TIZENKETTEDIK KÖNYV.
FRANCZIAORSZÁGBAN.

I.
A TENGEREN.
– 1712 november 9.-deczember 8. –

91. A VERSAILLESI KIRÁLYI PALOTA.[1298]

BERCSÉNYI aggódott, hogy a császáriak Danczkán a fejedelmet veszedelembe ejtik. Kérte, hogy kivált éjszaka vigyázzon magára.[1299] Attól is félt, hogy a város a sok sürgetésre mégis csak kiadja a császárnak.[1300] Még sem siethetett a jó tanácscsal, mikor Brenner arra sürgette a fejedelmet, hogy menjen be Francziaországba.[1301] Ilyesmire biztatta, úgy látszik, De la Verne is (a földrajzi regények írójának őse), a ki jóval nagyobb igéreteket tett neki, mint Bezenval franczia követ.[1302] Pápay sem hozott egyebet Konstantinápolyból néhány jó szónál. A nagyvezír megkérdezte: ellensége-e Rákóczi a németnek. «Volt is, lesz is örökké», esküdözött Pápay. Megíratták vele az athnámét, de a császáriak és az angolok miatt másnap már hazaküldték. A «magyar királyt, a ki elszaladt, s most valahol a tenger mellett van, közel a svéd király országához», a benderi dervis módjára senki sem bíztatta, hogy nagy dolog vár reá: a mikor majd XII. Károlylyal együtt vezeti a törökök előhadát![1303]

Azonban a lengyel udvar már értesítette a fejedelmet, hogy személye biztonságáról Danczkában tovább nem kezeskedhetik; s ha az utrechti béke ott éri, talán el sem engedik Francziaországba. Franczia hajók, XIV. Lajos tilalma következtében, nem látogatták a Balti-tengert, különösen a danczkai kikötőt; a szövetséges hollandok pedig aligha szállították volna el. Anglia azonban akkor már elszakadt a szövetségtől s Anna királyné, a ki nagy tisztelettel nyilatkozott Rákócziról,[1304] éppen akkor Danczkába is küldött követet. A követ megelőzte a fejedelem kérését s a legnagyobb készséggel maga ajánlotta, hogy angol hajón tegye meg az útat. Azonnal írt a londoni udvarnak, szabad útlevelet eszközölt ki, a Szent György vászonszállító kereskedelmi hajó[1305] kapitányának pedig meghagyta, hogy útra készüljön s a fejedelem biztonságáról gondoskodjék. A kapitány figyelmeztette, hogy a novemberi heves szelek miatt a hajózás a Balti- és az Északi-tengeren nagyon veszedelmes, de a kiadatástól tartó fejedelemnek sem volt veszteni való ideje. 8-10 emberét különféle ürügyek alatt már november 7-én[1306] a hajóra küldte, ő maga azonban Kisfaludy Boldizsár, Mikes Kelemen és Szatmári Király Ádám, társaságában megszokott életmódját folytatva, lakásán várta, mikor jelentik a vitorlák kifeszítésére alkalmas szelet. November 9-ikén jelentették. Vay Ádám, Kéry Ádám s más, a titokba beavatott barátai kíséretében tehát oly ürügy alatt ment a tengerpartra, hogy ottan fog vacsorálni. Ott azonban elbúcsúzott barátaitól, a kik sírva hallgatták utolsó intelmeit.[1307] A három ifjúval együtt csolnakra űlt és szerencsésen eljutott a Szent György-hajóra. Az elfogatástól többé nem kellett félnie, mert mostantól fogva angol védelem alatt állott.

A hajóról utasította főudvarmesterét, Vayt,[1308] híjja össze ott maradt udvarát s magyarázza meg, hogy nem hagyja el és szolgálatában meg is tartja őket, a míg lehet, de elbocsátja, a ki távozni akar. Vay Kéryvel és Fogarassyval írassa össze s Török Zsigától vegye át és raktározza be saját és a vele ment bujdosók holmiját. Leveleinél drágább kincse nem lévén, azokat pater Kéry, a franczia követtel egyetértve, tűz és betörés ellen biztos helyen tegye zár alá. A gránátos őr maradjon meg szállása előtt. Párisba a szokott úton küldjék leveleit, de kis csomagokban, «mivel drágán kell fizetni a leveleket». Pater Kéry szükség esetében zálogba vetheti itt hagyott ezüstneműit és drágaköves kardjait, hogy a személyzetet Vay fizethesse. Hátas és hintós lovait ne adják el, kivéve két feketét, de Vay azok helyett barna pejlovakat vegyen s használja valamennyit. Adja el a Csendest is, de helyében tartsa meg Ilosvay János nagyobbik pejlovát. Az Elbingen körűl levőkről szokott módon gondoskodjék. Főudvarmesteri tekintélyét őrízze meg, de Kéry tanácsára is hallgasson.

Így rendelkezvén, november 10-ikén hajnalban a várva-várt szél lengedezni kezdett, de a shipper (hajókapitány) még nem érkezett meg. «A világon a legjobb szelünk van – írta a fedélzetről most már mint Sárosy gróf Bezenvalnak,[1309] – de úgy himbálózunk a horgonyon, mint valami hintán.» A tengeri betegséget még nem kapta meg, de gyanította, hogy nem kerüli el. Barátait Bezenval útján biztosította, hogy szeretettel, tisztelettel emlékezik rájuk.[1310] Végre megérkezett a shipper s a matrózok a horgonyok fölszedéséhez láttak. Ekkor azonban az egyik horgony vastag kötele elszakadt s felhúzása háromnapi munkát adott.[1311] Ez a nem remélt veszteglés Rákóczinak könnyen vesztét okozhatta volna, mert útrakelésének, mondhatni menekülésének a híre a városban akkor már elterjedt. Utazása czélját – írta egy német ujság – könnyű kitalálni. Francziaország bizonyosan aranyhegyeket ígér neki, de gyanítani lehet, hogy visszahelyezése miatt az utrechti békében nem igen fog erősködni. Azonban összeköttetései miatt mindig veszedelmes marad az osztrák minisztériumra nézve s nem lehet tudni, hogy – ha a szövetségesek Francziaországot lélegzeni engedik és cselszövéseit a törököknél buzgón és erősen folytatja – magyar részről meg micsoda új háború támadhat? Az osztrák ügynökök fenyegetőztek is,[1312] hogy IV. Frigyes dán király a kapott értesítés következtében a Sundban Rákóczit letartóztatja és kiadja a császárnak. A hajóskapitányt is figyelmeztették, hogy a fejedelem és bujdosótársai elszállításával bajba keveredhetik. A derék kapitányt ezzel csak a munka gyorsítására ösztönözték. Tizenharmadikán végre felhúzták a horgonyokat, miben a fejedelem is segített a matrózoknak,[1313] mert a kedvezőtlen szelek egész homoktorlaszt fújtak a hajó köré s azt féloldalra dűtötték. Tíz óra tájban olyan vihar támadt, hogy a hullámok keresztűl csaptak a hajó orrán s a vizet alig tudták kiszivattyúzni. Ilyen nyomorúságosan töltötték az éjszakát. Másnap, 14-ikén, megkísérelték az elindúlást, de a szembefúvó szél miatt nem boldogúltak s így éjjelre ismét horgonyt vetettek. 15-ikén reggel kedvező szél támadt s ekkor el is jutottak a Putziger Nährung helai hegyfokáig, de ott a szél megint elállt s egynapi veszteglésre kényszerítette őket. Végre 16-ikán hajnal előtt két órával kedvező széllel megindúltak s valahára a nyílt tengeren, de a sok homokpad és a szélcsend miatt két nap és egy éjjel még mindig csak óvatosan folytathatták útjokat.

Harmadnap[1314] zivataros éjszaka következett. A fedélzetre jéghideg zápor ömlött, a hajó orrába becsapó hullámok a Szent Györgyöt elmerüléssel, a szelek a Bornholm-sziget partjához való csapással fenyegették. Mindenkinek, a fejedelemnek is részt kellett vennie a vitorlák köteleinek elvágásában, hogy a végső veszedelemből szabadúljanak, a mi végre sikerűlt is.[1315] November 20-ikán napkeltekor jókedvvel és duzzadó vitorlákkal haladtak el a dánok nagy és szép szigete, Bornholm mellett. Innen, egy napig az é. szélesség 55. fokát követve, 21-ikén éjjel 2 órakor a Möens[1316] Klint hegyhez, Möen dán sziget közelébe jutottak.

A veszedelmes helyről északfelé azonnal tovább vitorláztak. Reggel 8 óra tájban elhaladtak a svéd Faltersbo [1317] irányában a Köge-öböl bejáratánál állomásozó huszonöt dán hadihajó, egy óra tájban a Sund-szorosban pedig Kjöbenhaven (Koppenhága) előtt. Az öt mértföldnyi utat tehát öt óra alatt tették meg. Érdeklődéssel, de – letartóztatástól tartva – aggodalommal is szemlélték a dán király falakkal kerített erős és kellemes fekvésű fővárosát, a melyet csak keskeny tenger választ el Svédországtól.[1318] Néhány óra mulva elvitorláztak az «igen erős» svéd Landskrona előtt, majd a kis Hven szigetben gyönyörködtek.[1319] Későn este Helsingörnél érkeztek a Sund északi kapujához. Itt horgonyt vetettek, mert a dán király ősidőktől fogva (1857-ig) Helsingörben szedetett vámot a hajóktól.[1320] Akkor is valami százötven kereskedelmi hajó horgonyzott a kikötőben. A dán vámtisztek érkezésekor Rákóczi és hívei levonúltak a hajó belsejébe, hogy beszédbe ne eredjenek velök s valamiképpen le ne tartóztassák őket. A tisztek azonban ösmerték a kapitányt. Beérték azzal a nyilatkozatával, hogy idegenek nincsenek a hajón s ezzel engedelmet adtak a vitorlák felvonására. A kapitány azonban a másnapot még ott töltötte, hogy megfizesse a vámot, útlevelet váltson s két hétre való eleséget szerezzen be. Rákóczi a hajón maradt s nem tekintette meg a várost és a várat, a pompásan épűlt Kronborgot, hol könnyen kézbe eshetett volna.

Eddigi útját a fejedelem hosszúnak és unalmasnak találta; a sok vihar és eső miatt senkinek sem tanácsolta, hogy tél idején tegye meg ezt az utat. A tengeri betegség még sem bántotta s tréfálózott egyik utitársával, Boule-lal (Boylaye?), a ki minduntalan adózott a tengernek. A mikor egyebet nem tehetett, aludt, mert kedve szerint még csak nem is sakkozhatott.[1321] November 23-ika első perczeiben holdvilágos éjszaka indúltak meg; de csakhamar sűrű köd és sötétség ereszkedett reájuk. A kapitány aggódott, mert a Sund itt a legkeskenyebb[1322] és nagyon zátonyos. Mindamellett folytatta útját s reggel 8 órakor már elhaladtak a svéd Kullen-hegyfok előtt.[1323] Ennél a kősziklánál mindenkinek fél tallért kell adnia, különben belemártogatják a tengerbe. A Kullens-Fyr sziklán éjjel-nappal máglya égett, hogy a hajók neki ne vágódjanak a veszedelmes partnak. Sz. Király szerint itt kezdődik az oczeán; pedig még csak a Kattegaiban jártak. A mint északfelé közeledtek, a Skagerrak felől fúvó szél egyre erősödött és nagy zivatar készülődött, mi elől valamely fjordba akartak menekűlni. A fjordok éppen Lasö-szigettel szemben, a svéd partokon[1324] kezdődnek. A hogy a fejedelem is észrevette, kényelmes és biztos menedéket nyújtanak a hajóknak, ha a nyílásuk előtt levő sziklák és szigetek útvesztője közt egyszer bejuthattak. A partihajósok nélkűl meg sem közelíthetők, mert csak azok ösmerik a járást. A mint tehát Göteborgot, Svédországnak egyik legnagyobb gyár- és kereskedővárosát elhagyták, azonnal a Sälö-fjord [1325] felé fordúltak. Jeladással segítségül hítták a lakosokat, a kik – a szokott kikötői fogadtatás után – a sziklák girbe-görbe útjain csakugyan biztos révbe, kétségtelenül a marstrandi kikötőbe kalaúzolták őket.[1326]

92. KRONBORG.

Két napig vesztegeltek a fjordban, de legalább kitértek a szörnyű zivatar elől, a mely megérkezésök estéjén azonnal kitört s egész éjjel, sőt 25-ikén is egész nap dühöngött. Végre november 20-ikán a zivatar elűlt s kedvező széllel délelőtt 10 órakor folytathatták útjokat. Teljes 24 órába kerűlt míg – körülbelűl azon az úton, a melyet most a kábel jelöl – Marstrand vidékéről eljutottak Jydland legészakkeletibb fokához, Skagen-Rev-hez. Azonban alig vágtak neki a Skagerraknak, 27-ikén d. u. 2 órakor irtózatos vihar támadt, mely visszafelé sodorta őket. Egyik vitorlát a másik után bevonták, a kormányt kötelekkel megerősítették, holmijokat összecsomagolták s azután Istenre bízták magukat és hajójukat. Alsó házukba – ahogy Sz. Király Ádám nevezi hajószobájukat, a cajutteot, – néha úgy ömlött be a víz, mintha hordóból töltötték volna. Harminczhat óra mulva, 29-ikén virradóra egy órakor, a vihar végre enyhűlt, de a szél még mindig tánczoltatta a hajót valahol a jydlandi zátonyos partok közelében. Az ágyán fekvő fejedelem hallotta a kapitány megjegyzését, hogy ha a szél még néhány órahosszat tart, okvetetlenűl hajótörést szenvednek.

A fejedelem, a ki nem tudott úszni, készen állt a halálra, de a végső veszedelem híre éppenséggel nem rémítette el. Végiggondolta egész életét, a melyhez többé semmi sem kötötte. Elkészítette síriratát, a melynek a hőshöz és a törhetetlen lelkű emberhez méltónak kellett lennie. Úgy tervezte, hogy ezt az utolsó gondolatát felírja ónlapra, a melyet nyakába akaszt, hogy ha majdan ráakadnak, tudják, kicsoda. Az álom azonban elnyomta a kicsinyhitűek közt, a kik féltek. Mire deczember elsején fölébredt, alig érezte a hajó rengését s hallotta a matrózok vidám zaját, a mint a vitorlákat megint kifeszítik. Előhívott szolgája jelentette, hogy a heves szélre csend támadt, majd kellemes szellő, mely azonban szembe fúj velök. Mivel így Anglia felé nem mehetnek, a kapitány Norvégia felé tartott, hogy ott kenyeret és sört vegyen be hajójára. Nem ösmerte a szaggatott partokat, a beléjök vágódott fjordokat; azonban, gyönge szellőtől hajtott vitorlákkal, kénytelen volt kikötőt keresni. Ekkor végre deczember 2-ikán, megérkezett a várva-várt kedvező szél, a melyet mindnyájan kitörő örömmel fogadtak s most már egyenesen az angol partok felé fordúlhattak.

93. JYDLANDI PARTRÉSZLET.

Harmadikán reggel, mikor az idő megint esőre állt, a hajó fedélzetén mélázó fejedelem észrevette, hogy messziről egy hajó kifeszített vitorlákkal irányt változtatott s most velök egy irányban halad. A kapitány nem törődött a dologgal, de a fejedelem, már csak időtöltésből is, messzelátóján tovább is figyelemmel kísérte s egy óra mulva észrevette, hogy a hajó szembefordúl velök. A kapitány kettős vitorlaerővel elmenekűlhetett volna, de csak akkor ismerte föl a veszedelmet, mikor az idegen hajó orráról ágyúlövéssel a vitorlák bevonására s arra szólították fel, hogy csolnakon azonnal hozzájuk menjen. Eleintén azt hitték, hogy a hajó Hollandiából, Rákóczi elfogatására jött. A kapitány inkább svéd kalózhajónak tartotta. De találgatásokra s készűlődésekre nem maradt idő, mert az idegen hajó, újabb ágyújellel, ismételte parancsát s kapitánya szócsövön átkiáltott, hogy ha szót nem fogadnak, harmincz ágyúját ellenök fordítja. Már pedig egyetlenegy ágyúlövés is elég lett volna a drága vászonrakomány megsemmisítésére, a védtelen hajó elsülyesztésére. Értékesebb tárgyaikat tehát hamarjában a hajónak egyik zugában rejtették el s a kapitány azután átcsolnakázott a hajóhoz.

A fejedelem, a ki nem félt a hajótöréstől, most komolyan aggódott, hogy elfogják; hamarosan az ágyra dőlt tehát, abban a föltevésben, hogy ha betegnek tetteti magát, a kalózok nem törődnek vele. A kapitánynyal visszatérő idegen tiszttől csakhamar megtudták, hogy támadójuk franczia hadihajó, mely hollandi hajókra leselkedik; s meggyőződvén róla, hogy ők angolok, engedelmet adott útjok folytatására. Jó kedvvel vágtak tehát neki az Északi-tengernek s ötödikén hajnalban már megpillantották Britannia partjait. A kapitány azonban ekkor hirtelen délre (balra) fordúlt, mert azt hitte, hogy a november 20-29-iki zivatarban eltévesztette az irányt s most Edinburghba jut Hull helyett. Az irányváltoztatás következtében majdnem zátonyra, úgy látszik, a Dogger Riffre jutott; de éppen a homokpadok közelléte figyelmeztette, hogy helyes úton jár. Másnap, hatodikán, a fejedelem, Bercsényire gondolva, megitta a Szent Miklós-poharát, mikor messziről megpillantották Anglia első hegyfokát, a Cap Flamborough Headet, a melyet ő Fieldboroughnak[1327] nevezett. Megmutatták neki azt az irányt is, a melyben, ettől északnyugatra, Newcastle esik.[1328] Deczember 7-ikén a Humber-folyam torkolata előtt a hulli, helyesebben a Spurn Head-foknál vetettek horgonyt. Beszélték, hogy ott a tengerben egy elsülyedt város romjai vannak, a mik miatt a fokot esthomályban veszedelmes megkerűlni. A kapitány tehát megvárta a hold feljöttét s a kissé erősebb szelet és csak akkor evezett be a fok nyugati oldalán levő kikötőbe. Ha a másnapi vihar az első horgonyhelyen, a nyilt tengeren éri hajójukat, visszaveri azt Norvégia felé, a hogy több hajóval megtörtént; s a hajótöröttek közt talán őket is emlegették volna.[1329]

A fejedelem baj nélkűl állotta ki az utat. A tengeri betegség a matrózokat is örökösen kínozta, de őt nem bántotta. Egészségének nem ártott sem a besózott hús, sem a fekete kétszersült. Tréfálkozva nyugtatta meg Bezenvalt és danczkai barátjait, hogy ezután sem kíván (mint halott) nagy csomagként szerepelni s nem akarja, hogy a tengeri kutyák (delfinek) megegyék. Minden szenvedését elfelejtette, mikor meglátta a földet, Anglia földjét.[1330]

II.
ANGLIÁBAN.
– 1712 deczember 8.-1713 januárius 13. –

ÚTBAEJTETTE a fejedelem Bezenval tanácsára Angliát is.

Mielőtt Francziaországba utazott volna, Londonban, XIV. Lajos óhajtásához képpest, tisztelkedni akart Anna királynénál, hogy ügyét személyesen ajánlja pártfogásába s annak részleteivel megösmertesse. A király megbízta londoni követét, hogy a magyar ügyet mindenképpen előmozdítsa.[1331] Úgy tudta, hogy a minisztérium elődjei hibájának tulajdonítja Magyarország bukását s kívánatosnak tartja a fejedelem és az ország kielégítését, a háború és a bizalmatlanság okainak teljes kiirtását.[1332] Már egy esztendeje megírta,[1333] hogy ha az angol és a franczia udvar kiegyezik, a mi pedig tulajdonképpen megtörtént, az angol minisztérium bizonyára buzgóbban támogat mindent, a mit Francziaország az ő ügyében javasol. Ebben a reményben Bercsényi már akkor sem bízott, de a fejedelem valóban mulasztást követett volna el, ha nem keres alkalmat, hogy Anna királynénak megköszönje eddigi jóindulatát s azt a most olyan nagyon kétes jövendőre is kérje.

94. BOLINGBROKE.[1334]

Azonban már a hulli kikötőben csalódás érte. Nem volt szabad partra lépnie. A Szent-György hajónak – szabály szerint – negyven napig kellett vesztegelnie, mert Lengyelországból jött, hol a pestis még nem szűnt meg. Egy továbbutazó angol, Mr. Scott, megnyugtatta, hogy intézkedni fognak útja folytatásáról.[1335] Rákóczi tehát azonnal írt Bolingbroke viscountnak,[1336] a külügyi államtitkárnak, hogy számára e végből más hajót eszközöljön ki a királynétól s remélte, hogy hat nap alatt kedvező választ kap.[1337] »John Bull« azonban másképpen gondolkozott,[1338] mert, a megbukott whigpárt nagy bosszúságára, – folytatta ennek a művét. Rákóczi megérkezése előtt alig egy héttel Anna királyné nagy tisztelettel beszélt Bolingbroke előtt a fejedelemről s késznek nyilatkozott arra, hogy segítse őt magánjavainak visszaszerzésében, ha ezt a kongresszuson Francziaország javasolja s ha a fejedelem eláll Erdély követelésétől. Akkor már a lapok is hirdették, hogy a fejedelem hajóra szállt s Anglián keresztűl Francziaországba készűl. Bolingbroke erről, saját állítása szerint, még nem tudott bizonyosat, de azt tanácsolta Klementnek, hogy keljen át Francziaországba, hogy Brenner-rel együtt határozott választ eszközöljön ki Rákóczi támogatása s eltartása érdekében s a kívánt határozattal térjen vissza Angliába, ha a fejedelem csakugyan odajön, a mi különben nem történhetik franczia segítség nélkül.[1339] Klement deczember 5-én Londonból valóban elindúlt Dunkerquen át Párisba, de levelet hagyott hátra számára, a melyben a helyzetről s különösen arról is tájékoztatta, hogy a miniszter gyűlöli az oroszokat és a lengyeleket, de szereti a svédeket.

Valószínű, hogy ezzel együtt más levelek is várták a fejedelmet a hulli kikötőben, hol, vagy inkább a Humber folyamon, deczember 8-án a várostól hét angol mértföldre[1340] (Stone Creek és Stallingborough közt) vetettek horgonyt.[1341] Másnap a fejedelem a hajó fedélzetéről írt Bezenval franczia követnek. Angol hírek szerint tizedikén 8-10 szolgájával partra szállt volna, hogy ott Hull közelében, Mr. Washington házában töltse a vesztegzár idejét.[1342] Washington György, ki családja nevének fényt, amerikai hazájának szabadságot adott, még csak húsz esztendő mulva: az oczeánon túl, Virginiában született meg; de van valami megható abban a híresztelésben, a mely a szabadharczoknak két szent nevét öntudatlanúl olyképpen fűzte egyűvé, hogy Rákóczi Washington őseinek telkén lépett volna először Anglia szabad földjére. Azonban egy pillanatra sem hagyta el a vizet. A megrongált Szent-György hajó egy hétig lebegett a víz közepén és csak deczember 16-án hajnalban kötött ki a part mellé. A szigorú vesztegzár következtében egyáltalán nem engedték őket a szárazföldre.[1343]

Egy nap azonban, deczember 24-én, a kíváncsiság mégis rávitte Rákóczit, hogy megtekintse Hull városát. Mikes, Kisfaludy és Király kíséretében szép csöndes időben vitorlás csolnakba űlt, hogy a dagály s kedvező szél segítségével a város alá evezzen. De alig tették meg a fele útját, beállott az apály s nagy szél kerekedett, a mi a matrózoknak kemény munkát adott. A hullámok keresztűlcsaptak és majd felfordították a sajkát, melyből néha alig bírták kilapátolni a vizet. De a fejedelem fiatalos jókedve az aggódó matrózokra is átragadt; szembeszálltak a felborulás veszedelmével s nemsokára a molóhoz érkeztek, a hol már teljes biztonságban érezték magukat. A bujdosó fejedelem jövetelének hírére a nép összefutott a partokon, hogy lássa a szabadság hősét, a ki nyolcz esztendeig daczolt a császárral és szövetségeseivel s hírével betöltötte a világot. A nők szembetünő érdeklődéssel nézték a daliás férfiút, a ki udvariasan és enyelegve viszonozta üdvözléseiket. Egyszerre váratlanúl megjelent előtte a városi hatóság hajója is, az ő vitorlása mellé állt s a polgármester latin beszéddel üdvözölte őt. A fejedelem szintén latinúl válaszolt, de tulajdonképpen nem tartotta helyénvalónak a megtiszteltetést, a mely egyszerű kirándulás közben érte. A városnak akkor még huszadrésznyi lakossága sem volt, mint most, a mikor 262.000 ember él benne; de kereskedése s ipara miatt Angliának már akkor egyik legélénkebb helye volt, a melyet érdemes lett volna bővebben szemügyre venni. Azonban az ünnepies fogadtatás után a fejedelem, a kedvező szelet felhasználva, a nép lelkes tüntetése közt, visszatért a Szent-György hajóra.[1344]

95. LONDON LÁTKÉPE[1345]

A hulliek már csak azért is szívesen látták a fejedelmet, mert Anna királyné parancsa és Bolingbroke miniszter rendelkezése értelmében nekik kellett hajót adniok továbbutazására s így valami szolgálatot tehettek hírneves vendégöknek. Úgy szólván karácsonyi ajándékúl küldtek eléje egy teljesen fölszerelt, de árúkkal csak színleg megrakott kereskedelmi hajót, melyre kíséretével karácsony másodnapján át is szállott. Azonban a zord téli szelek miatt megint várakoznia kellett s nemcsak az 1713. újesztendőt, hanem a vízkeresztet is a Humberen töltötte.

1713 januárius 7-én délben kedvező szelekkel megindúltak, de olyan lassan haladtak előre, hogy még este öt órakor sem érték el a nyílt tengert. Horgonyt vetettek tehát és kedvező szelekre várakozva, még három napot időztek a Humberen, alig két kilométerre a tengertől. Erős próbára tette mindez a fejedelem türelmét, mert éppen az indulás pillanatában tartotta vissza Francziaországtól, a melynek látására évek óta vágyakozott. Végre januárius 10-én délután egy órakor odahagyhatták a Humbert, a melyen egy hónapnál tovább vesztegeltek. Elhaladtak a Wash-öböl előtt, másnap délben pedig megtették a Yarmouth s a Cross és Corton Sand közt levő utat is, mely zátonyai és homokpadjai miatt olyan veszedelmes. Örültek tehát, mikor túl voltak Anglia leghíresebb heringfogó helyén. Egyébiránt a fejedelem gyönyörködött Anglia partjaiban, melyeket bájosaknak talált. Figyelmét lebilincselték a kereskedő-hajók, a melyek oly nagy számban közlekedtek, s elnézegette a delfineket, vagyis a tengeri disznókat,[1346] a mikből a hajósok veszedelmet jósoltak. 12-én elhaladtak a Themse torkolata és öble előtt, de csak vágyó pillantásokat vethettek London felé. Torcy franczia külügyminiszter szerint Rákóczinak ott személyesen kellett volna felszólalnia a bécsi udvar ellen; s a mennyiben Angliának is érdekében áll a fejedelem visszahelyezése, ügyét szívesen ajánlaná az angol miniszterek figyelmébe. Hajlandó volt rendszeres tárgyalást is kezdeni a királynéval s remélte, hogy ez a fejedelemnek javára és tisztességére válik. Egyúttal utrechti biztosait is új utasításokkal kívánta ellátni.[1347] Egyszer már Angliában lévén, valóban szükséges lett volna[1348] értekeznie a miniszterekkel, hogy elutazása után egyik a másikra ne hárítson oly ügyet, a mit együtt jól elintézhettek volna.

96. A TOWER LONDONBAN.[1349]

Azonban – a mint Gautier abbé beszélte utóbb Klementnek – a londoni császári követ tiltakozott Rákóczi fogadtatása ellen; kifejezte reményét a kincstárnok előtt, hogy Anglia nem pártolja tovább a rebelliseket, mire Oxford lord miniszter (Harley Róbert) szavát is adta, hogy nem elegyednek ebbe a dologba. A királyné is így határozott, mire Bolingbroke államtitkár ugyanakkor, mikor ezt a hajót Rákóczi rendelkezésére bocsátotta, megkérte a fejedelmet, hogy politikai okokból ne látogassa meg Londont. [1350] Sőt a bujdosók – mintha a delfinekhez fűzött jóslatok teljesednének – a nagy szél miatt Dunkerquenél sem köthettek ki. Pedig, parancsa szerint, pénzzel és kocsival ott várakozott Rákóczira egykori testőrezredese, D’Absac. [1351] Sőt Párisból Klement és Brenner is odautaztak, hogy tájékoztassák, ügye hogyan áll a franczia udvarnál; mert szóval sok olyat mondhattak, a miket írásba nem foglalhattak.[1352] Rákócziék 12-én este már látták is a dunkerquei tornyokat, de nem köthettek ki, mert a szél erősödvén, a kapitány nem merte az éjszakát a nem-igen ösmert partokon tölteni. Tovább hajózott Calais felé, de annak is csak tornyait láthatták s ugyanazon okokból nem kötöttek ki. A hajó kicsiny volt, csak tíz fáradt legény dolgozott rajta s a majdnem üres hajót a vihar könnyen a parthoz csapta volna. Tovább vitorláztak tehát s a kapitány a fejedelemmel együtt tanulmányozta a térképet, hogy a franczia partok mentén eligazodjanak. A Doveri úton átmenve, Calais és Dieppe közt virradtak meg.

97. HARLEY RÓBERT, OXFORDI GRÓF, FŐKINCSTÁRNOK.[1353]

98. A DIEPPEI KIKÖTŐ ÉS KÖRNYÉKE.

Dieppe közelében egy halászbárkára akadtak, a mely jó pénzért vállalkozott reá, hogy bevezeti hajójukat a kikötőbe. Adott jelökre a franczia révhajósok is eléjök jöttek, de figyelmeztették őket, hogy apály közeledvén, minden vitorlájukat ki kell feszítniök s egész erejükkel dolgozniok, ha be akarnak jutni. Egyik franczia a hajó orrához, másik a kormány közelébe állt, hogy az angol matrózokat a fordulatokra, veszedelmekre figyelmeztessék. Azonban nem értettek egymás nyelvén s mikor a szűk bejárathoz értek, a kormányos hibás mozdulatot tett, minek következtében a szél teljes erővel a hatalmas molóhoz sodorta őket. A veszedelem láttára a franczia révészek kiugráltak csolnakaikba, a parton állók pedig rőzséket hajigáltak a moló elé, hogy az odavágódás erejét mérsékeljék. Mindenki hajótöréstől félt. Azonban a teljes erővel rohanó hajó orra alig egy sing, vagy talán csak három ujj távolságban hirtelen elcsavarodott a molótól s egyenesen beszaladt a város mellett folyó Arques folyóba, vagy inkább annak külső kikötőjébe (Avant-Port).

Az összefutott nép köteleket hajigált be a hajóba s úgy vontatta fel őket a folyóvizen. A város kőfalától egy puskalövésre álltak meg. A várparancsnok tisztelettel fogadta a fejedelmet, a ki délután egy órakor lépett először franczia földre, a melyért olyan régen epedett.[1354]

III.
FOGADTATÁS FRANCZIAORSZÁGBAN.
– 1713 januárius 13.-április 27. –

MÉG NEM heverte ki Dieppe az 1694. és 1709. évi angol-holland bombázás pusztításait; de éppen a haza védelmében kiállott szenvedések okozták, hogy a lakosok oly szívesen fogadták egy más haza szabadságának védőjét, Rákóczit, a kinek elszállásolásáról a háromszázados vár parancsnoka gondoskodott. Másnap, januárius 14-én reggel, a fejedelem a hatalmas St.-Jacques templomban hálát adott az Istennek megszabadulásáért s azért, hogy franczia földre vezérelte. Azután a városi hatóság üdvözlését és tisztelgését fogadta. A figyelem jólesett Rákóczinak, de elhatározta, hogy, magánember módjára, mint Sárosy gróf folytatja útját s környezetének is megtiltotta, hogy fejedelemnek szólítsák. Hintón negyedmagával látogatást tett egy beteg grófnál, a kitől azonnal továbbindúlt Rouen felé, hova Sz. Király Ádám ötödmagával tíz óra tájban külön kocsin követte. Királyék gyorsabban jártak; ők már harmadnap, 15-én éjjel beérkeztek Rouenba, hová a fejedelem csak 16-án d. e. 11 órakor hajtatott be s társaival együtt a Hôtel de Parisba szállt.

