Először megjelent a Vasárnapi Ujság 1886. évfolyam 50. számában.[VISSZA]
- 752. Rákóczi levele 1709 julius 27. Arch. R. III. 159.[VISSZA]
- 753. Rákóczi emlékiratai, 46-47.[VISSZA]
- 754. Rabutin De Bussy császári altábornagy az Erdélyi Nemzeti Múzeumban őrzött eredeti metszetről.[VISSZA]
- 755. Szatmár 1703-ban. Lerch metszete Gualdo Galeazzo Priorato «Historia di Leopoldo Cesare» cz. művében.[VISSZA]
- 756. Arneth, Prinz Eugen, I. 176-7.[VISSZA]
- 757. Des Alleurs emlékírata 1705-ből. Fiedler, II. 461. Szeptember 24-ikén ez ügyben s a Bercsényi sebesűlése ügyében már tanúkat hallgattak ki Huszton és Máramarosszigeten. Thaly, Bercsényi, III. 49.[VISSZA]
- 758. Szatmár alatt mondott szavait ismétli 1703 deczember 5-ikén Ungvárt kelt levelében, Thaly, Bercsényi, III. 49.[VISSZA]
- 759. II. Rákóczi Ferencz 1703-ban. A Történelmi Képcsarnokban őrzött eredeti festményről. Id. Wenwurm Antal photographiai felvétele.[VISSZA]
- 760. Közli Tört. Tár, 1904. 36-39.[VISSZA]
- 761. 1705 junius 25. Arch. R. I 355.[VISSZA]
- 762. Rákóczi emlékíratai, 164.[VISSZA]
- 763. Rákóczi emlékíratai, 141., 142.[VISSZA]
- 764. A domahidi táborból szeptember 13. Hornyik, Kecskemét tört, 242-4.[VISSZA]
- 765. Rákóczi emlékíratai, 51. Szalontay csakhamar udv. főbiztos és tokaji révkapitány lett; 1708-on túl nincs nyoma.[VISSZA]
- 766. Fiedler, II. 437. (A szövegben szeptember 26-iki, a czímben és a tartalom jegyzékben szeptember 22-iki keltezéssel).[VISSZA]
- 767. Rákóczi emlékíratai, 54-55.[VISSZA]
- 768. Rákóczi levele Nagy Pál károlyi kapitányhoz szeptember 27-ikén. Arch. R. I. 128. Windworth november 17-ikén (Simonyi, I. 51.) október 27-ikére teszi Rákóczi indúlását, holott Rákóczi szeptember 29-ikén még Szatmár, október 9-ikén már Nagykároly alatt volt.[VISSZA]
- 769. Wienerisches Diarium, 1703. 19. sz. Szalay, VI. 101.[VISSZA]
- 770. Rákóczi emlékíratai, 69-70.[VISSZA]
- 771. Lippay érsek III. Ferdinándhoz, 1644 május 16. Toldy, Esterházy LXXIV. munkái.[VISSZA]
- 772. Rákóczi 1704 augusztus 6. Tört. Tár, 1901. 400.[VISSZA]
- 773. Bercsényi Rákóczihoz 1708 márczius 27. Arch. R. V. 584.[VISSZA]
- 774. Önéletrajz, 170.[VISSZA]
- 775. Thaly, Bercsényi, II. 454.[VISSZA]
- 776. 1710 julius 6. Arch. R. III. 277.[VISSZA]
- 777. Múlató kuruczok. Először megjelent Angyal Dávid «Thököly Imre» cz. művében. E szerint az eredeti festmény a gróf Berchtold család birtokában van. V. ö. Tört. Képcsarnok műtárgyainak leíró lajstr. 69. l. 24. sz.[VISSZA]
- 778. Orosz György beregi alispán levele 1703 május 28. Századok, 1873. 13.[VISSZA]
- 779. 1703 junius 25. U. o. 16.[VISSZA]
- 780. 1711 május 17. Arch. R. III. 669.[VISSZA]
- 781. 1706 szeptember 7. U. a. I. 611.[VISSZA]
- 782. Rákóczi emlékíratai, 211.[VISSZA]
- 783. Rabutin a guberniumhoz 1703 aug. 10. és 19. Mike-gyüjt. Erdélyi N. Muzeum. Szept. 9. megírta, hogy fölösleges a vármegyéknek és székeknek fölkelniök; majd választ ő valami más utat, a miről rövid időn hallanak. (U.-o.)[VISSZA]
- 784. Önéletrajz, 196. V. ö. Marczali, Rákóczi Ferencz és a nép. Budapesti Szemle, 1907. 361. sz. 1-9. l.[VISSZA]
- 785. Rákóczi emlékíratai, 31., 37.[VISSZA]
- 786. 1706 márczius 23. Arch. R. I. 496.[VISSZA]
- 787. 1708 május 9. U. o. II. 264.[VISSZA]
- 788. Acsády, A magyarjobbágyság tört. 251.[VISSZA]
- 789. 1704 juliusában «a marosszéki szegény, megnyomorodott, igaviselő jobbágyok» az erdélyi országgyűléshez. Tört. Tár, 1906. 27.[VISSZA]
- 790. A négy Perényiné panasza 1703 november 1. Arch. R. I. 233-4.[VISSZA]
- 791. Teleki Mihály Vass Györgyhöz 1703 augusztus 30. Mike-gyüjt., Erd. N. Muz.[VISSZA]
- 792. A guberniumhoz 1703 decz. 24. U.-o.[VISSZA]
- 793. Pásztói tanúvallatás 1765 augusztus 27-ikén. Békefi, A pásztói apátság oklevéltára, 296.[VISSZA]
- 794. 1666 augusztus 25. Tört. Tár, 1882. 376.[VISSZA]
- 795. Thaly, Bercsényi, II. 471.[VISSZA]
- 796. 1708 januárius Arch. R. II. 155.[VISSZA]
- 797. 1710 márczius 18. Arch. R. III. 73.[VISSZA]
- 798. 1707 szeptember II. U. o. II 99.[VISSZA]
- 799. 1710 februárius 16. U. o. III. 29.[VISSZA]
- 800. 1711 februárius II. Károlyi önéletírása, II. 280.[VISSZA]
- 801. Fosztogató kuruczok. Rugendas György Fülöp egykorú metszete után A Tört. Képcsarnokban.[VISSZA]
- 802. Magyar nemes Rákóczi korában az eredeti angol metszet (1700-ból) Ernst Lajos gyűjteményében.[VISSZA]
- 803. Rákóczi emlékíratai, 56.[VISSZA]
- 804. Stepney jelentése szeptember 29 Simonyi I. 38.[VISSZA]
- 805. Stepney október 6. U. o. 40.[VISSZA]
- 806. Rákóczi emlékíratai, 56.[VISSZA]
- 807. Károlyi emlékírata. Századok, 1874. 329.[VISSZA]
- 808. Tört. Tár, 1901. 398.[VISSZA]
- 809. Mindez majdnem olyanformán hangzott, mint ugyanakkor az erdélyi kormányzóságnak a székelyekhez intézett intelme: «Vessék egybe a szabadságot a jobbágysággal. A szabadságot atyáik, mint a mieink, édes hazájokért, urukért vérrel szokták volt keresni. A jobbágyságot pedig és a szabadságtalanságot a hitetlenséggel és az otthon-űléssel». Szádeczky az Erd. Muzeumban, 1900. 567-8.[VISSZA]
- 810. Tört. Tár, 1901. 377., 399., 401. Arch. R. I. 153.; II. 99.[VISSZA]
- 811. 1711 április 18. Károlyi önéletírása, II. 383-4.[VISSZA]
- 812. Cserey históriája, 457.[VISSZA]
- 813. 1704 februárius 27. Arch. R. I. 399.[VISSZA]
- 814. 1705 deczember 29-ikén (Bercsényi Rákóczihoz). U. o. IV. 756. 1706. junius 1. (Rechteren). Simonyi, III. 60.[VISSZA]
- 815. Stepney, 1705 november 4. U. o. II. 229.[VISSZA]
- 816. Itt volt október 9-ikén. Arch. R. I. 128-9.[VISSZA]
- 817. Okt. 9. U. o. 129. és Hornyik, Kecskemét tört., IV. 249-250.[VISSZA]
- 818. Október 10. Arch. R. I. 129-130.[VISSZA]
- 819. Arneth, Prinz Eugen I. 209.[VISSZA]
- 820. Emlékírata a Századokban, 1874. 312-330.[VISSZA]
- 821. Rákóczi eml. 83.[VISSZA]
- 822. U. o. 84., 89., 95., 119., 164.[VISSZA]
- 823. U. o. 271.[VISSZA]
- 824. Rákóczi 1710 márczius 28. Arch. R. III. 82.[VISSZA]
- 825. Rákóczi 1710 szeptember 20. U. o. III. 165[VISSZA]
- 826. Rákóczi 1710 november 3. U. o. III. 190.[VISSZA]
- 827. Rákóczi u.o. s 1710. április 11. u.o. III. 232. Szalay, Rákóczi bujd. 13.[VISSZA]
- 828. Rákóczi 1711 februárius 18. U. o. III. 593.[VISSZA]
- 829. Rákóczi 1711 április 9. U. o. 618-620.[VISSZA]
- 830. Rákóczi önéletrajza, 203-206. Rettenetes ítélete Károlyi önéletírásában, II. 367-395.[VISSZA]
- 831. Századok, 1904., 703-704.[VISSZA]
- 832. Közli Hornyik, IV. 247-8. Bécsi tudósítások szerint (szeptember 13.) Kyba Pest és Baja közt a rebelliseknek egyik csapatát szétverte, 8 zászlaját elvette (Mike. gyüjt., Erd. N. Muz.)[VISSZA]
- 833. Az elesett 234 emlékére a halasiak 1905 november 27-ikén szobrot állítottak.[VISSZA]
- 834. Rákóczi levele október 9-ikén az ecsedi táborból. U. o. 249-250. V. ö. Rákóczi emlékíratai, 55. Stepney levele október 17. Simonyi I. 44. Hornyik, IV. 35-37.[VISSZA]
- 835. Báró Károlyi Sándor egykorú festmény gróf Károlyi Lajos tótmegyeri kastélyában.[VISSZA]
- 836. Arch. R. I. 130. Rákóczi emlékíratai, 56.[VISSZA]
- 837. Rákóczi levele október 16. Arch. R I. 131.[VISSZA]
- 838. Rákóczi emlékíratai, 57.[VISSZA]
- 839. U. o. 56.[VISSZA]
- 840. Telekesy István egri püspök névaláírása. 1708. febr. 2-ikán kelt leveléről. Eredetije az Országos Levéltárban. Olv. Telekesy István. m. p.[VISSZA]
- 841. Feldzüge des Pr. Eugen, V. 611-3.[VISSZA]
- 842. Közli Hornyik, IV. 250-3.[VISSZA]
- 843. Rákóczi emlékíratai 56-57.[VISSZA]
- 844. A velenczei november 29-iki jelentés Alsok (Altsohl, Zólyom) városról azt írja, hogy helyőrsége jobbadán átpártolt a fölkelőkhöz, a kiknek száma folyton növekszik. Málagola a Deutsche Revueben, 1907. 94.[VISSZA]
- 845. Menzi szerint (Finanzen Österreichs von 1701-1740., 98-99.) 1704-ben egyenes adókból 7,850.000 forintnak kellett volna befolynia, de Magyarország fölkelése és pusztulása miatt csak 4,600.000 forint folyt be. 1703 májusában az Oppenheimer bankház bukása az állam hitelét különben is nagyon megrendítette. (Fellner, Österr. Zentalverw, I. k. I. r. 96-97.)[VISSZA]
- 846. Whitworth Hedgeshez 1703 november 25. Simonyinál, I. 59-62.[VISSZA]
- 847. Rákóczi maga beszéli el (Emlékir. 59-60.), gróf Csáky Mihályt egyik szolgája, Trencséni Varró Mátyás, milyed durva furfanggal kényszerítette Szepesvár föladására.[VISSZA]
- 848. Bercsényi Károlyihoz 1703 deczember 3. Szalay, VI. III.[VISSZA]
- 849. Whitworth Hedgeshez deczember 8. és 12. Simonyi, I. 69-71., 75. Gróf Esterházy Ferencz cs. ezredes levele deczember 13. Thaly, Bercsényi, III. 85-86. Malagola, Deutsche Revue, 1907. 93., hol azonban Pozsony helyett Kassát ír.[VISSZA]
- 850. Bethlen Miklós önéletírása, II.303.[VISSZA]
- 851. Whitworth Hedgeshez november 25. Simonyi, I. 60.[VISSZA]
- 852. Hedges Whitworthoz és Stanhopehoz, deczember 10. Simonyi, I. 72-74.[VISSZA]
- 853. Whitworth Hedgesnek november 25. U. o. 60. Maróhy István Sennyey Istvánnak 1704 januárius 5. Arch. R. I. 200.[VISSZA]
- 854. Rákóczi emlékíratai, 61.[VISSZA]
- 855. Whitworth Hedgeshez 1704 januárius 5. (Simonyi, I. 89.) nem nevezi meg «az előkelő özvegyet». V. ö. e könyv IX. fejezetével és Rákóczinak 1704 márczius 29-ikén a Batthyányak részére adott menedéklevelével (közli Thaly, Bercsényi, III. 101.), amelyben bizonyítja, hogy Batthyányné az árvákkal táborában bejelentették magukat.[VISSZA]
- 856. Thaly, Bercsényi, III. 101.[VISSZA]
- 857. Arneth, Prinz Eugen, I. 227.[VISSZA]
- 858. Whitworth Hedgeshez 1703 deczember 29. Simonyinál, I. 85.[VISSZA]
- 859. Bercsényi felelete, Hist. des révolutions, II. 104. Katona, Hist. Crit. XXXVI. 417.[VISSZA]
- 860. Miller, Epistolae archiep. Georgii et Pauli Széchenyi, I. 35-44. Szalay, VI. 119-121.[VISSZA]
- 861. Kivonatban Whitworth már 1704 januárius 5-ikén ismerteti mind a hatvan pontot. Angolul közli Simonyi, I. 90-93. (Magyar eredetijét nem ismerem.)[VISSZA]
- 862. Rákóczi emlékiratai, 107.[VISSZA]
- 863. Whitworth 1703 deczember 15. (Simonyi, I. 78.) A Feldzüge des Pr. Eugens (V. 620.) szerint 1704 januárius 1.[VISSZA]
- 864. Thaly, Bercsényi, III. 94. A fejedelem (Emlékír., 62.) tévesen tette Pál fordulása idejére.[VISSZA]
- 865. Rákóczi emlékíratai, 62. Az «Accords Puncten» 4-r. 2 oldalon meg is jelentek. (Gróf Apponyi S. Hungarica, II. 338-9. l.)[VISSZA]
- 866. Illyés István püspök naplója. Magyar Sion, 1865. 882.[VISSZA]
- 867. Rákóczi emlékír., 80. Szendrei, Miskolcz tört. II. 311.[VISSZA]
- 868. Rákóczi emlékíratai, 81.[VISSZA]
- 869. Arneth, Prinz Eugen, I. 231. (1704 januárius 22.)[VISSZA]
- 870. Rákóczi emlékíratai, 81-82. Az erdélyi gubernium 1703 augusztus 22-ikén felszólította Pekry Lőrincet, hogy megyéje (Fejér) ügyében megjelenjék előtte; októberben a brassaiak már mentegetőztek a gubernium előtt, hogy Pekrynek városukban lefoglalt javait ez időszerint nem szállíthatják Szebenbe. (Mike Sándor gyűjt., Erd. N. Muz.)[VISSZA]
- 871. Tokaj a «Neu eröffnete ottom. Pforte» 1690. évi kiadásából.[VISSZA]
- 872. Rákóczi emlékíratai, 82. Károlyi ön életírása, I. 71-73.[VISSZA]
- 873. Francesco Loredan velenczei követ jelentései, 1704 januárius 19. és 26. Malagolánál, Deutsche Revue, 1907. 95.[VISSZA]
- 874. Ebből a korból való a lengyel Miatyánk, Lubomirskíj kortesverse, mely arra kéri az Istent, hogy ha őt nem akarja, legalább egy lengyelt akarjon, ne svédet, németet, badenit, bajort. Rákóczit nem említi. (Dési gymn. könyvtár, Urbarium).[VISSZA]
- 875. Rambaud, Lavisse-Rambaud Hist. universelle-jében, VI. 790.[VISSZA]
- 876. Rákóczi levele XII. Károlyhoz 1704 februárius 2-ikán a svéd áll. lt. kanczelláriai elnöki osztályában. (Péterffy szíves közlése.)[VISSZA]
- 877. Rákóczi levele gr. Piperhez januárius 29-ikén. U. o.[VISSZA]
- 878. Rákóczi emlékíratai, 58.[VISSZA]
- 879. XII. Károly, svéd király arczképe. Kraft 1717-iki eredeti festménye után.[VISSZA]
- 880. Ráday Pál névaláírása, 1709. ápr. 28-ikán kelt leveléről. Eredetije a marosvásárhelyi Teleki-levéltárban. Olv. Paulus Raday m. p. [VISSZA]
- 881. U. o. és Önéletrajz, 176. Szalay, VI. 117., 152-3. Whitworth Hedgesnek, 1704 januárius 12. Simonyinál, I. 98.[VISSZA]
- 882. Erről a magyarok egy februárius 27-ikén Varsóban kelt levélből azzal értesűltek, hogy a svéd király a lengyel köztársasággal együtt hadat izent a császárnak. Hamel-Bruyninx márczius 12-ikén egy Bécsen át februárius 28-iki kelettel Varsóból kapott levéllel akarta meggyőzni Bercsényit a hír valótlanságáról. Simonyi, I. 198.[VISSZA]
- 883. Voltaire, XII. Károly (magyarul), 99-103.[VISSZA]
- 884. Hamel-Bruyninx hollandi követjelentése 1704 márczius. Simonyi, I. 226.[VISSZA]
- 885. Thököly utasítása Pápay Gáspár részére 1704 szeptember 12. Monum. Hung. Hist. II. oszt. XXIV. 561.[VISSZA]
- 886. Stepney Marlborough herczeghez 1704 julius 29. Simony, I. 364. Harleyhez julius 30. U. a. 367.[VISSZA]
- 887. Rákóczi Károly lotharingiai herczeghez és osnabrücki püspökhöz 1704 május 18-ikán. A dési gymn. könyvtárában. «Urbarium, 1704», 81.[VISSZA]
- 888. Thaly, Kalászok, 232.[VISSZA]
- 889. Önéletrajz, 238.[VISSZA]
- 890. Emlékíratai, 20.[VISSZA]
- 891. Leszcynszkíj Szaniszló és neje. Amédée Vanloo festménye után I. Moyreau metszette.[VISSZA]
- 892. I. Lipótnak 170 februárius 11-ikén és Esterházy nádornak másnap Széchenyi Pálhoz intézett levele. Thaly, Bercsényi, III. 113-117.[VISSZA]
- 893. Olajágat viselő Noé galambja. Kiadta Szalay, gr. Bethlen Miklós önéletírásában. II 404-405. és saját másolatomban.[VISSZA]
- 894. Szalay, I. 122-123[VISSZA]
- 895. Közli Katona, XXXVI. 425-7.[VISSZA]
- 896. U. o. 428-9.[VISSZA]
- 897. Miller, Epistolae archiepiscoporum Georgii et Pauli Széchenyi, I. 68-74. Katona, XXXVI. 429-432.[VISSZA]
- 898. Katona, XXXVI. 432-3.[VISSZA]
- 899. Whihvorth febr. 2. Simonyi, I. 120-1., febr. 6. u. o. 125[VISSZA]
- 900. Whitworth febr. 13. U. o. 139-140.[VISSZA]
- 901. Szalay, VI. 132-3.[VISSZA]
- 902. Katona, XXXVI. 433-4.[VISSZA]
- 903. Miller, Epistolae, 110-2.[VISSZA]
- 904. Széchenyi levele, febr. 29. Katona, XXXVI. 436.[VISSZA]
- 905. . U. o. 437.[VISSZA]
- 906. A fejedelem sajátkezű aláírása a számozatlan 8 lapra terjedő folio-nyomtatvány alatt a Telekiek marosvásárhelyi levéltárában «Pro Parte Generosi Domini Capitanei Michaelis Koss de Debreczen. Anno Dni 1704. 26. Febr.» A már ösmertetett manifesztumot tehát eznap küldette szét.[VISSZA]
- 907. Bruyninx jelentése Simonyinál, I. 189-206. Stralenheim svéd ügyvivő XII. Károlyhoz 1704., ápr. 11. A svéd áll. lt. Caesareana alosztályában.[VISSZA]
- 908. Stepney jelentése márczius 19-ikről, 184-188.[VISSZA]
- 909. Rákóczi emlékíratai, 83.[VISSZA]
- 910. Önéletrajz, 379. Erről maga Bercsényi is vádolta őt. Rákóczi emlékíratai, 147.[VISSZA]
- 911. Szalay, Rákóczi bujdosása, 3.[VISSZA]
- 912. Önéletrajz, 369.[VISSZA]
- 913. Rákóczi emlékíratai, 73., 82-83.[VISSZA]
- 914. Bercsényi Rákóczihoz 1704. jún. 12. Arch. R. IV. 54•[VISSZA]
- 915. Rákóczi emlékíratai, 82-83. Hasonló figyelmeztetést nem intézett hozzá, mikor az erdélyi fejedelemségre törekvéséről vádolták; de éreztette vele nem elég alapos neheztelését. Századok, 1906. 15-17.[VISSZA]
- 916. Rákóczi emlékíratai 73-74., 83., 110. 133., 239., 250.[VISSZA]
- 917. Simonyi, II. 269.[VISSZA]
- 918. Bruyninx Stepneynek, 1706. jan. 18. U. o. 356.[VISSZA]
- 919. Bercsényi Rákóczihoz 1704. június 22. Arch. R. IV. 67.[VISSZA]
- 920. Bercsényi Rákóczihoz 1704. augusztus 28. U. o. 97.[VISSZA]
- 921. Bercsényi Rákóczihoz 1705. november 9. U. o. 733-4.[VISSZA]
- 922. 1706. deczember 12. Arch. R. V. 335-6.[VISSZA]
- 923. 1708. márczius 24. U. o. 582.[VISSZA]
- 924. Bercsényi Miklós. XVIII. századi olajfestmény a Történelmi Képcsarnokban.[VISSZA]
- 925. 1712. januárius 23. U. o. X. 13-14.[VISSZA]
- 926. Mikes Kelemen levele 1725. november 6.[VISSZA]
- 927. V. ö. Vergilius Aeneasa I. éneke 188. és VI. éneke 158. versével.[VISSZA]
- 928. Thaly Kálmán: A székesi gróf Bercsényi-család. Három kötet. Budapest, 1885-1892. Sajnos, még befejezetlen; csak 1706 végéig megy. Bercsényi szép jellemzése II. 417-9., III. 198-201. és Hadtört. Közl, 1892. 577-585.[VISSZA]
- 929. Eznap már innen ír Sós Jánosnak. Arch. R. I. 158.[VISSZA]
- 930. Thaly, Bercsényi, III. 132. Darvas naplója alapján. Szepesi János szerint márczius I. indult ki (Arch. R. I. 213.), de márczius 8. azt írja (u.-o. 112.) hogy «ma negyednapja» – tehát 5-ikén – ment Miskolczról Eger alá.[VISSZA]
- 931. Rákóczi emlékíratai, 81.[VISSZA]
- 932. Erről bővebben ír ő maga u.-o. 81-86.[VISSZA]
- 933. Acsády, Magyarország tört. l. Lipót és I. József korában (Szilágyi, A magyar nemzet tört. VII. 564-5.[VISSZA]
- 934. Gyürky Ádám temetési zászlajáról; Századok, 1869. 133-4.[VISSZA]