99. A ROUENI QUAI DE PARIS.[1355]

Rouenban, mint Normandia fővárosában maga a kormányzó, Charles-François-Frédéric Luxembourg herczeg tábornagy, sokkal ünnepiesebben fogadta, mint Rákóczi óhajtotta volna.[1356] A kormányzó abból a Luxembourg-házból származott, mely Németországnak öt császárt és Magyarországnak – Zsigmond személyében egy királyt adott. Párisi lakását azonnal fölajánlotta «a magyar elégületlenek szeretett főnökének», egyúttal szóba hozta előtte a fogadtatás részleteit.[1357] Ha a fejedelem oly hiú, mint a milyennek sokan tartották, most valóban ünnepeltethette volna magát. Azonban kijelentette, hogy ösmeretlenül akar élni Francziaországban és csak olyan fogadtatást óhajt, a mely méltó ahhoz, ki az itt-tartózkodást megérdemelte.[1358] Addig különben sem indúlhatott, míg podgyásza meg nem érkezik;[1359] de lábfájása amúgy is maradásra kényszerítette.[1360] 19-én átköltözött az intendáns házába, s ettől fogva egymást érték a vendégeskedések, mulatságok. A roueni előkelő körök nagyon szeretetreméltóan fogadták a bujdosó fejedelmet, a kinek regényes élete meghatotta, daliás alakja vonzotta őket. Reggel félórahosszat imádkozott, azután olvasgatott, majd ebéd idejéig férfiakkal társalkodott. Az ebédnél – mint maga mondja[1361] – barátnői foglalták el «s így nem volt hiány sem az ízlésben, sem a látásban». Ebéd után rendesen játszottak, kártyáztak egészen estig, a mikor színházba mentek. Előadás után otthon pazar vacsora következett, s a pamlag körül, a melyre lehevert, rendesen igen sok férfi és nő figyelt szellemes és érdekes elbeszéléseire. A mémoireok és a finom társalgások hazájában szívesen hallgatták az olyan embert, a kinek élete valóságos regény volt. Rákóczit nagyon megszerették s többnyire csak éjféltájban távoztak el tőle. «Ha jól meggondolom, igazi színészélet volt ez az enyém – írta később.[1362] – Játszottam a keresztényt a papokkal, a katonát a katonákkal, a politikust a politikusokkal szemben; tettem a szépet, bókoltam és udvaroltam a nőknek; és a kik nekem tetszeni akartak, azoknak érzelmeit viszonozni óhajtottam.» Bizonyos, hogy már bemutatkozáskor otthon volt a franczia szalonéletben. Nem tagadta, hogy az első pillanatokban igazán tetszett neki ez az élet, a mely elkábította; de előre lehetett látni, hogy tartósan le nem kötheti, ki nem elégítheti.

100. A «PALAIS DU LUXEMBOURG» PÁRISBAN.[1363]

Rákóczit Párisba már 1713 januárius 18-ára[1364] várták, de csak tíz nap mulva érkezhetett meg oda; pedig sietett, hogy a királynál mielőbb tisztelegjen. Sz. Király Ádámot negyedmagával 23-án előre küldte[1365] s másnap[1366] odahagyta a kedves Rouent, hol annyi gond és bánat után először volt jókedve.

101. ROUEN: NORMANDIA PARLAMENTJE.[1367]

A rossz utak miatt csak lassan haladhatott előre; meg is pihent bankárjánál, Jean-Baptiste Hélissantnál, ki Páristól alig egy mérföldre lakott. Alkalmasint átvette tőle az aranygyapjas rendhez tartozó gyémántokat, a melyeknek őrízetére őt már több mint egy esztendeje megkérte.[1368] A franczia kormány Danczkába rendesen Hélissant útján küldte el Rákóczinak az esedékes segélyösszeget[1369] s a bankár bizonyosan most is bocsátott rendelkezésére annyit, hogy illően jelenhessék meg Párisban és az udvarnál.

Ötnapi utazás után a fejedelem januárius 28-án, szombaton érkezett Párisba.[1370] A városnak akkor még csak százezer lakosa volt s jóformán arra a területre szorítkozott, mely a mostani St. Michel és Sébastopol boulevardok s a Rue de Rivoli ágai közé esik. Ezek mellé, a mai körfalakon belűl, barátságos falvak sorakoztak. Azonban ezrek várták egy nemzet szabadsághősét, kinek érkezéséről a lapok útján és az előkészületekből értesűltek. Rákóczit a király nevében Torcy külügyminiszter üdvözölte, mikor Luxembourg herczeg fogatán kijelölt lakása a Soissons-palota elé érkezett.[1371]

A Hôtel de Soissont Medici Katalin királyné számára 1572-ben Jean Bullant építette. 1604-ben Soissons grófja (Charles Bourbon herczeg) vette meg s azóta Soissons-palotának (hôtelnek) hítták. 1625 óta a Soissonsok és a savoyai Carignanok osztozkodtak rajta. 1692-ben Carignan herczeg halálával az egész palota a Soissonsoké lett. Louis-Henri – az utolsó soissonsi gróf – természetes fia volt Louis de Bourbon herczegnek és testvérbátyja Jenő savoyai herczegnek, a császári fővezérnek. Húgai 1694-ben be is költöztek a palotába, a gróf pedig kilépett a máltai lovagrendből s 1694 október 7-ikén Luxembourg herczegnek, Rákóczi roueni barátjának húgát vette el. A gróf 1703-ban mint Neufchâtel herczege hunyt el, de Luxembourg herczeg az özvegygyel és a két árva fiúval továbbra is megmaradt szállásán, melyet Sz.-Király Ádám ezért mondott Luxembourg-palotának.

A »HÔTEL DE SOISSONS« PÁRISBAN[1372]

A fejedelemnek a király azt a lakosztályt rendeztette be, a melyikben Nemours herczegné (Marie d’Orléans-Longueville), az utolsó Soissons gróf örökbefogadója, mindhalálig (1707-ig) lakott.[1373] A berendezést magának Torcy miniszternek kellett felülvizsgálnia.[1374] Egyébiránt a palotában harmincz család szállásolt s voltak kiadó szobák is, a melyekben néha gonosztevők húzódtak meg; s játékhelyiségek, a melyeket, a rendőrség tilalmával nem törődve, Savoyai Jenő herczeg húgai adtak ki. Volt hatóságilag engedélyezett roulette-terme is, a földszinten pedig egy jámbor gombkötő s egy parókacsináló nyitott boltot.[1375]

102. A LOUVRE RÉGI ÉPÜLETE.[1376]

A Soissons-palotát 1748-ban lerontották és csak Medici Katalin harmincz méter magas dór oszlopát hagyták meg, a melynek belsejében csigalépcső vezetett föl a csillagászati észlelőhöz. A többi helyet a gabonacsarnok (Halle aux Blés) foglalja el, mely mostani alakját 1811-ben nyerte. Keleti szomszédságában vannak a központi vásárcsarnokok (Halles centrales) és csak néhány lépés tőle a Louvre palotája. Rákóczi szállása tehát a város közepén, nagyon forgalmas helyen volt. Nem valószínű, hogy csekély kiséretét[1377] máshol, vagy éppen a Szajna túlsó partján, a Szépművészetek iskolájának déli részén huzódó Rue Jacob egyik házában, a Hôtel du Pérouban[1378] szállásolták volna el.[1379] Ott, már hosszabb idő óta, Breuner prépost lakott, Rákóczi egykori ügyvivője, kinek s talán még néhány odahuzódó menekültnek, pl. D’Absacnak szállását a fejedelem fizette.[1380]

A fejedelmet megérkezése napján Torcy miniszter, a nagy Colbert fia, a király nevében a Colbert-palotában a legudvariasabban megvendégelte.[1381]

A fejedelem általa jelenthette a királynak megérkezését[1382] és köszönetét a neki nyujtott menedékért.

A király néhány nap mulva az idegen követek bevezetőjét, Breteuil bárót s a hadügyminisztert, Voisint küldte hozzá, hogy versaillesi fogadtatását megbeszéljék. Az előkelő idegent más urak is szívesen fölkeresték[1383] s ezeknek látogatását viszonozni kellett. De már ekkor föltette magában, hogy csak annyit költ, a mennyit a király kegydíjához képpest költhet; állása méltóságát megőrzi; a kicsapongó ifjak társaságától és az asszonyi kalandoktól óvakodik; a herczegekkel és főurakkal csak tekintélyének megfelelő módon barátkozik. Udvarias akart lenni, de könnyelműség s komoly, de nagyképűség nélkűl, úgy, a mint fejedelem vagy gróf gyanánt jelenik meg; sőt tudta, hogy a király előtt az udvaronczok álarczát is viselnie kell.

A mikor – saját mondásaként[1384] – a franczia színpadra lépett, februárius 12-én délután négy órakor ilyen gondolatok közt ült saját hintajába, hogy Versaillesba menjen, a király elé. Versaillesban Dangeau marquis, a svájczi testőrök parancsnoka fogadta. A marquis ekkor már hetvenöt esztendős volt. Szívesen látta a fejedelmet, mert sógorságban állt apósával, Károly hessen-rheinfelsi herczeggel, a kinek felesége az ő második feleségének, Mária Zsófiának húga volt. A mint a bretagnei küldöttség fogadtatása véget ért, reggel 9 órakor Breteuil báró, vagy – a mi méltóságosabban hangzik – François Victor le Tonellier de Breteuil báró, Fontenay-Trésigny őrgrófja, a király kis elfogadótermébe azon a titkos lépcsőn vezette föl, a melyet az ismeretlenűl maradni kívánó fejedelmek szoktak használni. A lépcső legfelső fokán Torcy külügyminiszter várta és bekísérte a fejedelmet, ki előtt a terem ajtajának mindkét szárnyát föltárták.

103. A «HÔTEL COLBERT»
(Torcy külügyminiszter párisi palotája).[1385]

Rákóczi végre szemközt állt XIV. Lajossal, kit kora legnagyobb emberének tartott s a kit tizenharmadfél esztendeje ő maga kért a magyar szabadság megvédésére. Tisztelettel, de röviden köszöntötte a királyt s megköszönte, de kérte is további pártfogását.[1386] A napkirály jóságosan, nyájasan válaszolt neki s biztosította jóindúlatáról. A fejedelem a rövid kihallgatásról nagyon elégedetten távozott s ezt nem titkolta Dangeauék előtt sem. Dangeau marquisné testestül-lelkestül német maradt s nagyon ragaszkodott rokonságához, a kik közé, a sardiniai király s Condé és az ifjú Carignan herczegek is tartoztak. Rákóczi nem volt vér szerinti rokona, de oly szívesen látta, mintha az volna. Kegyében állott Maintenon asszonynak, tehát a királynak és az udvarnak is. Dangeau, a ki a nagyvilágban s az udvar legelőkelőbb köreiben forgolódott, nagyra volt feleségének a rokonságával. Mind a ketten elhatározták, hogy teljes erővel támogatják Rákóczit, a ki senkit sem ösmert itten s most egészen rájuk bízta magát. Azonnal megszerették hírneves sógorukat, a ki semmit sem követelt, nagyon szerényen viselkedett és csak arra vágyott, hogy békességben éljen az egész világgal. Dicsőítették ezért olyan országban, melyben mindenkinek erős kivánságai voltak és azért százszorta több elismerésben, kitüntetésben részesítették.[1387]

Dangeauné annyit beszélt rokonáról Madame Maintenonnak, hogy ez a királyi fogadtatás után 11 órakor maga is látni kívánta a fejedelmet. Bemutatta őt Maine herczegnek is, a király természetes fiának. Más vérbeli herczegek és herczegnék szintén fogadták a fejedelmet, délben pedig Torcy külügyminiszter nagyszerű lakomát rendezett tiszteletére. A vendégek mindjárt első alkalommal igen szellemesnek s az ösmeretekben nagyon jártasnak találták őt. Tetszett a szép szál, de nem túlságosan magas, jól megtermett, de nem kövér, izmos és arányos növésű ember. Saint-Simon herczeg szerint[1388] igen nemes, majdnem parancsoló a tekintete, de a legkisebb durvaság nélkűl. Arczát kellemesnek, de egészen tatárosnak találták. Meglepte őket okos, szerény, óvatos magaviselete. Szellemét nem tartották éppen szikrázónak, de elösmerték, hogy jól, értelmesen beszél és cselekszik. Mindenkivel szemben igen udvarias, de az illetőnek egyéniségéhez mérten. Nagyon könnyedén társalgott, de – a mi ritkaság – igen méltóságosan is, a miben nem volt sem hiúság, sem keresettség. Nem sokat beszélt, de a társalgásban résztvett. Nagyon jól tudta előadni a mit látott, tapasztalt; de magáról sohasem beszélt. Abban a hírben állt, hogy igen becsületes, igazságos, őszinte, egyszerű; rendkívűl bátor, de amellett istenfélő, kegyes, a mit azonban se nem fitogtatott, se nem takargatott. Első látásra megnyert mindenkit. Mikor azután meghallották, hogy a Marlyba kisétáló király is kedvezően nyilatkozott róla, a becsülés, figyelem, barátság, jóindulat általános lett iránta. A versaillesi udvarban Sárosy gróf ezentúl teljesen otthon érezhette magát.[1389]

A fejedelem némileg megnyugodva tért vissza Párisba, hol még öt napot töltött a Soissons-palotában; azután februárius 18-án kiköltözött egy Challios nevű faluba, mely azóta beolvadt Párisba s itt egy Carmélin nevű embernél fogadott szállást. Azonban konyhája már 21-én kigyúladt s egész fedélzete leégett; minek következtében márczius 9-én átköltözött a Versailleshoz közelebb eső Passyba. Ezt a helységet az előkelő világ magas és egészséges fekvése s a boulognei erdő szomszédsága miatt szerette. Akkor még állott királyi várkastélya. Most már ez a helység is beolvadt Párisba, melynek tizenhatodik arrondissementjában (tehát a város nyugati részén), a Trocaderót a boulognei erdővel összekötő Rue de Passy mellékén fekszik. Rákóczi új házigazdája D’Orseau [1390] volt, a kit hat esztendő mulva elfogtak, mert résztvett a Maine herczeg érdekében szőtt összeesküvésben.[1391] Házát a fejedelem nagyon kedvesnek, előnyös fekvésűnek, jól bútorozottnak találta. A boulognei erdő jóformán odatartozott kertjéhez, Rákóczi tehát könnyen részt vehetett a király minden vadászatában. Akármikor berándúlhatott Párisba is; de elhatározta, hogy a várost hetenkint csak kétszer keresi föl.[1392] Márczius iduszán a fejedelem kihajtatott Versaillesbe s két éjszakát töltött Dangeauéknál,[1393] a kik nyílt házat tartottak, jó ebédeket adtak, igen előkelően éltek, válogatott társaságokat fogadtak. Lassankint Rákóczit is bevezették a legjobb társaságokba;[1394] a mi annyira sikerűlt, hogy a fejedelem rövid idő mulva igen sok előkelő ismeretségre tett szert. Polignac bíbornok, ki Utrechtből utána tíz nappal érkezett Versaillesba,[1395] márczius 24-én egyszerre vendégelte meg Shrewsbury herczeg angol követtel,[1396] ki Rákóczi előtt két héttel (januárius 13-án) majdnem diadalmenetben vonúlt be Párisba. Shrewsbury hosszú idők óta Angliának első követe lévén Francziaországban, rendkívűli fénynyel jelent meg. Párisnak és Versaillesnak legtöbbször emlegetett vendégei ezen a tavaszon Shrewsbury és Rákóczi voltak. A két név együvé kerülése annál fontosabb, mert a francziák egyszerre nagy barátjai lettek az angoloknak s tőlük várták az utrechti békealkudozásoknak jó végét.[1397]

104. SHREWSBURY KÁROLY HERCZEG.[1398]

105. A HÔTEL DE VILLE PÁRISBAN.[1399]

Harminczhetedik születésnapját a fejedelem Versaillesban ünnepelte. Ezúttal értesült arról, hogy XIV. Lajos király a párisi városháza (hôtel de ville) terhére márczius 24-én 600.000 livret (200.000 tallért) utalt ki neki olyképp, hogy abból havonkint 6000 livret (2000 tallért), az eddiginél tehát jóval kevesebbet kapjon. A király azonban kieszközölte, hogy a spanyol királytól, mint az aranygyapjas rend tagja, évenkint 30.000 livret húzzon.[1400] Versaillesban a fejedelem ezúttal Bontemps főkomornyikhoz szállt, a ki házi ügyekben a király legbizalmasabb embere volt s így sokat tehetett a folyamodók érdekében.[1401] A Dangeauéknál elköltött ebéd után Rákóczi végignézte azt a hadiszemlét, melyet egészen új egyenruhába bujtatott franczia és svájczi háziezrede fölött maga a király tartott. Másnap a fejedelem Villeroi herczeg tábornagynál ebédelt, a kinek ramilliesi vesztesége (1706) az ő sorsára is nagy befolyást gyakorolt. Asztal mellett vagy vadászaton azután is találkoztak[1402] s kétségtelen, hogy hadjárataikról beszélgettek, a mi a 22 esztendővel fiatalabb Rákóczi taktikai ösmereteit sokban gyarapította.

Háromnapi tartózkodás után hazament Passyba, de április 2-án megint Versaillesban volt, a melynek udvari élete[1403] mindjobban vonzotta. Tíz órakor misét hallgatott a várkápolnában, a franczia ízlésnek ebben a felülmúlhatatlan remekében, a mely csak harmadfél esztendeje készűlt el. Azután megtekintette a király 400 paripáját, s a lóiskolában megnézte, mikor a lovászok a paripákat jártatták, gyakorolták. Két nap egymásután a főlovászmester (grand écuyer), Louis d’Armagnac gróf, vagy, a hogy általánosan hítták, a Monsieur le Grand asztalánál ebédelt. A gróf nyílt házat tartott, a hol éjjel-nappal kártyáztak; pedig oly neves emberek voltak ott, mint Villeroi tábornagy, Polignac bíbornok, Shrewsbury herczeg angol követ és olasz felesége stb.

Április 3-án a fejedelem először látta a két Trianont, melyek közűl a nagyobbat a király Maintenon asszony s a kisebbiket Dubarry grófné kedvéért építtette. A szebbnél-szebb kertekben, szökőkutakban, műtárgyakban sokat gyönyörködött. Harmadnap, 5-én, megnézte a versaillesi park fontainejait s egyéb vízműveit, a miket az ott sétáló XIV. Lajos kedvéért most működésbe hoztak. A király ezúttal rövid kihallgatáson fogadta a fejedelmet, a ki megköszönte jóságát és a neki kiutalt összeget, de egyúttal ügyei állásáról is jelentést tett. Ezt Dangeau őrgróf írja[1404] a kihez most jókedvvel ment ebédelni s azután, hazahajtatott Passyba.[1405]

Április 13-án megint Versaillesban volt, hogy ott végezze nagyheti és husvéti ájtatosságait. Éppen nagycsütörtök lévén, végignézte, a király maga mint mossa és csókolja meg az apostoloknak felöltöztetett gyermekek lábát. A király minden gyermeknek tizenhárom tál ételt, tizenhárom korsó bort, tizenhárom tallért adott; s az ételeket, italokat a kis dauphin (XV. Lajos), az orléansi herczeg, Condé herczeg stb. hordták fel. Nagypénteken és nagyszombaton a fejedelem a királyi kápolnában ájtatoskodott; tanúja volt annak a jelenetnek, a mikor a templomból kijövő király ősi szokás szerint rendre megérintette a térdelő gugásokat. «A király tapogat meg, de az Isten gyógyít meg» mondta mind a hatszáz gugás betegnek, a ki keze érintésétől várta gyógyulását; s mindeniket megajándékozta.

106. DU MAINE HERCZEGNÉ.[1406]

Szabad idejét a fejedelem a király kis képtára és drágaköves gyüjteménye megtekintésével töltötte. Husvét első napján Torcy külügyminiszternél, másodnapján Du Maine herczegnénél, s harmadnapján Gramont herczegnél ebédelt, azután másfél hétre hazament Passyba.[1407] Ott, falusi magányában, megint a szegény bujdosókra gondolt, a kik éheznek, a míg őt Versaillesban egyik lakomából a másikba híjják. XIV. Lajostól levélben kért segítséget számukra.[1408] Könnyekre fakasztaná – úgymond – ügyeinek szomorú helyzete, ha a hit elvei s életének különböző viszontagságai meg nem tanították volna, hogy imádja az isteni gondviselést, a melynek útjai megfoghatatlanok. Ez mérsékli bánatát, a mennyiben ezt az emberi gyarlóság megengedi. Azonban az esküjével járó kötelességek arra kényszerítik, hogy föltárja szívét a király előtt s elmondjon néhány dolgot, a mi a király igaz, jólelkét bizonyára megilleti. Elmondta tehát, hogy a rendek részben a király igéreteiben bízva alkották meg a szövetséget, az interregnumot is azért mondották ki, s ő is ezért vigasztalta híveit, hogy a király belefoglalja őket a békébe.

Igaz, hogy a király nem kötött velök nyilt szövetséget; de bizonyára tesz értök annyit, mint azon fejedelmekért, a kiknek évjáradékot igért. Adja Isten, hogy újból megmutathassa hozzávaló rendíthetetlen ragaszkodását. Igy is kéri, hogy az általános béke megkötésekor legyen gondja rá és száműzött híveire s folytassa azt a pénzbeli segítséget, a melyet Bezenval útján igért. Kéri, adjon határozott összeget, hogy inségök miatt ellenségeik ki ne nevessék. Hagyja meg tehát a Danczkában havi 20.000 livreben megszabott segítséget, hogy nyomorgó bajtársait gyámolíthassa.[1409]

Legjobban ez a levél magyarázza meg, a fejedelemnek miért kellett oly szorosan csatlakoznia XIV. Lajoshoz és udvarához. Egy politikai jós[1410] ebben az esztendőben meg is kérdezte, miért nem térnek vissza a magyarok mindannyian a császár és király hűségére? S «Apollo» – a császárral kötendő békére gondolva – Claudius Mamertinussal azt felelte: «Azért, mert az okosságnak nincsenek határai»: NVLLAS RECEPIT PRVDENTIA METAS.

IV.
AZ UDVARBAN.
– 1713. április-junius. –

SÁROSY gróf, vagy Ragotzi herczeg, ahogy fölváltva nevezték, április 29-én járt először Marlyban. Azontúl gyakran fölkereste ezt a gyönyörű parkot, «a hol minden édes barátságot lehelt.»[1411] Szabad idejét ott, vagy a versaillesi és a trianoni kertekben, Le Nôtre nagyszerű alkotásaiban töltötte. Titkára, Sz. Király Ádám, napról-napra följegyezte, mi újat és szépet láttak egyik másik helyen.[1412] A franczia lapok is figyelemmel kísérték minden mozdúlatát s megírták, hogy tudománya miatt Párisban a tudósok előtt nagy tekintélyben áll;[1413] elég meglepetés azok számára, a kik magyar nemzetével együtt barbárnak gondolták. A fejedelem ritkán jutott ahhoz a szerencséhez, hogy a kertek, gyűjtemények, ritkaságok fárasztó, de mindig tanúlságos megtekintése után magányosan költse el ebédjét. Dangeauékról nem is szólva, a legelőkelőbb családok hítták vendégségbe magukhoz. Összesen 71 herczeg, marquis, gróf, tábornagy, tábornok stb. ösmerőse nevét tudjuk.[1414] Ebben a nagyrészt eladósodott főuri környezetben mindenkit érdekelt az az ember, ki valódi nábob gyanánt élhetne köztük, ha óriási vagyonát föl nem áldozza egy itten alig érthető eszményért, hazája szabadságáért, De tudták, hogy ezt a szabadságot Francziaország királyának dicsőségében bízva kereste; ennek a dicsőségnek pedig mindnyájan részesei tudtak vagy akartak lenni. A kissé fösvény D’Antin herczeg is, a király kedvesének, Montespan asszonynak a fia, május 1-én éppen azért látta vendégűl, hogy a király egyenes parancsára bemutassa neki Marly minden nevezetességét. A Rákóczi tiszteletére adott ebéden Noailles herczeg, Dangeau marquis, Polignac bíbornok, de Livry herczeg, s Villeroi tábornagy is résztvettek. Ebéd után nagy sétát tettek a parkban, miközben »véletlenűl« találkoztak a királylyal, a kit nem vártak ide. XIV. Lajos folyton szívesen beszélt a fejedelemmel,[1415] a kit ezentúl gyakran lehetett látni a Marlyban sétáló király társaságában, majd vadászatain.[1416] A fejedelem májusban már a király három hadiszemléjén is résztvett és gyönyörködött a világ legszebb katonaságában.[1417] Valami keserű humor jele, hogy egy ilyen napon délig a szálláson maradt, «mivel egy majmot akart megnézni, ki is férfi- és asszonyköntösbe volt felöltöztetve, mindenféle hadi exercitiumot és más egyéb mesterségeket csinált».

107. D’ANTIN LAJOS ANTAL HERCZEG.[1418]

Április 11-én a francziák, angolok, hollandok, poroszok, portugálok és savoyaiak megkötötték az utrechti békét. Erről XIV. Lajos és a versaillesi udvar, vele tehát Rákóczi is, már 14-én értesűlt; de a király csak egy hónap múlva erősítette meg s Párisban május 22-én hirdettette ki. Ezen az ünnepen[1419] – a Saint-Antoine-külvárosban – Rákóczi és a bajor választó is megjelentek s hír szerint mind a kettejöknek nagyon jó kedvök volt s még az éjszakai tánczmulatságon is résztvettek.[1420] A király meghívásából ott voltak a Marlyban május 25-én az udvar jelenlétében rendezett békeünnepen is.[1421]

108. A ST. ANTOINE-KÜLVÁROS TORKOLATA.[1422]

Az utrechti béke[1423] csalódást okozott mind a két fejedelemnek, mert velök egyáltalában nem foglalkozott. Még csak abban bízhattak, hogy XIV. Lajos folytatta a háborút a császárral s hogy mindkettejökkel kitüntető módon bánt. Május 29-ére együtt hítta meg őket Marlyba, a hol nagy szarvasvadászatot rendezett. A király ezen a napon többször beszélgetett «Sárosy gróffal», sőt díszebédet is adott a tiszteletére.[1424] A bajor választó ezen nem vett részt, de vadásztársai, a herczegek és tábornagyok megjelentek. Ebéd után a király lovakat ajándékozott Rákóczinak, de oly szín alatt, mintha azokat a bajor választó, az egykori magyar királyjelölt küldené.[1425] Ezt a szokatlan kitüntetést senki sem irigyelte a bujdosótól, sőt, a király példájára, most már a főurak is versenyezve hítták őt vadászataikra. Szívesen ment, hogy természetes hajlandóságát kövesse és szórakozzék. Vadászatai miatt Páris élvezeteiről is lemondott; hiszen az udvarban amúgy is résztvehetett minden mulatságban, a mit csak elképzelhetett. Mint a franczia nagyurak, többé el sem lehetett a király nélkűl; s ha nem látta, igazán úgy érezte, hogy valamije hiányzik.[1426]

A pünkösdi ünnepekre megint berándúlt Versaillesbe, hol a rambouilleti híres szarvasvadászatokra készűltek. A vadászatokat Louis-Alexandre de Bourbon, a toulousei gróf rendezte, a király törvényesített fia, Rákóczinak ezentúl legkedvesebb vadásztársa és barátja. A herczeget rendkívűl megszerette; barátságukat megerősítette a szokásaik és hajlamaik közösségéből fakadó együttérzés. A gróf nem volt rabja semmiféle szenvedélynek, hevesen semmire sem vágyott. A fejedelem csodálatosnak találta szelidségét és becsületességét; tisztelte komoly itélőképessége és rendes, munkaszerető életmódja, jótékonysága és a miatt, hogy senkinek sem akart ártani! Apja, a király s az udvar is ezért szerette.[1427]

Rambouillet Versaillestől délnyugatra van. Óriási kastélya remek parknak, Le Nôtre alkotásának közepén fekszik. Néhány esztendővel azelőtt a toulousei gróf vásárolta meg, a kastélyt kibővítette s úgy rendbehozta, hogy a királyt is fogadhatta benne. Udvara előkelőség és finomság dolgában testvérének, Du Maine herczegnek sceauxi udvarával vetekedett. Még jobban növekedett uradalmának értéke, mikor a végképpen eladósodott Dampierre lovagtól, Bourbon herczeg főlovászmesterétől, sok más földdel együtt megvásárolta a szomszédos saint-lugeri (légeri) erdőséget. Ez a sokszoros irtás és rendezgetés után is majdnem 13.000 hektárra terjed. Szarvas, vaddisznó, nyúl, fogoly, fáczán, vadkacsa vonzotta oda a vadászat, madarászat, agarászat barátait. Rákóczi 1713. junius 11-től 1716. november 28-ig negyedfél esztendő alatt összesen 158 vadásznapot töltött itt, néha csupán a toulousei gróffal.[1428] Most az első alkalommal, sőt azután is sokszor, fényes társaság gyűlt egybe. Így Tallard herczeg tábornagy, a kit a höchstadti csatában elfogtak; D’Estrées herczeg tábornagy, a malagai s touloni hős; Jean Duras herczeg, a tábornagy kisebbik fia; Sully herczeg, kövér létére korának legjobb tánczosa; Roucy gróf, de Lorge tábornagy unokaöcscse, a ki résztvett a höchstadti és több más csatában; Dangeau marquis és fia, Courcillon marquis, a ki Ramilliesnél megsebesűlt, Malplaquetnál pedig elvesztette egyik lábát; a vitéz brigadéros azóta féllábbal kormányozta Touraint.

109. BOURBON LAJOS ÁGOST, DU MAINE HERCZEGE.[1429]

Másodízben 24-én reggel Rákóczi Du Maine herczeggel, a király fiával, egyik legjobb barátjával ment a rambouilleti vadászatokra,[1430] a melyeken ezúttal az egész héten át[1431] maga a király is résztvett. A június 28-iki vadászaton a fejedelem olyan vadászruhát viselt, a milyet csak a király különös beleegyezésével volt szabad hordani. Dangeau s mások figyelmeztették erre, mire fölkérte Dangeaut, mentse ki tájékozatlansága miatt. A király azonban kijelentette, hogy nincs kifogása a ruha ellen, sőt tetszik is neki az ízlése. Mikor a fejedelem az első lövést elhibázta, az udvari illemszabályok értelmében bocsánatot kért a királytól. «Uram – felelt ez, – nagyon örvendek, hogy kiséretemben olyan ember van, mint ön.»[1432] Ösmerve vadászszenvedélyét s két fiával: Du Maine herczeggel s különösen a toulousei gróffal kötött barátságát, Rambouilletben vadászkastélyt ajándékozott neki.[1433] Minden este szólt a zene s az előkelő hölgyek, a kik napközben «amazonok módjára lovakon vadásztak»,[1434] kitüntették a magyar leventét.

A kedvesemlékű rambouilleti első vadászat július 2-án a király elutazásával ért véget. Rákóczi csak harmadnap tért haza Passyba, hová jóformán csak politikai levelezésének elintézésére ment, vagy vendégeket fogadott, mint pl. Gramont herczegnét. Párisban ismételve megtekintette a Louvre festőakadémiáját, s Versaillesben nagy szakértelemmel nézegette az öreg orleansi herczegné (Liselotte) érmeit és régi köveit, kameáit.[1435] Marlyban annál szívesebben tartózkodott, mert július 13-án a király ottan gyönyörűen berendezett szobát bocsátott rendelkezésére;[1436] olyan kegy, a milyenre a legősibb franczia uraknak egy része hiába vágyakozott.

Egészen udvari ember volt már. Reggel 8 órától tízig a királylyal vagy Francziaország tábornagyaival (a toulousei grófon kívűl D’Estrée, Lauzun, Noailles, Tallard, Tessé, Tingry, Villeroi stb.), a herczegekkel s udvari méltóságokkal beszélgetett, többnyire öregebb urakkal, a kiknek szokásait, modorát, társalgását kellemeseknek találta.[1437] Valóban, ezeket a vén arisztokratákat, a kik annyira kedvében jártak a királynak, s fölkelésénél, lefekvésénél komornyikteendőket végeztek, a szolgaiságtól megóvta a művelt modor bája, a szellem méltósága, az ékes beszéd művészete, a faj szellemes könnyedsége, a nők befolyása.[1438] A főurak körűl csak úgy hemzsegtek saját szolgáik s ők a király öltöztetésében, vetkeztetésében, az «ordre du lever et du coucher» megtartásában gyönyörködtek. Igazi kegy volt, ki nyer jogot, hogy megjelenjen a király fölkelésénél, lefekvésénél: a grandes entréesben, vagy az első és a második bevonulásban (premières entrées, entrées de la chambre). Rákóczi a bíbornokokkal, érsekekkel, herczegekkel, pairekkel, tábornagyokkal, kormányzókkal együtt ebben a harmadik bevonúlásban vett részt, rendesen 9 órakor.[1439] Tiz órakor ő is elkísérte a királyt misére, melyet XIV. Lajos sohasem múlasztott el. A versaillesi királyi kápolnában tehát nem egyszer hallhatta kora leghíresebb egyházi szónokait: Bourdaloue jezsuitát, Massillont, Soanent; és gyönyörködött a kitűnő egyházi zenekarban. Az orléansi herczeg az egész mise alatt föl sem tekintett könyvéből; de az nem imakönyv volt, hanem Rabelais regénye, a Gargantua et Pantagruel. Rákóczi megvallja, hogy ő is inkább a király kedvéért, mint isteni félelemből ment a kápolnába.[1440]

110. NOAILLES ADORJÁN MÓRICZ HERCZEG.[1441]

Mise végeztével Rákóczi betért a palotában lakó egyik vagy másik barátjának szobájába, mert magának ott nem volt szállása. Ezek a szobák rendesen aprók és sötétek voltak; a herczegeknek, tábornagyoknak is 1-2 szűk helyiséggel kellett beérniök, mivel a palotában körűlbelűl ötezer embernek kellett elférnie.[1442] A fejedelem többnyire azoknak társaságát kereste föl, a kikkel katonai vagy politikai ügyekről, máskor pedig természettudományi kérdésekről beszélhetett.[1443] A pompás ebédet azután vagy mások társaságában, vagy valamely barátjánál költötte el; titkára, Szatmári Király Ádám, pontosan följegyezte, kiknél. Néha, asztalbontás után, Rákóczi elkísérte a királyt, ki ezt nagyon jó néven vette.[1444] Máskor a királyi herczegnőket látogatta meg, vagy pedig estig kártyázott. Egyszer, a kihallgatások után[1445] a király maga is megnézte a roulette-et, a melyben, Berry herczegnővel s másokkal együtt, Rákóczi is résztvett; azonban úgy találták, hogy a fejedelem ehhez a játékhoz nem igen ért. A királyi palotában a Mars-, Mercure- s Apollon-teremben egymást érték a kártyaasztalok, a melyek mellett ugyancsak folyt a játék: a lansquenet, reversi, bête, hombre, basette, portique, hoc, brelan, grande et petit prime.[1446] Dangeau marquis különösen nagy játékos volt; egyszer a Monsieurtől (az orléansi herczegtől) százezer tallért nyert. Rambouilletben Rákóczi jelenlétében is tettek a lansquenetben egyetlenegy kártyára 300 vagy több duplaaranyat.[1447] Vacsora után is akárhányszor folytatták a kártyázást, sakkozást, billiárdozást.[1448] Rákóczi nagyban nem játszhatott, de barátjaival, s a nőkkel, inkább időtöltésből, mint nyereségvágyból vagy szenvedélyből, el-elkártyázott.[1449] Ez is költséges lehetett, mert hiszen Molière Fösvényében már megmondta Fruzsina Harpagonnak, hogy manap kevés asszony irtózik a kártyától; ösmer egyet, a ki az idén 20.000 frankot vesztett el a kártyán. Maintenon asszony szerint még a becsületüket is eladták, hogy kártyázhassanak; Montespan asszonyról, Du Maine herczegnek és a toulousei grófnak hat év előtt elhunyt anyjáról, beszélték, hogy egyetlenegy éjszaka öt millió livret nyert. Fiai, Rákóczi barátai, szintén szenvedelmes kártyások voltak.

111. A VERSAILLESI PALOTA.

Nem egy herczeg vagy herczegné tartott Párisban játéktermet, úgynevezett akadémiát, a melynek korlátolt vagy teljes nyilvánossága volt. A magyarok rue jacobi szállásán a hôtel de Pérouban is volt egy. Bizoton rendőrbiztos már április 18-án jelentette Pontchartrain (Jérome Phélippeaux) gróf miniszternek, Páris rendőrfőnökének, hogy ott Péan, az erdélyi fejedelem hadsegéde, (?) lansquenet-játékszobákat tart nyitva. Állítása szerint maga Pontchartrain mondta Rákóczi herczegnek, hogy lakosztályában játékot rendezhet, s a hadsegéd írt is a rendőrfőnöknek, a melyben a türelmi rendelet írásbeli megerősítését kérte. Marc-René d’Argenson marquis bíró (maitre des requêtes) tiltott játék miatt el is marasztalta Péant és d’Absacot. A király azonban[1450] felfüggesztette az itélet végrehajtását, mert ezek az urak az erdélyi fejedelem kíséretéhez tartoznak s a házat, a hol játékhelyet tartanak, valóban a fejedelem foglalta le magának. Egyébiránt a király helyeselte azt a szigorúságot, a melylyel nemcsak a tiltott pharaont és basettet, hanem minden más – Párisban akadémiának hívott – kártyajátékot is üldöznek. A hôtel du Pérouban büntetés terhe alatt eltiltotta a játék folytatását, mire nemcsak fölhatalmazást nem adott, hanem azt teljesen megszüntetni rendelte. Ezt a szigorúságot azonban nagyon sok más esetben kellett volna alkalmaznia, mert Párisban a legelőkelőbb urak is tartottak ilyen játékbarlangokat. Április 23-án Brenner prépost azt felelte, hogy egy ilyennek berendezésére maga a fejedelem hatalmazta föl nemeseit, mivel pénze nincs és másképpen nem tudja eltartani őket. Pontchartrain erre szemrehányást tett Torcy külügyminiszternek, hogy a dolgot a királynak jelentette és d’Argenson számára a király rendeletét kieszközölte.[1451]

112. XIV. LAJOS PÉNZE I.[1452]

A fejedelem a királyt, ha talán szóba hozta a dolgot, könnyen fölvilágosíthatta, hogy Péan nevű hadsegéde nincs, nem is volt. Nevével, csak takaróztak idegen tisztjei, kik Brenner és d’Absac szállásán, a hôtel du Pérouban, azt a legújabb párisi akadémiát rögtönözték. A perui ház kártyabarlangjáról azontúl nincsen is szó[1453] sem az egykorú lapokban, sem a korról szóló emlékiratokban. Maga Rákóczi Párisban, naplóírója szerint,[1454] csak egyetlenegyszer kártyázott, akkor is D’Elbeuf herczegnőnél; saját lakásán szintén csak egyszer, de akkor sem Párisban, hanem Clagnyban brelánozott.[1455] Amott Brenner is résztvett a játékban; de a kormányt nem zaklatta volna pénzért annyiszor,[1456] ha «akadémiája» a perui házban már fennáll és jól jövedelmez. Annyi bizonyos, hogy visszaélt a bizalommal, mikor, első próbálkozásánál, a fejedelem beleegyezésére hivatkozott. Ez oly nyilvánvaló volt, hogy a királynak Rákóczi iránt érzett tisztelete és jóakarata éppen az ellene emelt vád idejében nyilatkozott meg legjobban, s udvarában a fejedelemnek csak barátai és tisztelői voltak.[1457]

113. XIV. LAJOS PÉNZE II.[1458]

Azonban a fejedelem is tudta, hogy a szükséget és a nyomorúságot okoskodással enyhíteni nem lehet s ha ezekhez még méltatlanság is járúl, a nyavalya tűrhetetlen lesz. Danczkáról is csak veszekedés, nyomorúság hírét hallotta; pedig lelkére mondta, hogy Nimródtól fogva nem volt fejedelem, a ki szívében jobban elösmerte volna valakinek hűségét, mint ő a Vayét, a ki egykor vele együtt szánta az erdélyieket, kik átkozták a fejedelmet, mert nem segíthetett rajtuk. S most Vay sem hiszi el, hogy csakugyan nem segíthet! Pedig a fejedelem táplálódik ugyan, de nem táplálhat. Neki azt mondják: nem adhatnak, mert nincs. Nem hiszi; de ha ő mond másnak hasonlót, azt sem hiszik. Pedig erővel nem vehet, nem teremthet. Kéry nem adhat a danczkaiaknak, míg Krucsay nem küld pénzt; s Krucsay nem küldhet, míg Szieniavszkijné nem fizet. Saját feleségének is csak úgy juttathat valamit, ha danczkai holmiját eladhatják. Azért Isten legyen mindazok bírája, a kik őt mások megbántása miatt átkozzák. Elviseli, mert mindez az Úr akaratja …[1459]

114. BOURBON LAJOS ARMAND, CONTI HERCZEGE.[1460]

Június 7-én a lengyelországi bújdosó magyarok egyenesen a királyhoz folyamodtak segítségért,[1461] sőt személyesen akartak Párisba jönni, hogy könyörületre indítsák. Csupán annyit értek el, hogy a király június 22-én csakugyan kiutalta azt a havi 6000 livrenyi segítséget, a mit már korábban megigért, a mit azonban Rákóczi, április 27-én beadott kérésében, már akkor elégtelennek mondott.

Torcy miniszter világosan kijelentette, hogy Bercsényiék hiába jönnek Párisba, míg Francziaország ki nem békül a császárral. A király a békealkudozások alkalmával mindent megtesz érdekökben. A bécsi udvartól kegyelmet kér személyökre és javaikra nézve; ha pedig ezt el nem éri, gondoskodik ellátásukról.[1462] Nagyon rosszúl tudták tehát a császáriak, hogy a fejedelem évdíját a király havi 50.000 livre-re emelte föl; mert Desmarets pénzügyi főellenőrnek nem évi, hanem egyszersmindenkorra 600.000 livrenyi összeg biztosításáról kellett gondoskodnia. A fejedelem megvallotta, nem hitte volna, hogy ennyire jussanak a dolgok és hogy minden szó, minden beszéd, hír, hirtelenség stb. ennyire menjen és terjedjen. Akármilyen kevéssel kecsegtetik is a franczia udvarban, türelemmel kellett fogadnia, de élőszóval és levelekben eleget sürgette a bujdosók megsértésének a dolgát. Néha halálosan szenvedett a kétség és bizonytalanság miatt. Mi lesz ezután, az az Isten titka. Lehet, hogy jobbra fordul a sorsuk, mert XIV. Lajos király elhatározta a háború folytatását, de a fejedelem inkább a rosszra volt elkészülve és vontatni akarta az időt: inkább türhető nyomorúsággal, mint sokkal biztatván híveit. Tudta, hogy ezt lanyhaságnak tartják, balúl s hirtelenkedve itélik meg. Isten azonban majd megszánja szenvedéseit, ha ez a szent akaratja.[1463]

Rákócziról elösmerték a császári érzelmű lapok is, hogy Rákóczi, a kiről az eddigi béketárgyalások nem gondoskodtak, folyton sürgeti az udvart segítségért, pártfogásért; de hozzátették, hogy e közben múlat s miatta akármi történhetik a magyarokkal. Ezzel sehogysem egyezett az a hírök, hogy Rákóczi személyesen akart résztvenni a császár ellen folytatott háborúban. Mikor ugyanis Bourbon és Conti herczegek június végén a felsőrajnai táborba készültek, hogy ott mint önkéntesek vegyenek részt Landau ostromában, a királyt Rákóczi is megkérte, hogy barátjaival mehessen. A király nem engedte oda: a császáriak gyanítása szerint azért, hogy Magyarországban új fölkelés élére állíthassa.[1464] Alkalomra várakozva, magánál tartotta. Marlyban tett családias sétáin mindig maga mellett akarta látni.[1465] A fejedelem kísérte is szorgalmasan a nyilvános sétákon s a király csak nagyon ritkán nem szólította meg. Gyakran fogadta magánszobájában is, de a fejedelem mindig megőrizte beszélgetésök titkát.[1466]

V.
UDVARI VADÁSZATOK.
– 1713 május 10.-1714 márczius 23. –

MÁJUS tizedikétől augusztus 28-áig s november nagyobb részében Rákóczi igen gyakran tartózkodott Marlyban. Résztvett a király szarvasvadászatain s az udvarnak legtöbb mulatságában. Marlyba a király csak válogatott társaságot hítt meg; komoly, erkölcsös, méltóságos urakat és asszonyokat, a kikhez a fiatalabb és legbájosabb nők csatlakoztak férjeikkel. Idegenek, külföldiek csupán egyenes meghívásra jelenhettek meg. Csak a legszükségesebb cselédeket tartották maguk mellett; hintókról, lovakról tudni sem akartak. Gyalog követték az öreg királyt, a ki többnyire tolószéken ülve sétált a kertben. A mikor visszavonult belső termeibe, az úri társaság az épület közepén álló roppant nagy terembe húzódott, hol semmi sem hiányzott a test és lélek felüdítésére. Legközönségesebb szobai szórakozás a kártyázás volt. A terem közepén óriási roulette-asztal állt, a melyet hármas gyűrűben vett körűl az érdeklődök sokasága. Mások sakkoztak vagy billardoztak este tízig, a király estebédjéig, mikor az udvari emberek szétoszoltak lakmározni, kártyázni, aludni vagy sétálni. Nők és férfiak csak nagyobb társaságban sétálhattak; a külön turbékoló párokra megbízottak figyeltek, hogy elejét vegyék a botrányoknak. «A mennyiben lehetett» – tette hozzá Rákóczi.

Névszerint ösmerjük azt a harminczhárom herczegnőt s más főrangú hölgyet, a kikkel leggyakrabban találkozott.[1467] Lehetetlen, hogy olyan kiváló szépségek, mint Berry herczegné, a két Bourbon-Condé-leány (Louise-Élisabeth, ki éppen akkor lett Conti herczeg felesége és Mademoiselle de Charolais), Courcillon marquisné, Broglie herczegné, La Feuillade herczeg neje, De Gesvres marquisné vagy De Tourbes kisasszony hidegen hagyták volna. Maga mondja, hogy nagyon szerelmes természetű volt, de irtózott a szemérmetlenektől. Tiszta szerelemre, meghitt, komoly, igaz barátságra vágyott; pedig úgy tudta, hogy ilyesmi nem igen tetszik a nőknek. Nem vágyakozott kaland után, de valóban megdobbant a szíve, valahányszor eszményképét látta. Megihlette, jobbá, nyugodtabbá tette minden pillantása. Rendkívűl jólesett neki, ha hallotta édes beszédét. Nyugtalankodott, ha távol volt; s ha előtte állt, félt hozzá szólani, hogy valamiképpen meg ne bántsa. Elnézte hosszasan, szótalanul; és sóhajtva gondolt rá, hogy reménytelen az a szerelem, a melynek lángja napról-napra erősebben lobogott szívében. Legfőbb vágya, óhajtása, hogy kedvére, tetszésére tegyen; legfőbb aggodalma, hogy valamivel megsértheti. Tiszta szerelmet érzett iránta.

115. LA FEUILLADE HERCZEG.[1468]

Ugyanakkor azonban egy másik nő hasonló érzelmet támasztott benne. Tudta, hogy ezzel hihetetlent mond az érzékies embereknek, a kik közűl a legtöbb nem hisz a tiszta szerelemben. Ő maga valóságos szerencsének tartotta, hogy egyszerre két eszménykép lebegett előtte, mert esze és szíve így egyensúlyban maradhatott. Maga sem tudta, a kettő közűl melyiket szereti jobban. Az egyik azért gyúlasztotta szerelemre, mert művelt, kellemes, élénk és mindenben csodálatosan kedves volt; a mellett arcza, termete szép. A másiknak gondolkodása, szilárd jelleme, csöndes magaviselete, erkölcsössége, természete, okossága jobban egyezett az ő jellemével, szépségre nézve pedig a másikkal vetekedett. Az egyik, úgy látszott, jobban vonzódik hozzá; nyájassága némi reménynyel bíztatta, de másoknak is igyekezett tetszeni. Őszintébben tisztelte a másikat, a ki komolyabban vette és senkivel sem kaczérkodott. Amaz azt akarta, hogy bámulják, vadászatokon milyen csodálatos bájjal űli meg a lovat; emez szívesebben látta otthon, a hol csöndesen elkártyázhattak. Az egyik elég hiú volt arra, hogy teljes hódolatot követeljen tőle s fiatalabbak udvarlását is elfogadta, hogy féltékenységet keltsen benne; a másiknál ügyelnie kellett magára, hogy hódolat a komolyságát meg ne bántsa.

116 A «HÔTEL DE PETIT BOURBON» PÁRISBAN.[1469]

Megvolt az a gyönyörűsége, hogy a kettővel gyakran találkozott, beszélgetett. Elég alkalma nyilt rá, hogy megfigyelje jellemöket, érzületöket és csak azután akart nyilatkozni. Arra vágyott, hogy a ki meghallgatja, csak őt szeresse. Balassa Bálinttal azon fohászkodott, hogy bírhatatlan vágyra Isten szíveiket ne gyulaszsza. De hiában titkolta szerelmét: azt a két nő, sőt az udvar is észrevette. Az öreg herczegnék s az udvaronczok mentűl inkább találgatták, melyiket szereti jobban, a két nő annál féltékenyebb lett egymásra; az egyik, mert igazán szerette; a másik mert meg akarta mutatni, hogy ő a szeretetreméltóbb. Mindez érzésök világának és vonzalmuknak különbözéséből következett.

117. ELISABETH CHARLOTTE NÉVALÁÍRÁSA[1470]

Rákóczi sohasem nevezte meg, kikre gondolt. A vidámabbat nem oly könnyű megnevezni. Talán Courcillonné volt. A komolyabb azonban bizonyosan az ifjú Conti herczegné. [1471] »Senki sem csinosabb, kedvesebb, mint az ifjú Conti herczegné – mondta az öreg orléansi herczegné.[1472] – Jól tudja, hogy szeretem, tehát semmit sem vesz tőlem rossz néven, mert tudja, hogy nem akarom sérteni, csak évődöm vele. A szegény Rákóczi fejedelem is jól tudta, hogy a herczegné kellemes volt, de jóképe mellett sem tetszett neki. Rákóczi nagy, jól megtermett úr, a kinek jó ábrázata van, de arcza nem csinos, ha nem is csúnya. Nem is öreg, most 44 éves.«[1473]

Rákóczi néha azon a ponton állt, hogy megvallja szerelmét; de uralkodott magán s eszményképei annál inkább gyötörték.[1474] Nagyon bántotta, hogy az egyik egészen a bizalmasság legszélsőbb határáig engedett magához tolakodó ifjakat, míg őt a tisztelet és nagyrabecsülés tartózkodóvá tette. Azóta inkább a másikkal foglalkozott. Augusztus 4-én Charolais grófnén kívül már a négyhetes menyecske, Conti herczegné is résztvett a marlyi vaddisznó-vadászatokon.[1475]

118. FONTAINEBLEAU MADÁRTÁVLATI KÉPE.[1476]

Mikor a királynak nem volt vadászó napja, a fejedelem egyik-másik királyi herczeggel és más urakkal kirándult Rambouilletbe, vagy a boulognei erdőbe, máskor pedig Párisban, Sceauxban tett látogatást. Mindenütt zajos társaságban élt. De a politikai dolgokat sem hanyagolta el. Charrière és Brenner Marlyba is kijöttek hozzá jelentést tenni.[1477] Augusztus 30-án rájok bízta, hogy podgyászát Párison keresztül elküldjék Fontainebleauba. A hat szép fekete lovat önmaga vásárolta meg és Sz. Király Ádámmal előre küldte; de ő maga, Dangeau marquis hintaján, a királylyal egyidőben, szeptember elsején érkezett oda.[1478]

119. FONTAINEBLEAU MADÁRTÁVLATI KÉPE.
(A szemben levő kép magyarázata.)[1479]

A fejedelemnek Fontainebleauban külön lakása volt: eleinte a városban, majd magában a várban, hol – mint a szeptember 9-én érkezett bajor választónak – maga a király rendeztette be szállását.[1480] De csak kevés időt tölthetett otthon, mert a király már másnap elkezdte a parforce-vadászatokat, a melyek előírt rendben, a szokott pompával mentek végbe. A halali (a kegyelemdöfés megadása) után az elfogott szarvast az egész udvar jelenlétében harmincz szövétnek lobogása és harmincz vadászkürt harsogása mellett nyúzták meg s a kutyákkal megetették, mire a fényes társaság zöldgallyasan, kürtszó mellett tért haza. Majdnem minden este színielőadás volt: komédia, a hogy az ottlevő Sz. Király Ádám írta. Teljes fényét kifejtette az udvar a király sétakocsizásai alkalmával is. Az urak és hölgyek részben fogatokon, részben lóháton kísérték őt. Egy ilyen sétálás közben a Szajna vizén halászatot rendeztek karakatona nevű madarakkal. «Kikkel nem illik élni» – mondta már kétszáz esztendővel azelőtt a magyar író[1481] – ezekről az örvösgalamb nagyságú fekete madarakról.

A hétköznapok a király és herczegek szakadatlan vadászatai közt teltek. Vasár- és ünnepnapokon mise után Rákóczi rendesen csak a toulousei gróffal puskázgatott s a pihenés idejét kedvesen töltötte a gróf vadászházikójában, a Château de la Rivièreben, mely a Szajna bűbájos partjain emelkedett. Rendesen ott volt Bourbon herczegnő is leányaival és barátnőivel, kik közt Conti, Duras és Villars herczegnőket, Charolais és De Tourbes kisasszonyokat említik.[1482] Ott volt a vadászatokon s mindenféle mulatságokban résztvett az udvarban születésénél fogva azon előkelő helyen álló hölgy is, a kibe szerelmes volt. Kártyázott vele eleget, de sohasem merte megvallani neki szerelmét, mert a Párisban betegen fekvő másik nőre (Courcillonnéra?) gondolt.[1483] Akkor egy gavalléron múlattak, kit a féltékeny festő-férj lemoshatatlan zöld festékben fürdetett meg s a király parancsára most Fontainebleauban is meg kellett jelennie.[1484] Sokat beszéltek arról is, hogy Solre gróf leányostúl ide jött s arra kérte a királyt, hogy leánya házasságot köthessen Robecque herczeggel. A francziákat az érdekelhette, hogy a herczeg Ádámig s Rákóczit, hogy a Croyokkal II. Endre magyar királyig vitte föl a családfáját.[1485] Árpádnak egy másik ivadékával, a bajor választóval, ezúttal többször találkozott; a király a bajort szeptember 26-án,[1486] őt pedig október 10-én kihallgatáson fogadta s nagyon megnyugtatta.[1487] Az is emelte tekintélyét, hogy Spanyolországba küldött követe, D’Absac marquis ezredes, szeptember 16-án azzal a jelentéssel tért vissza, hogy a király mint hatalmas és előkelő fejedelem követét fogadta, a fejedelem számára tízezer tallért és külön levelet küldött, őt magát pedig igen szép gyémánttal ajándékozta meg.[1488]

Október 10-én a vadászatok véget értek s az egész udvar odahagyta Fontainebleaut.[1489] Rákóczi váltott postalovakon, majd a saját fogatán másnap már Passyban volt, míg a király – D’Antinnál Petitbourgban megpihenvén – csak harmadnap érkezett haza Versaillesba.[1490] A fejedelem azonnal átment Párisba ahhoz a nőhöz, a kinek betegsége nyugtalanította s a ki miatt Fontainebleauban és a Rivièreben sem érezhette magát nyugodtnak, elégedettnek. Most alkalmasint annak érezte, mert szüleinek s férjének társaságában a gyönyörű Courcillonné meggyógyult, Passyban meglátogatta őt s ebéd után együtt mentek át Versaillesba.[1491]

120. FRANCZIA NEMESEMBER XIV. LAJOS KORÁBAN.[1492]

A hónap hátralevő részét Rákóczi a passyi mezőn, a boulognei erdőben, Rambouilletben, a saint-denisi pusztán vadászatokkal töltötte, de többször berándult Párisba, Versaillesba is. Október 25-én a király igen kedvesen vette, hogy ebéd után való sétájában elkísérte.[1493] Összefüggésben állhat ezzel az az adat, hogy november elsejétől fogva Rákóczi is megjelenhetett a király fölkelésén. [1494] Másnap a király a marlyi vadászatokra ment. A fejedelem csak harmadnap követte s négy hétig maradt vele.[1495] Mint mondja, a vadászatok s egyéb mulatságok tették az időszak kellemetlenségét az egész november hónapban türhetővé. A zord időben már vaddisznóra, farkasra is vadásztak; volt nap, hogy a nagy hideg és fagy miatt a király nem is ment ki vadászni. Rákóczi azonban a toulousei gróffal akárhányszor éppen csak ruhát váltott s Marlyból átsietett St.-Germainbe, vagy pedig Rambouilletbe vadászni.[1496]

A csatatérről érkezett hírek közül legnevezetesebb volt, hogy Villars tábornagy Freiburgot október 14-én elfoglalta, miről csak november 6-án értesültek Marlyban.[1497] Egy nappal azután, hogy a király Marlyból visszaköltözött Versaillesba, november 26-án[1498] Villars és Savoyai Jenő herczeg Rastadtban megkezdték a békealkudozásokat. Torcy már féléve kijelentette,[1499] hogy a magyar bujdosókról ebben a békében kíván gondoskodni. A fejedelem tehát, ki összeköttetését állandóan fentartotta vele, most mindent elkövetett, hogy őt ígéretének beváltására bírja. Maga is résztvett november 30-án a versaillesi kir. kápolnában Freiburg bevétele örömére tartott Te Deumon.[1500] A király éppen most határozta el 60 gyalogzászlóalj és 106 svadrony fölállítását, a mi azt jelentette, hogy vagy a béketárgyalásokat, vagy a háborút akarja nyomatékkal folytatni. Októberben a franczia kormányhoz már amúgy is érkezett egy névtelen emlékirat, a mely azt ajánlotta, hogy Rákóczit sereg élén küldje be Magyarországba.[1501] A fejedelem a maga és nemzete kívánságait most nem iratokban, hanem élő szóval sürgette, mire elég alkalma nyílt, mert a miniszterekkel s a befolyásos urakkal naponkint találkozott. Berry herczeg, a kitől annyit remélhetett, akkor is Rambouilletben vadászott, mikor (deczember 20-ikán) a király Versaillesban kihallgatáson fogadta a bajor választót. A választó kedvetlenűl tért vissza Párisba, mert többé nem remélte, hogy megkapja Szárdinia királyának a czímét.[1502]

Rákóczi csak a karácsonyi ünnepekre hagyta abba a rambouilleti vadászatokat. Az éjféli s a karácsonyi nagy misét a versaillesi kir. kápolnában hallgatta meg. Ünnep másodnapján Courcillonék vendége volt s együtt néztek meg egy új operát.

121. BERRY HERCZEG ESKÜVŐJE.[1503]

Egymásután még négyszer bement Párisba, a mi összefüggésben áll lakása megváltoztatásával és ennek új berendezésével. Deczember 15-én valószínűleg azért ment át Clagnyba, hogy ott a várban új szállása berendezéséről gondoskodjék. Remélte, hogy onnan «több kényelemmel élhet a király jóindulatának és az egész udvar barátságának». Egyelőre ugyan megtartotta passyi szállását is, hol majdnem tíz hónapon át lakott; de 1714 első napja, az újesztendő, a mely olyan kevés jóval kecsegtette, már Clagnyban virradt reá.[1504]

122. A ST.-GERMAINI PALOTA.[1505]

123. CHANTILLY MADÁRTÁVLATBÓL.[1506]

Clagny majdnem összefügg Versaillessal. XIV. Lajos gyönyörű palotát építtetett ottan Montespan asszonynak, a ki azt viszont fiuknak, Maine herczegnek ajándékozta a parkkal és vízművekkel együtt. Elmúlt már tizenöt esztendeje, hogy a király ottan járt s együtt sírt Maine herczeggel, ki egyetlenegy fiát elvesztette.[1507] A herczegné azután búfelejtésűl megnyitotta a palota színpadát, sőt maga is játszott rajta az udvarnak és a városnak.[1508] Rákóczit nem a palotának elég zajos élete, hanem Maine herczeg barátsága és az udvar közelléte vonzotta ide. Hiszen most már odavissza három óra alatt megjárhatta Versaillest s még időzhetett is ottan. Versaillesból néha csak aludni, ebédelni, ruhát váltani járt haza. Jellemző erre nézve, hogy pl. januárius 16-án reggel 9 órakor Clagnyban megreggelizvén, átment St.-Germainbe Bourbon herczeggel dámvadat űzni, onnan visszajött Clagnyba, átöltözött, átrándult Versaillesba s aludni megint hazatért.[1509] St.-Germainben egy másik száműzött, II. Jakab angol király özvegye lakott a gyönyörűen fekvő komor várban; de az ismételt vadászat, Bourbon herczeg bálja s a színház kiverte Rákóczi fejéből azt a gondolatot, hogy az ő száműzetése még hosszabb időre terjedhet. Maga is készült rá, hogy új otthonában vendégeket fogadjon. Párisban személyesen beszélt mesteremberekkel, hogy házát – melynek fekvése ösmeretlen – mielőbb rendbehozzák s ő maga járt tükröket nézni egy kereskedésben,[1510] a mi mutatja, hogy barátjait feleségeikkel együtt várta.

Ezen a farsangon az udvarban egyik bál a másikat érte és szívesen tánczolták a Cotillon Hongroist és a Menuet de Transylvaniet, melyről Dessais akkori tánczmester könyve megemlékezik.[1511] Januárius 22-31. közt maga a fejedelem is négy álarczos bálban vett részt: kétszer Berry, egyszer Bourbon herczegnél és egyszer Bourbon herczegnénél. Egy alkalommal szerecsennek öltözött strucztollakkal és drága gyöngyökkel ékesítve s nagyon örült, hogy senki sem ösmerte meg. Két ízben Szatmári Király Ádámot is magával vitte, a ki egyszer szárnyas egér, máskor mezei pásztor alakjában jelent meg. Berry herczeg báljára a versaillesiak és párisiak is tolongtak, úgy, hogy alig lehetett mozdúlni. Minden álarczost bebocsátottak s mindennel bőven ellátták; bele is került a herczegnek vagy tízezer tallérjába.[1512] A sceauxi tündéries mulatságokra Rákóczi nem ment el.

ARLAUD JAKAB ANTAL.[1513]

Februáriusban inkább a vadászat gyönyörűségei foglalták el. Passyból februárius 3-án Ecouen falun át, hol a Bourbonoknak gyönyörű vára van, postakocsival ment Chantillybe, hova Bourbon Lajos herczeg hítta. Ez a hely a Nonette mellett, Páristól északra van. Rákóczi elragadóan szépnek találta a Bourbonok várát.[1514] A huszonöttagú társaság öt napon át vadászott ottan vaddisznóra, dámvadra, szarvasra, farkasra, sőt tengeri és mezei nyúlra is; hiszen a chantillyi erdők vadakban még mostan is gazdagok. A fejedelem 8-ikán délután 2 órakor indult haza s Ecouenben lovat váltva, a st.-denisi híres apátságon és a párisi Vendôme-téren át késő éjjel érkezett haza Passyba, s másnap Clagnyba.[1515] Színházba, lakomákra a farsang hátralevő részében még eljárt; Berry és Bourbon herczegek báljain már nem vett részt, de megjelent Bourbon herczeg st.-germaini vadászatán februárius 13-án. Ott nagyon megtetszett neki egy házacska az erdő közepén s a tulajdonos ágostonrendiek szuperiórától engedelmet kért, hogy ott öltözhessen át.[1516] Talán ekkor jutott eszébe, mennyivel nyugodtabban élhetne egy ilyen remetelakban; de visszament a nagy világba, hol a politikáról mulatságokkal akarták elterelni figyelmét, s még hamvazószerdán is színházba vitték. Annál áhítatosabban hallgatta vasárnap a király kápolnájában a híres jezsuita hitszónokot, Pater La Ruet, Berry herczeg gyóntatóját, a ki írt ugyan latin és franczia verseket, vígjátékot is, de főképpen erkölcsi beszédeivel s a romlott közviszonyok ostorozásával tűnt fel.

Harmadnap, februárius 20-ikán Rákóczi Clagnyból Coignièresen[1517] ment Rambouilletbe, hol azonnal elkezdődött a vadászat. Az özvegy és a fiatal Bourbon herczegné, Continé és húga, Charolais kisasszony s még három hölgy, amazonnak öltözve űzte a szarvast, rókát, vaddisznót. A férfiak összesen tizennyolczan voltak. Minden este két asztalnál vacsoráltak s utána kártyáztak vagy egyébként szórakoztak. Négy napi kedves időtöltés után[1518] ismét hazatértek nagybőjti predikácziót hallgatni s fölvenni hat hétre a violaszínü gyászt a spanyol királynéért, ki 26 esztendős korában februárius 14-ikén húnyt el.[1519]

A fejedelem most többször belátogatott Párisba, hogy en miniature lefestesse magát Jacques-Antoine Arlaudnál,[1520] a kinek miniature-festményeit különösen a külföldiek fizették gazdagon.[1521] Barátja volt Rigaudnak, Largillièrenek, a kikkel Rákóczit meg is ösmertethette, s mint korának egyik legkitűnőbb miniaturefestője, az orléansi herczeg különös pártfogása alatt állt. A fejedelem őt még többször, pl. 38. születésnapján is fölkereste.[1522] A képet talán távollevő szép feleségének akarta elküldeni, de egy nő eszményi barátságát a közelben kereste. Márcziusban a st.-germaini vadászatokon, hol a vele vadászni szokott herczegnők majdnem mind megjelentek, az egyiknek, egy fiatal anyának, megvallotta szerelmét. Egy szóval sem ment túl a tisztelet határán. A fiatal asszony nem felelt, de később szüleinek, férjének, sőt Rákóczi legjobb barátainak is panaszkodott. Talán csak azért, hogy diadalát éreztesse a másikkal, ki Rákóczihoz valóban vonzódott. A versaillesi udvarban a valóságos ballépéseket is a bocsánandó bűnök közé számították; Rákóczi eszményies föllobbanását tehát nem tették gúny tárgyává. Kíméletesen elhallgatták az egészet. St.-Simon és Dangeau nem jegyezték föl az esetet s az egészről semmit sem tudnánk, ha ő maga le nem írja.[1523] A mikor titka kipattant, úgy bántotta a dolog, hogy három-négy napig Clagnyban töltötte a nap nagy részét; kerülte az embereket és csak délutánonkint ment be Versaillesba.[1524] Még visszavonultabban élt márczius 13-23-ika közt; mert régi baja, a lábfájás, újból kínozni kezdte. Ez az oka, hogy Clagnyban a szokottnál tovább tartózkodott. A nagyböjt hátralevő napjaiban imádságokat készített, naponkint misét hallgatott házi kápolnájában, a bőjtöt – a melyet egy idő óta elhanyagolt – szigorúan megtartotta, világi elbeszélések és regények helyett pedig a szentírást olvasgatta.[1525] Barátai közűl sokan meglátogatták; köztük Toulouse gróf is, ki csak imént (márczius 6.) lett a király fővadászmestere, Tessé tábornagy, Courcillon, Dangeau és Pompadour stb. A mint ismét lábára állhatott, első útja a királyhoz vezetett, hogy előterjesztést tegyen neki a szegény bujdosók ügyében.

VI.
BÉKE A CSÁSZÁRRAL ÉS A BIRODALOMMAL.
– 1714 márczius 11.-szeptember 12. –

EGY RÉGI udvari ember, alkalmasint Tessé tábornagy, ki nagyon jól ismerte XIV. Lajos gondolkodását, már idején meggyőzte jó barátját, Rákóczit, arról, hogy a béke az állam érdekeinek rovására is meglesz, mert a király beleélte magát abba a gondolatba, hogy lelkiösmeretének tartozik vele. Annak idején a ryswicki békét is ennek parancsára kötötte meg. Rákóczi azonban élőszóval, sőt írásban is előterjesztéseket tett azon mód és eljárás ellen, a melylyel a király és Torcy a békét megkötni akarták.