- 935. Márczius 12-én már átrándúlt Egerből Gyöngyösre, talán az előkészűletek megtétele végett (Arch. R. I. 80.); márczius 15-ről vannak Egerből (u. o. 80-81.), de Gyöngyösről keltezett levelei is (u: o. 164.)[VISSZA]
- 936. Károlyi Sándor névaláírása, 1711. ápr. 12-ikén kelt leveléről. A marosvásárhelyi Teleki-levéltárból. Olv. Károly(i) Sándor.[VISSZA]
- 937. Rákóczi emlékiratai, 147. Levele XIV. Lajoshoz 1704 junius 15. Friedler, II. 442.[VISSZA]
- 938. Katona, XXXVI. 444-5.[VISSZA]
- 939. Stepney 1704 április 10. Simonyi I. 234.[VISSZA]
- 940. Rákóczi emlékíratai 218.[VISSZA]
- 941. Stepney 1704 augusztus 9. Simonyi, I. 373-4.[VISSZA]
- 942. Önéletrajz. 137.[VISSZA]
- 943. Rákóczi emlékiratai, 87. Széchenyi jellemzése «egy lengyel királyi tanácsostól» (1706.), Thaly, Tört. kalászok, 205-6; Lánczytól: Századok, 1882. 273-299.; Thalytól u.-o. 480.; Márkitól: Széchenyi Pál életrajza, 21-24.[VISSZA]
- 944. Stepney, 1704 november 12. Simonyi, I. 552.[VISSZA]
- 945. Széchenyi Pál kalocsai érsek. XVIII. századi festmény a Történelmi Képcsarnokban.[VISSZA]
- 946. Közli Katona, XXXVI. 470-5. Der malcontente Fürst Rakotzy, 39. Rákóczi emlékíratai, 87-88.[VISSZA]
- 947. Széchenyi jelentése a királyhoz április 2. (Katona XXXVI. 445-7.) és 1704 november 6. (Simonyi, I. 544-5.) V. ö. egy lengyel királyi tanácsos levele 1706-ból (Thaly, Kalászok, 166-6.).[VISSZA]
- 948. A alkudozások megszakításának hatása alatt jelent meg egy Manifesto esortatorio alli Ungheresi istigati alla ribellione da Francesco Rakocsi (a velenczei Biblioteca Marcianában, Misc. Stor. d'Eur. 1847-1873. sz. a.), a mely gyalázza Rákóczit s azt bizonyítgatja, hogy az ajánlott békét el kell fogadni. Malagola; Deutsche Revue, 1907., 96.[VISSZA]
- 949. . Márczius 31. már ott volt Arch. R. I. 81.[VISSZA]
- 950. Márczius 18. hagyta oda Bécset, hol 27-én tudták meg, hogy kurucz lett. Szalay, VI. 159. Átpártolása érdekes okairól Spangár, Magyar Krónika 72., Katona XXXVI. 483-4[VISSZA]
- 951. Rákóczi emlékíratai, 88. Simonyi, I. 316. Thaly Forgáchról a Századokban 1875. 125. és 1882. 551-2. Thaly, Bercsényi, III. 149-152.[VISSZA]
- 952. Darvai Ferencz április 13. Arch. R I. 344.[VISSZA]
- 953. Arch. R. IV. 26.[VISSZA]
- 954. Rákóczi emlékíratai, 83.[VISSZA]
- 955. Stepney Hedgeshez 1704 április 12. Simonyi, I., 234.[VISSZA]
- 956. Whitworth Harleynak 1704 október 29. U. o. 508.[VISSZA]
- 957. Ellis Stepneyhez 1704 márczius 28. U. o. I. 218.[VISSZA]
- 958. Bruyninx jelentése a hollandi kormányhoz 1704 márczius végén. U. o. 226.[VISSZA]
- 959. Bécs környékén 1704-ben elfogott kurucz. Eredetije a bécsvárosi Történelmi Múzeum tulajdona.[VISSZA]
- 960. Stepney gr. Kaunitzhoz 1704 április 20. U.-o. I. 281.[VISSZA]
- 961. Önéletrajz, 78. Emlékíratai 20.[VISSZA]
- 962. Önéletrajz, 176. Emlékíratai 23.[VISSZA]
- 963. Whitworth Hedgesnek 1704 februárius 27. Simonyi, I. 152.[VISSZA]
- 964. Stepney Hedgesnek, április 12. U. o. I. 241.[VISSZA]
- 965. Lederer Béla összegyűjtött munkái, II. 239. Századok, 1889. 723.[VISSZA]
- 966. Wienerisches Diarium, 1704 februárius 6-9.[VISSZA]
- 967. Ranke, Französische Geschichte IV. 151.[VISSZA]
- 968. Vogüé, Villars d'aprés sa correspon dence, I. 260.[VISSZA]
- 969. Rákóczi emlékiratai, 103.[VISSZA]
- 970. Feldzüge des Pr. Eugen, V. 319.[VISSZA]
- 971. Stepney Hedgesnek, márczius 22. Simonyi, I. 210.[VISSZA]
- 972. Rákóczi emlékiratai, 85.[VISSZA]
- 973. U.-o. 84-86.[VISSZA]
- 974. A dunántúli hadjáratról maga Károlyi Önéletírás, I. 71-94. Feldzüge des Pr. Eugen VI. 140-6. Thaly, Bercsényi III. 135-145.[VISSZA]
- 975. Bercsényi Rákóczihoz, április 18. Simonyi VI. 10. Rákóczi emlékiratai, 89.[VISSZA]
- 976. Rákóczi emlékíratai, 89-90.[VISSZA]
- 977. Ez idő alatt itten kelt oklevelei: Arch. R. I. 81-83. Hornyik IV. 295. Mihalik, Rákóczi-ereklyekiállítás, 190., 192., 195. sz.[VISSZA]
- 978. Rákóczi emlékiratai, 90. Thaly, Bercsényi, III. 132.[VISSZA]
- 979. Stepney Hedgesnek május 3. Simonyi, I. 258.[VISSZA]
- 980. Ápr. 19. Arch. R. I. 84.[VISSZA]
- 981. Ápr. 26-28. U.-o. I. 85. Pester Lloyd 1906. 263. r. sz.[VISSZA]
- 982. Ápr. 28. Szalay, VI. 164.[VISSZA]
- 983. Arch. R. I. 85-88., 165., Századok, 1899. 109.; Tört. Tár, 1904. 35., 1906. 1. Hadtört. Közl. 1895. 303. Hornyik, IV. 299-302. Mihálik, 87. l.[VISSZA]
- 984. Hornyik, IV. 297-9.[VISSZA]
- 985. Feldzüge des Pr. Eugen, VI. 150.[VISSZA]
- 986. Rákóczi emlékíratai, 91.[VISSZA]
- 987. Wagner, Hist. Leopoldi, II. 754. Széchenyi érsek levele a királyhoz junius 2-ikán. Hist, des révol. II. 219. Thaly, Bercsényi, III. 160. Később Matyasovszky nyitrai püspök, kanczellár, Rákóczinak azt a vádját, hogy a császáriak gyermekeket sütnek, oda módosította, hogy gyermekeket a ráczok sütnek, a németek «csak» rabolnak. Stepney Hedgesnek, május 31. Simonyi, I. 293.[VISSZA]
- 988. Miksa Emmánuel bajor választófejedelem arczképe. Vivien festménye után készűlt metszetről.[VISSZA]
- 989. Tört. Tár, 1904. 35.[VISSZA]
- 990. Rákóczi emlékíratai, 91.[VISSZA]
- 991. Stepney Hedgesnek 1704 ápr. 12. Simonyi, I. 236. – Május 17-ikén u.-o. 273. De okt. 6. Marlborough hg. nevében I. József számára készített emlékíratából a gyilkosság vagy mérgezés gyanúját elhallgatta. U.-o. I. 469. V. ő. Hadtört. Közl. 1895. 302.[VISSZA]
- 992. 1704 május 18. Katona, XXXVI., 462-465. Dési gymn. könyvtár, «Urbarium 1714.» 83-6.[VISSZA]
- 993. Katona, XXXVI. 465.[VISSZA]
- 994. Stepney Hedgesnek, Simonyi, I. 266.[VISSZA]
- 995. Stepney, május 6. U. o. I. 268., május 21. 278-8. l. Miller, Epist. I. 233., 239.[VISSZA]
- 996. Hist. des révol. II. 215. Katona, XXXVI. 467-1. Stepney Hedgesnek, május 28. Simonyi, I. 290.[VISSZA]
- 997. 1704 május 20. Simonyi, I. 291-2.[VISSZA]
- 998. Rákóczi emlékiratai 93. Arneth; I. 294. Thaly, Bercsényi, III. 163., 171., Ocskay I. 41-42., Feldzüge d. Pr. Eugen, VI. 153-8. Ujváry egykorú verse Thalynál, Adalékok, II. 39-43. Wagner, Hist. Leopoldi, II. 754. Hist. des révol. II. 151. Katona, XXXVI. 548.[VISSZA]
- 999. Stralenheim XII. Károlyhoz 1704 jun. 7. Svéd áll. levéltár. A diplomatica «Caesareana» osztályában.[VISSZA]
- 1000. Kurucz tábori jelenet, mind a három az Ernst Lajos gyűjteményében lévő eredetiek reproductiója.[VISSZA]
- 1001. Gr. Pálffy Miklós jun. II. Szalaynál, VI. 175. Ekkor a pfalzi választó akarta kezébe venni az alkudozásokat s 10-ikén egész éjszaka tárgyalt a magyar küldöttekkel és a közbenjárókkal. Simonyi, I. 303-5.[VISSZA]
- 1002. Rákóczi emlékíratai. 92. Hist. des rév. II. 149-150. Katona XXXVI. 553-4. Thaly a Hadtört. Közleményekben, 1890. 445-458.; 1891. 433-461. Apponyi, Hungarica. II. 339. A svéd Stralenheim 1704 junius 21-ikén úgy hallotta, hogy a magyarok 3000 embert vesztettek, a császáriak csak – százat. (Svéd államlt. «Caesareana.»)[VISSZA]
- 1003. Rákóczi emlékíratai, 235.[VISSZA]
- 1004. Levelei Rákóczihoz jun. 14., 17. és 26. Hadtört. Közl, 1891. 447-453.[VISSZA]
- 1005. Viard ezredes névaláírása. A marosvásárhelyi Teleki-levéltárban levő 1702. márcz. 21-ikén kelt oklevélről. Olv. De Viard.[VISSZA]
- 1006. Károlyi emlékíratai, 90-94.[VISSZA]
- 1007. Károlyi jelentése. Tört. Tár, 1881. 590-2. Feldzüge des Pr. Eugen, VI. 166. Thaly, Bercsényi, III. 191.[VISSZA]
- 1008. «Urbarium 1714.», 78-81. 1. A dési gymnasium könyvtárában.[VISSZA]
- 1009. U.-o. 67-70. 1.[VISSZA]
- 1010. Rákóczi emlékíratai, 103.[VISSZA]
- 1011. Századok, 1868. 622.[VISSZA]
- 1012. Monum. Hung. Hist. Script. XXIV. 536.[VISSZA]
- 1013. Gróf Lamberg följegyzései. Hadtört. Közl. 1894. 546.[VISSZA]
- 1014. Rákóczi emlékíratai, 91., 94-95., 99. Hornyik a Századokban 1868. 621-2. Thaly (Bercsényi, III. 212.) a palánk bevételét julius 24-25-re teszi.[VISSZA]
- 1015. Kurucz harczi jelenet. Mind a három az Ernst Lajos gyűjteményében lévő eredetiek reproductiója.[VISSZA]
- 1016. Rákóczi emlékíratai, 93.[VISSZA]
- 1017. Rákóczi a kecskemétiekhez 1704. julius 24. Hornyik, IV. 305. Sőt egy zászló tartója éppen az őrállomásról szökött meg. Rákóczi levele szept. 18. U.-o. IV. 320-1.[VISSZA]
- 1018. Rákóczi a három városhoz julius 30. U. o. 306.[VISSZA]
- 1019. Rákóczi emlékiratai, 99-100.[VISSZA]
- 1020. Rákóczi, 1707 ápr. 24. Arch. R. u. 70.[VISSZA]
- 1021. Szalay a Századokban, 1870. 2.[VISSZA]
- 1022. Bercsényi Rákóczihoz, szeptemb. 8. Arch. R. IV. 123. Rákóczi (emlékír. 103.) rosszúl emlékezik, hogy Forgách csak a szegedi tábor elhagyása után érkezett hozzá. V. ö. Thaly, Bercsényi, III. 213.[VISSZA]