A fejedelmet nagyon aggasztotta az osztrák hatalom növekedése és hogy tanácsait ezzel szemben nem veszik figyelembe. Érezte, hogy a politikában csak statisztának tekintik, de mégis érett és beható vizsgálat alá vette Európa közállapotait, hogy lássa, a jövendő okos mérlegelésével, mennyiben remélheti fejedelemsége megtartását.[1526] Báró Hohendorf, ki még a mult nyáron érkezett Párisba, rajta volt, hogy erről szó se legyen az alkudozásokban s Rákóczi még előbb kibéküljön a császárral. Ezt a franczia udvar is szerette volna. A fejedelem Dehnhoff grófnénak, a lengyel király kedvesének el is panaszolta,[1527] hogy a miniszterek gyöngék; Francziaország békére vágyik és azt csak a bajor választó pártja ellenzi. A császárral való tisztességes békét az készítené elő legjobban, ha a császár Rákóczinak visszaadná Erdélyt s egy osztrák főherczegnőt feleségűl adna egyik fiának.[1528]

A mikor a fejedelem látta, hogy a bécsi udvar nem törődik kívánságaival, most már, a bajor választóval egyetemben, mindent elkövetett, hogy megakadályozza a békét, a mely vele törődni nem akart. Tervet készített,[1529] hogy Magyarország függetlenségét biztosítsa s a császárt egy liga segítségével Olaszországból kiűzze. Erre a czélra a savoyai herczeg, a pápa, a velenczei köztársaság és az angol királyné szövetkeznének. Beszélt, majd levelezett Passionei svájczi pápai nunciussal, a ki még fiatal, heves, erőszakos és tapasztalatlan ember volt[1530] s báró Perron bíbornok és Prior angol követ közbenjárásával kedvező feleletre bírta. Klementnek Vincentivel, a velenczei köztársaság hollandi titkárával kellett összeköttetésbe lépnie. A titkár azt felelte, hogy a köztársaság a liga megalakításától teszi függővé, mit tegyen, mert a mantovai ügy miatt sok oka van neheztelni Ausztriára; akkor majd meglátja, mit tehet Dalmáczia és Horvátország föllázítására. Spanyolországnak szintén késleltetnie kellett volna a békét. Érintkezésbe lépett Rákóczi Lengyel- és Oroszországgal is, sőt Skoliéből Viski (Sámuel?) és egy máramarosi úr útján Magyarországba is küldött leveleket.[1531]

A rastadti franczia megbízottak ismételten szóba is hozták Rákóczi és Magyarország ügyét, de erről Savoyai Jenő hallani sem akart.[1532] Ez és egyéb okok miatt a tárgyalások februáriusban meg is akadtak; de csak két hétre, mert XIV. Lajos minden áron békét akart. Versaillesban 1714 márczius 11-ikén hallották először, hogy Villars a franczia király és Savoyai Jenő a császár nevében a békét Rastadtban márczius 7-ikén valósággal megkötötték.[1533] A fejedelem akkor maga is Versaillesban volt; de betegen feküdt Clagnyban, mikor márczius 15-ikén Villars személyesen tett jelentést XIV. Lajosnak. «Rastadtban a császár dicső békét kötött», mondta Rákóczi.[1534] Olaszországban országokat, tartományokat szerzett, Flandriát megtartotta, a birodalomban mindenható lett s dicsősége korlátlan. Szomorúan jelentette ki,[1535] hogy akaratát aláveti az isteni gondviselésnek. Nem remél, de nem is esik kétségbe. «Nincs szerencsétlenség vigasz nélkűl; és nincs boldogság csapások nélkül.»

124. LAJOS TOULOUSEI GRÓF, FŐVADÁSZMESTER.[1536]

Nem tudta magának megmagyarázni a békekötés valódi okait; hiszen XIV. Lajos erősebb serege előtt Freiburg bevételével az út nyitva állt a birodalom belsejébe. De mikor magánkihallgatáson jelent meg a király előtt, nem tett neki szemrehányást, hogy ígéreteit nem tartotta meg. Tudta, hogy a kedvezőtlen föltételeket csak szorultságában fogadta el. De föltárta előtte lengyelországi bujdosó társainak, feleségének és saját magának reménytelen helyzetét s kérte, hogy tett szolgálataik fejében gondoskodjék ellátásukról. A király jóságosan felelt. Mindent megtett érte, a mit lehetett, de nem valósíthatta meg akaratát. Azonban sohasem feledkezik meg róla s hozzátartozóiról.[1537]

Másnap a fejedelem St.-Germainben Toulouse gróffal, negyednap Marlyban a királylyal együtt űzte a szarvast s közben is, azután is buzgón hallgatta a nagybőjti szentbeszédeket. Nagypénteken a versaillesi kir. kápolnában végezte ájtatosságát, azután átment a st.-cyri kolostorba, hol az apáczák templomában Jeremiás siralmait énekelték. Visszajövet Brenner préposttal, Sibrik Miklóssal, Mikes Kelemennel találkozott. Nagyon szomorú dolgokról beszélhettek; másnap, nagyszombatkor, a fejedelem otthon maradt s húsvét első napján is csak estefelé ment be az udvarba.[1538] Ünnep másodnapján lovat vásárolt a közellevő Neuflieuben s hazatérve, Clagnyban Lubomirszkij herczeget fogadta.

Harmadikán már a király társaságában rárókkal, kerecsenekkel, ölyvökkel, agarakkal fogdostatta a nyúlakat, fáczánokat s egyéb madarakat, 4-ikén s 7-ikén pedig St.-Germainben, a herczegnők társaságában, a szarvasokat. Ebéd után nem maradt el a berlán sem, a melyben Dangeaunál ezúttal Ráttky György ezredes is résztvett, ki egy idő óta gyakrabban fölkereste Rákóczit s követte volna a csatatérre is, ha a rastadti béke hallgatást nem parancsol. Hiszen a király már a birodalmi rendekkel való kiegyezésre, a badeni tárgyalásokra is megnevezte biztosait.[1539] Április 11-ikén Rákóczi Marlyba követte a királyt, ki a hatheti tartózkodást szarvasvadászatokkal nyitotta meg; s jelen volt, mikor a király – az amazonoknak öltözött herczegnőkkel – szemlét tartott a franczia és a svájczi gyalog testőrségen.

125 ÖZVEGY CONTINÉ MEDALLION-ARCZKÉPE.[1540]

Szokott sétáin a király reggel és délelőtt mindig nagyon szívesen elbeszélgetett Rákóczival, kit mint szenvedélyes vadászt is szeretett. Nagyon jó kereszténynek tartotta s örült, hogy életében senki sem talált gáncsolni valót. A fejedelem hálát adott az Istennek, hogy annyi csalódás után is gondot viselt reá, megtartotta számára a király, az udvar, sőt az egész franczia nemzet barátságát és növelte jó hírét.[1541] Ő maga azonban szemrehányást tett magának, hogy Francziaországba jövetelétől fogva három napot sem töltött úgy, a hogy kellett volna; vadászat, mulatság, színjáték, társaság, pazar lakoma mindennapos volt nála. Boldognak mondhatták volna, hiszen oly királyi palotákban és kertekben lakott, a mikhez hasonlókat az ókorban sohasem láttak. Fölösleges pénze sohasem volt, de volt annyi, a mennyi kellett; rangjához képpest tarthatott cselédséget, lovakat; díszes és mindenkinek tetsző ruhákban járt.[1542] Kibékült azzal a bájos asszonynyal is, a kit a tavalyi fontainebleaui napok óta a miatt került, mert másokkal egy sorba helyezte. Most egy véletlenűl reá eső tekintete és bátorító szava újraélesztették szerelmét.[1543] Igy történt, hogy április 25-ike és május 12-ike közt ötször is átkocsizott Issybe, özvegy Continéhoz, a hol a fiatal Conti herczegné és ura társaságában néha éjfél után három óráig maradt. El nem mulasztotta volna ezeket a kedves kirándulásokat, pedig a virágfakasztó május elsején oly rosszúl lett, hogy Párisból ki kellett hozatnia régi kedves orvosát, dr. Langot.[1544] Orvosságot vett a király is, Berry herczeg pedig nagyon lázas volt s negyedikén hajnalban már meg is halt. Rákóczi a halál hírére Marlyba rendelte a postakocsit, mert azt hitte, hogy az udvar azonnal átköltözik Versaillesba; de a halottat átvitték Párisba a Tuileriákba, s az élet csak úgy folyt, mintha nem is a trónörökös kiszemelt regense halt volna meg. Az öreg király, miközben unokája ravatalon feküdt, Marlyban folytatta a szarvasvadászatot. Nyolczadikán az udvarral együtt Rákóczi is gyászt öltött hat hónapra, s másnap bement Párisba, hogy szentelt vizet hintsen Berry herczeg koporsójára. A király még egy szarvasvadászatot rendezett és csak azután, május 16-ikán költözött vissza Versaillesba. Unokáját a királyi herczegek még az éjtszaka St.-Denisbe kísérték s ravatalra tették.[1545]

A szertartás után Rambouilletben 23-ikán a szokott vadászatok újra kezdődtek s minden a rendes kerékvágásban haladt,[1546] csak Maintenon asszony szalonjában nem adtak egy ideig hangversenyeket. Sőt a szicziliai és a hollandi követek fogadtatása után, május 30-ikán, a király is visszaköltözött Marlyba, hol három hónapot akart tölteni,[1547] de június 11-ikén udvarával átrándult a toulousei grófhoz Rambouilletbe. Még az öreg orléansi herczegné s az orléansi herczeg is vele jöttek, pedig nem nagyon érdeklődtek a vadászatok iránt, a melyekben az ifjú Continé, Charolais kisasszony, St.-Germainné; Rupelmontné stb. megint amazonoknak öltözve vettek részt. A király s vele az udvar és Rákóczi mindennap zenés misét hallgatott a várban. Ebédre, vacsorára mindig három asztalnál terítettek: az egyiknél 19, a másiknál 13, a harmadiknál 14 személyre. A fejedelem Bourbon, Du Maine, Toulouse, Talard stb. társaságában az első asztalnál ült. A király s a hölgyek külön ültek. Vacsora előtt mindig hangverseny volt Mme Maintenon-nál, s a király különben is nála töltötte minden szabad idejét. Ebéd és vacsora után, ha vadászni nem mentek, az urak és hölgyek kártyázásban kerestek szórakozást. A vadászatok nem nagyon sikerültek. Egyszer a legyek űzték el a szarvast, máskor az igen nagy szél miatt nem foghatták el.[1548] A király már 19-ikén visszatért Marlyba Versailleson át, hol ágyon kívül találta Berry herczegnét, ki negyednapja született leánykáját már el is temettette.[1549]

126. MADAME MAINTENON.[1550]

Rákóczi a vadásztársaság egy részével csak a másnapi sikertelen szarvasvadászat után követte a királyt, a ki éppen akkor (június 20-ikán) újból szabályozta évdíját. Két ötöddel lejebb szállította a részére biztosított 600.000 livrenek 25.000 tallérra menő kamatját s évdíját ezen tőke után 24.000 tallérban szabta meg, 10.000 tallérral azonban megtoldotta. A mellett 42.000 livret utalt ki olyképp, hogy ebből 8-8000 livret kapjon Bercsényi, Forgách, Esterházy, Csáky, 5000-et Vay, 2000-et Gerhard, 1500-at fejenkint Pápay és Krucsay. A csekély kegydíj még jobban összezsugorodott annak következtében, hogy ezt a 42.000 livret váltóra, Lengyelországban kellett fölvenni, a mi nagy levonásokkal járt. Igy tehát Rákóczi mindössze 100.000 livret kapott a maga s 42.000-et a bujdosók számára.[1551] Az újabb csalódás a fejedelemnek rosszúl esett; de azzal vigasztalódott, hogy a szemlátomást öregedő király többel nem segítheti. Desmarets pénzügyi főellenőr költségvetésében a magyar tétel idáig is nagyon szerényen húzódott meg, de attól lehetett tartani, hogy a király halála után ezt is apasztják, vagy éppen törlik.

127. VAY ÁDÁM PANASZKODÓ LEVELÉNEK VÉGE.
– 1713. nov. 6. –[1552]

Már azelőtt azzal csitította nyomorgó híveit,[1553] hogy ha fogyatkozást szenvednek, annak nem lesz oka sem ő, sem Helissant vagy Riché bankár,[1554] hanem az, a ki őt magát is megrövidíti ígéretében. Nem felejtkezett el róluk, de keserűséget mi haszna volna keserűséggel szaporítani s lehetetlenségre senki sem kötelezhető.[1555] Vayné már annyira jutott, hogy két aranyos szoknyájából kiégette az aranyfonalakat s azoknak eladásából élt. Vay elkeseredve kérte a fejedelmet, vitesse feleségét, gyermekeit az ország határára, hogy szolgálattal vagy koldulással keressék kenyeröket: őt magát Danczkában majd megeszik a tengeri halak vagy az ebek.[1556] A fejedelem hiában mondta, hogy nem segíthet rajtuk, mert a király megfeledkezett ígéreteiről, a mikre pedig eleget emlékeztette s a maga, felesége, bujdosótársai és nemzete nyomorúságát fejtegette előtte. Isten adta, Isten elvette; legyen áldott az Úr neve! A fejedelem és Vay nem egymásért, hanem mindnyájan adott hitök miatt hagyták el mindenöket s azért szenvednek. Ne egymástól, hanem attól reméljenek tehát, a kitől állhatatosságuknak és hitök megtartásának jutalmát várhatják. Jószágait odahagyta, értékes tárgyait Danczkán a bujdosók javára árultatja; gyermekei ellenségeinek kezében vannak; feleségének s önmagának is csak olyan bizonytalan a kenyere, mint társaié; hogyan segíthetne tehát rajtuk? Lelkök üdvösségén kívűl csak azt remélhetik, hogy a verebeknél jobbak lévén, nem hagyja el őket az, a ki mindeneket táplál. Ő maga is tudja, mily nehéz szenvedni…[1557]

A fejedelem készen állt a teljes visszavonulásra. Mostantól fogva csupán a vadászatokban és Toulouse gróf s néhány jobb ösmerőse látogatásában akart némi szórakozást keresni.[1558]

Contiék kedves meghívását követte, mikor két napra kirándult Isle Adamba, hol az özvegy herczegné s a fiatal pár évenkint kétszer, háromszor hét-hét hetet szoktak tölteni. Ez a falu észak felé körűlbelűl 60 kilométerre van Marlytól és Páristól. Az Oise-folyó balpartján, a Dorne-folyócska torkolatánál fekszik. A nem igen szép, régies kastély a Dorne szigetén épült, s ma már csak egy szép terrasse látható belőle. Az erdő tele volt mindenféle vaddal és madárral s rajta keresztűl ma is kellemes sétákat lehet tenni Presles és Montsoult felé. Rákóczi június 26-ikán St.-Germainen és Conflanson át délelőtt 11 órakor érkezett Isle Adamra. Alig ebédeltek meg, a herczegnőkkel együtt lóra kaptak, hogy elfogják a Bourbon herczeg chantillyi erdejéből erre űzött szarvast. Egy óra mulva fölharsant a halali. A szegény állatot az udvar közepén nyúzatták meg és megetették a kutyákkal. Uzsonna után Bourbon herczeg visszatért Chantillybe, de társai pár óra hosszat kártyáztak.[1559] Vacsora után «egész virradtig tánczoltanak a közrendek, az urak pedig sétáltanak a herczegasszonyokkal», a kik csak reggel 3 órakor feküdtek le.[1560] Rákóczi még három napot töltött Isle Adamon, hol igazán a paradicsomban érezte magát; többé nem mondhatta, hogy a szerelem nem őt, hanem a többieket boldogítja.[1561]

A párisiak szerint Contitól meg lehetett volna kérdezni:

«Nyugodt a te lelked, csöppet sem aggódol,
Hogy feleségednek mindenki meghódol?
Csak te veled daczos, csak reád haragos;
Másokkal szemben jó, édes és aranyos.»[1562]

CONTI HERCZEGNÉ[1563]

Július hónapban Rákóczi minden héten kétszer is vadászott Rambouilletben, és közben csak kevés időt töltött Clagnyban, Marlyban, Versaillesban, Párisban. Az udvari élet legfontosabb eseményei közé tartozott, hogy Pontchartrain helyett Voysin lett a főkanczellár: Rákóczinak mindketten barátjai; s a másik esemény, hogy Berry herczeget végre július 16-ikán csakugyan eltemették St.-Denisben. Egy nappal azelőtt tisztelegtek Clagnyban a fejedelemnél Szentiványi János brigadéros, Gosztonyi Miklós és Ghiczey Zsigmond lovászmester. Törökországból, magyar és tatár ruhában érkeztek meg; de a fejedelem azonnal franczia ruhákat szabatott nekik, a mennyire lehetett, gondoskodott róluk, s Clagnyban tartotta őket maga mellett.[1564] Kissé jobban bízhatott jövendőjükben, mikor augusztus 2-ikán a párisi parlament Du Maine herczegnek és Toulouse grófnak örökösödése és a koronához való föltételes jogát elösmerte.[1565] A fejedelem másnap már Dangeau, Tessé és Matignon kíséretében hatlovas hintón hajtatott ki Sceauxba, hogy szerencsét kívánjon a herczegnének. Ott találta urát is, a tisztelgőktől körűlvéve. Toulouse grófjának 5-ikén a rambouilleti vadászatokon kívánhatott minden jót. Du Maine herczeg méltóságosan, öcscse, a gróf, szerényen viselkedett; húguk, az orléansi herczegné, olyanformán, mintha már fejükön látná a koronát. Az udvar morgott, Páris és a vidék haragudott, de a parlament csöndesen teljesítette Maintenon asszony és Du Maine herczeg kívánságát.[1566] Du Maine herczegné Sceauxban még fényesebb ünnepélyeket adott, de ura egy darabig kerülte az udvart, a gróf pedig Rákóczival s más barátaival Rambouilletben oly nyugodtan vadászgatott tovább, mintha igazán nem tehetne a dologról.

128. A CHANTILLY VÁR LÁTKÉPE.[1567]

A király augusztus 11-ikén befejezte az évadot Marlyban s átment Versaillesba. A fejedelem Bourbon herczeg meghívására Chantillybe ment vadászni. Útközben a superior engedelmével St.-Denisben alaposan megtekintette a benedekrendiek kolostorát, a XII. századbeli templomot, az alatta levő sírboltot s az egyházi kincseket, a melyeknek nyomtatott jegyzékét magához vette.[1568] Chantillyben másnap délután már azzal a hírrel fogadhatta Toulouse grófot, hogy a délelőtti vadászaton négy farkast ejtettek el. A társaságukban levő tizenöt hölgy is napokon át résztvett a vaddisznó-, farkas- és szarvasvadászatokon. Conti herczegné nem jött el s Rákóczi esténkint anyjával és húgával kártyázgatott. Egy nappal hamarább is hazatért, mint a társaság többi része.[1569]

Lovait Sz. Király Ádámmal, fogatát Sibrik Miklóssal előre küldvén, augusztus 27-én ő maga is megérkezett Fontainebleauba, vagy inkább Château de la Rivièrebe, a hol Toulouse gróf vendége volt. Néhány ösmerős herczeggel (Bourbon, Duras, D’O stb.) s tábornokkal azonnal megkezdték a vadászatokat, hogy a vadászebeket a király megérkeztéig jól begyakorolják.[1570] Augusztus 30-ikán ő is bement Fontainebleauba a király fogadtatására.

A király megírta végrendeletét, de szeptember elsején nyugodtan kezdte meg a vadászatot, a melyre, foglyokat puskázni, Rákóczi is elkísérte; elkezdődtek a rivière-i kedves kirándulások is, a melyeken az özvegy Bourbonné, Continé és Charolais kisasszony huszonhét férfiú társaságában vettek részt. Az sem zavarta őket, hogy Duras herczeget egy vadászat után tört karral vitték be a vadászkastély udvarába, vagy hogy Vaucressonban a királyfiak nevelője, Beauvilliers herczeg, meghalt. A fejedelem egy vadászatról sem maradt el, de ebédre való meghívást csak nagyon ritkán fogadott el. Mindig a fontainebleaui várban levő szállásán ebédelt; néha meghítta Tessé tábornagyot, D’Evreux grófot, D’O marquist, Dangeaunét, Courcillonnét, Courcillont stb. Nem élt tehát visszavonúltan s látogatásokat is fogadott lakásán; pl. Ágost Frigyes, a szász választófejedelem, Ágost lengyel király fia (utóbb maga is lengyel király) október 6-ikán meglátogatta; olyan figyelem, a mi nem jutott eszébe a bajor fejedelemnek, kivel csak a vadászatokon találkozott kétszer-háromszor. Egy alkalommal, október elsején, mikor éppen a királylyal ment szarvast vadászni, lova felbukott.[1571] Az első meglepetésben azt hitték, hogy fején nagyon megsebesült;[1572] de szerencsére jóformán semmi számbavehető sérülést nem szenvedett. Mindamellett egy napig feküdnie kellett s ez idő alatt sokan látogatták, vagy tudakozódtak utána. Másnap már megjelent a király fölkelésén s harmadnap vadászatán is. Ezekben a vadászatokban s a rivière-i társaságban inkább vigasztalását, mint örömét találta.

129. DU MAINE HERCZEG.[1573]

Leverte az a hír, a melyet még szeptember 12-ikén hallott, hogy Badenben a király szeptember 7-én a német birodalommal s így utolsó ellenségével is békére lépett.[1574] A béke örömére a király a fontainebleaui nagy csatorna mellett sétahangversenyt rendezett. Jelen volt maga Villars is, a ki a békét megkötötte. A bajor választó néhány hölgygyel vígan gondolázott a csatornán; visszakapta teljesen az országát s ha nem lehetett is szárdiniai király, belőle vagy fiából miért ne lehetne német-római császár? De ki adhatna számot Rákóczi érzelmeiről, mikor a víg zenét hallotta, s egy eléggé megalázott udvar örömét látta? Az egész örökösödési háború, a melyben olyan nagy részt vett, nem olyan játék-e, mint az előtte elsülő rakéták sistergése, fénye, csillagszórása, pukkanása?[1575]

VII.
VÁGYAKOZÁS MÁS ÉLETRE.
– 1714. szeptember-1715. április. –

GRÓF PÁLFFY (V.) MIKLÓS[1576]

HÍRT hoztak német lapok 1714 őszén, hogy Magyarországban újabb összeesküvést fedeztek föl. Rákóczi egykori tisztjei közűl 36-ot csendben egymás után elfogtak és a kassai tömlöczbe csuktak. Köztük volt Czelder Orbán és Pongrácz János. Amaz a gyalogság, emez a lovasság parancsnoka lett volna.[1577] Az elfogottakat Kassán kínozták s ugyanakkor gyorsan lejáratták a szép Korponay Jánosnénak felségárulási pörét is. Az agyongyötört szép asszonyt Győrött és Czelder Orbán brigadérost Kassán alkalmasint egy és ugyanazon napon: szeptember 25-én végezték ki.[1578] Pongrácz szintén börtönbe került; a kínzások enyhítése reményében katholikus lett, de így sem kímélték és októberben már meghalt a tortura következtében. A halott fejét levágták, s testét fölnégyelték, hogy «a hozzá hasonló ficzkókban félelmet gerjeszszenek».[1579] Mindezzel alkalmasint összefügg Esterházy Dánielnek Nagyczenken váratlanul történt halála.[1580] Az országgyűlés, a melynek újabb ülésszakaszát a királyné megkoronázására s új nádorválasztásra híttak össze, szó nélkül hagyta a történteket,[1581] sőt a szatmári béke beczikkelyezésének ellenségei újabb hadjáratot indítottak az általános amnesztia ellen. Pálffy, az új nádor, ez ügyben ötször, Károlyi háromszor ment föl a királyhoz. III. Károly tenyerébe csapott Károlyinak s úgy biztosította, hogy királyi szavának egyetlenegy pontját sem engedi megmásítani. Egy heti lárma után tehát a rendek sem ellenezték többé, hogy szóról-szóra törvénybe iktassák a szatmári békét.[1582] Még sem iktatták be.

130. KORPONAINÉ, GÉCZI JULIÁNNA KEZEIRÁSA.[1583]

Ezek a szomorú hírek csak fokozták Rákóczi vágyát, hogy a magányba vonúljon. Október 19-én annak a hölgynek, a kit szeretett, az ifjú Conti herczegnének[1584] az az ötlete támadt, hogy esteli ájtatosságukat a karmelitáknak alig 3-4 kilométerre levő kolostorában végezzék. Bourbon herczeg és a herczegnők kiséretében mentek oda. A templomba az esteli könyörgés után léptek be. A kitett oltáriszentség előtt Rákóczi térdre borúlt, s buzgó imádságában úgy elmerűlt, hogy észre sem vette társai távozását. A mint utánuk ment, dícsérte és magasztalta a karmelitákat, a kik szent és nyugodalmas életet élnek. Kinevették, mikor azt mondta, hogy ő is szeretne és tudna úgy élni. Tréfálkoztak, enyelegtek, gúnyolódtak vele, hogy térdre borúlva oly buzgón és hosszasan imádkozott. De nem zaklatták tovább, mikor azt felelte, hogy ha az alattvalónak így kell tennie királya előtt, a teremtmény hogyan tehetne másképp teremtője előtt?[1585]

Negyednap múlva, szeptember 23-án a fontainebleaui királynapok véget értek. A fejedelem, a ki Sibriket a hintóval és podgyászszal előre küldte Versaillesba, a Szajna valvinsi révéhez[1586] kísérte özvegy Bourbonnét s leányát, az ifjú Continét, a ki áldott állapota miatt hajón akarta megtenni az útat. Rákóczi is a hajón maradt. Aznap Petitbourgig mentek, a hol D’Antin herczeg vendégei voltak. Berry és Orléans herczegek özvegyeivel másnap[1587] este a király[1588] hintóban érkezett oda Fontainebleauból, a melyet soha sem látott többé. A hely annyi embernek szűk lévén, Rákóczi az éjszakát a Szajna tulsó partján Bayeuxben töltötte Harlay Achilnál, a párisi parlament első elnökénél.[1589] Kocsiját onnan Sz. Király Ádámmal előre küldte Párisba, de ő maga 25-én ebéd után Continé és ennek anyja társaságában hajón folytatta útját. Négy órakor megérkezvén, a herczegnők palotájukba mentek, ő pedig Versaillesba hajtatott, hogy jelen legyen a király megérkezésénél.

Egy hét mulva, november 2-án, a király Marlyba költözött át, hová Rákóczi Tessé tábornagygyal és Pompadour marquisval a maga hintaján követte. A vadászatok ott a szokott módon folytak; november 15-én már Berry herczegnő is részt vett bennök a bajor választóval együtt. «Az egész úri és asszonyi rend jelen volt lóháton és kocsin», s tizenöt hintón kergették a szarvast. Deczember elsején az udvar visszaköltözött Versaillesba, mire elkezdődtek a rambouilleti vadászatok, melyeken Rákóczin kívűl a bajor választó, az az özvegy és az ifjú Bourbonné, St.-Germainné és Charolais k. a. is részt vettek, összesen ötvenen. Egyik este a lansquenetet oly nagyban játszották, hogy egy kártyára 300, vagy több louisdort is föltettek. A fényes társaság deczember 7-én szétoszlott s másnap Rákóczi a versaillesi plébániatemplomban meggyónt és megáldozott. Advent idején rendesen hallgatta a király jelenlétében mondott szentbeszédeket és gyakrabban imádkozott, elmélkedett.[1590] Legkedvesebb szórakozása a vadászat maradt. A zajosabb társaságokat, ha lehetett, kerűlte, de mikor soros volt, a király fölkelésén pontosan megjelent. Még a karácsonyi ünnepeket is magában töltötte Clagnyban; csak ünnepek után ment be Párisba. Hét jó napot töltött Courcillonéknál, néhány látogatást tett a városban s az Operában megnézte Telemaqueot. Fénelon, kinek regénye adott eszmét a dalműnek, másfél hét mulva már elhunyt.

131. AZ ORLÉANSI HERCZEG FELESÉGE.[1591]

Rákóczi otthon töltötte az újesztendőt, (1715.) csak este ment be Versaillesba. Ötödikén kezdődtek a chantillyi nagy vadászatok, a melyeken hetvenedmagával vett részt, mint a fiatal Bourbon herczeg és felesége vendége. A fényes társaságban a bajor választó, Toulouse gróf s az özvegy Bourbon herczegné is részt vett gyermekeivel, «Charolois úrfival és kisasszonynyal». Sőt eljött a fiatal orléansi herczegné is, a kinek három héttel azelőtt született leánykája. Nappal vadásztak, éjszaka színi előadásokban gyönyörködtek és kártyáztak. Közben még a házigazda gyógyszerészének lakodalmát is megűlték. A mulatságot csak özvegy Bourbon herczegné rosszúlléte és elutazása zavarta. Egy hét múlva mindenki hazament. Az udvarias fejedelem útközben Párisban meglátogatta a beteg herczegnőt s Courcillonékat, de fölhasználta az alkalmat, hogy megnézze egy festőnek két nagy képét is. Januárius 14-ike óta megint pontosan bejárt Versaillesba a király fölkelésére, s a mellett majdnem mindennapos volt Villeroi tábornagynál és Dangeaunál, kikkel a szász választófejedelem asztalánál is találkozott. Ő maga Clagnyban Dangeauékat, Courcillonékat, Villeroi herczeget, D’Elbeuf herczegnét s a magyarok közűl Ráttky György ezredest, Dessőffy Bálintot, Letenyeit látta szívesen.

Az udvari élet különben Versailleshoz kötötte. Valamikor szeretett volna a Szentlélek-rendhez (L’ordre da Saint Esprit) tartozni, a melyet 1607 óta külföldiek is elnyerhettek; de csak mint érdeklődő nézhette azt a körmenetet, a melyet XIV. Lajos király, mint a rend nagymestere, a rendhez tartozó fejedelmekkel és herczegekkel februárius 2-án, a rend ünnepén tartott. Később azonban, úgy látszik, a király fölvette a rendbe, vagy – ahogy Rákóczi keserűen tréfálkozott[1592] – «segédpénzei hátralékát egy rosszúl szabott köntössel fizette ki.» Februárius 19-én már a bajor és a szász választókkal hivatalosan vett részt Mehemet Riza bég perzsa követ szemkápráztató, fényes fogadtatásán. A királyon csillogó gyémántokat 11 1/2 millió forintra becsűlték.[1593] Milyen kívánt alkalom Montesquieunek, immár a bordeauxi parlament tanácsosának, hogy Üzbek és az ő Rikája perzsa leveleiben[1594] kicsúfolja ezt a gazdagsággal kérkedő koldusállamot, a mely tele van ellentétekkel. Rákóczi élete is ilyen ellentétekből állott ki. A kihallgatás után azonnal Rambouilletbe ment vadászni Toulouse gróffal és Bourbon herczeggel; 21-én pedig elkezdődtek Marlyban a királynapok, a melyekből most sem vonhatta ki magát. Rambouilletben vadászott márczius 6-án is, a mikor a nagybőjt kezdődött. Megúnva ezt a zajos életet, Tessé tábornagygyal, kihez «Isten a szeretet fölbonthatatlan kötelékével fűzte», ettől a naptól kezdve az egész nagybőjt alatt csak főzelékkel élt, s az ebédre való sűrű meghívásokat, a mennyire lehetett, visszautasította.

132. MEHEMET RIZA BÉG, PERZSA KÖVET.[1595]

A magányos életet már fiatal korában szerette. Később a körülmények is sürgették, hogy azt keresse. A bajor választó most, márczius 22-ikén, mikor elbúcsúzott a királytól, ettől félmillió livret kapott, hogy adósságait kifizesse s illően vonúljon be visszanyert országába. Ellenben ő nagyon rendetlenűl kapta meg évdíját. Az ígért összegnek csak felével, a bújdosók részére megajánlott 90,000 livre helyett 20,000-rel kellett beérnie. Ennyit fizetett ki Van der Hulst bankár. Ebből Bercsényi, Forgách, Esterházy 8-8000, Csáky Mihály 6000, Vay 5000, Gerhardt 2000, Pápay és Krucsay fejenkint 1500 livret kapott. A hiányt a magáéból pótolta.[1596] Már büszkesége, állásának, nevének tekintélye sem engedte meg, hogy az udvar árnyékában inségre és szegénységre jusson. A királyt nagyon szerette és még mindig nagyon bízott benne; de nem akarta, hogy halála után koldúsbotra juttassák s e miatt ellenségei és a bécsiek kicsúfolják.

Valamelyik hű magyarjával egy kolostorba akart vonúlni. Eleinte az ágostonrendieknek st. germain-en-layei kis kolostorára gondolt, a hol egy kis szobája volt, hogy a Bourbon herczeggel ott gyakran tartott vadászatokon átöltözhessék. Ez a hely nagyon tetszett neki, mert magányosan állott; de nem volt vize s így állandó lakásra nem tartotta alkalmasnak. Csak Tessének s néhány legbizalmasabb barátjának vallotta meg a magányos élet után való vágyakozását. Az a két út, a melyet Vaudemont herczeg meghívására Tessé társaságában ismételve[1597] tett, hogy részt vegyen a saint-severi vadászatokon,[1598] egyúttal a remetelak keresésével állt összefüggésben. Ott, Páristól északra, talán mégis azért nem akart letelepedni, hogy igen messze ne legyen az udvartól, a mely végső szükségében mégis segíthette. Második útjából visszajövet tehát április 15-én ahhoz közelebb nézett egy udvarházat, 27-én pedig a Szajna balpartján haladó fontainebleaui úton Grosboisba hajtatott. Tulajdonképpen nem is falu volt az, hanem a Brunoy község határában épűlt Yerres falunak a templom mögött levő része, a Kamaldoli-útcza, vagy inkább lombos út, mely kivezet Boissy-Saint-Léger erdőségeibe. Park közepén ott van az a XVI. századbeli kis vadászkastély, a hova vonzotta szíve, mely valahol mostan is ott porladozik a parkban.[1599]

133. A SZENTLÉLEK-REND NAGYMESTERÉNEK PALÁSTJA.
(A párisi «musée de Cluny»-ban.)[1600]

Erre a helyre, még tavaly, csodálatosan lett figyelmes. Mikor ugyanis Clagnyban éppen kocsira akart ülni, hogy Marlyba menjen a király vadászatára, a vár lépcsőjén űlő remete folyamodást nyújtott feléje. A remetében egy volt franczia tűzérkapitányára ösmert, a ki a háború végeztével Flandriában, majd Francziaországban egy kis kolostorba vonúlt. A kolostor leégése után arra kérte a fejedelmet, ajánlja őt felvételre a kamaldoliak grosboisi szerzetébe. A fejedelem, kinek ajánlatára valóban fölvették, azóta többször tudakozódott róla és a kolostorról. Rákóczi egyszer már (1708.) a Zobo-hegyén lakó kamaldoliakat is meglátogatta s istenes életök annyira meghatotta őt, hogy azonnal ezer forintot adott két remete eltartására és két remetelak építésére.[1601] Őszintén mondhatta tehát, hogy ösmerte és becsűlte őket. Grosboisba küldött egy ösmeretlen magyar embert, hogy a legnagyobb titokban ellátást és szobát kérjen az atyáktól, mert szokásuknak és rendtartásuknak mindenben hódolva, három napig akar maradni náluk. Az engedélyt megnyerve, egyetlenegy cselédjével, mintha csak vadászni menne, április 17-én valóban odahajtatott és csak huszadikán késő este érkezett vissza Clagnyba.[1602] A nagyhét legszomorúbb napjait tehát a legnagyobb ájtatosságban töltötte. Húsvét első napján (április 21.) Sz. Király Ádám útján üdvözölte Conti herczegnét, a kinek az ő születésnapján, márczius 27-ikén, fia született. A kis La Marche herczeg azonban csakhamar eljátszotta kisded játékait: két esztendő múlva már «elvitte magával a szülék vidámságát, elvitte a legszebb remények gazdag bimbaját».

Maga a fejedelem húsvét első napján a lever (fölkelés) alkalmával szokás szerint üdvözölte XIV. Lajost, a ki barátságosan és jóakarattal kérdezősködött, hol volt az utolsó napokban. Azt felelte, hogy Párisból jött, mert útja csakugyan Párison vezetett keresztűl. A királyt ez a válasz nem elégítette ki. Csodálatosnak tartotta, hogy éppen a nagyhéten látogatta meg ezt a várost, a melyet nem szeret s kérdezte, mit csinált ott. A fejedelem nem akarta őt megtéveszteni; füléhez hajolt tehát s megsúgta, hol járt. A király nem faggatta tovább. De később megmondta Rákóczi jobb barátainak. A szálláscsináló magyar ember is kifecsegte, hogy a fejedelem már házat is bérelt Grosboisban s így a féltve őrzött titok kipattant. Barátai sokat zaklatták kérdezősködéseikkel s mindenki a maga ízlése és felfogása szerint nyilatkozott róla. Különösnek főképpen azt találták, hogy egyszerre lemondott a kártyázásról és minden nyerekedő játékról. Talán azért is, hogy nyerni ne engedjék, midőn szorúlt helyzetét látják. A királyt, a kit atyja gyanánt szeretett, nem akarta megsérteni teljes visszavonúlással; elhatározta tehát, hogy a tavaszt közelében tölti s részt vesz a vadászatokban. Nem tudott lemondani arról az örömről sem, hogy lássa azt a bájos nőt, a kit szeretett. De megfogadta, hogy a nagyobb ünnepeket megelőző napokat s a telet mindenesetre a magányban tölti, a gyónást, áldozást többé el nem hanyagolja s éjszakai nyugodalmát is megszakítja, hogy Istent dícsérje és imádja. Az ő segítségével akart más emberré alakúlni.[1603]

VIII.
XIV. LAJOS HALÁLA.
– 1715 szeptember 1. -

MÁJUS elsején a király egy hónapra kiköltözött Marlyba, Toulouse gróf pedig a Bourbon herczegnével Langres fölvidékére, a bourbonne-les-bainsi hévvizekbe ment.[1604]

134. A PÁRISI OBSERVATORIUM ALAPITÁSI EMLÉKÉRME.[1605]

Harmadnap mise előtt, délelőtt kilenczkor, a királynak és az uraknak, kivált a hölgyeknek, Jacques Cassini hírneves csillagvizsgáló az observatorium messzelátóinak fölhasználásával magyarázgatta a beállott napfogyatkozást.[1606] Rákóczi, az előadás meghallgatása után, azonnal Rambouilletbe ment s másnap egy szarvaslábat mutatott be a Napkirálynak, a ki ilyesminek jobban örült, mint a napfogyatkozásnak. A távollevő Toulouse helyett Rákóczit most többnyire Villeroi tábornagy, a sénarti erdőségek vadászkapitánya vitte ki vadászni. Ezen a hatalmas erdőségen a meluni út vezet keresztűl s a régi királyoknak tulajdonképpen ez volt legkedvesebb vadászterületök; vadászkutyáikat is itt gyakorolták be. Grosbois ebbe a területbe esvén, Rákóczi a kíváncsiakat azzal elégítette ki, hogy vadász-gyakorlatok kedvéért bérelte ki magának azt a házat, a melyet egy királyi tanácsos, a remete-életet megunva, üresen hagyott. Most saját tervrajzai szerint akarta azt a házat lakhatóvá tenni és berendezni, hogy a pünkösdöt már ott tölthesse.[1607] Előbb azonban látni akarta «azt a nőt, kit oly kedvesnek talált». Tudta, hogy még nem bírna neki ellenállani. Nem bízott magában, de kereste az alkalmat, hogy meglátogassa őt Marlytól körűlbelűl egy óra járásra fekvő falusi lakásában.[1608] Május 27-ikén azzal az erős elhatározással ment hozzá, hogy szíve titkát sohasem fedezi föl előtte; hiszen már amúgy is ösmerte életét, a melyről nem egyszer kellett beszélnie.[1609] Tőle hazatérve, május 31-ikén teljesen átvette grosboisi házát, ott ebédelt s már vendége is érkezett: Louis Harlay, a ki kevéssel ezelőtt lett paui intendáns. Másnap egyenesen Versaillesba ment, hová aznap az udvar is visszatért. Négy napot egymásután D’Antin herczeggel és feleségével töltött Párisban, Petitbourgban és Senartban, június 8-ikán pedig – Tessé ebédje után – hatlovas hintón hajtatott Grosboisba, hogy ott töltse pünkösd három napját (június 9-11.)[1610]

Nagyon megszerette a kamaldoliakat és – saját vallomása szerint[1611] – tetszett neki szent egyszerűségtől fénylő életök. Társalgásukban nem talált ridegséget, kicsinyeskedést, szenvedelmet; de annál több egyszerűséget, alázatosságot, lelkinyugodalmat. Csodálta egykori könnyelmű, sőt nagyon bűnös testőrét, a ki éjjelenkint most rendre fölébresztette a testvéreket, hogy imádkozzanak. S meggondolta, hogy ha mint fejedelem is kereste a magányt, most mi készthetné annak elhagyására? A közügy gondja nem; hiszen száműzött! Állásának kötelességei sem; hiszen ilyenek többé nincsenek. A családi gondok sem; hiszen azokról innen, a királyi udvartól elvonulva is gondoskodhatik.

135. BILLIÁRDJÁTÉK XIV. LAJOS KORÁBAN.[1612]

Június 12-ikén visszatért Versaillesba s még aznap követte a királyt Marlyba, az utolsó nyaralásra. Elég zajos napok következtek. Saint-Georges,[1613] Saint-Prie,[1614] Saint Germain[1615] erdőségei is sorra kerültek s elegen voltak, a kik Rákóczi figyelmét inkább ezekre a szentekre akarták terelni. Hítták s el is ment ezekre a helyekre és a sénarti, chantillyi, trappesi vadászatokra;[1616] mert előre megmondta, hogy a vadászattal nem hagy fel. Megjelent a király sétáin, szemléin, nyilvános kihallgatásain is, de szabad idejét Marlyban főképpen politikai könyvek olvasásával töltötte. Kerülte az adomázgató, pletykázó, botrányokat szellőztető társaságokat, a mikben azelőtt éjfélig is fenmaradt. Tíz órakor, a királyi vacsora kezdetekor, már rendesen lefeküdt. Elmaradása miatt barátai, barátnői most ő reá tettek megjegyzéseket s találgatták zárkózottsága okát. Rákóczi nem törődött a mendemondákkal, mivel szemtől-szemben mindenki a régi tisztelettel és udvariassággal beszélt vele. Egyetlen társas szórakozása a billárdozás volt, a mi nagyobb költséggel nem járt. Az élvezetek elhagyását megkönnyítette az üdv fontosságáról való könyvecske (De Importentia Salutis), a melyet a kamaldoliak pater majorja adott neki s mely a világias életmód veszedelmeire figyelmeztette.[1617] Minden héten gyónt; a papnak elmondta a nagy világban folytatott életét s meghallgatta tanácsait. Alázatában Úrnapján (június 20.) nem a plébánia-templomba ment, mint a király és az udvar, hanem a király kápolnájába, hol kevesebben voltak. Így nem is láthatta, hogy a király elesett, mikor térdreborult.[1618]

Rákóczinak fájt látnia a királyt, a ki három napi betegsége után szokása ellenére lovászmesterének, Louis Armagnac grófnak karjaira támaszkodva sétált ki, de mindjárt tolókocsiba ült s úgy intézkedett a Rómából éppen akkor szállított szobrok elhelyezése és fölállítása iránt. Elkísérte ezen útján is, mert atyja helyett atyjának tartotta. Féltette az orvosoktól, kik mindenféle orvosságokkal kínozták, gyöngítették. Annál jobban örült, mikor látta, hogy pár nap mulva megint lóra űl, vadászik, hadiszemlét tart. Mindazáltal a marlyi voyaget (útat) megszakították s már 10-ikén befejezték; egyrészt, hogy a király a versaillesi palotában teljes fejedelmi fényében adhasson búcsúkihallgatást a perzsa követségnek,[1619] másrészt, hogy gyorsan készülődjenek, mert a király Fontainebleauban hosszabb időt akart tölteni.[1620] Az orléansi herczeg azonban már is teljesen megállapodott arra nézve, hogyan szervezze a regensséget, ha az angolok megnyerik fogadásukat és a király szeptemberre meghal.[1621] Mások pedig türelmetlenkedtek, hogy, a király titkolt betegsége miatt, szokott mulatságaiknak nem élhetnek.[1622]

136. A CHANTILLY VÁR.[1623]

Rákóczi jelen volt a király utolsó nyilvános szereplésén, a perzsa követek búcsúkihallgatásán, augusztus 13-ikán.[1624] A fejedelem aznap délután Tessével Chantillyba utazott, Bourbon herczeg vadászataira. Azt tervezte, hogy onnan átrándúl Conti herczeghez is, az oly kedvesemlékű Isle Adamba, majd pedig Toulouse gróffal Fontainebleauba megy, hogy, a király megérkezése előtt egy héttel, vadászgyakorlatokat tartsanak. 17-ikén azonban megbízható értesítést kapott, hogy a király súlyosan megbetegedett. Azonnal visszatért tehát s másnap már megjelent a király fölkelésénél. A király megkérdezte, miért szakította félbe a chantillyi vadászatokat. A fejedelem kitérő feleletet adott, de a király maga panaszkodott neki, hogy rosszúl van. Ebédnél – Toulouse gróf asztalánál – látta, hogy a király éhes, de szilárd ételt nem tud lenyelni; az «eszelős vén főorvos» (Guy Fagon) mégis a legtüzesebb borokkal itatja, hogy gyomrát rendbehozza és fölmelegítse.[1625] Ennek a kínlódásnak másnap is szemtanúja volt. A király parancsot adott fiának, Toulouse grófnak, hogy vadászni menjen; ment tehát. A fejedelem is hozzászegődött s öt napon át a szokott módon vadásztak; sőt egy ízben a király leánya (özvegy Bourbonné) s unokája (Charolois kisasszony) is résztvett a mulatságban. A szarvast a versaillesi lóusztatóban fogták el.[1626]

Másnap, nevenapján (augusztus 25-ikén), a király már nagyon rosszúl volt, még sem engedte meg, hogy a szokásos reggeli hangverseny elmaradjon; este azonban maga kívánta, hogy feladják neki a halotti szentséget. «Mit mondjak, Uram, Istenem – szólt Rákóczi[1627] – erről a nagyszerű és szomorú látványról, melyet szememnek, fülemnek, eszemnek a legnagyobb király halálküzdelme színjátékában mutattál meg! Láttam egy nem istentelen, hanem valóban istenfélő és – ahogy halálával is megmutatta – igazán keresztény királyt. Láttam olyan kimagasló alakot, a milyen a Libanon czédrusa, mely megőrlött gyökerei következtében ledőlni készűl, mikor a világi méltóságok libanoni magaslatán már 76 esztendőt töltött.» Ez az első jelenet. A másodikban a király maga elé hívatta egész családját, száraz szemmel búcsúzott el tőle, a kormányzás feladatairól nyugodtan intézkedett, s végrendeletének záradékát megírta, vagy Voysin kanczellárnak tollba mondta. A harmadikban fejöket vesztették a rendkívűl nagyszámban összegyűlt urak, a kiket – kevés kivétellel – születni látott s a kiket fölnevelt, jótéteményekkel elhalmozott, fiainak tartott. A negyedik jelenetben az egyik sír, a másik nevet; az egyik fondorlatokon töri a fejét, a másik az éppen most tett végrendelet megmásításáról gondolkozik. Az ötödik jelenetben a ragyogó épületek, termek, a bájos kertek, a vár tágas udvarai megtelnek aggódó néppel, a mely szomorú, elfojtott hangon közli egymással a király állapotáról kiszivárgó híreket. Az ötesztendős dauphin a herczegek és herczegnők kíséretében jön fogadni dédapja áldását; sírva távozik s a közönséget is könnyekre fakasztja.

Elevenebb, színesebb és megkapóbb leírás ez, mint a Saint-Simoné, a mely jobban érdeklődik a cselszövők, mint a haldokló iránt! Rákóczi megborzadt, midőn sorban fölkereste a királyi ház herczegeit, herczegnőit, kik vele mind barátságban álltak s tapasztalta, milyen hálátlanok a király iránt, a kit ő atyja gyanánt tisztelt. A nap legnagyobb részét a király lakószobáinak közelében, Pompadour marquisnál töltötte, a hol legjobb barátai óráról-órára értesítették a király állapotáról s az udvar forrongásáról. Orvosa, dr. Lang, a kit szintén meghíttak a királynál tartott orvosi tanácskozásra, lesújtó bírálatot mondott dr. Fagon s a többi orvos tudatlanságáról, elfogultságáról. Másnap (26-ikán) már a lábát akarták levágni a királynak, hogy az üszög (gangraena) terjedését megakadályozzák. A király azt felelte, hogy mégis csak inkább ép testtel megy a másvilágra; háromszor vett be dr. Lang orvosságából s jobban érezte magát; de a többi orvos ekkor újabb pancsokkal súlyosította helyzetét. Másnap az orvosi tanácskozáson elösmerték, hogy dr. Langnak jó az orvossága; de kijelentették, hogy az övék még jobb, tehát ezt alkalmazzák. Olyan nagy sikerrel, hogy beadása után a király halálát várták s már sokan el is költöztek a palotából.

A fejedelem nem bírta tovább nézni a haldoklónak rettenetes, de férfias küzdelmeit s azt a tülekedést, a mit öröksége miatt már is folytatnak. Sok olyat tudott, a mi a herczegek és főurak titkos tanácskozásain történt és sok olyat, a mit a halált bátran fogadó király mondott. Sajnos, másokra bízta «a rá nem tartozó» dolgok elmondását. Saint-Simon el is mondta azt nagy részletességgel; de nem azzal a lángoló szeretettel és tisztelettel, a mely Rákóczi mélyen érző lelkét eltöltötte. Másfél évtized előtt sorsát Isten után a franczia királynak kezébe tette le és bízni tudott benne végső leheletéig, mikor már mindenben csalódott s veszteni valója többé alig lehetett. Rossz anyagi viszonyok közt élt s még nagyobb ínségtől tartott; mert tudta, hogy az új király trónraléptével a kincstár nem telik meg. De megindultságának, szomorúságának igazibb oka volt ennél, hogy menthetetlennek látta azt az uralkodót, a kit nemcsak a világ legnagyobb politikusának, hanem az ő második atyjának is tartott. Augusztus 28-ikán, éppen Szent Ágoston napján, azt hallotta, hogy a király már a delet sem éri meg. Egy valet de chambre s egy inas kíséretében tehát hazahajtatott Clagnyba s onnan még aznap Groisboisba, hogy magányában imádkozzék jótevője lelkiüdvösségéért. Talán az egyetlen volt egész Francziaországban, ki erre szívből gondolt. S valóban csodálatos jelenség a szabadságnak ez a hőse, ki fejét alázattal hajtotta a templom hideg kövére, hogy imádkozzék azért a királyért, a kit alattvalói a szabadság elnyomójának, zsarnoknak tartottak.

Rákóczi nagyon jól ösmerte ezt az ellentétet. Az önálló Magyarországért folytatott küzdelemben politikai eszményképe XIV. Lajos volt. Francziaországban töltött három esztendeje alatt a királylyal, a miniszterekkel, az összes intéző körökkel, magával a franczia néppel is megösmerkedvén, a király iránt való tisztelete lelkesedéssé fokozódott. XIV. Lajost olyan királynak találta, a milyen csak képzeletében élt. Úgy tapasztalta, hogy jámbor, jóságos, igazságos, okos, barátságos, komoly, nagylelkű, a kinek ítélőképessége rendkívűli s bölcscsé inkább tapasztalatai, mint tudományos ösmeretei tették. Hosszú uralma alatt országa ujjászületett, vagy legalább is átalakult, még pedig egészen akarata szerint. Két kitünő fejedelmi tulajdonság rendkívűl kifejlett benne: a megkülönböztető és az emlékező tehetség. Rákóczi maga is tanúskodott róla, hogy testőrezredének régebben szolgáló tisztjeit és közlegényeit nevök és emlékezetes tetteik szerint ösmerte. Intézkedéseihez, rendtartásához szigorúan ragaszkodott. Mindenben úgy tett, ahogy Rákóczi szeretett volna tenni. Családjának minden tagjával éreztette atyai tekintélyét. Az udvarában élő öreg főuraknak barátja, minisztereinek ura volt. Sok óra hosszat dolgozott velük s meghallgatta előterjesztéseiket, de mindig maga döntött. Rákóczi, a ki nagyon jól ösmerte a király körül levő nőket, de ösmerte a nép ellenkező felfogását is, avatatlan és felületes bírálatnak tartotta azt az állítást, hogy az asszonyok tanácsaira hallgatott, sőt – élete utolsó éveiben – csakis ezekre hallgatott volna. A közigazgatás zavartalan menetelét – szerinte – a király azzal biztosította, hogy a hivatalokat, tisztségeket örökölhetőkké tette s így az apák munkáját a fiúk folytathatták. Hatóság, nép, katonaság, önként és szeretettel hajolt meg a király hatalma előtt.

137. A PÁRISI NOTRE-DAME.[1628]

Csakhamar tapasztalta, hogy nem hajolt meg s hogy ítéletében olykor nemcsak a néppel nem járt egy úton, hanem a történelemmel sem, a melyre az utolsó szó kimondását bízta. De az ő saját élettörténetét ez a lelkes és nagyon figyelemre méltó jellemzés teszi érthetőbbé. Ebben az élettörténetben is várni kell az utolsó szó kimondásával, helytelenűl választotta-e meg politikai eszményképét, mikor az önálló Magyarország kormányzására vállalkozott. Végre sem szabad feledni, hogy Magyarország kuruczai – okkal vagy ok nélkűl – félszázad óta XIV. Lajostól várták a szabadságot, s hogy XIV. Lajos halála után Francziaországtól többé sohasem várhatták.

Saját nyilatkozata szerint[1629] a király megédesítette keserű állapotát. Az udvarában töltött időt kedvesebbnek tartotta, mint magát a trónt, a melyről Isten leszállította. Azt hitte, mindent elvesztett, mikor haldokolni látta «ezt a nagy királyt». A haldoklásról Toulouse gróf mindennap értesítette a grosboisi remetét s augusztus 29-ikén kérte is, hogy jöjjön vissza, mert a marseillei orvosságtól jobban lett. A fejedelem oda is rendelte kocsiját Grosboisba, de azonnal még arra a hírre sem jött be, hogy XIV. Lajos vasárnap, szeptember elsején délelőtt egynegyed kilenczkor meghalt, három nappal hetvenhetedik születésnapja előtt.[1630]

A fejedelem harmadnap ment Versaillesba, hogy szentelt vizet hintsen a koporsóra s kifejezze részvételét az orléansi herczeg, mint régens előtt. A mint maga mondja, kereste a czédrus helyét, a melyet ledőlni látott, de nem találta. Néhány nap előtt, a mikor távozott, a versaillesi palotának minden zuga tele volt kesergőkkel. Akkor a titokban örvendezők is szomorúságot mutattak. Most a szomorkodók is vidámak akartak lenni, mert örvendezni kellett az új kis királynak, XV. Lajosnak, és a régensnek. Mindenki a régens kegyét kereste, s a király végrendeletét szidta. Azt hitte, álmodik: mesélnek és félrebeszélnek előtte, mikor ma egészen mást mondanak, mint tegnap. A király alig húnyta be szemét, a herczegek máris egyesültek, hogy végrendeletét megváltoztassák. Másodikán, mikor azt a parlamentben fölolvasták, az orléansi herczeg izgatottan jegyezte meg, hogy vagy a végrendelet hamis, vagy pedig megcsalta őt a király. A parlament valóban őt ismerte el egyedüli kormányzónak. A régens mellé – Rákóczi szerint – azok a fiatalabb urak sorakoztak, a kik az öreg király életében bűnös és erkölcstelen életök miatt meghuzódtak. Az öreg király barátai vagy az árral úsztak, vagy elhagyták az udvart, mely három nap alatt úgy megváltozott, hogy alig ösmert reá.

138. KIRÁLYI TESTŐR XIV. LAJOS UDVARÁBAN.[1631]

Megutálta a szolgahadnak ezt a nyílt hálátlanságát, de barátai rábeszélésére és régi jó barátságánál fogva mégis elhatározta, hogy tisztelegni fog az orléansi herczegnél. A tolakodók közt csak nehezen törhetett magának útat a herczeghez, a ki, a mint észrevette, azonnal eléje sietett. A fejedelem meghatottan fejezte ki részvételét, de szívből üdvözölte új méltóságában. A herczeg szokott szívességével fogadta s a maga és az új király jóindulatáról biztosította. Gyásznak nyoma sem volt a teremben. Azon nem csodálkozott, hogy a regens legjobb barátai jókedvet, vidámságot mutattak; de nagyon bosszantotta az a vén roué, a ki egyidős volt a királylyal, mindenét neki köszönhette s most, mikor jótevője ravatalon feküdt, nevetett, enyelgett és bókolt. L’homme, qui rit! Undorral fordult el tőle, hamarosan búcsút vett a herczegtől és közös barátaiktól. A királyi herczegeknél és herczegnőknél is sietve tette meg a köteles látogatásokat; gyorsan megebédelt, kiszakította magát ebből a háládatlan világból, a hozzá annyira méltatlan környezetből s elmenekült a magányba, Grosboisba, a hol nincsen műkönny és erőltetett nevetés. Kerülte a képmutatókat s nem ment el szeptember 9-ikén XIV. Lajos temetésére.[1632] Aznap talán ő, a magyar volt az egyetlen, a ki, senkitől sem látva, hallva, szívéből fohászkodott, hogy a francziák Napkirályának örök világosság fényeskedjék!

IX.
SZÁMŰZETÉS ÉS REMETESÉG.
– 1715 június 10.-1716 márczius 27. –

TIZENNEGYEDIK LAJOS nagy betegségének és halálának idejében tudták meg Párisban, hogy III. Károly 1715 június 10-ikén szentesítette azt a 136 törvényczikkelyt, a melyet az 1712-5. évi országgyűlés hozott s a melyek közől néhány a lefolyt szabadságháború megtorlására vagy valamely újabb mozgalom megelőzésére keletkezett.

Legfontosabb a XLIX. törvényczikk. Előrebocsátja, hogy a legújabb lázadás fejeit, Rákóczit és Bercsényit, az országgyűlés a szatmári megegyezés előtt minden rangú és rendű párthíveikkel együtt összesen és egyenkint száműzte. Azonban a király az osztrák fejedelmeknek velök született jóságánál s kegyelmességénél fogva nem tekintette a sok millióra menő kárt. A szívek egyezségét, a béke gyorsabb elérését óhajtva, a szatmári megegyezésben a száműzetés szigorúságát mérsékelte, a kitűzött határidőre visszatérőknek általános bűnbocsánatot, életökre, javukra nézve kegyelmet adott s a neki és híveinek okozott károk feledését kijelentette.

139. III. KÁROLY.[1633]

Mivel azonban (2. §.) Rákóczi, Bercsényi s még mások a kitűzött határidőre vissza nem jöttek, sőt a szörnyű felségsértés ki sem mondható bűnében mostanig is makacsúl megmaradtak: őket mint törvényes királyuk és hazájuk nyilvános ellenségeit és mint árulókat s az igaz szabadság felforgatóit összesen és egyenként törvényesen száműzik, törvényes büntetésök kiszabása végett őket mindenütt üldözni, elfogni rendelik s a királyi kincstár részére összes ingó és ingatlan javaikat elkobozzák. Velök (3. §.) minden érintkezést fölségsértés büntetésének terhe alatt egyszerűen és kereken eltiltanak. Azokat ellenben (4. §.), kik a megegyezésben kitűzött határidőig visszatértek, s a hűség esküjét letették, a száműzetés alól fölmentik s őket általános bűnbocsánatban részesítik; azonban a hívek (5. §.) a mozgalomban elvesztett ingóságaikat törvényesen visszaszerezhetik. Végre (6. §.) a vármegyék tisztviselőit, az uradalmi tiszttartókat, kamarai jövedelmek és jószágok kezelőit számadásra kötelezik.

Az utóbbi meg is történt, de nem oly kíméletlenűl, mint Francziaországban, hol a pénzügyek korábbi bérlőitől az új kormány 225 millió livret elkobzott és 250 gazdag családot koldúsbotra juttatott. Mindez végre is számadásra kötelezett emberekkel történt. De Magyarországban egy fölkelés megbüntetésének ürügye alatt a kincstár egyszerre sohasem gazdagodott annyi ingatlannal, mint most: Rákóczi, Bercsényi, Esterházy Antal, Forgách, Sibrik, Vay stb. ingatlanainak elkobzása következtében. Ez az eljárás Csehország 1621. évi «lecsöndesítésének» módjára emlékeztetett; de annyival rosszabb volt, hogy az auri sacra fames itt és ezúttal magát a törvénykönyvet használta eszközűl. Fölösleges kutatni, az eladóvá tett uradalmakat kik és mennyiért vásárolták meg. Ingyen egyetlenegy új földesúr sem kapott részt az elkobzott javakból és mindegyik megadta a kincstártól követelt vételárt, ha a jószágot – ősi szokás szerint – adományképpen kapta is a királytól.[1634] Rákóczi soha, egyetlenegy szóval sem tett nekik szemrehányást, hogy éltek a birtokvásárlás jogával; jobban fájhatott neki, hogy az állam még ártatlan fiait, feleségét sem kímélte, s megélhetésökről nem gondoskodott. Nem érhetett föl hozzá a birodalmi lapoknak az a rágalma,[1635] hogy két esztendő óta a franczia udvarnál buzgón törekedett elhagyott magyar uradalmai visszaszerzésére és hogy Francziaországban is vásárolhat néhány uradalmat s jól élhet, mert hiszen erre a czélra Magyarországban elég pénzt tett félre. Ha száznegyven esztendő múlva egy szegény ügyvédet is illettek ilyen váddal, hogyan ne tettek volna fel ekkora élelmességet egy nábobról, kinek több jobbágya volt, mint a hány alattvalón egyik-másik fejedelem uralkodott s uradalmai fölértek egy kis országgal. Ha nem látja hazája nyomorúságait, megújúlt sebeit, ha nem hallja nemzete panaszait: a Rákócziak öröklött gazdasági képességeivel megsokszorozhatja roppant uradalmai jövedelmét s jóllétben, gazdagságban senkivel sem cserél ezen a világon. De hiszen a szomszéd ország koronája is azért nem kellett neki, hogy kivehesse részét hazája minden nyomorúságából. Maga mondja,[1636] de a történelem igazolja, hogy azért lett a szükség, inség áldozata, mert a közügyet a magánügy fölé helyezte s kincseket nem gyüjtött. És hívei utánamondták, a mit Hantz Jakab mondott Bercsényinek:[1637] Auch hat mein Fürst zu leiden, so kann ich gedulden… S a fejedelem most is elmondhatta, mint vagyona első elkobzásakor,[1638] hogy milliónyi vagyonából többen gazdagodtak; de hála Istennek, ki elvette tőle az alkalmat, hogy gazdagságával visszaéljen.

Völgyben ült az a gyáva kor, mely úgy ítélt fölötte, és szédelgett, ha ősi saslakára néha-néha föltekintett. Oda, a magas hegy tetejére, csak majdnem két század múlva emelte vissza a ledőlt szobrot, mely olyan méltóságosan nézett alá a bámúló világra. Az 1906: XX. t.-cz. eltörölte az 1715: XLIX. törvényczikknek 2. és 3. §§-ait, de kimondta, hogy ennek az eltörlésnek semminemű magánjogi következményei sincsenek. A király a törvényt attól áthatva szentesítette,[1639] hogy «az elődeire hosszú századokon át súlyosan nehezedett ellentétek és félreértések ma már egy végképp letűnt korszak történelmi emlékei.»

Maga a fejedelem csak Istennek adott számot tetteiről. A nemzet miatt búsúlt, aggódott s «Rákóczi kesergője» otthon is megrezegtette a szíveket:

«Német már a vezéretek, …
Jaj, be szánlak benneteket!
Isten veletek!»?[1640]

A magányba vonúlt; nem akarta, hogy a világ mint szegény fejedelmet lássa, a kit Francziaország – annyi igéret után – elhagyott. És Isten az ő végtelen irgalmával – úgymond[1641] – annyira kedvezett üdvös tervének, hogy a remeteségben nemcsak nem unatkozott, hanem mindvégig ott maradt volna, ha fejedelmi hivatása és súlyos kötelességei annak elhagyására nem szólítják. A világot elhagyta, mégis benne forgolódott; mert hiszen nem az a maga ura, a ki egymagában él, hanem az, a ki az Istennel van. Jól esett neki a remeteség, a hol nem látja a hálátlanok, rágalmazók, rosszakaratúak tömegét. Tettét többen gúnyolták, mint helyeselték; de ez utóbbiak voltak a komolyabbak, tekintélyesebbek, megfontoltabbak.[1642] Olyan jól elzárkozott a világtól, hogy a császáriak egyideig azt sem tudták, hol tartózkodik? A császár és a szultán közt a viszony akkor már feszesebb lett és gyanítani lehetett, hogy a török-velenczei bonyodalom az osztrákok beavatkozását vonja maga után. Azt híresztelték tehát, hogy Rákóczi Marseilleből nagy titokban Konstantinápolyba hajózott s most Nándorfehérváron várja az ügyek fejlődését. Mások ebben kételkedtek, mert legbiztosabbnak tartották Rákóczira nézve, ha továbbra is Francziaországban marad: «a császári és az angol rebellisek eddigi védő országában.» Hiszen a császári fegyverek mostani hatalma mellett Magyarországban egy maroknyi fölkelő néppel most úgyis csak «rövid ugrást tehetne». Ő római császári felsége oly helyzetben van, hogy minden ottani ellenségének fejét veheti.[1643]

140. GRÓF VAY ÁDÁMNÉ.[1644]

Francziaország, a bujdosók szemében, a számkivetés beczikkelyezése óta az a hely volt, a mely elűzött fejedelmöknek egy-egy pillanatra pihenést adott. Szét voltak szórva Európa minden részében, de mostantól fogva megújították őseiknek a vérszerződésben tett fogadását, hogy követik jó fejedelmöket, a hová sorsa vezeti. Vay Ádám, a ki már megírta végrendeletét,[1645] egy pillanatig még a hazatérésre gondolt. Gyötrelmes gondolatait[1646] tetézte attól való elválása és annak boldogtalansága, a kinek vérét s életét fölszentelte vala. Ösmerte és tisztelte azt az isteni hatalmat, a mely megfeddé a tengert, a szelet s azonnal nagy csöndesség lett; és a mely a kánai vizet jókedvre derítő borrá változtatta át. Egy szempillantásban az ő keserves nyomorúságukat, szükségöket is örömre, boldogságra változtathatja. De ha saját és nemzeti (tagadhatatlanúl tetemes) bűneikért stabit ineluctabile fatum, a két irtóztató szélsőség közől quocunque fata vocent, háza népére nézve az utolsó nagy rosszat (a meghódolással járó hazamenetelt) csak úgy választja, ha a fejedelemnek tetszik. Mert mint azelőtt, úgy mostan is Isten után alázatosan az ő vezetése és igazgatása alá ajánlja magát. Halni, nem élni akar hazájában; de ha más vígasztalást nem remélhet, mit tehet róla! «Ibo, quo fata vocant …» «Megyek, hová a sors hí.» De nem ment, s fiának is csak három esztendő múlva engedte meg a hazatérést. Jól tudta, hogy, a fejedelem boldogulása nélkül, nemhogy jószága bírásában volna reménysége, de még élete megmaradásáról sem biztos. Nagy, jó, kegyelmes urára bízta magát egészen.[1647]

141. A «HÔTEL DE TRANSYLVANIE» PÁRISBAN.

A fejedelem, a kit hazája számkivetett, önmagát Grosboisba száműzte. Orvosán, dr. Langon kívűl, egyelőre csak három bejáróját vitte magával:[1648] Szathmári Király Ádámot, Mikes Kelement és – valószínűleg – Kisfaludy Boldizsárt. A többinek megtiltotta, hogy engedelme nélkűl hozzájöjjenek; csakhogy ezt az engedelmet jóformán senkitől sem tudta megtagadni. Bujdosótársai a kedves, könnyelmű Párisból is az ő komor, csöndes magányába kívánkoztak. Nem akartak, nem tudtak elszakadni tőle, ő pedig sajnálta elbocsátani őket. Mikessel[1649] többen elmondhatták, hogy nem volt egyéb okuk elhagyni hazájukat, mint az, hogy igen szerették a fejedelmet. Szívesebben látták volna, ha állandóan Párisba költözik, hol számukra amúgy is bérelt házat. Óhajtották, hogy ezentúl is minél gyakrabban látogassa az udvart, mert így jobban gondoskodhatik róluk s magáról. De Tessé tábornagy, a ki már egy hét múlva (szeptember 11-ikén) meglátogatta, nagyon lelkesedett érte, hogy legszebb férfikorában[1650] így lemondott a világról. Maga is odakívánkozott, hogy vele és kamaldoliakkal egy karban végezze lelki gyakorlatait. A fejedelem azonnal egy szobát bocsátott hű barátja rendelkezésére. Többet nem adhatott, mert háza népe már is nagyobb volt, mint szerette volna. Ezt mégsem bánta, mert bujdosótársainak szigorú erkölcse nagy örömére és vígasztalódására szolgált.