- 1023. Stralenheim XII. Károlyhoz jun. 21. Svéd államlt, «Caesareana».[VISSZA]
- 1024. Kelt Szegeden 1704 aug. 12. Közli Hornyik, IV. 306-8.[VISSZA]
- 1025. U. o. 309. Globitz várparancsnok aug. 17. értesítette a halasiakat, hogy a kuruczok tábora Szeged alól eltakarodott. U. o. 310-311.[VISSZA]
- 1026. U. o. 310. Báró Globitz október 7-ikén a bujdosóknak szabad visszatérést s a ráczok ellen védelmet biztosított. U. o. IV. 325-7.[VISSZA]
- 1027. Iványi István, A tiszai határőrvidék. Hazánk, II. 256-9.[VISSZA]
- 1028. Thaly, Bercsényi, II. 506.[VISSZA]
- 1029. Rákóczi emlékír. 45-46. Az egész mozgalom összefoglaló története Hornyiktól: A ráczok ellenforradalma. Századok, 1868., három közlemény.[VISSZA]
- 1030. Szalay, VI. 95.[VISSZA]
- 1031. Századok, 1868. 545. Magyar Tört. Életr. 1907.[VISSZA]
- 1032. Szentklárai a Századokban, 1883. 372-3. Savoyai Jenő hg. dec. 5. Kijelentette a kecskeméti két jegyzőnek, hogy a király szigorúan megtiltotta a szerbeknek a pusztítást. Hornyik u. o. 1686. 549-550. De már deczember 16-ikán ő maga utasította Löffelholtz ezredest, lázítsa fel a szerbeket a magyarok ellen a császári kegyelem minden biztositékának megigérésével. Szentklárai, Száz év Délmagyarország történetéből. I. 117.[VISSZA]
- 1033. Károlyi önéletleírása, I. 73-74.[VISSZA]
- 1034. Rákóczi emlékíratai, 84.[VISSZA]
- 1035. Rákóczi emlékiratai, 91., és levele Csernovics Arzénhez 1704., szept. 6. Századok, 1883., 373. Századok, 1868.610-614.[VISSZA]
- 1036. Rákóczi emlékiratai. 91. Levele 1704 április 12. Arch. R. I. 83.[VISSZA]
- 1037. L. ebben a könyvben, I. 333-342. Századok, 1868. 614-623.[VISSZA]
- 1038. Századok, 1883. 373-4.[VISSZA]
- 1039. Hellebrandt Károlyihoz 1704 februárius 23. Arch. R. I. 107-8.[VISSZA]
- 1040. Századok, 1868. 625.[VISSZA]
- 1041. Simonyi, I. 588.[VISSZA]
- 1042. Arch. R. IX. 172.[VISSZA]
- 1043. Részletek Thalynál Bottyán életében.[VISSZA]
- 1044. Arneth, Starhemberg, 415.[VISSZA]
- 1045. Rákóczi Esterházy Antalhoz 1706 július 23. Arch. R. I. 568.[VISSZA]
- 1046. Kurucz vitézek. Mind a három az Ernst Lajos gyűjteményében lévő eredetiek reproductiója.[VISSZA]
- 1047. Nedeczky Sándor a fejedelemhez 1707 október 31 (Hazánk, 1868., 40., 41. sz.) Rákóczi levele 1708 június 8. Arch. R. II. 389. Tárczy, Nagy Péter czár és Magyarország, 53.[VISSZA]
- 1048. Diákovics emlékírata 1708 januárius 4. Századok, 1868. 705-6.[VISSZA]
- 1049. Rákóczi Bercsényihez 1711 márczius 30. Arch. R. III. 605.[VISSZA]
- 1050. Rákóczi az orléansi herczeghez 1722 május 24. Fiedler, II. 520.[VISSZA]
- 1051. Márki, Péró lázadása, 20., 37., 87.[VISSZA]
- 1052. Márki, A temesvári szerb kongresszus, Aradi Hirlap 1884., 123. sz.[VISSZA]
- 1053. A szkupstina három napra felfüggesztette üléseit, hogy tagjai a küldöttségben részt vehessenek.[VISSZA]
- 1054. Július 27-ikén Hadady Györgytől, augusztus 6-ikán a Lázár Ferencz vezetése alatt álló követségtől. Századok, 1906. 113., 229-231.[VISSZA]
- 1055. Rákóczi levele XIV. Lajoshoz augusztus 29. Fiedlernél, II. 449.[VISSZA]
- 1056. Rákóczi emlékíratai 103., 178., 265. Gróf Altheim Bécsbe 17-ikén vitte meg a hírét (Simonyi, I. 385-6.), melyről tehát Rákóczi gyorsan értesűlt. Az elesett francia katonák zsebében megtalálták Ács (Aachs) Mihály prédikátornak Strassburgban 1702-ben a «Boldog halál szekere» czímmel nyomtatott imádságos könyvét, a melyet a csatlakozás pillanatában mint ismertető jelt mutattak volna meg a magyaroknak. (Thaly, Bercsényi, III. 214.) Azonban erre nem nyilt alkalom. A «boldog halál szekere» 15.000 francziát és bajort vitt a másvilágra.[VISSZA]
- 1057. Arch. R. IV. 97.[VISSZA]
- 1058. Simonyi I. 385-6. Tört. Tár 1896. 20.[VISSZA]
- 1059. Rákóczi emlékíratai 103. 178. Önéletrajz 176.[VISSZA]
- 1060. Harley Stepneyhez, 1704. szeptember 12. Simonyi I. 429. Whitworth szeptember 26. U. o. 439.[VISSZA]
- 1061. Vagyis ólomgolyókkal lőttetnie.-Arch. R. IV. 95.[VISSZA]
- 1062. Hedges Stepneynek 1704. április 18. Simonyi, I. 243. Harley Stepneynek július 4. U. o. 337-. és julius 21. U. o. 358.[VISSZA]
- 1063. A hollandi kormány a császárhoz április 21. U. o. 261-3.[VISSZA]
- 1064. Stepney június 21. U. o. I. 321-3. Rákóczinak azonban ezúttal nem írt sem ő, sem Bruyninx, mert utolsó levelökre nem válaszolt elég udvariasan s nem fogadta el közbenjárásukat.[VISSZA]
- 1065. Stepney július 2. U. o. I. 355-6. János Vilmos pfalzi gróf, a ki junius 9-10. éjszaka, a bécsi riadalom idejében állt az udvari békepárt élére, július végén már elkedvetlenedve akart visszavonúlni, mert törekvése fő ellenzőit, Harrach, Mansfeld és Buccellini minisztereket megbuktatnia nem sikerűlt. Stepney Marlboroughnak július 25. U. o. I. 360-3.[VISSZA]
- 1066. Dési gymn. könyvtár. «Urbarium, 1714», 78-81.[VISSZA]
- 1067. Stepney Harleyuak 1704. augusztus 9. Simonyi, I. 373-4.[VISSZA]
- 1068. Június 29. Dési gymn. könyvtár. «Urbarium, 1714.» 115-7. A Bercsényihez ugyanakkor írt levél u. o. 117-9.[VISSZA]
- 1069. Viza és Okolicsányi Stepneyhez. Simonyi, I. 378.[VISSZA]
- 1070. Stepney szeptember 6. és 7. U. o. r. 417., 419-423.[VISSZA]
- 1071. Stepney Harleyhoz. U. o. 388-9.[VISSZA]
- 1072. Közli Katona, XXXVI. 480-1. V. ö. Széchenyi jelentése a királyhoz Millernél II. 102-5. Whitworth Harleyhoz szeptember 13., 20. Simonyinál I. 430-4., 437-440. Stepney Harleyhoz november 3. U. o. 514. és 524.[VISSZA]
- 1073. Stepney id. h. 514.[VISSZA]
- 1074. Rákóczi emlékíratai, 105-7. Whitworth levele szept. 17. Simonyinál, I. 436. Széchenyi érsek maga is megbotránkozott, hogy Viza és Okolicsányi az ő háta mögött alkudoztak Gyöngyösön. (Miller, Epist. archiepisc. II. 116.)[VISSZA]
- 1075. Vetésy emlékírata III. Károlyhoz 1715-ben Fiedlernél, I. 22-23.[VISSZA]
- 1076. Rádai Pál levele gr. Piperhez Gyöngyösről, 1704. augusztus 27. A svéd áll. levéltárban. (Dipl. Transsylv.)[VISSZA]
- 1077. Rákóczi XII. Károlyhoz augusztus 28. A. svéd ált. levéltárban. (Dipl. Transsylv.)[VISSZA]
- 1078. Levele augusztus 28. Tört. Tár 1882. 151. Marczali, Regesták, 270.[VISSZA]
- 1079. Rendelete szeptember 7. és 8. Hornyik, IV. 325-7.[VISSZA]
- 1080. Thaly, Ocskay, I. 44;.[VISSZA]
- 1081. Bercsényi Rákóczihoz szeptember 9. Arch. R. IV. 130-1.[VISSZA]
- 1082. Rákóczi emlékíratai, 105.[VISSZA]
- 1083. Bercsényi Rákóczihoz szeptember 14. Arch. R. IV. 141.[VISSZA]
- 1084. Whitworth levelei. U. o. 433., 435., 437. Lamberg följegyzései, Hadtört. Közl. 1894. 548.[VISSZA]
- 1085. Alsó-Ausztria közelkorú térképe a dr. Márki Sándor birtokában levő eredeti után készült.[VISSZA]
- 1086. Whitworth jelentései szeptember 20., 24. és 27. Simonyinál I. 437-455. Stepney emlékirata Marlboroughhoz október 6. U. o. I. 475•[VISSZA]
- 1087. I. Frigyes Vilmos, porosz király. Pesne Antal (1684-1757) festménye után Wolfgang János György rézmetszete.[VISSZA]
- 1088. Rákóczi emlékír. 107. Whitworth szeptember 20-án úgy tudta, hogy Rákóczi és az érsek még Gyöngyösön vannak s hogy Szirmay is oda készül. (Simonyi I. 438.) Szeptember 17-ikén azonban Bercsényi már hivatkozik a fejedelemnek a nógrádi Gutáról írt levelére. (Arch. R. IV. 146.)[VISSZA]
- 1089. Bercsényi Rákóczihoz szeptember 16. U.-o. 146.[VISSZA]
- 1090. Szirmai titkára, Sarer, már 23-ikán Bécsbe érkezett Szirmay jelentésével. Simonyi, I. 445.[VISSZA]
- 1091. Whitworth Harleynek, 1704 szeptember 27-ikén. Simonyinál, I. 449-50.[VISSZA]
- 1092. Levele a fejedelemhez szeptember 25-én. Arch. R. IV. 147.[VISSZA]
- 1093. Rákóczi emlékíratai, 107-9. Századok, 1906. 320-324.[VISSZA]
- 1094. U. o. 107. A szept. 23-án kelt capitulatio ösmertetése Thalynál, Bercsényi, III. 234-7.[VISSZA]
- 1095. Rákóczi szeptember 27-iki levelére hivatkozva szeptember 29-ikét említi Bercsényi, Arch. R. IV. 158.[VISSZA]
- 1096. Whitworth Harleyhez szeptember 27-ikén. Simonyi, I. 453-6.[VISSZA]
- 1097. Vay Ádám, Ráday Pál, Pápai János, Jánoky Zsigmond stb.[VISSZA]
- 1098. Bercsényi Rákóczihoz szeptember 29-ikén. Arch. R. IV. 159.[VISSZA]
- 1099. Rákóczi Széchenyihez, 1704 május 18-ikán. Katona, XXXVI. 462.[VISSZA]
- 1100. Stepney Harleyhez, szeptember 29. Simonyi, I. 458.[VISSZA]
- 1101. Whitworth Harleyhez, október 1-jén. U. o. 460.[VISSZA]
- 1102. U.- o. 461.[VISSZA]