Szeptember 17-ikéig nem mozdúlt ki remeteségéből; akkor azonban bement Párisba, talán hogy megnyugtassa Párisban maradt híveit. Ezek számára a Hótel du Pérou helyett akkortájban szemelte ki lakásúl a Hôtel des Hillermt, mely a rue Dauphinetól számítva a Szajna partjának 39. száma alatt a Hôtel Notre-Dame, ez pedig a st. germaini apátság szomszédságában állt. Most a Malaquais-part 9. száma alatt fekszik s egyik szárnya hosszasan benyúlik a rue Bonapartera. Alkalmasint csak egy esztendőre, október elsejétől foglalta le, mert 1716 október elsejétől fogva már más a bérlő. Ettől fogva azonban a palotát Hôtel de Transylvanienak nevezték.[1651] Képzelhető-e, hogy a fejedelem, ki Grosboisban bujdosótársai erkölcsösségének örűlt, itten akár Brennernek, akár másnak engedelmet adott volna, hogy tiltott kártyajátékkal növeljék jövedelmöket? Saint Simon írva hagyta róla, hogy Rákóczi udvara mindig meglehetősen nagy volt s a mi ennek szellemét, költségeit, pontos fizetését illeti, a fejedelem mindig a legkifogástalanabb és legtapintatosabb.[1652]

PÁRIS RÉGI TÉRKÉPE.[1653]

Párisból, Dangeauék ebédje után, a fejedelem 17-ikén meglátogatta Conti herczegnét falusi lakásán s úgy ment át Clagnyba, hol szállását egyelőre megtartotta. Szeptember 18-ikán Toulouse gróffal már újra kezdte a rambouilleti vadászatokat, melyeket azután minden héten három napon át: csütörtökön vaddisznóra, pénteken szarvasra, szombaton, az oszlás napján, kisebb vadakra folytattak. Örömest vett bennök részt, mert jó barátja volt a grófnak, s a mozgást egészségi szempontok is javasolták. Találkozott régi barátaival, de teljesen is visszavonúlhatott tőlük; mert Rambouilletben mindenki úgy élt, a hogy akart. Az egyik csoport vadászni ment, a másik lakomázott és mulatott, a harmadik a válogatott művekből álló könyvtárban olvasgatott. Rákóczi itt sem mulasztotta el reggeli könyörgéseit, vallásos olvasmányait és a misét, a hét többi napját pedig a grosboisi kedves magányában töltötte, vagy a szomszédos senarti erdőben vadászott. Néha azonban egy hétig sem látta Grosboist. Rambouilletbe onnan csak egyszer-másszor ment a rövidebb úton; rendesen azonban Párisnak és Versaillesnak kerűlt, vagy útba ejtette St. Maurt, [1654] hogy özvegy Bourbon herczegnét meglátogassa. Rambouilletnél tovább csak ritkán ment; pl. akkor, mikor Broglie apátot néhány napra meglátogatta a vaux-de-cernayi apátságban, mely oda csak valami 15 kilométerre volt.

142. A RÉGENS PÁRIS UTCZÁIN.[1655]

Akkor már megint Páris volt az állami és társadalmi élet középpontja, mert a kormányzó orléansi herczeg legszívesebben itt, a Palais Royalban lakott. Rákóczi ismételve tisztelkedett nála,[1656] a herczegeknél, Bourbon és Conti özvegy herczegnőknél s elfogadott egy-egy meghívást is. Az éjszakát nem saját párisi bérházában, hanem Tessé lakásán szokta volt tölteni, ki egy teljesen berendezett lakosztályt bocsátott rendelkezésére. A tábornagy néhány hét mulva külön kis házat bérelt magának Grosboisban is, Rákóczi tőszomszédságában; oda gyakran ellátogatott s barátjával együtt gyakran ájtatoskodott. A fiatal Ilosvay Jánosnak, a ki champagnei tanulmányútjából nemrégen tért vissza, jobban tetszett volna, ha urát és jótevőjét politikai és katonai tanulmányokba elmélyedve s a párisi udvari körökben forogni látja. Ezt meg is mondta a fejedelemnek, a Párisban való állandó letelepedésre kérte és, mint református, tréfát űzött a kamaldoliak és a fejedelem életrendjéből. A fejedelem egyszer éppen akkor nyitott reá ajtót, mikor egy másik, nagyon vallásos udvari emberével a világi életnek rövidségéről és nyomorúságairól vitatkozott. Beleszólt a vitába és fejtegetéseivel mélyen meghatotta a kételkedőt. Szavainak hatása alatt Ilosvay azonnal a kamaldoliak templomába ment, meghallgatta ott egy szerzetes nyilt gyónását és Saulusból Paulus lett. Még aznap visszatért Párisba, és ott Rákóczi apródjainak tanítója és káplánja megismertette a katholikus hit lényegével. Pár hét múlva ismét Grosboisba ment s a meglepett fejedelmet, a ki az ünnepekre deczember 21-ikén jött vissza, arra kérte, hogy állandóan ott maradhasson és áttérhessen a kath. hitre. Most viszont a fejedelem állott az ő nyilatkozatának hatása alatt. Karácsony estéjén mélyen megbánta Szieniavszkával éppen tizennégy esztendeje kötött viszonyát;[1657] másnap általános bűnvallomást tett s megfogadta, hogy mindennap vezekel érte. Vízkereszt ünnepen pedig (1716. januárius 6.) jelen volt a kamaldoliak templomában, a mikor Ilosvay ünnepélyesen áttért a kath. hitre, a melynek ettől fogva legbuzgóbb követői közé tartozott.[1658] Július 14-ikén Noailles párisi érsek-bíbornok már meg is bérmálta őt az érsekség házikápolnájában. Bérmaapja a fejedelem volt, bérmaanyja… a fejedelemasszony, a kit egy szegény asszony helyettesített.[1659]

143. NOAILLES LAJOS ANTAL HERCZEG.[1660]

Rákóczi, 1716-ra boldog újesztendőt kívánni, januárius 8-ikán ment be Párisba. Meglátogatta a kis királyt, XV. Lajost, a ki téli szállásra deczember 30-ikán költözött be Vincennesből; és sorra látogatta a királyi herczegeket. Akkor negyedfél napot töltött Párisban, a mely ebben az időben tele volt pletykával Berry herczegnéről, ki a királynét adta, az orléansi herczegről, kit az állam ügyei nem érdekeltek jobban, mint a színésznők, vagy Maine herczegékről, a kik most az arzenálban laktak s onnan ügyeltek a maguk érdekeire. Visszamenekűlt grosboisi remeteségébe s látogatását a herczegeknél és herczegnőknél csak februárius 11-ikén ismételte. Unta már őket, sőt a vadászatokat is, a melyekben csak derék orvosának, dr. Langnak sürgetésére vett részt. Havonkint kétszer vadászott tehát Toulouse gróffal vagy Bourbon herczeggel, a ki amannál jobban törődött a politikával. Ez a visszavonúltság javára vált olyan időkben, a mikor Francziaország szemmel látható módon közeledett Ausztriához. Az orléansi régensherczeg, a kit januárius 22-ikén fölkeresett, nagyon szívesen fogadta.[1661] A császár párisi követének, Pentenridternek vagy Benteridernek,[1662] a ki arra kérte, hogy Rákóczinak ne adjon menedéket, nemsokára azt felelte, hogy erre nincs oka. Rákóczi csöndesen, visszavonúltan lakik Grosboisban a kamaldoliaknál és nem érdeklődik a politika iránt.[1663] «Nagyon ájtatosan beszél – írta a régens anyja[1664] – de a mellett jókedvű, szívesen nevet és cseveg. A falun, Páristól 5-6 mérföldre lakik a kamaldoli barátoknál, kiknek olyan szigorú a rendjök, mint a karthauziaknak. Mikor a barátoknál van, egészen ezeknek módjára él; éjfélután velök együtt kel fel és együtt imádkozik velök, a mellett gyakran bőjtöl. Nem tudom, hogy élete és szerencsétlen sorsa mellett, hogy’ lehet olyan vidám. Belsejében azonban gyötrődhetik, mert irtózatosan megváltozott, száraz és sovány lett, holott mikor Francziaországba jött, vastag, erős és friss volt.»

144. XV. LAJOS.[1665]

Valóban, mesének tartották sokáig,[1666] hogyan élhetett úgy, a hogy élt, mikor az istenség ködébe akart behatolni. Nem Betlehemben, hanem szívében kereste Jézust és Istentől, a szegények atyjától kért vígasztalást,[1667] mióta Szent Ágoston vallomásait és életrajzát olvasgatta.[1668] Saját apródjait is hasznos és kegyes munkák forgatására buzdította. Párisban tanítót és káplánt tartott részökre,[1669] s őket mathematikára is taníttatta.[1670] Az egyik bujdosó elpanaszolja,[1671] hogy idegen helyeken nagy inségbe esett; de rongyos állapotban, gyakran koplalásban is az iskolák porában nyughatatlankodott. A fejedelem rászoktatta őket, hogy franczia műveket olvassanak, a botanikus és az állatkerteket, az observatoriumot, képtárakat, gyárakat látogassák.[1672] Mikes Kelemen, Sz. Király Ádám, Kisfaludy Boldizsár, báró Zay Zsigmond, Joó János, gróf Bercsényi László, Ilosvay János, Nyitrai Tóth András, Pollereczky Mátyás, Dessewffy Zsigmond, Dávid Zsigmond, Béri Balogh Farkas, Szendrői Török Zsigmond s mások: életök legboldogabb napjai közé számították, mikor Párisból szolgálattételre mehettek Grosboisba a fejedelem mellé. Készen álltak, hogy a miket atyáik véghez nem vihettek, «azokat s azoknál nagyobbakat vigyenek végbe és ő felsége (Rákóczi) szárnyai alatt holtig szolgáljanak».[1673] Szolgáltak is, a míg lehetett, neki, azután pedig fogadott hazájuknak, Francziaországnak, hol Bercsényi idők múltán tábornagy, Tóth tábornok, Pollereczky, Dessewffy és Dávid ezredes, Balogh és Török kapitány lett. Megmutatták, hogy a fejedelem nem hagyta őket szabadjára Párisban, hanem gondoskodott eszök és szívök kiműveléséről. Ráttky György franczia ezredes és brigadéros, a ki a fejedelmet Clagnyban többször meglátogatta, a hadi, Brenner Domokos pedig a politikai tudományokban lehetett a párisi magyar ifjúság vezére. Azonban, Rákóczi későbbi ítélete szerint,[1674] Brennernek tisztán emberi tudománya nem ösmert kegyeletet s a Hôtel de Transylvaniet nemcsak a komoly törekvéseknek, hanem a tiltott játékoknak is megnyitotta. Az «akadémiában» külön játékterem volt, közepén nagy asztallal a fáraózók, s a karzaton kisebb asztalokkal egyéb kártyajátékok számára. Odajárt Antoine Prévost is, akkor még könnyelmű, fiatal katona, ki egyik regényében önmagát festi le, mikor a hamisan kártyázó Des Grieux lovagról beszél. A hogy mondja, ez a kártyabarlang R… herczegnek jövedelmezett, a ki akkor Clagniban lakott, Prévost csak regényének s emlékiratainak megjelenése után lett Conti herczeg titkára, házi káplánja és családi történetírója. Urától s különösen urnőjétől csak akkor tudhatta meg, hogy Rákóczinak nem volt része ezekben az üzelmekben.[1675]

145. A BASTILLE.[1676]

Éppen negyvenedik születésnapján, 1716. márczius 27-ikén, megkérte Rákóczi az orléansi herczeget, vegye figyelembe ügyeinek szomorú és elég ösmeretes helyzetét, a minek oka évjáradékának késedelmes fizetése; és tekintse azt a zavart, melybe jut, ha a Hôtel de Transylvanieból ki kell költöztetnie s máshova elszállásolnia számos egyént, kik szolgálatot tettek a közügynek. Mégis elhatározta, hogy kiköltözteti őket; egyrészt illendőségből, másrészt azért, mert a régente (cidevant) ottan berendezett játék rá nézve nagyon terhes lett. Minthogy a lakásváltoztatás pénz nélkűl nem eshetik meg s hitelezőinek nagy száma őt rendkívül zaklatja, arra kérte a kormányzót, hogy a királyi kincstárt évjáradékának haladéktalan kifizetésére utasítsa. Arra kérte továbbá, hogy teljesítse egyszer már kedvezően fogadott kérését és Brenner abbét, a ki menedéket és honosítást keresett Francziaországban, vegye figyelembe az üresen álló egyházi javadalmak betöltésénél.[1677]

Rákóczi még csak félesztendeje bérelte a házat, de a visszaélésről értesűlve, már a harmadik hónapban felmondott, mire 1715 deczember 10-ikén a házat tulajdonosa 1716 október elsejétől fogva évi 4000 livreért az orléansi herczeg egyik tisztjének, Geoffray Sinetnek és feleségének, Marie-Magdelaine Michaultnak adta bérbe.[1678] Brenner megtartotta lakását a házban,[1679] de kevéssel azután öngyilkosságot kísérelt meg. Vánkosa alatt meztelen kardot találtak, s inasa alig tudta megakadályozni, hogy a Hôtel de Transylvanie ablakából le ne vesse magát.[1680] Már a Bastille rabja volt, mikor (1722 tavaszán) öngyilkossága sikerült.[1681] Megbüntette magát azért, hogy játékos hírébe keverte azt a nagy embert, a kinek dicsőségét, mint történetíró, először ő hirdette olyan lelkesedéssel.

X.
RÁKÓCZI ÉS III. AHMED SZULTÁN.
– 1716-1717. –

RÉGÓTA gyanította a fejedelem, hogy a török-velenczei háború török-osztrák háborúra vezet; mert a velenczeiek magukra hagyatva nem bírják a küzdelmet s Olaszország megtámadásától tartva, a pápával és az olasz fejedelmekkel együtt a császártól kérnek és kapnak segedelmet. Azonnal utasította Lengyelországban bujdosó hívét, Pápay Jánost, hogy Oláhországba menjen oly ürügy alatt, mintha ott megélhetést keresne. Mint magánember találkozzék Kantakuzenos János fejedelemmel s figyelmeztesse őt, hogy a törökök rendes hadsereg nélkül nem állhatnak ellen a császáriaknak. Juttassa eszébe, hogy van egy keresztény fejedelem, a ki ösmeretségénél és összeköttetésénél fogva az osztrák hatalom ellenségei közt szövetségesekre találna. Szerezzen tehát magának érdemeket azzal, hogy a szövetség vezetésére a dolog természeténél fogva legalkalmasabb erdélyi fejedelmet a portának mint szövetségest beajánlja. Legjobb volna, ha Kantakuzenos magát Pápayt küldené követségbe a portára. Ha küldi, Pápay azonnal értesítse Rákóczit, a ki a királyt ráveszi, hogy kieszközölje a török-erdélyi szövetség megkötését.[1682]

A BASTILLE ÉS KÖRNYÉKE.
(Volkaert metszete után.)[1683]

Nem elég megbízható adat szerint[1684] a törökök akkor már olyan fényes ajánlatokat tettek neki, hogy hajlandó volt átmenni Konstantinápolyba a császár terveinek megakadályozására. Összeköttetésbe akart lépni a magyar és az erdélyi urakkal s rávenni Ágost lengyel királyt, hogy béküljön ki a svédekkel, mi a törökkel is állandó békére vezetne. Nagyobb haszna lenne belőle, ha segítené Rákóczit Magyar- és Erdélyország visszaszerzésében; mert eljöhet a napja, hogy ennek következtében magának vagy valamelyik fiának megszerzi a császári koronát, ha t. i. a mostani császár fiúutód nélkül hal meg.

Az öreg király nagyon szerette Rákóczit s a jövendő kormányzó, az orléansi herczeg is mindjobban megszerette anyja befolyása és annak következtében, hogy lángesze és elvei tetszettek neki. Bántotta ugyan, hogy olyan jó barátságban élt Maine herczeggel és Toulouse gróffal, de azt hitte, támogatnia kell Rákóczit, ki Francziaországnak előbb-utóbb nagy hasznára válhatik.[1685] A király halála után a fejedelem nemcsak a lapokból, hanem a diplomatáktól is értesült a török ügyek fejlődéséről, nagyszámú barátnőitől pedig a régens herczeg elejtett nyilatkozatairól. Közölte tehát a régenssel legújabb tervét, a melytől a császári hatalom megbénítását remélte, föltéve, hogy a herczeg a törököket s a magyar és az erdélyi elégületleneket az ő érdekében felhasználja.[1686]

146. KANTAKUZENOS JÁNOS NÉVALÁÍRÁSA.[1687]

Vetésy László és Klement Jakab siettek fölajánlani szolgálataikat VI. Károly császárnak,[1688] hogy megkegyelmezésökre és előmenetelükre a fejedelem terveinek elárúlásával szerezzenek érdemeket. A fejedelem Brennerrel nélkülök is folytatta diplomácziai működését, melynek főhibája éppen abban állt, hogy nagyon is sok országra terjedt ki. Örűlt, hogy a császár a badeni béke után sem bocsátotta el katonaságát, sőt új ezredeket állított, újonczozott, a Dunán nagyobb hajókat épített, szóval: háborúra készült. Bercsényi, Forgách, Esterházy, Csáky grófokat levelekben figyelmeztette az eshetőségekre. Mindamellett egy esztendő mulva is csak annyit tudott Pápayról, hogy valóban elment Bukarestbe; de nem tett előterjesztést Kantakuzenosnak, ki a császárhoz húzott s így Bécsben elárúlhatta volna. Magától a régenstől vagy Torcy külügyminisztertől azon melegében hallhatta, hogy a császár 1716. április 13-ikán védő- és daczszövetséget kötött Velenczével[1689] s pár nap mulva, 16-ikán, szigorúan eltiltotta azokat a deákból magyarra fordított lázító iratokat, a melyeket Magyarországban s a hozzákapcsolt tartományokban terjesztenek, hogy a szultán nevében pártütésre izgassák a népet. Elrendelte, figyelmeztessék a népet, hogy a terjesztett hamis híreknek hitelt ne adjon; nyugtassák meg, hogy a cs. kir. fegyverek segítségével atyailag gondoskodik oltalmukról s meghagyta, hogy az iratokat elkobozzák, szerzőit és terjesztőit kikutassák, elfogassák. Május 22-ikén újabb rendeletben tiltotta a forradalmi gyanús konventikulumokat. Savoyai Jenő már is készülődéseket tett, hogy az Adriai-tenger mellékét s a Temesközt, Magyarországnak még leigázott részét, felszabadítsa a törökök uralma alól.[1690] A fejedelem nem bánta most már, hogy két nap alatt (április 29-30.) túlesett a fontainebleaui vadászatokon, melyektől azelőtt két hónapot sem sajnált. Akkor járt utoljára Toulouse gróf kedves vadászkastélyában, a Cháteau de la Riviéreben. Most jobban esett Grosbois csöndje, hova Párisból «a levegő frissesége végett» Brenner prépostot is kivitte.[1691] Együtt dolgoztak az eddigi szabadságharczok történetén, melynek közzétételét a politikában várható fordulat minden pillanatban alkalmivá tehette; és együtt kísérték figyelemmel a napi eseményeket, s végezték a politikai levelezést.

147. OLÁH NEMESEMBER A XVIII. SZÁZAD ELEJÉN.[1692]

Az események színhelyéhez közelebb, különösen a Lengyelországban lakó bujdosók már a török-orosz háború első hírére megmozdultak. Khalil basa nagyvezír Alboér Ábrahám belgrádi nagykereskedőt, Rákóczi egykori szállítóját bízta meg, kutassa ki, hol vannak Rákóczi és tábornokai. Pápay János, Pápay Gáspár és Horváth Ferencz, Rákóczinak egykori portai követei, akkor Oláhországban tartózkodtak, hol a császárias Kantakuzenost a szomszédos Moldva hoszpodárja, Maurocordato Miklós, ez a nyelveket tudó és sok ismerettel ékeskedő ember[1693] váltotta fel a fejedelemségben. Pápay János azonnal jelentkezett nála, még pedig nem a maga, hanem a fejedelem nevében, a mivel súlyos hibát követett el. Mindazonáltal az oláh fejedelem, mint Rákóczi követét, szívesen fogadta; megtiszteltetve érezte magát s a kívánt előterjesztést nem a maga, hanem Rákóczi nevében tette meg a nagyvezírnél.[1694] Ali basa nagyvezír, a ki akkor már Nándorfehérvárnál állt, Alboér Mózest (Ábrahám testvérét) azonnal az oláhországi magyar bujdosókhoz küldte s megbízta, hogy ha kell, a lengyelországi magyar tábornokokat is fölkeresse. Megizente, hogy a törökök csapatokkal és pénzzel segítik őket Magyarország visszaszerzésében, csak jöjjenek Törökországba. Utána küldte Oláhországba a lippai Ahmed agát is, a csausz basát, a ki azután, tanácskozván a három magyarral, Alboér kiséretében Damat Mehemed muhafiz choczimi basához, az oláhországi török katonai parancsnokhoz utasította őket. Egy török történetíró szerint levelet küldött a vajdának, hogy megnyerje a magyar tábornokok szívét a magas birodalom számára. Pápay magával vitte Horváthot, Csákyt, Talabát, [1695] sőt Ebeczky Sámuelt is, kit Jassyban[1696] talált, Bercsényinek Maurocordato fejedelem meghívására adott válaszával együtt. Pápay kijelentette, hogy tárgyalni csak Rákóczi nevében lehet, Rákóczinak pedig ő a meghatalmazott követe. Meg is mutatta Ebeczkynek azt a meghívó levelet, a melyet a szultán intézett Rákóczihoz; de Ebeczky mindjárt megjegyezte, hogy ilyen dölyfös meghívásra s minden biztosíték nélkűl a fejedelem nem fog megmozdulni. Mindamellett Pápay utasítások nélkűl is Rákóczi nevében folytatta a tárgyalásokat, melyekre Damat basa, a már ott levő Esterházy Antalon kívül, Bercsényit, Forgáchot és Csákyt is meghítta. Eljöttek mind a hárman. Bercsényi nem akarta, hogy az ügyet elhamarkodják és megbántva érezte magát, hogy a fejedelem ily nagy titokba őt nem avatta be. Mindazonáltal nagyon higgadtan és okosan szólt a dologhoz. Különösen azért hibáztatta Pápayt, hogy egyenesen Francziaországba akar menni, holott a francziák a császárral kibékültek és csak árt Rákóczinak, ha ilyen kevés óvatossággal folytatja a dolgot. Pápayban ezzel azt a méltatlan gyanút keltette, hogy Rákóczi helyett ő maga akar a mozgalom élére állani. Azonban Bercsényi és a tábornokok levélben figyelmeztették Ali nagyvezírt, hogy a német hadsereg nagyon erős, tehát igen óvatosan kell kezdenie a támadást. A maguk részéről időt kértek a készülődésre és arra, hogy az ügyek állásáról Rákóczit értesítsék.[1697]

Ahmed aga és Alboér ezt a levelet még idején, július 23-ikán, átadták; Ali azonban, saját csillagjósán kívűl, senkire, a belgrádi basára sem hallgatván, négy nap mulva átkelt a Száván. Augusztus 2-ikán Karlócza alól; kemény küzdelem után, visszaszorította Pálffy János lovasságát, de 5-ikén Pétervárad alatt Savoyai Jenő ellen a csatával együtt életét is vesztette.

Az új nagyvezír Khalil basa lett, a palotaőrök basája, a kit Rákóczi okos, szelíd, emberséges embernek tartott, nem harczravágyónak s a tanácsadásnál a tanács befogadására alkalmasabb embernek vélt.[1698] A nagyvezír azonnal nándorfehérvári táborába hívatta Pápay Jánost és a törökűl jól tudó Horváth Ferenczet. Mind a kettőt, mint Rákóczi követeit, teljes tisztességgel fogadta, pedig megbízó levelet nem mutathattak fel. Sokat tanácskozott velök, a szultán milyen módon hívja be a fejedelmet. Ennek a meghívásnak a körülmények nem kedveztek, mert Savoyai Jenő 44 napi ostrom után október 16-ikán Mehemed basától Temesvárt elfoglalta s ekként egész Magyarországot felszabadította a török uralom alól. A nagyvezír már maga is csak a határok védelmére akart szorítkozni, egyúttal azonban Bonnac marquisnak, a konstantinápolyi követnek is írt Rákóczi bejövetele tárgyában,[1699] mert a két magyar azzal biztatta, hogy Rákóczi jövetelének hírére a határon minden magyar fölkel s legalább is tízezer ember gyűl zászlai alá. Elfogott német tisztektől különben is azt hallotta, hogy Franczia- és Spanyolországok hadat izennek a császárnak, ha születendő fiát csakugyan spanyol királylyá nevezi ki.[1700] Bonnac marquis éppen Temesvár feladása napján írta meg XV. Lajos királynak, hogy Ahmet agával hosszasan beszélt erről a dologról. A porta fölajánlaná Erdélyt Rákóczinak a szükséges segítséggel együtt;[1701] de ő azt felelte, hogy Rákóczi aligha mond le azokról a nagy előnyökről, a miket Francziaországban élvez és nem teszi ki magát olyan rossz bánásmódnak és elhanyagolásnak, a milyenben Thökölynek volt része.[1702]

148. TEMESVÁR VISSZAVÉTELÉNEK EMLÉKÉRME.[1703]

Azonban a nagyvezírrel Nándorfehérvárott megkezdett tanácskozásokat Pápay Drinápolyban azzal fejezte be, hogy a nagyvezír őt egy csausz kíséretében küldi a XV. Lajosnak és Rákóczinak szóló levéllel. Pápay titkos küldetése ellen, Bonnac szerint,[1704] a császáriak semmit sem tehetnek, de a küldetés nem lehet titkos, ha látják, hogy csausz is megy vele. A németek mindent el fognak követni, hogy meghiusítsák a törökök ígéreteit, s Rákóczit a törökökhöz való csatlakozástól s minden merészebb vállalkozástól visszatarthatják, mivel fiai mint kezesek élnek Bécsben. A csausz francziaországi útja csak kellemetlenséget okozhat XV. Lajosnak.

149. A RÉGI SÉVRESI PORCZELLÁNGYÁR.
(Troyon vízfestménye után.)[1705]

A fejedelem ezalatt csöndesen élt Grosboisban. Minden hónapban meglátogatta az orléansi herczeget,[1706] de ez csak udvariasságszámba ment, mint az özvegy orléansi herczegné meglátogatása is, a melyet a Sèvres közelében levő st.-cloudi porczellángyár megtekintésével kötött össze. Az őszszel csak Bourbon herczeg meghívását fogadta el a chantillyi és Toulouse grófét a rambouilleti vadászatokra. Október nagyobb részét, szokott lábbaja miatt, különben is otthon kellett töltenie Grosboisban.[1707]

Sehogy sem volt megelégedve azokkal a jelentésekkel, a melyeket Pápay tett küldetéséről s meglehetősen önfejű eljárásáról. Ezt október havában határozottan ki is jelentette s egyúttal utasítást küldött neki és Horváth Ferencznek, hogy együtt vagy külön miként tárgyaljanak tovább, mint az ő felhatalmazottjai. Mert föltette magában, hogy nem mozdul ki Francziaországból, míg annak rendje-módja szerint egyességet nem köt a törökkel. Pápaynak megparancsolta, hogy addig Drinápolyban ne vegye át a szultán meghívó levelét és fermánját; ha pedig már elindult, térjen vissza. Bonnac marquist is megkérte, hogy a szultánnak hozzá küldött követét tartóztassa fel, míg követei egyességet nem kötnek a törökökkel.

Ennek a bölcs óvatosságnak nagy és fontos okai voltak. A fejedelmet nem hiúság vezette, hanem valódi kötelességérzet. Vigyáznia kellett, hogy erdélyi fejedelemségét ne a kereszténység érdekeinek megsértésével szerezze vissza s az orvosság rosszabb ne legyen a betegségnél. A kereszténység érdekei és saját lelkiösmerete nem engedték meg, hogy Erdélyt török hadsereggel hódítsa vissza; a töröktől csak pénzt fogadhatott el, hogy azon önálló keresztény hadsereget szervezzen. Vigyáznia kellett arra is, hogy a török a visszafoglalandó tartományokból vagy várakból semmit se tartson meg magának s Magyar- és Erdélyországok szabadságait meg ne sértse. Mivel mindehhez sok pénz kellett, magányát nem akarta addig odahagyni, míg önálló eljárásának eszközeit, útját és módját nem biztosította.[1708]

Félt a fejedelem, hogy a multak emlékei romlásba viszik és Istenhez fordult, oltalmazza meg minden hiú képzelgéstől, tetszeni akarástól, még a hazaszeretet túlságaitól is; de vezesse a kezét, ha Isten dicsőségével és saját lelke üdvösségével megegyezik. A midőn újra fejedelemséggel kínálták, hálát adott Istennek, hogy fölmentette rangjának kötelességei alól és megengedte, hogy grosboisi csöndes magányában egyedűl neki szolgáljon.[1709] Szent Ágoston vallomásain felbuzdulva, novemberben és deczemberben[1710] ő is hozzáfogott vallomásainak megírásához. Úgy hitte, hogy a munka, melyhez fogott, erejét meghaladja, emlékezőtehetsége pedig gyönge annyi mindenféle eseménynek visszaidézésére. Azonban oly gyorsan dolgozott, hogy karácsony táján már az 1700. esztendeig jutott el. Az 1716. év karácsony hetében, a mikor az emberiség újjászületésének emlékét ünnepelte s az emberi természet megújúlásának titkát kutatta,[1711] saját politikai életének újjászületésére is gondolt. A mikor arról elmélkedett, az emberi természet Ádám által hogyan újult meg, megerősödött az a hite, hogy a multakon okulva kell új feladatokhoz látnia. Elgondolta, hogy Krisztus, kit atyja bölcsesége töltött el, harmincz esztendeig homályban élt, azután pusztában lakott s onnan visszatérve is elutasította magától a világi fejedelemséget, uralmat, hanem rendeltetését követte. Ő szintén követi. Most megint fejedelemsége kormányzására híjják vissza. Nem az élvezetek, nem az uralkodás csábító vágyai vonzzák. A trónra rögös utakon, minden elképzelhető veszedelmen keresztül híjják. Krisztushoz fordul, kövesse-e? A rögös pálya egyenes útra vezeti-e? Őt kéri, ne engedje meg, hogy a veszedelmek előre-látása megzavarja állása kötelességeinek teljesítésében. Engedje remélni akkor is, mikor nincs mit remélnie. Hiszen természetfölötti segedelemre van szüksége, hogy véghezvigye munkáját. Istennek hatalma van csodák tételére s erős hittel hiszi, hogy tesz is csodát, a mikor ki kell jelentenie dicsőségét ama népek előtt, a melyeknek körébe Rákóczit híjják. Az ő erőtelenségében mutassa meg isteni erejét, a melyet segítségűl hí, hogy felszabadítsa azt a népet, a melynek élén állott valaha. Tekintsen Isten a nép siralmaira, a szegények, özvegyek sóhajaira. Hallgassa meg a nép kiáltását, derítse föl vakságát.

Ezalatt Oláhország törökös és kuruczos fejedelmét, Maurocordato Miklóst, a császári csapatok 1716 november 24-ikén magában Bukarestben fogták el s Nagyszebenbe hurczolták; viszont elődjét, a németes, labanczos Kantakuzenos Jánost, a szultán 1717 januárius 26-ikán Konstantinápolyba vitette és kivégeztette. Utódukat, Maurocordato Jánost, mind a ketten elösmerték. Azonban a bujdosó magyarok többé nem tartották tanácsosnak, hogy átutazzanak, vagy éppen hosszasabban tartózkodjanak Oláhországban, hol a határszéli császári katonaság őket könnyen elfoghatja; követték tehát a porta meghívását s egyenesen Törökországba mentek. Erdély császári biztosa és főhadparancsnoka, a mozgalom hírére, november 20-ikán azonnal követelte Rákóczi legfőbb erdélyi híveinek száműzetését; s az erdélyi országgyűlés Szebenben 1717 januárius 28-ikán teljesítette is kívánságát. Zágoni Mikes Kelement, Nagyajtai Cserey Jánost, Csernátoni Kálnoky Mihályt, Tordai Joó Jánost, Pápay Jánost, Hajdú, másképp Makkfalvi Dósa Mihályt, Dévai Csáky Andrást, kik nemcsak résztvettek Rákóczi fölkelésében, hanem a szatmári béke után is megmaradtak hűtelenségökben s mindmaig visszautasítván a felajánlott cs. kir. kegyelmet, a hazán kívül maradtak, az 1712 márczius 30-ikán kiadott rendelet és a hazai törvények értelmében felségárulóknak nyilvánították s mint Károly erdélyi fejedelem lázadó ellenségeit fejök, tisztségök, megyei és székely ősi vagy szerzett ingó és ingatlan vagyonuk elkobzására ítélték.[1712] A gubernium megbízta Háromszék tisztjeit, továbbá Gidófalvy Gábort és Bartha Andrást Mikesnek a kincstárra visszaszállt javai fölbecslésével; de Mikes édes anyjának javait nem engedte lefoglalni.[1713] Ennek a törvényczikkelynek eltörléséről a nemzet akkor sem gondoskodott, mikor az 1715: XLIX. törvényczikkelyt az 1906: XX. t.-cz.-ben eltörölte; kétségkívűl azért nem, mert a két ország egyesülése következtében ennek hatálya amarra is kiterjedt.

150. OLÁH NEMESASSZONY.[1714]

Talaba Máté, Esterházy Antal egykori hadsegéde s ösmert diplomata, időközben arra sürgette Bonnac konstantinápolyi franczia követet, hogy Pápayt a kikötőben horgonyzó valamelyik franczia hajóval azonnal Francziaországba küldje Rákóczihoz a szultán levelével. A követ őt drinápolyi útja tapasztalataival kívánta kiábrándítani. A magyarok alkalmasint hiában várakoznak Rákóczira, a kinek sok oka van a maradásra s a kit meg is kellene győzni arról, hogy segítségre itten nem számíthat, mert Törökország viszonyai még sohasem voltak ilyen zavarosak.[1715] A nagyvezír azonban januárius 13-ikán a reiseffendi, a kiaja és a két franczia tolmács: Fornetti és Ponson jelenlétében megmondta Bonnacnak, hogy a háború folytatására nézve nagyon előnyös volna Rákóczi bejövetele; ennélfogva írt is neki s Pápayt egy kapudsi basával küldi hozzá. A követ megjegyezte, hogy hasznos lehet ugyan a szultánra nézve, ha a császár erejének egy részét a magyarok lekötik; de ez az adott helyzetben bajosan fog menni, mert Rákóczi nem alakíthat hadtestet sem itt, sem a császári seregekkel megrakott magyar területen. Ha a porta másképp gondolkozik, ne küldjön Francziaországba kapudsi (ajtónálló) basát, mert ennek az útja elárulja tervét, a melyet Konstantinápolyban Pápay már is kifecsegett. Mivel még semmi sincs rendben, nem valószínű, hogy Rákóczi koczkára tegye Bécsben kezesek gyanánt tartott gyermekeinek életét. Hiszen vannak itt más magyarok is, a kik csak olyan hasznos szolgálatokat tehetnek, mint Rákóczi. Könnyebben is elhatározhatják magukat s nem teszik ki a Rákóczi-fiúkat sem a császár bosszújának.[1716]

Nem akarta, hogy ennyire zaklassák a fejedelmet olyan emberek, kik a helyzetet nem képesek felfogni. Temesvár, Oláhország a császáriaké, Moldva ingadozik. A bujdosók önmagukat és a törököket ámítják azzal, hogy ha Rákóczi tízezer emberrel jelenik meg a határon, az egész Magyarország fölkél. De a magyaroknak ezt a biztatását nem lehet kiverni a törökök fejéből s most a világnak legegyügyűbb dolga foglalkoztatja a portát. Pápay és Horváth a törökök szája íze szerint úgy kiszínezték Rákóczi jövetelének sikerét, hogy egészen meggyőzték a porta minisztereit. Még Bercsényire, Forgáchra sem bíznak csapatokat Rákóczi érkezése előtt. Pedig nyolcz hónapnál előbb nem lehet számítani Pápay s a kapudsi basa útjának sikerére, holott akkorra már alkalmasint véget ér a háború s el is felejtik a dolgot.[1717]

Bercsényi, a ki januárius 26-ikán[1718] érkezett Drinápolyba, Ibrahim kajmakámot, a szultán vejét és miniszterét csodálkozásba ejtette a Lengyelországból hozott hírekkel. A svéd király kibékült a dán és porosz királyokkal, de folytatja a háborút a czárral, Lengyelország dolgai pedig zavarosabbak, mint valaha. A hírek egy részét Bonnac is megerősítette, de már másnap találkozott a főtábornokkal. Megmondta a nagyúr minisztereinek, hogy eljárásuk nem elég gyakorlati. A fölkelést könnyebben és pontosabban megcsinálhatják Bercsényivel, mint Rákóczival. Bercsényi, a ki nem Rákóczi kiszorítására jött ide, hanem azért, mert a császári miniszterek üldözései miatt Lengyelországban már nem volt biztonságban, a föladat nehézségeit ismerte; már sokat tanácskozott a török miniszterekkel és «sok szelleme lévén», kiábrándította őket Pápaynak s Horváthnak nem egy téves eszméjéből. Rákóczi jövetelében sem hitt s rajta volt, hogy a kapudsi basát visszahíjják, ha még el nem indult.

Bonnac helyesen gyanította,[1719] hogy Rákóczi óvatos lesz és bajosan szánja el magát remetesége odahagyására. A franczia királyra nézve sem lehet kellemes, hogy, mikor tiszteletben tartja a császárral kötött rastadti békét, országából egy ember a császár megtámadására siessen. Erre nincs is szükség, mert Bercsényi nélküle is megteszi a magáét, ha cselekedni hagyják s az időt most sem vesztegeti hiában. Egyébiránt a törökök június előtt[1720] úgy sem folytathatják a háborút, mert lovaik negyvennapi tavaszi füveltetése előtt nem indulnak, a határok pedig messze vannak. Rákóczi meghívatása a háború folytatását jelentette; de még mindig bizonytalan volt, akar-e jönni Rákóczi s ha akar is, a franczia király megengedi-e jövetelét. A törökök számítanak rá s már 50.000 tallért adtak Bercsényinek hadak fogadására. Attól nem lehet tartani, hogy ha Rákóczi csakugyan elindul, a törökök az ő utazása közben békét kötnek; de Bonnac a külügyi tanács elnökét, d’Huxelles tábornagyot is úgy tájékoztatta,[1721] hogy a háború folytatásához nem szükséges Rákóczi jelenléte. Bercsényi jól, sőt jobban is elvégzi a szükséges dolgokat.[1722] D’Huxelles eleinte valóban még azt sem akarta, hogy a régens elfogadja Rákóczi megbizottját. A fejedelem tiltakozott ez ellen s az orléansi herczeg előtt emlékiratban fejtegette, mennyire fáj neki ez a dolog, mely Francziaországnak oly keveset használ, dicsőségének annyira árt. Utóbb a régenst nemcsak Toulouse grófnak, hanem magának d’Huxellesnek jelenlétében tájékoztatta tervéről, a melyet Francziaország érdekeinek és hasznának előmozdítására készített; s ekkor megígérték, hogy kéz alatt pártolni fogják.[1723]

A kapudsi basák közül a küccük báhri aga (kis tengeri aga, vagyis második tengernagy) februárius 24-ikén Pápayval együtt elutazott Rákóczihoz,[1724] kinek érkezését a nagyvezír napról-napra várta.[1725] Pápay márczius elején Rákóczival a marseillesi kórházból tudatta megérkezését. Ezt a levelet Toulouse grófja juttatta el a fejedelemhez, ki a nagyhetet (márczius 21-27.) grosboisi remeteségében akarta eltölteni. A gróffal havonkint kétszer most is kirándult Rambouilletbe; egyébként, úgy látszott, csak az a gondja, hogy rendbehozza grosboisi kis kertjét és lakását. Kertjének virágai közt, kézi munkáiban, festésben, rajzolásban keresett szórakozást. Néha azon vette észre magát, hogy mindez elvonja a lelki gyakorlatoktól; de legalább is észrevétette vele, hogy nemcsak lelkéről, de testéről, egészségéről is kell gondoskodnia. Kereste az élő hitet, meg lévén győződve, hogy a ki erősen hisz, erősen is akar;[1726] de a politikai viszonyok kizavarták csöndes elmélkedéseiből.

Pápaynak Párisba érkezéséről értesülve, meghagyta, hogy ösmeretlenűl tartózkodjék Grosbois szomszédságában, hol házat bérelt vendégeinek elszállásolására. Ilosvayt küldte hozzá, hogy jövetele okát megtudja s őt titoktartásra intse. Pápay tudatta, hogy nem kapta a fejedelem parancsait, de hozza a szultán és a nagyvezír leveleit s tisztelegni akar előtte a kapudsi basával együtt, hogy határozatát s elutazását siettesse. Márczius 24-ikén, hogy nagyheti ájtatosságának megszakítása saját cselédjei körében se keltsen föltűnést, Rákóczi a szomszédos erdőben fogadta Pápayt, a ki itten ismételve találkozott vele s átnyújtotta III. Ahmed szultán aranyos borítékú, aranyos pecsétű, ezüst tokba helyezett levelét. Rákóczinak jól esett ez a kitűntetés, mert egy igazi világbirodalom uralkodója így csak egyenlő rangú uralkodóknak szokott írni s erdélyi fejedelem hasonló kitűntetésben még nem részesült.[1727]

151. III. AHMED SZULTÁN.[1728]

A szultán[1729] hivatkozott Rákóczi őseinek igaz és őszinte barátságára, a melylyel a felséges Ottomán-ház iránt viseltettek, hogy meghálálják a magyar nemzet iránt tanusított jóságát, melylyel a német zsarnokság s elnyomatás alól felszabadítani ügyekezett. A porta ezt a jóságot kiterjeszteni akarta rá is, a ki követei útján egyszer-kétszer kérte segítségét, csakhogy akkor a porta és a császár közt még nem bomlott fel a béke s a porta nem is akarta azt megszegni, tehát határozott feleletet nem adhatott. A mikor azonban a béke mégis felbomlott, megérkezett Rákóczi ügyvivője és minisztere, Pápay Jani, a ki nagy ember a Messiás vallásán levők közt s legyen is boldog a halála. Megismertette a szultánnal az ellenség veszedelmes eljárását, a magyarok elnyomatását s kijelentette, hogy az ellenség megtörésére Rákóczi felajánlja szolgálatait és közreműködését. Pápay Jani többször tanácskozott a nagyvezírrel és főtábornokával, Khalil basával, a kinek az Isten adjon örök dicsőséget és gyarapítsa hatalmát. Értekeztek Rákóczinak, Erdélynek és Magyarországnak ügyeiről. A nagyúr elhatározta, hogy ha Rákóczi bejön, csapatokkal és más szükséges dolgokkal megsegíti s készpénzzel fizeti fegyelmezett csapatait, a melyeket a vele szövetséges fejedelmek területén gyűjt. Őt, a magyarokat s az erdélyieket a Bethlen Gábor korabeli kedvezésekben részesíti s arra az esetre, ha a fejedelem megérkezése előtt vagy után a porta béketárgyalásokba bocsátkozik a németekkel, a porta megszabadítja Erdély- és Magyarországot a németek igájától s a békébe foglalja Rákóczit, Erdélyt és Magyarországot. Mivel Rákóczi egyik feje Erdély és Magyarország szövetkezett rendjeinek, szükséges, hogy a magas portával együtt törekedjék felszabadítani Erdélyt és Magyarországot a németek uralma alól. Ez országok neki engedelmeskedjenek, s a gonoszokat, a kik elég merészek volnának megverekedni a muzulmán sereggel, megöljék és rabszolgákká tegyék. De a városok és várak lakosait nem viszik rabságra, nem fosztják ki, hanem állapotukban megtartják. Mihelyt Rákóczi az országba érkezik, a fényes portától pénzsegítséget kap. A szultán nem kételkedik, hogy ha a fejedelem természetes jóindulatát, bátorságát, buzgóságát megtartja, a porta jó sikerét láthatja szolgálatainak. Ha Isten úgy akarja, hogy Rákóczi a portára érkezzék, a szultán meghallgatja Magyar- és Erdélyországra vonatkozó kívánságait, sőt ezeket belefoglalja a császárral köthető békébe is; és jelen levele rendjén, valamint Pápay útján biztosítja, hogy a magyar nemzetet védelmébe veszi.

Átadta Pápay Ibrahim kajmakám levelét is, a mely szerint a szultán a leghatározottabban ígéri, hogy helyreállítja Magyarország jogait és szabadságait, a lugosi és a karánsebesi bánságok, valamint a temesi grófság területeit az erdélyi fejedelemséghez csatolja, s készpénzben kétmillió ötszázezer tallér segítséget ad. Keresztény foglyokat ajándékoz neki, hogy belőlük rendes hadsereget alakítson, s katonai intézkedéseinek és hadvezetésének önállóságát biztosítja. Kijelenti, hogy az erdélyi fejedelemség helyreállítása és Magyarország szabadságainak biztosítása nélkűl békét nem köt. Mindezt a szultán külön íratban is kijelentette; azonban a latin fordítás olyan hibás és hiányos volt, hogy az ígéreteket ebben az alakban a fejedelem nagyon homályosaknak, értelmüket elcsavarhatóknak találta.[1730] Pápay nem tagadta, hogy vannak benne kétértelműségek, de megjegyezte, hogy ez már a módosított és javított szöveg, mely a nagyvezír és az összes miniszterek hozzájárulásával s azzal az őszinte ügyekezettel készült, hogy Rákóczinak minden követelését teljesítsék. A fejedelemnek tehát élnie kell a megtiszteltetéssel és a jó alkalommal. Föl kell szabadítnia hazáját s növelnie is azt a töröknél maradt területekkel. A török nemzet és a szultán belé veti legfőbb reménységét; a minisztérium is egy szívvel, lélekkel óhajtja jövetelét. Feleljen meg a bizalomnak, s éljen az idővel; mert ha késlekedik, a helyzet még ezen a nyáron nagyon megváltozik, akár győz a török, akár vereséget szenved. A törökök péterváradi csatavesztése ne csüggeszsze. Van katonaságuk, ágyújok, mindenféle hadiszerszámuk, pénzök, mert a hosszú béke alatt a szultán mindezekről gondoskodott. A szultán idáig nem vágyakozott keresztény fejedelmek barátságára, hadjárataiban egyikkel sem szövetkezett, s egyiket sem hítta magához. Ezt először Rákóczival teszi. Ha tehát ajánlatát visszautasítja, megtörténhetik, hogy a bosszús szultán tatárokat küld a magyarokra, vagy valamelyik tábornokát állítja a magyar hadsereg élére, s azt ülteti Erdély trónjára, a mi rendkívűl sokat ártana a hazának, a szövetkezett rendeknek, az erdélyi fejedelemségnek és a nemzetnek.[1731]

A fejedelem tudta, hogy Törökországban élő tábornokai sem értenek egyet és viszálykodnak, de hűségökben nem kételkedett s Pápay gyanúsításának hitelt nem adott. Az egész előadásból az ragadta meg legjobban a figyelmét, hogy Magyar- és Erdélyország megint független lehet, és szabadságát önálló hadsereg biztosíthatja. A szultán mindezt csak általánosságokban ígérte meg, de kijelentette, hogy mihelyt megérkezik, rendes szerződést köt vele s teljesíti Magyarországra és Erdélyre vonatkozó minden kívánságát. Alaposnak találta Pápay aggodalmát, hogy a szultán ily körülmények közt minden levelezést huzavonának és bizalmatlanságnak tekintene.

Visszavonult tehát Grosboisba s még három napot töltött csendes ájtatosságban, elmélkedésben. Titkát egyesegyedűl gyóntatójával közölte, a ki megnyugtatta, hogy kötelessége még az ájtatosságnál is előbbre való. Nagyszombat napján tehát, Krisztus feltámadása és saját születése ünnepén, bevitte az orléansi kormányzó herczeghez a szultán levelét és mint jó barátjával, zárt ajtók mögött közölte vele annak tartalmát.

A herczeg a latin fordítást gyanúsnak, egyes kifejezéseit, szavait szándékosan homályosaknak, félreérthetőknek találta. Nem tagadta, hogy a fejedelem útja és a török háború hasznos a francziáknak, de még sem ajánlta, hogy ilyen határozatlan és kétséges ígéretek alapján koczkáztassa személyét. Kérte, gondoljon a megelőző esetekre, különösen a svéd király példájára, hogyan bántak vele. Értesült, hogy a törökök már békét kértek a császártól. Várja meg legalább a nyár végét. Hiszen ha a törököket tönkreteszik s ő közöttük lesz, megeshetik, hogy a béke kedvéért kiszolgáltatják ellenségeinek. A fejedelem azonban megjegyezte, hogy esküvel fogadta meg fejedelemségének s a vele szövetkezett rendeknek fölszabadítását. Biztonságukról élete koczkáztatásával is kell gondoskodnia, mert sorsa az utolsó válság előtt áll: akár a németek győznek, akár a törökök, Magyarországot a tatárpusztítástól csak az ő megjelenése mentheti meg. Idáig nem volt rá eset, hogy a török szultán valamely keresztény fejedelem barátságát keresse. Ausztriát sok más fejedelem gyűlöli, mert fél tőle; ha tehát ő a török háború idején önálló hadsereggel támad reá, szívesen szövetkeznek vele. A szultán őket pénzzel is segítheti. Azt hiszi, addig kell a vasat ütni, míg meleg s ilyen jó alkalmat elszalasztani nem szabad. A törököket csak az ő megjelenése tarthatja vissza a béke megkötésétől; ha nem megy, bizonyosan megkötik. A levél szavainak homályossága eloszlik, ha elfogadják azt a szerződést, a melynek pontjait Drinápolyba már elküldte. A tábornokainak tett ígéretek következtében reméli, hogy ezeket a pontokat elfogadják. Attól nem retten vissza, hogy kiadhatják; pedig tudja, hogy akkor gyalázatosan kivégzik. Nem fél a méregtől, a tenger és a háború viszontagságaitól, mikre méltóságánál és kötelességénél fogva mindenkor készen áll. Személyesen megy Törökországba, hogy lássa, miben áll a dolog.

152. FÜLÖP ORLEANSI HERCZEG, RÉGENS.[1732]

A régens filozófusnak nevezte őt. Ellenvetéseket tett és csodálkozott elhatározásán. Intette, hogy semmire se vállalkozzék, míg a törökök be nem váltják ígéreteiket; egyébiránt nem biztatta, de le sem beszélte. Megmondta, hogy hivatalosan semmit sem tehet érte; azonban, mint barátja, biztosította, hogy, a mennyire lehet, őszintén segíti mindenben, a miben hasznára lehet.[1733]

XI.
BÚCSÚ FRANCZIAORSZÁGTÓL.
– 1717. szeptember 16. –

Az orléansi herczeg nem avatta be a politikai titkokba Berry herczegnét, vagy kedveseit, különösen a szép Parabère asszonyt, még múlató társait sem, a kiket ő nevezett el rouéknak, kötnivalóknak. Az országot Rákóczi barátai: La Villière, Villeroi és Torcy meghallgatásával kormányozta;[1734] de ezek az urak harcz helyett most már barátságot kerestek az osztrákokkal s így Rákóczinak sem állott érdekében, hogy a herczeget a törökökkel folytatott tárgyalásai minden titkáról értesítse.[1735] Istentől kért tanácsot s húsvét napjaiban (márczius 28-29.) magába zárkózva elmélkedett.[1736] «A mi jó, becsületes Rákóczi herczegünk – írta az öreg orléansi herczegné[1737] – éppenséggel és semmiképpen sem kicsapongó; szorgalmasan, majdnem sokat is imádkozik, s valósággal ájtatosnak mondható. Hogy a törökökhöz megy, nem csoda; mert a császár rosszúl bánik vele, élete ellen tör; a törökök pedig megigérték Rákóczinak, hogy nélküle nem kötnek békét s visszasegítik fejedelemségébe.» Most már, a nagyvezírrel és a kajmakámmal tanácskozva, Bercsényi is arra buzdította, hogy teljesítse a szultán kívánságát, bízzék becsületszóval erősített igéreteiben, ne vesztegesse az időt a szerződés alakszerű megkötésével, hanem jöjjön be azonnal. A porta oly kitünően gondoskodott róla, hogy bejövetelekor többet ő maga sem kívánhat; meg kell hajolnia a tett intézkedések előtt s köszönetet mondania a portának.

Rákóczit meglepte, hogy Bercsényi ajánlja az elutazást, holott Pápay szerint ezt nem óhajtja, mert a porta támogatásával a vonakodó Rákóczi helyett maga akar Erdély és a Magyar Szövetség fejedelme lenni. Ez nagyon méltatlan vád volt, mert hiszen a magyar szövetkezett rendek főnökei április 10-én újra letették az esküt II. Rákóczi Ferencz, mint a szövetkezett rendek vezérlő fejedelme iránt, sőt Esterházy Antal azonnal be is küldte az országba Pap István kapitányt és Sarmasághy Ádámot a toborzás megkezdése végett.[1738] A fejedelem mindamellett még erősebben elhatározta, hogy nem mozdúl, míg keze közt nincs a szerződés, a melynek kieszközlését Horváth Ferenczre, Pápay portai helyettesére bízta. Pápay megérkeztéről s elhatározásáról a portát is értesítette, de megírta, hogy mindakettőjük érdekében csak akkor kel útra, ha a fejedelmek barátságát vagy éppen szövetségét kieszközölheti.[1739] A nagyvezír akkor már értesítette a svéd királyt, hogy «barátját, az igen tisztelt Rákóczi fejedelmet» napról napra várja, Bonnac pedig Bezenval varsói és De Camprédon moszkvai követ útján tájékoztatta a lengyel és az orosz diplomácziát.[1740]

Azt beszélték, hogy a szultán hadai egyszerre többfelől rontanak Erdélyre. Rákóczi hívei nem a tatárokhoz, hanem egyenesen a törökökhöz csatlakoznának, a betöréskor minden erőszakoskodástól tartózkodnának, mert ők nem a zsarnokság, hanem a magyar szabadság érdekében viselik ezt a háborút. Még a török katonák is magyar ruhát viselnének, hogy az erdélyieket megnyerjék.[1741] A szultán parancsa szerint Regeb basa szeraszkiernek 30,000 törökkel, Nuradin tatár szultánnak 10,000 tatárral, s a két oláh vajdának is tekintélyes hadakkal kellett volna betörnie Erdélybe s a fejedelem útját biztosítania.[1742]

Rákóczinak még messzebbmenő tervei voltak. Azt a hármasszövetséget, a melyet Francziaország, Anglia és Hollandia kevéssel azelőtt[1743] kötött, hogy V. Fülöp spanyol királynak trónrajutását meggátolja, egy franczia-orosz-porosz szövetséggel akarta kiegészíteni s a magyar-kérdésre hasznosabbá tenni. Sokat tárgyalt erről az orléansi herczeggel mint kormányzóval s azt hitte, nem idegenkedik tőle egykori szövetségese sem, Nagy Péter czár, a kit akkor vártak Párisba. A czár április 25-én érkezett Calaisba, de sok időt töltött a vidéken. Május 7-én[1744] végre Beaumontba ment, hol a király nevében Tessé tábornagy fogadta, még az este Párisba kísérte, s azontúl igen gyakran találkozott vele szállásán, a Lesdignières-palotában s máshol. A naplóban,[1745] a melyet ott tartózkodásáról a lapok közöltek, Rákócziról nincsen szó; de ösmeretes, hogy pl. május 17-én a czár együtt villásreggelizett Rákóczival, a ki azután kérésére elkísérte Meudonba is, hogy együtt nézzék meg a király lovait, kertjét, parkját.[1746] A királyi család tagjainak meglátogatásakor a fejedelem máskor is gyakran értekezett vele,[1747] a mi egy kissé idegessé tette gróf Königsegg császári követet, ki Vireck és Kniphausen útján a czár minden lépésére ügyelt. Rákóczi nem is titkolta Kniphausen előtt, hogy a törökök erősen híjják s ő be is megy közéjök.[1748] Jól gyanította, hogy a czár nem idegenkedik a szövetségtől; miniszterei: Safirow, Kurakin és Tolsztoj – amazok Rákóczinak régibb ösmerősei – folytonosan tárgyaltak a franczia miniszterekkel, a kiket a fejedelem nem tartott elég őszintéknek. Ő maga annál őszintébben adta elő terveit a czárnak, a ki azonban azokat veszedelmeseknek és aggasztóknak találta. Ügyekezett lebeszélni barátját az elutazásról, de megigérte, hogy közbenjár a török-béke megkötésénél, ha erre fölszólítják. Francziaország nevében az orléansi herczeg hasonló nyilatkozatot tett. A fejedelem ezek után nem ok nélkűl remélte, hogy az erőtelen szatmári béke helyett majdan Orosz-, Franczia- és Törökország, valamint szövetségeseik biztosítják Magyarország függetlenségét. Már pedig augusztus 4-én Franczia-, Orosz- és Poroszország, a lezajlott szabadságharczban Magyarország legjobb barátai, a hármasszövetséget valóban megkötötték. Egy Welez nevű gazember,[1749] ki a fejedelmet Francziaországba követte, ura kegyét elvesztve, fölajánlotta szolgálatait Königseggnek. Megigérte, hogy mindenről értesíti, a mit megtud. Átadta Rákóczinak egy állítólag elfogott levelét, a melyben feleségét tudósítja, hogy Párisban tárgyalásokat folytatott a czárral s ezek a svéd és a lengyel királyokra is kiterjednek. Welez legkönnyebbnek tartotta volna, hogy Rákóczit pápai területen, Avignon vidékén gyilkolják meg, mert a pápai felsőbbségtől nincs mit félni. Hamburgban elfogattak egy Chavigny nevű tisztet is, a kit Rákóczi küldött Lengyelországba, a kit azonban most a császár nevében kivégeztek.

153. KURAKIN HERCZEG.[1750]

Törökországban biztosra vették Rákóczi jövetelét, a mire annál jobban számítottak, mert a németek új és nagyszerű hadikészületeket tettek s remélték, meghiúsíthatják azokat a reményeket, a miket a szultán Rákóczi jöveteléhez fűz.[1751] A fejedelem egyre-másra küldözgette utasításait a törökországi magyarokhoz, de nem a franczia külügyi, hanem a tengerészeti tanács leveleivel, a mi bántotta de Bonnacot, mert így Horváth Ferencz előbb értesűlt az ügy állásáról, a mi a különben is gyanakvó törököket bizalmatlanokká tette vele szemben.[1752] A kis király,[1753] vagy inkább a franczia kormány, a czár távozása[1754] után nagyon veszedelmesnek tartotta volna a portát megtartani abban a hitben, a mit Rákóczi ügyvivői keltettek, hogy Rákóczi puszta megjelenése fölkelést támasztana Magyarországban a császár ellen. A törököknek be kell látniok, hogy csak a maguk erejére támaszkodhatnak, mert ha továbbra is bíznak a magyaroktól keltett hiú reményekben s nem tesznek meg mindent a háború folytatására, olyan békét kell elfogadniok, a milyet a császár ajánl. Egy 20,000 főnyi zsoldos svájczi had felfogadásában épp úgy nem bizhatnak, mint a magyarokban, a kik nem felejthetik el, a szultán milyen keveset törődött velök utolsó küzdelmeikben, s Rákóczi elődjeivel szemben is milyen hibákat követett el.

Két hajón húsz ember kíséretében Mehemet Bahri kapudsi basa akkor már Toulonba érkezett.[1755] Párisba magánügyekben, mint gabonakereskedő akart menni, mert, negyven esztendeig állván a porta szolgálatában, tudta, hogy kellemetlen volna a franczia kormányra, s ezt összeütközésbe hozná a császárral, ha mint a porta követe jelennék meg Rákóczi előtt. A fejedelem, az orléansi herczeggel egyetértve, valóban szerette volna, hogy Toulonban várakozzék Rákóczira, mert Párisba jövetele diplomácziai magyarázatokra, s talán bonyodalmakra adhatna alkalmat.[1756] A basa elküldte Rákóczihoz, d’Huxelleshez és Toulouse grófhoz a nagyvezír és a kapudán basa (török tengernagy) leveleit, de Defiennes párisi török tolmács útján figyelmeztette a kormányt, hogy szóbeli üzenetet is hozott.[1757] Előállt Alboér konstantinápolyi nagykereskedő is azzal a követeléssel, hogy a franczia kormánytól megkapja 81,699 livrenyi követelését, a melylyel a Rákóczinak az öreg király megbízásából tett szállítások fejében még tartoztak neki, s a melynek kifizetését, egy ötödrész leütésével, meg is igérték.[1758] Ennél is kellemetlenebb volt, hogy Mehemet Bahri basa mint a szultán követe akart megjelenni Rákóczinál, a ki azonban – az orléansi herczeggel egyetértve – Pápayt sietve hozzá küldte, hogy Toulonban való maradásra kérje, mit a basa meg is igért. Horváth Ferencz ezalatt értesítette urát, hogy a portán elő sem állott követelésével, mert úgyis tudja, hogyha megjön, függőben hagyott kívánságait teljesítik.[1759]

A fejedelem bosszúsan intette erre s figyelmeztette, hogy ebben az ügyben a czárral is tárgyalt, mire Horváth csakugyan újból beszélt a török miniszterekkel,[1760] s így az okoskodó ember valamennyire jóvá tette múlasztását. Azonban a fejedelem, kinek óvatosságát a francziák is helyeselték,[1761] minden részlet elintézésére most már valóban nem várakozhatott. A törökök, kik bizonytalan helyzetökben nem akartak, de nem is tudtak pénzt küldeni a svéd királynak, Rákóczi után még mindig vágyakoztak, ha napról napra kevesebbet bíztak is Magyarország fölkelésében. Bántotta őket Rákóczinak Párisban a czárral folytatott tárgyalása is, de senki sem hitte, hogy beavatkozásával a czár koczkára tegye a pruthi békességet.[1762]

154. ALBERONI BIBORNOK.[1763]

A fejedelem attól tarthatott, hogy a németek folytonos győzedelmei következtében a törökök elcsüggednek s nélküle is megkötik a békét. Savoyai Jenő június 18-án már Nándorfehérvárt is ostrom alá vette. Fölmentésére Khalil nagyvezír Nis alatt hatalmas sereget vont össze. Akár egyiknek, akár másiknak a győzelme veszedelmes volt Rákóczira nézve. Csöndes magányában a fejedelem Istentől kért tanácsot.[1764] A törökök fényes igéretei nem vakították el s kelleténél jobban nem bízott bennök. Nem vágyott fényre, hatalomra, mert a magányt már megszerette. Sejtette, tudta, hogy veszedelmek, csapások várakoznak reá. De mindent jól megfontolva, bűnnek tartotta volna, hogy bizalmatlanságból elálljon kötelessége teljesítésétől és hogy hazájára, Erdélyre zúdítsa a tatár hadakat. Már azelőtt kikötötte, hogy tatárokat a törökök ne küldjenek a Magyarországban álló császáriak ellen. A porta ezt meg is igérte, de mivel a fejedelemre s a magyarok fölkelésére hiában várakozott, csakugyan a tatárok beküldésével kötötte le a császáriak erejének egy részét.[1765]

«A törökök őszinte barátja», Rákóczi – Mehemet nagyvezír szerint[1766] – eközben egyik levelet a másik után írta Horváth Ferenczhez, a kit biztosított a porta iránt való barátságáról, buzgóságáról s egyes keresztény fejedelmekkel folytatott tárgyalásairól. Annál inkább nyugtalanította a nagyvezírt, mikor ez a levelezés egyszerre megakadt. Remélte, hogy ebben nincsen része igen tisztelt, igen szeretett, nagy barátjának, a franczia «császárnak», a kinek őszinte és régi barátságát már sok alkalommal tapasztalták. A dolgok rendje Istentől függ s a nagyvezír remélte, hogy Isten segítségével a törökök mindenkor győznek s bosszút állhatnak ellenségeiken. Ezt Rákóczi egy török-spanyol szövetség megkötésével akarta elősegíteni.

Erdélyben elfogott levelekből értesűlt volna a bécsi udvar, hogy Alberoni bibornok, spanyol miniszter, Rákóczival a török-spanyol szövetség megkötéséről tárgyal. A Rómából császári olasz területen át hazatérő spanyol követet a gyanakodó császáriak elfogták, s iratait elkobozták. A sértés megbosszúlására V. Fülöp nyiltan háborúra készűlt a császár ellen s a Barcellonában a törökök ellen szedett hajóhadat[1767] július 5-én a császár nápolyi királysága ellen küldötte.