- 1103. U.-az október 4-ikén. U.-o. 464-7; október 3-ikán. U. o. 487. Okolicsányi október 9-ikén vitte Bécsbe az új útleveleket, a melyeket azonban a biztosok csak óvás mellett fogadtak el, mert Rákóczi még mindig fejedelemnek nevezte magát. U.-o. 488., 491-3.[VISSZA]
- 1104. Whitworth Harleyhez, október 4. Simonyinál, I. 467.[VISSZA]
- 1105. Közli Simonyi, I. 471-9.[VISSZA]
- 1106. Katona, XXXVI. 589-590. Szalay, VI. 201.[VISSZA]
- 1107. Whitworth Harleyhez, október 1-jén. Simonyinál, I. 461.[VISSZA]
- 1108. Rákóczi-emlékíratai. 109-110.[VISSZA]
- 1109. Stepney Harleyhez, november 3-ikán. Simonyinál, I. 521.[VISSZA]
- 1110. Lamberg följegyzései. Hadtört. Közl. 1894. 551.[VISSZA]
- 1111. Szalay, VI. 201-2.[VISSZA]
- 1112. Whitworth Harleyhez, október 25. Simonyinál, I. 504-6.[VISSZA]
- 1113. Ugyanaz október 29-én. U. o. 508.[VISSZA]
- 1114. Stepney Harleyhez, november 15. U. o. I. 561. és a külföldi udvaroknál levő angol követekhez november 27-ikén. U. o., 565. Rákóczi azt mondta volna Veteraninak, hogy ők az örökösödési törvény eltörlését, a szabad királyválasztást, az ő független erdélyi fejedelemségének elösmerését, Esterházy nádor letételét, helyébe Bercsényi megválasztását és minden mostani birtokuk megtartását követelik. Azt is mondta volna, hogy Lipót nekik se nem királyuk, se nem császáruk; a magyar trónra nincs joga sem neki, sem fiának, a római királynak. Magyarország szabad állam, a mely szabadon választ királyt s valószínűleg Berry herczeget ülteti trónjára. Stepney szerint valószínűleg Veterani terjesztette ezt a nyilatkozatot, a melyhez hasonlót azonban ő és Bruyninx sohasem hallottak sem Rákóczitól, sem Bercsényitől. Később tehát Bécsben Bruyninxszal együtt sorra czáfolta az efféle híreket, a melyek a magyarokat tüntették volna föl a béke megakasztóinak. U. o. 561. és 566. V. ö. 508. 1.[VISSZA]
- 1115. Malagola, Deutsche Revue, 1907. 97.[VISSZA]
- 1116. Rádai Pál. Mányoki Ádám festménye után.[VISSZA]
- 1117. A Dunántúl a császáriak hatalmában maradjon. Rákóczi Ausztria és Morvaország határaitól egészen az Ipoly vizéig rendelje vissza hadait (vagyis a várakon kívűl a bányavárosokat is hagyja oda); seregei vonúljanak ki a Duna-Tisza és a Körös-Maros közéből is; a megszállt váraktól mindenütt 22 kilométerre hátráljanak stb. Szövege Katonánál, XXXVI. 571-576. és Szalaynál, VI. 203-6. Hogy ezt 25-ikén terjesztették elő, Stepney mondja. Simonyinál, I. 566.[VISSZA]
- 1118. Stepney jelentése november 12-ikén. Simonyinál, I. 554.[VISSZA]
- 1119. Rákóczi később (Emlékir. 110.) azt mondja, hogy a hollandi követtől azért tagadta meg a fegyverszünet meghosszabbítását, mert Kassa feladása után a faltörő ütegeket egyenesen Lipótvár ostromára akarta vitetni.[VISSZA]
- 1120. A selmeczi tárgyalásokról l. Rákóczi emlékir, 109-110. Hist. des rév. II. 247-257. Egy lengyel kir. tanácsosnak levele Thalynál, Tört. Kalászok, 167-9. A közbenjárók levelei Simonyinál, I. 487574. Katona, XXXVI. 559-588.[VISSZA]
- 1121. A nagyszombati csata hadfelállítása. (1704. decz. 26.). Az eredeti rajz a gróf Forgách-levéltárban. Megjelent Thaly: Ocskay László I. köt. 2. kiadásában.[VISSZA]
- 1122. Az alkudozásokra nézve 1. Stepney november 3., 12., 15. és 19-iki jelentéseit Simonyinál, I. 525-539., 550-558., 559-567., 569-571. Széchenyi jelentése a királyhoz u. o. 543-8. Viza és Okolicsányi a pfalzi választóhoz november 26-ikán. U. o. 577-582. Lamberg följegyzései Hadt. Közl, 1894. 550-2. Rákóczi emlékíratai, 109-110. Thaly, Bercsényi, III. 243-265. Katona, XXXVI. 559-588. stb.[VISSZA]
- 1123. Stepney Harleyhoz, november 22. Simonyinál, I., 572-3.[VISSZA]
- 1124. U. o. november 26-ikán, 575-6. A fejedelem panasza szerint Heister 16000 osztrákkal közelít, a ráczok és horvátok másfelől jönnek, a császár más seregei Erdélyből és Tótországból, ahogy a magyarokat elborítanák». (Egy lengyel kir. tanácsos levele. Thaly, Tört. Kalászók, 169.)[VISSZA]
- 1125. Ezen napról itten kelt levelei Hornyiknál, IV. 332-4.[VISSZA]
- 1126. Bottyánt – átjövetelében bízva – a fejedelem már 1703 deczember 10-ikén kinevezte tábornoknak, tíz nap múlva pedig dunántúli generálisnak, de csak 1704 október 10-ikén fogadta hűségesküjét. Harmadnap már Érsekujvár ostromának előkészítésére küldte ki.[VISSZA]
- 1127. Az ostrom leírása Rákóczinál, Emlékir, 110-111. Theatrum Europaeum, XVII., 1718., 68. Bél M., Notitiae Hung. IV. 375. Thalynál Hadtört. Közl. 1892. 231-6., 1895. 304-6., Bercsényi, III. 266-273. és A nagyszombati harcz, 3-9.[VISSZA]
- 1128. Sempte vára. XVII századi metszet után.[VISSZA]
- 1129. Rákóczi emlékiratai, 111-113. Thaly, A nagyszombati harcz, 11-19.[VISSZA]
- 1130. Kolinovics Thalynál, Nagyszombati harcz, 26.[VISSZA]
- 1131. Gróf Heister Sigbert rézmetszet bársonymodorban a Történelmi Képcsarnok grafikai gyűjteményében. Jelzése: «Chr. Weigel excud. Norimb.»[VISSZA]
- 1132. Gróf Esterházy Antal névaláírása. 1705. márcz. 24-ikén kelt levelén. Eredetije az Országos Levéltárban. Olv. G. Eszterhazy Antal m. p.[VISSZA]
- 1133. Nagyszombat. XVII. századi metszet után.[VISSZA]
- 1134. A Nagyszombat és környékének térképe, a szerző némi módosításaival a kisebb katonai térkép reproductiója.[VISSZA]
- 1135. Az egész csata első katonai tüzetes leírását lásd Thalytól: A nagyszombati harcz (Pest, 1869. Kőmetszetű csatatérképpel.) 27-73. U. ő.: Bercsényi, III. 297-307. és Ocskay, I. 46-48. a csatarend egykorú képével. Rákóczi emlékíratai, 113-120. Bél, Notitia Hungariae novae, II. 64-68. Dolfin Dániel velenczei követ szerint ez az ütközet inkább mészárlás volt, mint csata. (Malagolánál zavarosan, Deutsche Revue, 1907., 97-8.)[VISSZA]
- 1136. Léva vára, XVII. századi metszet után.[VISSZA]
- 1137. Rákóczi emlékíratai, 119. Thaly, A nagyszombati harcz, 73-93.[VISSZA]
- 1138. Radvánszky Rákóczihoz Kolozsvárról 1703. deczember 31. Tört. tár. 1906. 431.[VISSZA]
- 1139. Rákóczi emlékíratai, 210-1.[VISSZA]
- 1140. U. o. 120. Thaly, Bercsényi III. 312-5. és Adalékok, II. 72-77. Az átadás föltételei a mvásárhelyi Teleki-lt-ban, Teleki Sándor osztálya, 3268. sz.[VISSZA]
- 1141. Századok, 1873. 104.[VISSZA]
- 1142. Rákóczi emlékíratai, 120. [VISSZA]
- 1143. Stepney Harleynak 1705. januárius 3. Simonyinál, I. 613. Wienerisches Diarium 1705. 151. sz.[VISSZA]
- 1144. Thaly, A nagyszombati harcz történetében. Stepney levelei Simonyinál II. 3., 8., 10.[VISSZA]
- 1145. Rákóczi önéletrajza 170-1.[VISSZA]
- 1146. Széchenyi levele 1705 januárius 9. Szalaynál, VI. 230.[VISSZA]
- 1147. Wass György naplója. Monum. Hung. XXXV. 446.[VISSZA]
- 1148. Rákóczi emlékiratai, 119.[VISSZA]
- 1149. Stepney Harleynak januárius 7. Simonyinál, I. 617. [VISSZA]
- 1150. U.-az januárius 17. U.-o. I. 634.[VISSZA]
- 1151. Stepney Shrewsbry hgnek januárius 24. Simonyinál, II. 5.[VISSZA]
- 1152. Wass naplója. M. HH. XXXV. 446-9.[VISSZA]
- 1153. Rákóczi emlékíratai, 120.[VISSZA]
- 1154. Wass György naplója. M. HH. XXXV. 447.[VISSZA]
- 1155. U. o. 448. Thaly, Bercsényi, III. 327-8. és A nagyszombati harcz, 93-113.[VISSZA]
- 1156. Stepney januárius 15. és 17. Simonyinál, I. 632., 636.[VISSZA]
- 1157. Stepney Harleynak 1705 januárius 24., Simonyinál II. 2. 4. Az új bizottság elnöke Harrach, tagjai Savoyai Jenő hg., Lichtenstein Ádám hg. (aki azonban nem vett részt, pedig ő óhajtotta legjobban a békét), Mansfeld gróf, Pálffy Miklós gróf; Seilern báró.[VISSZA]
- 1158. Stepney Harleynak januárius 28. U.-o. II. 7-8. Ez utóbbit már 1704 október 6. sürgette. U.-o. I. 471.[VISSZA]
- 1159. Történelmi tár 1897. 410., 414.[VISSZA]
- 1160. Stepney Harleynak januárius 31. Simonyinál II 12.[VISSZA]
- 1161. Stepney Harleynak, februárius II. és 14. Simonyinál, II. 21., 23.[VISSZA]
- 1162. U.-ő. februárius 7. U. o. II. 18.[VISSZA]
- 1163. U.-ő. februárius 21. U. o. II. 26.[VISSZA]
- 1164. U.-ő. februárius 25. és 28. U. o. II. 28., 32-35.[VISSZA]
- 1165. Simonyi, II. 29.[VISSZA]
- 1166. Rákóczi Stepneyhez 1705 április 28. U. o. II. 69. Stepney Harleynak februárius 28 és junius 27. U.-o. II. 35. és 145.[VISSZA]
- 1167. Stepney Harleynak május 30. U.-o. II. 105-6. Cserei, Hist. 343.[VISSZA]
- 1168. U.-o. februárius 28. U.-o. II. 32-34.[VISSZA]
- 1169. II. Rákóczi Ferencz adománylevele Balog István pozsonyi főkapitány részére 1705 aug. 3. Eredetije dr. Márki Sándor birtokában. Olv. l. a «Hasonmások szövegé»-ben 7. sz. a.
  II. RÁKÓCZI FERENCZ ADOMÁNYLEVELE BALOG ISTVÁN POZSONYI FŐKAPITÁNY RÉSZÉRE. 1705. AUG. 3.
  (384. lap.)
  MY FEJEDELEM Felső Vadászi RAKOCZY FERENCZ Nemes Saáros Varmegyenek Örökös Fő Ispannya Munkacsi és Makoviczai Herczeg, Saáros Patak, Tokaj, Regecz, Ecsed Somlyo, Lednicze, Szerencs, Onad Varaknak Őrökős Vra. Ettc. Adgyuk tuttara a' kiknek illik, hogy Mÿ Kegyelmes tekintetben vevén Nemes Poson Vármegyei Fő Kapitany Nemzetes es Vitézlő Balog István hivünknek Hazájahoz és Nemzetehez való igaz szeretetiből szarmazott a' mostani köz Űgynek elő segellésében valo szives keszségét és Valosággal meg mutatott dicseretes maga viselését, Mellyett hogy továbis minden készséggel, és allandosaggal az Üdőnek és helynek alkalmatossági és kivánsaga szerint fogna nyilvánvalová tenni bizonyossan remelvén; Sőt azonkivül fen meg nevezett Fő Kapitány hivünkhöz valo kegyelmesseggünktül viseltetvén, Erre valo nézve, Nemes Poson és Nítra Varmegyekben, söt egyebüttis talalhato akarmely nevel nevezendö Nehai Orban Pál Itilö Mester immobilis minden Ioszágit és javait, a mellyek tudni illik actu fiscus kéznél vannak, es eddig általunk valamely erdemes Hazafiának nem conferáltattak, fen emlétett Fő Kapitány Nemzetes Vitézlő Balog István hivünknek, és utriusque sexűs Successorinak attuk és conferáltuk, a' minthogy e' Levelünk erejével adgyuk és conferállyukis Kegyelmesen, a Nemes Ország továb valo dispasitiojaig. Költ Patánal levő Táborunkban, Kis Asszony Havának harmadik napján Ezer Het száz Ötödik Esztendőben.
  F. Rakoci m. p.
  Sigismundus Zanokj m. p.
  (P. H.)
  Gregorius Ráti m. p. [VISSZA]
- 1170. Katona, XXXVI. 653-661.; Szalay, VI. 220-225.[VISSZA]
- 1171. Közli Simonyi, II. 40.[VISSZA]
- 1172. Wass György naplója, MHH. XXXV. 449. Arch. R. IX. 168.[VISSZA]
- 1173. Rákóczi emlékíratai, 122. Wass naplója, id. h. 449.[VISSZA]
- 1174. Wass szerint (449 l.) Csepűn; talán Csejkőn?[VISSZA]
- 1175. Wass u.-o. 450. Délután a órakor Bercsényi már Léván volt. Arch. R. IV. 375.[VISSZA]
- 1176. Wass György naplója, id. h. 450 Schmitt, Agrienses Episc. III. 348.[VISSZA]
- 1177. Rákóczi emlékíratai, 122., 129.[VISSZA]
- 1178. Wass, id. h. 450.[VISSZA]
- 1179. Márczius 2-iki nyílt levele. Arch. R. IX. 171. 2.[VISSZA]
- 1180. Angol levelek 1704 szeptember II. – 1705 márczius 18. Simonyinál I. 451., 620-1., 635; II. 297. V. ö. Századok 1875 486-9; 1895. 548-563; 1897. 551.[VISSZA]
- 1181. Wass naplója id. h. 451. A franczia követnek solemnis audientiája – írja Bercsényi márczius 25-ikén – elhiszem, csudásnak látszott Posteaquam (a békebiztosok? táblabírák?) uraméknak.» Arch. R. IV. 417.[VISSZA]
- 1182. A beszéd tartalma olyas lehetett, mint a márczius 17-ikén XIV. Lajoshoz írt levélé, Fiedler, II. 451-2.[VISSZA]
- 1183. Rákóczi emlékiratai 86., 126.[VISSZA]
- 1184. Simonyi, II. 296., 322., 326., 331., 358., 389.[VISSZA]
- 1185. Rákóczi emlékíratai, 125. Bercsényi szerint azonban (1705 márczius 21.) sok az ingyenér (ingenieur) vele. Arch. R. IV. 414. Damoiseau nem jött Egerbe; őt a követ Erdélyben hagyta Forgách mellett, Medgyes ostrománál.[VISSZA]
- 1186. Rákóczi emlékíratai, 125-6.[VISSZA]
- 1187. Bercsényi Rákóczihoz 1705 márczius 14. és 17-ikén. Arch. R. 401., 409.[VISSZA]
- 1188. U.-o. IV. 424.[VISSZA]
- 1189. Stepney Tuckernek 1705 márczius 28. Simonyinál, II. 55.[VISSZA]
- 1190. Stepney Harleynak április 8. U.-o 59.[VISSZA]
- 1191. Bercsényi Rákóczihoz 1705 május 26-ikán. Arch. R. IV. 517.[VISSZA]
- 1192. 1703 deczemberében két zászlóalj gyalog és egy ezred lovas dán egyideig már állomásozott Pozsonyban, hol ezt a csapatot maga Jenő savoyai herczeg rendezte, a gyalogságot azonban mindjárt Morvaországba küldte; a lovasság Tramp dán tábornok halála (1704 április) után is Pozsonyban maradt, majd Cusani tábornok vezetése alatt a Csallóközben szolgált. Simonyi I. 68., 98., 87., 254; II. 67.[VISSZA]
- 1193. U. o. II. 67., 135., 155. Ennek a segédcsapatnak 1704-től 1709-ig terjedő története külön, 224 lapra terjedő kötetben: Rockstoh, K. C. et danzk Korps historie. (Kjöbenhaven, 1896.) Sajnos, a magyar oklevéltári adatokat nem ismeri.[VISSZA]
- 1194. 1705 július 1-én, Arch. R. I. 361. július 3. U.-o. 370. [VISSZA]
- 1195. Július 18-29. a dánok számáról nagyon különböző értesülései voltak. Arch. R. I. 372., 373., 396[VISSZA]
- 1196. Rákóczi emlékíratai, 123.[VISSZA]
- 1197. Bercsényi Rákóczihoz 1705 április 22-ikén a tervezett országgyűlésről. Arch. R. VI. 471-475.[VISSZA]
- 1198. Egy lengyel királyi tanácsos levele. Thaly, Kalászok, 169-170.[VISSZA]
- 1199. Rákóczi a rabok szabadúlásáról 1705 deczember 20-ikán., I. pont. Arch. R. IV. 457.[VISSZA]
- 1200. Közli Hornyik, IV. 356-8. Említi Stepney május 13-ikán. Simonyinál II. 83.[VISSZA]
- 1201. Hist. des révol. II. 325-6. Simonyi, II. 100-101.[VISSZA]
- 1202. Katona, XXXVI. 665-671.[VISSZA]
- 1203. Stepney Harleynak május 5. Simonyi, II. 73. Bercsényi Rákóczinak május 9-ikén. Arch. R. IV. 498.; 12-én u.-o. 502. Vay Rákóczinak május 17-ikén, u.-o. IX. 190.[VISSZA]
- 1204. 1703 június 7-iki manifestuma függelékében 129.[VISSZA]
- 1205. Thaly, Rákóczi ifjúsága, 156., 173., 177., 199.[VISSZA]
- 1206. Rákóczi emlékíratai, 69.[VISSZA]
- 1207. Rákóczi önéletrajza, 119.[VISSZA]
- 1208. Rákóczi emlékíratai, 69.[VISSZA]
- 1209. 1703. október 18., deczember 17., márczius 25., június 26.[VISSZA]
- 1210. Rákóczi emlékíratai, 63.[VISSZA]
- 1211. Az ónodi függetlenségi nyilatkozatban, 1707 június 14.[VISSZA]
- 1212. I. Lipót király apotheosisa a Történelmi Képcsarnokban őrzött egykorú metszetről.[VISSZA]
- 1213. II. Rákóczi Ferencz kardja és zászlója, Cserna Károly eredeti rajza.[VISSZA]
- 1214. Rákóczi-korabeli fegyverek, Cserna Károly eredeti rajza.[VISSZA]
- 1215. Stepney 1705 május 5-ikén Simonyinál, II. 74.[VISSZA]
- 1216. Stepney május 16. U. o. 85. A király május 15-iki kiáltványa a dési gymnasium 1714-iki Urbariumában, 104-7. Lasztóczy László levele május 27-ikén. Tört. Tár, 1898. 262.[VISSZA]
- 1217. Teleki naplója, 124.[VISSZA]
- 1218. Bercsényi Rákóczihoz 1705 május 12. Arch. R. IV. 502-3.[VISSZA]
- 1219. Stepney június 20-ikán és 27-ikén. Simonyinál, II. 138., 146-7. A levél Lambertinál, Mémoires pour servir á l'histoire du XVIII. siécle, III. 608-9. Katona, XXXVII. 31-34. Szalay, VI. 239-241.[VISSZA]
- 1220. Lamberti III. 607-8. Katona, XXXVII. 35-36. Szalay, VI. 242-3. Horváth (VI. 383.) ezt koholt vagy későbbi levélnek tartja.[VISSZA]
- 1221. I. József király eredetije a Történelmi Képcsarnok metszetgyűjteményében.[VISSZA]
- 1222. Rákóczi Bercsényihez 1705 július 3 Arch. R. I. 371.[VISSZA]
- 1223. Gróf Forgách Simon szerint a fejedelemnek Bercsényi, Des Alleurs «merő praeceptorai s Vay uram is, a mit szeret, véghez viszen ő ngánál». Pedig egyébként «soha nem hitte volna, minő ambitiosus, senkivel nem gondol, tanácsát, opinióját másoknak be nem veszi, sőt megcsúfolja». Hadtört. Közl. 1891. 454-5.[VISSZA]
- 1224. Hist: du Prince Ragotzi (1707) 213-4.[VISSZA]
- 1225. Rákóczi Széchenyinek 1705 augusztus 17-ikén. Arch. R. I. 392. Rákóczi emlékiratai, 181.[VISSZA]
- 1226. Rákóczi Okolicsányi Pálnak 1705 U. o. I. 448-9.[VISSZA]
- 1227. Rákóczi Thökölynek 1705 júliusban. U. o. I. 375.[VISSZA]
- 1228. Katona, XXXVII. 36.[VISSZA]
- 1229. Közli Katona, XXXVII. 36-41.[VISSZA]
- 1230. Szirmay Rákóczihoz 1704 június 29. A dési gymnasium Urbariumában.[VISSZA]
- 1231. 1704. április 11-ikén. Svéd áll. levél. tár (Caesareana alosztály.)[VISSZA]
- 1232. Rákóczi Thökölynek 1705 augusztus 17-ikén. MHH. XXIV. 613.[VISSZA]
- 1233. 1705 augusztus 27. – 1706 februárius 27-ig számos adat van erről a közben járók nagyszombati naplójában. Simonyinál, II. 409-428.[VISSZA]
- 1234. Kajaly és Gerhardt tiltakozása 1705 deczember 12-ikén. U. o. II. 423.[VISSZA]
- 1235. Emlékiratuk 1705 augusztus 30-ikán. U. o. 505-6.[VISSZA]
- 1236. Rechteren és Bruyninx Stepneyhez 1705 deczember 24. Simonyi, II. 305-6. V. ö. u. o. 312.[VISSZA]
- 1237. Az 1687: II. t.-cz. kezdősorai. A M. N. Múzeum eredeti példányáról[VISSZA]
- 1238. Egy lengyel kir. tanácsos levele, 1706. Thaly, Kalászok, 123-4.[VISSZA]
- 1239. Rákóczi önéletrajza, 56.[VISSZA]
- 1240. Széchenyi Pál a királyhoz 1705 szeptember 15. Arch. R. II. 513.[VISSZA]
- 1241. Szalay, VI. 315.[VISSZA]
- 1242. A magyar békebiztosok a közben járókhoz 1705 deczember 28-ikán. Szalay, VI. 316-7.[VISSZA]
- 1243. 1706 januárius 30-ikán. Géresi, Károlyi okl. V. 381.[VISSZA]
- 1244. 1706 januárius 20-ikán. Simonyi, II. 355.[VISSZA]
- 1245. Bruyninx, januárius 25-ikén. U. o. II. 373., 377-8.[VISSZA]
- 1246. U. o. januárius 24-ikén. U. o. II. 426.[VISSZA]
- 1247. Stepney Harleyhoz 1706 márczius 3. U. o. II. 559.[VISSZA]
- 1248. Stepney 1706 június 7-én. Simonyi, III. 77.[VISSZA]
- 1249. 1706 május 8. A fegyvernyugvás megerősítésében. Simonyinál, III. 43.[VISSZA]
- 1250. A rozsnyói szenátus-űlésben 1707. januárius 22-ikén. Századok, 1896., 16. Ez ellen Esterházy nádor 1707 augusztus 20-ikán. U. o. 1895., 935-6.[VISSZA]
- 1251. Rákóczi 1707 szept. 12. U. o. III. 339.[VISSZA]
- 1252. Rákóczi emlékiratai, 211.[VISSZA]
- 1253. Thaly, Kalászok 188.[VISSZA]
- 1254. Az ónodi függetl. nyilatkozat, 1707. Thaly, Kalászok, 183.[VISSZA]
- 1255. Rákóczi önéletrajza 183., 186.[VISSZA]
- 1256. 1703 június 7. Manifestum, 19. l.[VISSZA]
- 1257. Medows 1709 június 29-ikén. Simonyinál III. 446. Palmes 1710 szeptember 20-ikán. U. o. 459.[VISSZA]
- 1258. Rákóczi Bezenvalnak 1711. november 24-ikén. Fiedlernél II. 488. és Szalaynál, Rákóczi bujdosása, 178.[VISSZA]
- 1259. Rákóczi Klement útján Anna királynéhoz, Szalaynál id. h. 116.[VISSZA]
- 1260. Egy kurucz röpirat Károlyi önélet írásában, II. 216. Rákóczi 1710 november 22-29. Arch. R. III. 202.[VISSZA]
- 1261. Bercsényi Rákóczihoz 1711 május elején. U. o. VI. 724[VISSZA]
- 1262. Die pragmatische Sanktion.Österr: Ung. Revue 1906. XXXIV. 12.[VISSZA]
- 1263. Rákóczi levele Arch. R. I. 450. Thaly, Bercsényi, III. 721.[VISSZA]
- 1264. Rákóczi 1711 május I. U. o. III.644. Hasonló értelemben írt Bercsényi gróf Wehrdennek, Ágost király miniszterének 1711 május elején és november 2-ikán. Arch. R. VI. 724., VII. 51.[VISSZA]
- 1265. Bercsényi Rákóczihoz 1711 november 2-ikán. Arch. R. VII. St.[VISSZA]
- 1266. Rákóczi Bercsényihez 1711 deczember 11-ikén. U. o. III. 700. – Bercsényi Rákóczihoz 1711 deczember 16-ikán. U. o. VII. 72.[VISSZA]
- 1267. Rákóczi önéletrajza, 296.[VISSZA]
- 1268. Pálffy levele 1711 februárius 5. Károlyi önéletleírása, II. 284., 286.[VISSZA]
- 1269. Arch. R. VII. 273.[VISSZA]
- 1270. Vetésy XIV. Lajoshoz 1711 deczember 1. Fiedler, I. 261. Szalay, Rákóczy bujdosása 203.[VISSZA]
- 1271. Klement a hágai kongresszushoz 1712 januárius 15. Szalay, id. h. 274.[VISSZA]
- 1272. 1711 februárius II. Károlyi önéletleírása, II. 291.[VISSZA]
- 1273. Klement id. emlékírata, 276-7.[VISSZA]
- 1274. Rákóczi Marlboroughoz 1709 október 20. Tört. Tár, 1882. 16.[VISSZA]
- 1275. Rákóczi emlékíratai, 129-130.[VISSZA]
- 1276. Szalay, VI. 247-8.[VISSZA]
- 1277. Egy oklevele június 18. még Egerben kelt. Arch. R. I. 433.[VISSZA]
- 1278. U. o. I. 433-4.[VISSZA]
- 1279. U. o. I. 434.[VISSZA]
- 1280. Rákóczi levelei június 23., 24. U. o. I. 353. és IV. 599. Szalay VI. 246. tévedésből ír Ságot.[VISSZA]
- 1281. Rákóczi emlékiratai, 130.[VISSZA]
- 1282. U. o. és Arch. R. I. 355. 356., 358 Thaly, Bercsényi, III. 376-383.[VISSZA]
- 1283. Rákóczi Esterházy Dánielhez június 27. Arch. R. I. 356.[VISSZA]
- 1284. Rákóczi emlékíratai, 131. Levele Bercsényihez június 28. és 30. U. o. I. 358-9-[VISSZA]
- 1285. Rákóczi Bercsényihez, Arch. R.I., 359., 360.[VISSZA]
- 1286. U. o. I. 361-2. és IV. 602[VISSZA]
- 1287. Rákóczi, Anna angol királynéhoz, július 3. Simonyinál, II. 174-5. Katonánál XXXVII. 89-91.[VISSZA]
- 1288. Arch. R. I. 370-1.[VISSZA]
- 1289. Arch. R. I. 362.[VISSZA]
- 1290. Rákóczi Bercsényihez, július 3. U. o 370-1.[VISSZA]
- 1291. Közli Toldy István, A magyar polit. Szónoklat Kézikönyve, XXIX. 1. Hanthó, Olvasókönyv, 107-8. Beöthy, A magyar nemz. irodalom tört. ismertetése, 2. kiadás, 256-7. Szalay, Magyarország tőrt. VI. 249-250. Hist. des révolutions, II. 332., de hibás dátummal. Horn, Franrçois Rákóczi, 228-9. A beszéd egykorú példánya Kassa város levéltárában, (Mihalik, 102.)[VISSZA]
- 1292. Arch. R. r. 356., 364., 365.[VISSZA]
- 1293. Rákóczi Ugocsa vármegyéhez 1705 július 5. Tört. Tár, 1901. 402.[VISSZA]
- 1294. Július 7., 8. Arch. R. I. 363-5. Thaly, Bercsényi, III. 387.[VISSZA]
- 1295. Rákóczi Bercsényihez július 7. Arch. R. I. 363-4.[VISSZA]
- 1296. Vácz. XVII. századi metszete után.[VISSZA]
- 1297. Már július 6-ikán ott akart lenni. Arch. R. I. 371.[VISSZA]
- 1298. Rákóczi emlékíratai, 132. Thaly, Bercsényi, III. 387.[VISSZA]
- 1299. Rákóczi emlékírataiban (131-2) érdekesen írja le a terepet.[VISSZA]
- 1300. Rákóczi levele 1710 márczius 2. Arch. R. III. 55.[VISSZA]
- 1301. Rákóczi emlékíratai, 132. A külső gyürűt a párkány-nána-balassagyarmati vasút keresztűlmetszi. A sánczra vonatkozó repertorium Forster-Gereczénél, Magyarország műemlékei, II. 291. Lehóczky (Archaeol. Ért. 1898. 349. l.) a néppel együtt török földvárnak tartja s helyesen gyanítja (bár Rákóczi itt tartózkodását nem említi), hogy a kuruczok is használták s mostanig fentartott állapotába helyezték.[VISSZA]
- 1302. Arch. R. I. 378. Thaly, Bercsényi, III. 388.[VISSZA]
- 1303. Rákóczi emlékíratai, 132-3.[VISSZA]
- 1304. Arch. R. I. 370.[VISSZA]
- 1305. U. o. I. 395.[VISSZA]
- 1306. U. o. I. 373-4. július 24-ikén Rákóczi Nyitrára tűzte ki a találkozót. U. o. 374.[VISSZA]
- 1307. Arch. R. I. 396.[VISSZA]
- 1308. Arch. R. I 372-4., 378. 380., 382-3.; IX. 201. Simonyi, u. 183. Fiedler, I. 282., 284., 286.[VISSZA]
- 1309. Rákóczi Vetésyhez 1705. július 29. Arch. R. I. 378.[VISSZA]
- 1310. U.o. Ráday Pálhoz júl. 29. U. o. I. 381.[VISSZA]
- 1311. U. o. Bercsényihez augusztus 3. U. o. r. 385. Stepney Harleynak augusztus 5. Simonyinál, II. 183.[VISSZA]
- 1312. Stepney Harleynak, Simonyinál II. 183.[VISSZA]
- 1313. Rákóczi emlékíratai, 133. Arch. R. I. 385.[VISSZA]
- 1314. Gróf Herbeville névaláírása, a marosvásárhelyi Teleki-levéltárban levő 1706. jan. 2-ikán kelt oklevélről. Olv. Le conte Herbeville.[VISSZA]
- 1315. Gróf Pálffy János arczképe, kőnyomat Weingärtner Károly «Heldenbuch, Teschen 1882» cz. művében.[VISSZA]
- 1316. Rákóczi emlékíratai, 138. Az egész hadakozás u. o. 132-8. V. ö. Thaly, Bercsényi, III. 390-398.[VISSZA]
- 1317. A pudmericzi csata színhelye, a szerző némi módosításaival a kisebb katonai térkép reproductiója.[VISSZA]
- 1318. Stepney szerint (Simonyi, II. 188.) 4 ágyú, 400 magyar, Wagner szerint (Historia Josephi, 59.) 30 kurucz ágyú (tehát a meglevőnél több) veszett oda; Rákóczi szerint (Arch. R. I. 389-390.) 2 taraczk és 60 kurucz, 150 német veszett oda (u. o. 391.). Az egykorú német újságlevél szerint (Apponyinál, Hungarica, II. 345. l. 1489. sz.) a Salm-ezredbeliek Ocskayt is agyonverték, pedig folyton kiabálta: Ocskay vagyok! Ocskay vagyok!»[VISSZA]
- 1319. A pudmericzi (a császáriak hadállásáról vöröskői vagy istvánfalvi, azaz stefanswörthi) csata legbővebb leírása magánál Rákóczinál (Emlékíratai 138-146. és levelei, Arch. R. I. 388-391. Relation von der … bey Stephanswörth 2 Stund von Tyrnau erhaltenen Victorie den 11. Augusti 1705. (Két levélre terjedő egykorú nyomtatvány Apponyinál, id. h.) Feldzüge des Pr. Eugen VII. 430-440. Szalay, VI. 151-161. Thaly, Bercsényi, III. 398-406…[VISSZA]
- 1320. Rákóczi Gyürky Pálhoz augusztus 13. Arch. R. I. 389.[VISSZA]
- 1321. Rákóczi emlékíratai, 146.[VISSZA]
- 1322. Feldzüge des Pr. Eugen. VII. melléklet, 342.[VISSZA]
- 1323. U. o. VII. 439-440.[VISSZA]
- 1324. Rákóczi emlékíratai, 46.[VISSZA]
- 1325. Ez érdekes beütés története Thalynál, Bercsényi, III. 407-416.[VISSZA]
- 1326. Rákóczi levele Arch. R. I. 399-400.[VISSZA]
- 1327. Rákóczi emlékíratai, 104.[VISSZA]
- 1328. Thaly, Rákóczi ifjúsága, 281., 295.[VISSZA]
- 1329. Rákóczi önéletrajza, 55-56.[VISSZA]
- 1330. Rákóczi önéletrajza, 179.[VISSZA]
- 1331. U.-o. 74.[VISSZA]
- 1332. U.-o. 127., 131.[VISSZA]
- 1333. Az 1703 junius 7. manifestum 17-18. pontja.[VISSZA]
- 1334. Rákóczi 1704 május 18. Dési gymn. könyvtár (Urbarium, 1714., 85.)[VISSZA]
- 1335. U.-o., 86-91.[VISSZA]
- 1336. 1704 április 9. XV. jegyzőkönyv. Tört. Tár., 1897., 387.[VISSZA]
- 1337. Rákóczi emlékíratai, 101.[VISSZA]
- 1338. Erről alább a 453. lapon lesz szó.[VISSZA]
- 1339. 1704 junius 24. Tört. Tár., 1906. 8.[VISSZA]
- 1340. Stepney 1704 szeptember 2. Simonyinál, I. 418.[VISSZA]
- 1341. Rákóczi Stepneyhez 1704 szeptember a. U. o. I. 439.[VISSZA]
- 1342. 1704 május 20. Alloma hágai jelentése szerint ellenezte. U. o. I. 277.[VISSZA]
- 1343. Simonyi, I. 505.[VISSZA]
- 1344. U.-o. I. 506.[VISSZA]
- 1345. 1705 januárius 23. XVI. jegyzőkönyv Tört. Tár, 1897. 387-410.[VISSZA]
- 1346. Stepney 1705 februárius 28. Simonyinál, II. 34.[VISSZA]
- 1347. Arch. R. IV. 471-475., 518. (Rendkívül érdekes fejtegetés.)[VISSZA]
- 1348. Hornyik, IV. 358.[VISSZA]
- 1349. Dési gymn. könyvtár. (Urbarium, 1714. 100., 106.)[VISSZA]
- 1350. Rákóczi Thökölyhez 1705 július 10-12. MHH. XXIII. 360.[VISSZA]
- 1351. Közli Katona, XXXVII. 36-41. Szalay, VI. 262-4. Egy eredeti példánya az Erdélyi Nemzeti Múzeumban, Kemény gyüjt. L. e műben 431. l.[VISSZA]
- 1352. Meghívó a Rákosi országgyűlésbe 1705. július 1.
  MEGHÍVÓ A RÁKOSI ORSZÁGGYŰLÉSRE. 1705. JÚL. 1.
  Ahoz keppest közönsegessen az egesz statusoknak ertesekre adni kivantuk, hogy Nemes Pest vármegyeben levö Rakos mezejen á die emanationis praesentis két holnap alatt, ugymint a következő szent Mihály Havának első napján, nem csak követtyek altal hanem ugyan személly szerint minden Egyhazi és Vilagi, Uri es Nemesi Rendek, valakik edes Hazank ügyét magokénak ismerik el múlhatatlanúl jelen legyenek, és tovább is Isten altal fel vett ügyhöz való igaz szeretetünket az dolgoknak nyilván való folyasabul meg ismervén, önnön magok hasznára s javára úgy legyen gondgyok hogy igaz Hazafiusagokat meg bizonyitván, az altal az tsendes Bekessegnek, es regi tündöklő szabadságink gyümölcsét magok után maradando Posteritassira is hagyhassák. [VISSZA]
- 1353. Veresegyházról julius 8. Fiedler, II. 452-3.[VISSZA]
- 1354. Mocsonokról julius 29. Vetésyhez két levél u: o. I. 282-5.[VISSZA]
- 1355. A közbenjárás és kezesség elfogadásának nehézségeiről lásd Stepney igen érdekes, a magyar felfogáshoz nagyon közelálló nyilatkozatait 1705 május 23., 27., junius 24., július 22. jelentéseiben, Simonyinál II. 91-5., 92-102., 142-152., 172-4.[VISSZA]
- 1356. I. József névaláírása, 1707. decz. 23-ikán kelt oklevelén. Eredetije a Magyar Nemz. Múzeum levéltárában. Olv. Josephus m. p. [VISSZA]
- 1357. Rákóczi Forgáchnak 1705 augusztus 15. Arch. R. I. 391.[VISSZA]
- 1358. Rákóczi Széchenyihez 1705 augusztus 17. Simonyinál, II. 499-501.[VISSZA]
- 1359. Széchenyi a közbenjárókhoz augusztus 25. U.-o. 498.[VISSZA]
- 1360. Sinzendorf a közbenjárókhoz szept. 2. U. o. 506-7.[VISSZA]
- 1361. Széchenyi a császárhoz szeptember 15. U.o. II. 512.[VISSZA]
- 1362. Rákóczi emlékíratai, 147.[VISSZA]
- 1363. Arch. R. IV. 696.[VISSZA]
- 1364. Szeptember I. még ott volt, 2-án már Érsekújvártt. Arch. R. I. 402., 404.[VISSZA]
- 1365. Rákóczi levelei onnan szeptember a. U. o. 405-6.[VISSZA]
- 1366. Rákóczi augusztus tg. rendelete Katonánál, XXXVII 41-. Augusztus 26. két levele ez ügyben. Arch. R. I. 396-8.[VISSZA]
- 1367. Rákóczi Károlyihoz szeptember U.-o. I. 407.[VISSZA]
- 1368. U. o. I. 405.[VISSZA]
- 1369. Rákóczi-tár, II. 116.[VISSZA]
- 1370. Rákóczi levelei Szécsényről szept. 7. U.o. I. 407-410.[VISSZA]
- 1371. Rákóczi emlékíratai, 148.[VISSZA]
- 1372. Rákóczi emlékíratai, 147.[VISSZA]
- 1373. Rákóczi XIV. Lajoshoz deczember 30. Fiedler, II. 455.[VISSZA]
- 1374. Nagy Mihály alispán megnyitó beszéde. Közli a Pesti Hirlap 1905 szeptember 13-iki száma.[VISSZA]
- 1375. Dr. Fáy Albert nógrádi főjegyző beszéde. Id. h.[VISSZA]
- 1376. Rákóczi emlékíratai, 148. A szécsényi országgyűlés naplója a Rákóczi-tárban, I. 423-4. Lugossy, Töredék-napló a szécsényi gyűlésrőf az Új M. Múzeumban, X. I. Csécsi János, Acta conventus Szécsényiani kézírata nyomán Szalay, VI. 270-1. Csécsi a havi krónikákban (MHH. XXVII. 271.) csak futólag szól a gyűlésről.[VISSZA]
- 1377. A szécsényi országgyűlési tábor, id. Tsétsy János sárospataki tanár egykorú rajza után. Először megjelent Thaly Kálmán: «Rákóczi tár» (Pest, 1866). I. kötetében.[VISSZA]
- 1378. Ezt I. József királyhoz 1711 februárius 11-ikén intézett levelében Rákóczi külön is kiemelte. Károlyi önéletleírása. II. 280.[VISSZA]
- 1379. A szövetség oklevele Rákóczi-tár, I. 432-4. Kemény József, Erdély története 38. k. (Erdélyi Múzeum). Századok, 1870. 337-348. Az eseményekre nézve: Rákóczi emlékíratai 147-153. Rákóczi-tár, I. 424-7. Egy 1706-ik évi röpírat: Thaly, Kalászok, 170-2. Egy egykorú napló töredéke Új M. Múzeum, II. 46-52. Hist. des révol. II. 340-3. Katona, XXXVII 44-47. Szalay, VI 272-281. Horváth. VI. 394-399. Thaly, Bercsényi, III. 421-425.[VISSZA]
- 1380. Ottlyk naplója, MHH. XXVII. 96.[VISSZA]
- 1381. Rákóczi emlékíratai, 153.[VISSZA]
- 1382. Thaly, Bercsényi, III. 425.[VISSZA]
- 1383. Rákóczi-tár, I. 428[VISSZA]
- 1384. A szécsényi országgyűlés naplója hibásan ír 1519-et, u: o. I. 429.[VISSZA]
- 1385. II. György hannoveri választófejedelem arczképe. Kneller Gottfried (1646-1723) festménye után Nertue György metszette rézbe.[VISSZA]
- 1386. II. Rákóczi Ferencz fejedelmi pecsétje a Magyar Nemz. Múzeum levéltárában lévő eredetiről Cserna Károly rajzolta.[VISSZA]
- 1387. Rákóczi-tár I. 429-430.[VISSZA]
- 1388. 1705 I III. t.-cz.[VISSZA]
- 1389. Rákóczi emlékiratai, 153.[VISSZA]
- 1390. 1705 szeptember 26. Velenczei sürgöny. Malagola czikke a Deutsche Revue-ben, 1907. 235.[VISSZA]
- 1391. Rákóczi XIV. Lajoshoz deczember 30. Fiedler, II. 456.[VISSZA]
- 1392. Thököly kisázsiai sírja. Cserna Károly rajza.[VISSZA]
- 1393. Rákóczi emlékíratai, 157. Rákóczi. tár, I. 431-2. A törvények teljes szövege u: o. 436-448.[VISSZA]