Rákóczi azt hitte, álmodik, mikor a nagyszerű hadikészületekről hallott. A csodával határosnak tartotta ezt a váratlan változást. Hogy megbizonyodjék róla, azonnal értekezett[1768] Cellamare (Giudice duc de Giovenazzo Antal) herczeggel, a ki, mint spanyol követ, XIV. Lajos utolsó esztendejében jött a franczia udvarba. Idáig csak a király fölkelésekor, az előszobában találkozott vele, a hol közönyös dolgokról szoktak beszélgetni.[1769] Ez a találkozás az Académie des belles lettresben, Dangeau apát úrnál történt; mert a követ – saját állítása szerint[1770] – különben sohasem kereste föl a fejedelmet sem lakásán, sem a kamaldoliaknál. Tagadta, hogy egyáltalán politikai dolgokról szólt volna vele s hogy ezt még Párisban is állíthatnák, a hol pedig a követeknek legkisebb mozdulatát is figyelemmel kísérik. Azonban a fejedelem és St. Simon határozottan mondja,[1771] hogy föltárta előtte terveit s kérte, tartson fenn számára egy hajót, a melyen nagyobb biztonságban utazhassék Törökországba, mit Cellamare meg is igért. Gróf Gallas római császári követ állította,[1772] hogy ekkor a Rákóczival és a szultánnal kötendő szövetség tervét is megbeszélték s hogy Rákóczi ennek kész tervét adta oda Cellamarenak.[1773] A követnek ez a vádja – írta Cellamare[1774] – úgy tűnt föl neki, mintha művészi regényt olvasna, a mit valamely kíváncsi ember a közönség gyönyörködtetésére írt. Egy spanyol közmondás szerint nincs olyan valószínűtlenség, a miben valami igaz nem volna; de ebben a teljesen valótlan állításban a legkisebb valószinűség sincs. Biztosította a bíbornokot, hogy ebben a kényes ügyben semmit sem tett, a miről nem felelhetne. Gallas félrevezette a főherczeget (VI. Károly császárt) és a pápát bosszantó, de gyönge lábon álló tudósításával s Rákóczi emlékiratát mondva csinálták. Minthogy semmiféle összeköttetésben sem álltak egymással, hogyan juthatott volna Rákóczi arra a gondolatra, hogy olyan tárgyalásról és szövetségről írjon, a miről Cellamarenak fogalma sem volt? A kik ilyen meséknek hitelt adnak, ezt a levelet s az egész török-szövetséget abban a körben keressék, a mely Olaszország minden vendégfogadójában hasonló koholt levelet köröztetett arról, a szultán hogyan buzdítja a spanyol királyt Sardinia elfoglalására. Gallas grófnak, mielőtt elhamarkodta volna vádját, meg kellett volna tudnia, valóban ösmeri-e ő Rákóczi kincstartóját, bankárját s azt a Polani nevű embert, a kit Cellamare pénzzel küldött volna Konstantinápolyba. Tartottak-e valóban értekezleteket, s kik azok az ügyvivők, a kik rendelkezésére pénzt bocsátottak, hogy a tisztek és katonák közt kioszsza, részben pedig hadiszerek és fegyverek bevásárlására fordítsa?

155. GRÓF GALLAS JÁNOS VENCZEL.[1775]

Részrehajlatlanúl vizsgálva a dolgot, lehet-e lelkiösmeretbe vágó kérdést csinálni abból, hogyha államai visszaszerzésében segítenék Rákóczi herczeget, a kit Francziaországban buzgó katholikusnak ösmernek; s ha a spanyol monarchia ádáz ellenségével szemben melléktámadást intéznének a nélkűl, hogy a hitetlenekkel szemben a németek győzedelmét gátolnák?

A német lapok azonban úgy találták, hogy Cellamare a Lethe vagyis a Felejtés vizéből ivott, mikor tagadta, hogy V. Fülöp és Alberoni egyetértett a törökökkel és Rákóczival.[1776] Valóban nem történhetett a követ tudta nélkűl, hogy a fejedelem régi hű emberét, D’Absac ezredest újból a spanyol királyhoz küldte s tudatta vele, hogy Törökországba megy.[1777] Marseillebe már korábban küldött egy embert Bruni ügyvivőhöz, a kit Toulouse gróf ajánlott neki s megbízta, hogy egy hajót szereljen föl részére; de jobban szerette volna, ha spanyol hajón mehet új állomására.

156. A GROSBOISI KOLOSTOR ROMJAI.[1778]

Nagyboldogasszony (augusztus 15.) előtt egy héttel bezárkózott remeteházába, a melyet kertjének egy zugában nemrégen saját kezével épített. Egy hetet háborítatlan ájtatosságban töltött s a magyarok Nagyasszonyának napján tiszta és megmásíthatatlan elhatározással, kötelességének teljesítésére teljesen készen lépett a kamaldoli atyák elé. A tanácsteremben könnyekig megindúlva köszönte meg nekik, hogy fölvették őt maguk közé; kérte, imádkozzanak érte és hazafias vállalata sikeréért s azt a napot még gyülekezetökben ájtatoskodva töltötte.

157. SAINT-SIMON[1779]

Másnap, augusztus 16-án, minden kíséret és podgyász nélkűl örökre odahagyta Grosboist, a csöndet, az édes nyugalmat. Párisban is csak legbizalmasabb barátaitól búcsúzott el. Az orléansi herczeg azt tanácsolta, hogy útja irányának és czéljának titkolása végett Tessé tábornagygyal Normandiába menjen, vagy legalább mondja, hogy oda megy és úgy kerüljön Marseille felé, hol legalább idő marad a becsomagolásra. Könnyek közt vált el az orléansi herczegtől és jó barátaitól, a kik még egyszer megkísérlették, hogy lebeszéljék a veszedelmes útról; a politikusok azonban bizonyára szívesen látták távozását, mely megmentette őket attól a kellemetlenségtől, hogy kiadatása felől tárgyalniok kelljen a bécsi udvarral. Hiszen az orléansi herczeg maga figyelmeztette, hogy még se menjen Normandia felé, mert a császár titkos kémei tőrbe ejthetik. Lovászmesterét, Charrière ezredest, és másik megbizottját, L’Hopital grófot, a hannoveri Stadeban már is elfogták s őt még nagyobb veszedelem érheti.[1780] Dangeau, Tessé, Toulouse gróf újból lelkére beszéltek. St. Simon úgy találta, hogy nagyon kicsiny, tehetségtelen és szellemtelen az az ember, a ki valaha olyan nagy zajt csapott a világban, most pedig egy csausznak hitegetésére hallgatott. Megfoghatatlannak tartotta, hogy annyi vihar után révbe jutva, megint a hullámok kegyelmére bízza magát s azokra hallgat, a kik hajóra szállását sürgetik. A fejedelem azonban hajthatatlan maradt s ment végzete elé. Nem gyaníthatta, hogy St. Simon, a ki túléli őt, még ezerszerte megfoghatatlanabbnak találja, hogy ott Törökországban miképpen maradhat ugyanaz, a ki itten volt s a ki az egyszerűséget szerette, hogyan élhet ott olyan fényben, pompában?[1781] Pedig Rákóczi most már harmadszor állt azon a ponton, hogy «itt hagyja a vagyont, keresse a nincsent …»

Augusztus 18-án végképpen elbúcsúzott legjobb barátaitól. Másoknak azt mondta, hogy Párisból visszatér grosboisi magányába. Valóban megtette ennek feleútját Choisyig. Az éjszakát s a következő napot ott töltötte barátnőjénél, «az erényeivel és kegyességével tündöklő» Conti herczegnénél. Ott tette meg utolsó intézkedéseit és igen sok levelet írt. Azalatt Pápay már útban volt Toulon felé, hogy a kapudsi basával útra indúlását tudassa s még az ő megérkezése előtt elvitorlázzon. A herczegné s barátai még egy kísérletet tettek, hogy lebeszéljék; de már semmi, a legkedvesebb nő kérése sem tarthatta vissza.

158. LYON.[1782]

Augusztus 19-én este saját fogatán indúlt Fontainebleau felé; de ott könnyebb kocsira szállt át s 21-én Lyonba érkezett. Még az éjjel hajóra űlt s a Rhôneon folytatta útját Barbentanne[1783] faluig, a Durance torkolatáig. Kétszázharmincz kilométernyi vízi út után ott ismét kocsira űlt és Choisyból való indúlása hatodik napján (augusztus 25.) ügyvivőjének, Bruninak, falusi házában szállott meg, a mely Marseilletől alig egy óra járásra volt. Ez a falu bizonyára St. Just volt, a mai Marseille északkeleti részén. Onnan gyakran elmerenghetett a tengeren és nyugodtan végezhette lelkigyakorlatait, mert a házigazdán kívűl más nem ösmerte. Misére a saint-marthei templomba gyalog járt. Szeptember 3-án néhány párisi barátja leveléből ebben a magányában értesűlt, hogy Nagyboldogasszony napján a törökök Nándorfehérvár alatt teljes vereséget szenvedtek, de a spanyolok elfoglalták Sardiniát s így megkezdték a háborút a császár ellen. Mivel, podgyászára várakozva, még nem indúlhatott, Kisasszony napja előtt három nappal, szeptember 5-én, a Jarret folyócska mentén lement a St. Justtól délre levő karthausi kolostorba, Les Chartreuxbe, hogy ünnepi ájtatosságára s a nagy útra ott készűljön. Meglepte, hogy a gyóntató szerzetes őt fejedelemnek szólította, holott álnevet viselt. Kiderűlt, hogy császári katonatiszt volt s Bécsben gyakran látta, most pedig fölismerte őt. A fejedelem többé nem titkolódzott az atyák előtt, kik a legnagyobb szívességgel segítették mindenben. Ünnepi ájtatossága végeztével csak nehezen bocsátották el s megigérték, hogy imádkoznak érte. És az ő áldásuk kísérte a bujdosót, mikor hajóra szállt, hogy elhagyja Francziaországot.[1784]

159 XIV. LAJOS ÉRME.[1785]

Jegyzetek

- 1298. A versaillesi királyi palota (321. l.) Rigaud festménye után készült metszetről.[VISSZA]
- 1299. 1712 június 29. Arch. R. VII. 171.[VISSZA]
- 1300. Július 6. U. o. 173.[VISSZA]
- 1301. Augusztus 3. U. o. 188.[VISSZA]
- 1302. U. o. 186-9.[VISSZA]
- 1303. Pápay jelentése u. o. 179-183. és 190-192. Követségéről az akkori lapok is írtak, a miért a bécsi udvar nagyon boszszús volt Rákóczira. U. o. 200.[VISSZA]
- 1304. Klement deczember 4. Fiedler, II. 428.[VISSZA]
- 1305. A hajót november 10. levelében Rákóczi St. Georgenak nevezi (Fiedler, II. 618.), Boyer (The history of the reign of Queen Anne; London, 1713., XI. 397. Idézi Kropf a Századokban, 1898. 750.) Georgenak nevezi. Vászonszállító keresk. hajónak Rákóczi mondja, Önéletr. 245.[VISSZA]
- 1306. Boyer szerint (u. o.) ekkor szállt volna ő maga is hajóra; de ez az időpont csak szolgáinak beszállítására vonatkozhatik.[VISSZA]
- 1307. Rákóczi levele Passyból 1713 márczius 13. Erdélyi Múzeum, Kemény-gyűjt.[VISSZA]
- 1308. Kelet nélkül a fejedelem kezeírása. U. o. négy folio-oldalon (1712 november 9. alá osztva).[VISSZA]
- 1309. November 10. Fiedler, II. 492., 618.[VISSZA]
- 1310. Hullba érkezve, kérte (deczember 9.) Bezenvalt, mentse ki őt a mervi sztaroszta és felesége előtt, hogy nem mehet el hozzájuk Mervbe, a «kis Faniche»-t pedig nyugtassa meg, hogy majd biztosabb alkalommal ír neki, de azért nem feledkezik meg róla. (Fiedler, II. 494.) A kis Fanicheról, Rákóczi danczkai életének talán megédesítőjéről, sajnos, nem tudunk többet.[VISSZA]
- 1311. Rákóczi önéletr. 242-3. Király naplója, 262.[VISSZA]
- 1312. Europäische Fama, 1712. CXXXVII. 389.[VISSZA]
- 1313. A munkáról többes számban beszél.[VISSZA]
- 1314. A hajó rendes körülmények közt egy óra alatt tett meg egy mérföldet s így Helatól Rönneig legalább is 40 órára volt szükség.[VISSZA]
- 1315. Rákóczi (Önéletr. 243-4.) és nov. 21. Bezenvalhoz intézett levelében (Fiedler, II. 492.) az útnak ezt a részét elevenen írja le, de csak a Sundnál folytatja. A hézagot Sz. Király naplója egészíti ki, 262. l.[VISSZA]
- 1316. Sz. Király naplójában (262. l.) hibás olvasással Mocus.[VISSZA]
- 1317. Rákóczi Bezenvalhoz intézett levelében Faltibannak írja. (Fiedler, II. 493.) Faltersbo Svédországnak legdélnyugatibb része.[VISSZA]
- 1318. Sz. Király szerint a tenger a két ország közt csak 3 angol mfd, vagyis 4 1/2 km. Úgy látszik, a mi legtermészetesebb is hogy a Drogden-csatornán át haladtak s ennek keleti partját, Saltholm szigetét, már Svédországhoz számította; mert különben Kjöbenhaven és a svéd lundi part közt 30 km. széles. Sz. Király meghatározásai pontatlanok; pl. a svéd Landskronát is Kjöbenhavennel szembenfekvőnek mondja, holott attól északkeletre, 28 km-re van. Megközelítette volna a távolságot, ha 3 angol mfd helyett ugyanannyi magyar vagy német mfdet mond; pl. a Kjöbenhaven és Hoven sziget közt levő távolságot 3 mfdnek írja s ezt német mfdekben meg is közelíti.[VISSZA]
- 1319. Sz. Király érdekesen mondja el (263. l.), az angol királyné hogyan akarta megszerezni, hogy ott erősséget és tárházat építtessen.[VISSZA]
- 1320. Der Sundzoll und der Welthandel. Leipzig, 1854.[VISSZA]
- 1321. November 21. Bord de St. George. Fiedler, II. 618. Boulenak írja[VISSZA]
- 1322. Sz. Király úgy gondolja (263. l.), hogy csak egy angol mfd; a valóságban 3979 méter.[VISSZA]
- 1323. Rákóczi (244. l.) Kholnak, Sz. Király (263. l.) Caulnak írja.[VISSZA]
- 1324. Rákóczi tévedésből (244. l.) norvég partokat ír s a fjordot Sundnak nevezi.[VISSZA]
- 1325. Rákóczi szerint (Önéletrajz, 245. l.) Czelli-Sund.[VISSZA]
- 1326. Sz. Király mondja (264. 1.), hogy Göteborghoz két mfdre egy szigetbe. Marstrand enyhe őszi levegőjéről s fürdőjéről most is híres.[VISSZA]
- 1327. Ilyen nevű hegyfok nincs.[VISSZA]
- 1328. Önéletrajzából (249.) úgy tűnik ki, hogy ez Fieldborough és a Humber közt fekszik, holott tájékán sem járhattak.[VISSZA]
- 1329. Rákóczi tengeri útjának leírása az Önéletrajzban 242-9. Sz. Király naplójában, 262-4. és Saussure Törökorsz. Leveleiben, 252. Legbővebben és legérdekesebben maga a fejedelem írta le.[VISSZA]
- 1330. Rákóczi Bezenvalhoz deczember 9. Fiedler II. 493-4.[VISSZA]
- 1331. Eur. Fama, 1713. CXXXIX. 568.[VISSZA]
- 1332. Szalay, Rákóczi bujd. 121-2.[VISSZA]
- 1333. U. o. 192.[VISSZA]
- 1334. Henry St. John, viscount Bolingbroke (320. l.) Rigaudnak a londoni National Portrait Galleryben őrzött olajfestménye után.[VISSZA]
- 1335. Rákóczi Bezenvalhoz deczember 9. Fiedler, II. 493-4.[VISSZA]
- 1336. Henry St. John 1712 július 7-én lett Bolingbroke viscountja; Rákóczi tehát rosszul emlékezett, hogy még nem volt az.[VISSZA]
- 1337. Fiedler, II. 493.[VISSZA]
- 1338. John Bullról újabban Histor. Zeitschrift, 100. kötet, 248-9. l. és Kacziány, Swift és kora, 85. l.[VISSZA]
- 1339. Klement Rákóczihoz deczember 4. Fiedler, II. 428-9.[VISSZA]
- 1340. Sz. Király, 264.[VISSZA]
- 1341. Fiedler, II. 618.[VISSZA]
- 1342. Boyer, The history of the reign of Queen Anne, XI. 397. Századok, 1898. 750. A Washingtonoknak Fred. W. Ragg által fölfedezett családfájából (közli Ticknor Caroline, Washington’s Surprising Ancestor, Harper’s Weekly, LII. 1908., 2669. sz.) a két Washingtonnak családi összeköttetése nem derül ki.[VISSZA]
- 1343. Sz. Király, 265.[VISSZA]
- 1344. Rákóczi Önéletr. 249-250.[VISSZA]
- 1345. London látképe (334. l.). Régi metszet után.[VISSZA]
- 1346. A két nevet már Miskolczi egynek mondta 1702-ben megjelent Jeles Vadkertje 540. lapján.[VISSZA]
- 1347. Klement jelentése Párisból januárius 7. Fiedler, II. 432.[VISSZA]
- 1348. U. o. januárius 17. U. o. 433.[VISSZA]
- 1349. A Tower Londonban (337. l.) Hollar Venczel rézmetszete után.[VISSZA]
- 1350. Klement jelentése Londonból jan. 23. Fiedler, II. 434.[VISSZA]
- 1351. Rákóczi, Önéletr. 252. Klement Charrièret említi. Fiedler, II. 434.[VISSZA]
- 1352. Klement januárius 7. Párisból, 17-én Dunkerqueből. Fiedler, II. 432-3.[VISSZA]
- 1353. Harley Róbert oxfordi gróf, főkincstárnok (338. l.) a «Die Europäische Fama» CLVI. füzetéből.[VISSZA]
- 1354. A hull-dieppei út leírása Rákóczinál, Önéletrajz, 252-4., Sz. Király naplója a Rákóczi-táborban, I. 265-7.[VISSZA]
- 1355. A roueni Quai de Paris (341. l.) fényképfelvétel után.[VISSZA]
- 1356. Rákóczi önéletrajz, 254. Sz. Király naplója, 267. A jelenlevővel szemben St. Simon (Mémoires, IX. 407.) azt mondja, hogy Luxembourg úr őt ünnepiesség nélkül, de nagyon megkülönböztetett udvariassággal fogadta, elszállásolta, mulattatta. St. Simon rokonszenvesen ösmerteti a Rákócziak és Rákóczi Ferencz történetét u. o. 406-415. l.[VISSZA]
- 1357. St. Simon, IX. 407. és Journal du marquis de Dangeau, XIV. 332. Voltaire, Louis XIV. 351.[VISSZA]
- 1358. Dangeau, XIV. 325.[VISSZA]
- 1359. U. o. XIV. 332.[VISSZA]
- 1360. Rákóczi, 254. Király, 267.[VISSZA]
- 1361. Önéletrajz, 254.[VISSZA]
- 1362. Önéletrajz, 254-5.[VISSZA]
- 1363. A Palais du Luxembourg Párisban (342. l.) a «Paris Historique» cz. kiadványból.[VISSZA]
- 1364. Dangeau, XIV. 325.[VISSZA]
- 1365. Sz. Király, 267.[VISSZA]
- 1366. U. o. jan. 28. indúlt volna; de Rákóczi maga mondja (Önéletr. 254.), hogy (jan. 16. delétől számítva) nyolczadnapig maradt Rouenban; a mi megfelel Dangeau (XIV. 332.) és az Europäische Fama (1713. CXXXIX. 675.) azon adatának, hogy 28-án érkezett Párisba. A beérkezés napját Király Ádám kipontozza, mert maga sem volt biztos benne.[VISSZA]
- 1367. Normandia parlamentje (343. l.) fénykép-felvétel után.[VISSZA]
- 1368. 1711. deczember 4. Szalay, Rákóczi bujd., 243-4. Vetésy a gyémántokat deczember 7-ére igérte átadni, de az esztendő végéig sem adta át.[VISSZA]
- 1369. 1712. januárius 14. U. o. 269.[VISSZA]
- 1370. Szilágyi, Rákóczi Párisban. Vértanúk, 397.[VISSZA]
- 1371. Ez a palota 1572-ben a Des Deux Ecus, du Four, de Grenelle és Coquilliére (magyarosan: Két tallér, Sütőház, Gabonás és Kagylós) utczák közt épült. Története Nodiernél, Paris historique, II. (számozatlan két lapon) és Boislislenek St. Simon mémoirejaihoz tett jegyzeteiben (II. 225-7., 278.). Sz. Király Ádám (268. l.) azért nevezi Luxembourg szállásának, mert Louis Henri soissonsi gróf a herczeg húgát vette el, a ki 1703-ban özvegyen maradván, a herczeggel együtt ebben a palotában szállásolt.[VISSZA]
- 1372. A Hôtel de Soissons Párisban (344. 1.) Regnier festménye után Champin kőnyomata a Ch. Nodier-féle «Paris Historique» (Paris-Strassburg 1838/9).[VISSZA]
- 1373. Sz. Király, 268.[VISSZA]
- 1374. Europ. Fama, 1713. CXXXIX. 568.[VISSZA]
- 1375. U. o.[VISSZA]
- 1376. A Louvre régi épülete (345. l.) a «Paris Historique» cz. kiadványból.[VISSZA]
- 1377. Boislisle St. Simonnál, v. 75-76.[VISSZA]
- 1378. Ösmeretes, hogy 8-10 szolgával és három úrral indúlt el.[VISSZA]
- 1379. Henri Masson szerint (Mouton, L’hôtel de Transylvanie, 14.) itt valóban volt egy ilyen nevű hôtel. A Louvreból most a Pont des Artson át lehet jutni a Rue de Seinebe, a melyből északnyugat felé (jobbra) a Rue Jacob nyílik. Csakhogy egy 1814. évi térképen még ez útczának a R. de Seine és Rue des Augustins (most Bona-parte) közt levő részét Rue du Colombiernek nevezték s így ez igen rövid utcza lett volna.[VISSZA]
- 1380. Volna némi értelme ez elkülönítésnek, ha a Soissonsok egyik háza a Rue du Colombierben s nem R. du Vieux Colombierben állott volna; de ez még odább délre esik.[VISSZA]
- 1381. Pontchartrain párisi rendőrfőnök szerint (1713 április 20.) a hôtelt valóban az erdélyi fejedelem foglalta le magának. Mouton, id. h. 15.[VISSZA]
- 1382. Eur. Fama, CXL. 675.[VISSZA]
- 1383. Ekkor írhatta a királyhoz azt a levelét, a melyre 1724 márczius 3. is hivatkozik. Fiedler, II. 533.[VISSZA]
- 1384. Rákóczi önéletr. 257. A M. T. Akadémia latin szövegű kiadásában (224-5.) ennél az adatnál valami elmaradt.[VISSZA]
- 1385. A Hôtel Colbert (Torcy külügyminiszter palotája) (347. l.) a «Paris Historique» cz. kiadványból.[VISSZA]
- 1386. Önéletr. 256.[VISSZA]
- 1387. Beszédét 1724 márczius 3. mellékelte gr. Morvillenek küldött emlékiratához. (Fiedler, II. 533.) Sajnos, nem maradt reánk.[VISSZA]
- 1388. St. Simon, IX. 413-4.[VISSZA]
- 1389. St. Simon, IX. 414-5.[VISSZA]
- 1390. Rákóczi, 256-7. Dangeau, XIV. 342. Sz. Király, 268.[VISSZA]
- 1391. Rákóczi márczius 9. Dorsonak írja, Fiedler, II. 494.[VISSZA]
- 1392. Saint Simon, Mémoires, XIV. 211.[VISSZA]
- 1393. Rákóczi id. levele.[VISSZA]
- 1394. Sz. Király naplója, Rákóczi-tár, I. kötet, 268.[VISSZA]
- 1395. St. Simon, IX. 420.[VISSZA]
- 1396. Eur. Fama, CXLIII. 909.[VISSZA]
- 1397. U. o. CXLI. 761-2.[VISSZA]
- 1398. Shrewsbury Károly herczeg (350. l.) a «Die Europäische Fama» füzetből.[VISSZA]
- 1399. A régi városháza Párisban (351. l.) a «Paris Historique» cz. kiadványból.[VISSZA]
- 1400. St. Simon, IX. 413.[VISSZA]
- 1401. Életrajza St. Simonnál Boislisletől VIII. 46.[VISSZA]
- 1402. Sz. Király 19 ilyen esetet sorol fel, 268-352.[VISSZA]
- 1403. Erről a magyar irodalomban, St. Simon emlékiratai alapján, Haraszti Gyula bő tanulmányt közölt a Budapesti Szemle CV. (1901.) kötetében «Főúri élet Versaillesban» czímmel.[VISSZA]
- 1404. Dangeau, Journal, XIV. 379.[VISSZA]
- 1405. Sz. Király naplója a Rákóczi-tárban, I. 269.[VISSZA]
- 1406. Du Maine herczegné (353. l.). Az eredeti metszetek a párisi «Cabinet des Estampes»-ben.[VISSZA]
- 1407. Sz. Király, 270.[VISSZA]
- 1408. Április 27. Fiedler, II. 495 – 8. Horváth, VI. 651-3.[VISSZA]
- 1409. A fejedelemnek a danczkai bujdosókhoz Passyból márczius 13. írt levele az Erdélyi N. Múzeumban. (Kemény-gyűjt.)[VISSZA]
- 1410. Mercurius et Apollo-apud tripodem.[VISSZA]
- 1411. Rákóczi önéletr. 261.[VISSZA]
- 1412. Sz. Király, 270-2.[VISSZA]
- 1413. Fama, CXLIII. 909.[VISSZA]
- 1414. Ezt a Dangeau, St. Simon, Sz. Király Ádám s mások nyomán összeállított jegyzéket a jellemzésekkel együtt, térszűke miatt, a Századok 1911. évi folyamában kívánom közölni.[VISSZA]
- 1415. Dangeau, XIV. 404. Sz. Király, 272. l., nem említi a király ottlétét.[VISSZA]
- 1416. Május 10., 12., 13. Sz. Király, 271-2.[VISSZA]
- 1417. Május 13. U. o. 272.[VISSZA]
- 1418. D’Antin Lajos Antal herczeg (356. l.), a «Die Europäische Fama» füzetből.[VISSZA]
- 1419. Leírja u. o. 272. St. Simon, X. 3. Eur. Fama, 1713. CXLV. 23-28.[VISSZA]
- 1420. Eur. Fama, id. h. 25.[VISSZA]
- 1421. Dangeau, XIV. 409.[VISSZA]
- 1422. A St. Antoine-külváros torkolata (357. l.) a «Paris Historique» cz. kiadványból.[VISSZA]
- 1423. Szövege u. o. CXLIV. 981-1018. és CXLVI. 175-184. Hitelesen Dumont, Corps universel diplomatique du droit des gens, VIII. 329-353.[VISSZA]
- 1424. Lehet, hogy Rákóczi ezen a napon adta át emlékiratát, a melyben kifejtette, mi részt vett abban a háborúban, mely «Isten akarata szerint többet használt Franczia- és Spanyolországnak, mint neki». (Fiedler, II. 533.)[VISSZA]
- 1425. Dangeau Journal, XIV. 411. Sz. Károly naplója, 273.[VISSZA]
- 1426. Rákóczi önéletr. 257-8.[VISSZA]
- 1427. U. o. 260-1.[VISSZA]
- 1428. Sz. Király I. 273-381. naplójegyzetei nyomán.[VISSZA]
- 1429. Bourbon Lajos Ágost, Du Maine herczeg (359. l.), a «Die Europäische Fama» CLXII. füzetéből.[VISSZA]
- 1430. Dangeau, XIV. 431.[VISSZA]
- 1431. Június 26-30. Sz. Király, 274.[VISSZA]
- 1432. Dangeau, XIV. 432.[VISSZA]
- 1433. U. o. 434.[VISSZA]
- 1434. Sz. Király, 274.[VISSZA]
- 1435. Mme Élisabeth levele július 16.[VISSZA]
- 1436. Dangeau, XIV. 443.[VISSZA]
- 1437. Rákóczi önéletr. 260.[VISSZA]
- 1438. Crozals Harasztinál, Budapesti Szemle, CV. 229.[VISSZA]
- 1439. Sz. Király Ádám 1713 november elsejétől 1715 augusztus 21-ig ötvenhét esetet jegyez föl, hogy a fejedelem Versaillesban (Marlyban csupán kétszer) rendesen 9 órakor, jelen volt a király fölkelésénél. (Rákóczi-tár, I. 288-359.) A. szertartásról l. Lacour-Gayet czikkét Lavisse-Rambaudnál, Hist. Géneral, VI. 197-9. s még inkább ennek is forrását, St. Simont. Rákóczi önéletrajza a király életének utolsó éveire nézve az udvarról rendkívül érdekes és becses adatokat szolgáltat, 257-285. l.[VISSZA]
- 1440. Önéletr. 260.[VISSZA]
- 1441. Noailles Adorján Móricz herczeg (361. l.) a «Die Europäische Fama» füzetből.[VISSZA]
- 1442. Haraszti, id. h. 233-5.[VISSZA]
- 1443. Rákóczi önéletr. 260.[VISSZA]
- 1444. 1713 október 15. Dangeau Journal, XV. 14.[VISSZA]
- 1445. 1713 július 26. U. o. XIV. 452.[VISSZA]
- 1446. St. Simon, XVII. 135. Lavisse-Rambaud, VI. 202.[VISSZA]
- 1447. Sz. Király, 335.[VISSZA]
- 1448. U. o. 262., 315., 316., 342.[VISSZA]
- 1449. Önéletr. 259., 260., 262., 265., 303.[VISSZA]
- 1450. Mouton, L’hôtel de Transylvanie, 15-16. (Bibliothèque du vieux Paris) a franczia külügyminisztérium levéltárának adatai nyomán. (Fonds Hongrie et Transylvanie).[VISSZA]
- 1451. Mouton, 17.[VISSZA]
- 1452. XIV. Lajos pénzei I. II. (364., 365. l.) újabb reproductiók után.[VISSZA]
- 1453. Mouton (u. o.) semmivel sem bizonyítja, hogy a játékot ottan folytatták volna.[VISSZA]
- 1454. 1714 februárius 28. Sz. Király, 303.[VISSZA]
- 1455. 1714 április 8. U. o. 309.[VISSZA]
- 1456. Mouton, 17.[VISSZA]
- 1457. Mouton maga is a Rákóczi nevével űzött visszaélésekről beszél. A vád képtelenségéről l. Thaly, a Hôtel de Tr. Párisban (Az Ujság, 1906. 321. sz.) Návay Aladár, a Hôtel de Tr. (Budapesti Hirlap, 1907., 119. sz.) Június, Az erdélyi palota Párisban. (U. o. 1907., 254. sz.) A Pesti Napló (A kuruczok Párisban 1906. 312. és a francziaorsz. Rákóczi-okmányok, 314. sz.) elfogadja az adatokat és szemrehányást tesz a magyar íróknak, hogy még Rákóczi párisi lakását is külföldi tudós találta meg. Rákóczi azonban Párisban nem ott lakott, a hol Mouton mondta, hanem a Soissons-palotában, a melyben lakosztályt maga a király rendeztetett be számára. Onnan már 1713 februárius 18-án kiköltözött Challiosba s ha hosszabb időre berándult Párisba, Dangeau, Courcillon, Vaudemont, Gramont, Tessé házában felváltva szállt meg. Brennert, ki akkor a Hôtel de Transylvanieban lakott, Sz. Király följegyzései szerint (321. l.) csak egyetlenegyszer, 1716 július 28-án látogatta meg.[VISSZA]
- 1458. XIV. Lajos pénzei I. II. (364., 365. l.) újabb reproductiók után.[VISSZA]
- 1459. Rákóczi Vayhoz június 3. (Sajátkezű levele az Erdélyi N. Múzeumban, Kemény-gyűjt.)[VISSZA]
- 1460. Bourbon Lajos Armand, Conti herczege (366. l.), a «Die Europäische Fama» CLXII., XXXVII. füzeteiből.[VISSZA]
- 1461. Bercsényi, Forgách, Esterházy Antal, Csáki Mihály, Gerhard György, Pápay János, Ebeczky Sámuel, a többiek nevében is. Fiedler, II. 619.[VISSZA]
- 1462. Horváth, VI. 654.[VISSZA]
- 1463. Június 3. Erdélyi N. Muzeum.[VISSZA]
- 1464. Fama, CXLVII. 254-5.[VISSZA]
- 1465. Rákóczi önéletr. 257.[VISSZA]
- 1466. St. Simon, IX. 414.[VISSZA]
- 1467. Térszűke miatt Rákóczi barátnőinek jellemzését is máshol fogom közölni. Rákóczi szerelmének lélektanilag is nagyon érdekes rajza az Önéletrajz 258-264. lapján van.[VISSZA]
- 1468. La Feuillade herczeg (369. l.) a «Die Europaische Fama» XXXVII. füzetéből.[VISSZA]
- 1469. A Hôtel de petit Bourbon Párisban (370. l.) a «Paris Historique» cz. kiadványból.[VISSZA]
- 1470. Elisabeth Charlotte névaláírása (1712. márcz. 19-én kelt leveléről) (371. l.)[VISSZA]
- 1471. Erre czéloz St. Simon is, IX. 415. Rákóczi csak annyit mond (Önéletr. 268.), hogy egy Bourbon herczegnőt szeretett. Sz. Király (331. l.) meg is nevezi Continé fejedelemasszonyt, kit a fejedelem minden nő közül legtöbbet látogatott.[VISSZA]
- 1472. 1718 szep. 4. St. Cloud. Menzel, Briefe der Prinzessin Elisabeth Charlotte, 330-1.[VISSZA]
- 1473. Ez tévedés; 1718-ban csak 42 éves volt és már öt esztendeje ismerték egymást.[VISSZA]
- 1474. Önéletrajz, 262.[VISSZA]
- 1475. Sz. Király, 277.[VISSZA]
- 1476. Fontainebleau madártávlati képe I. II. (371-2. l.) újabb felvétel után.[VISSZA]
- 1477. U. o. 277.[VISSZA]
- 1478. U. o. 280. Sz. Királyék aznap Sceauxból (Vill Sioi) két hajtással érkeztek meg.[VISSZA]
- 1479. Sz. Király, 282. Rákóczi önéletr. 263. V. ö. St. Simon, X. 75.[VISSZA]
- 1480. Fontainebleau madártávlati képe I. II. (371-2. l.) újabb felvétel után.[VISSZA]
- 1481. A Jordán-codex. Idézi M. Nyelvt. Szótár, II. 139. Hanák képes természet-rajza (322. l.) a Carbo cormoranust, vagy Corvus Marinust nevezi kára katonájának. Ez a nagyon ügyes halászmadár a Duna és Tisza partjain sem volt ritka.[VISSZA]
- 1482. Sz. Király, 285.[VISSZA]
- 1483. Rákóczi önéletr. 263.[VISSZA]
- 1484. Sz. Király, 284-5.[VISSZA]
- 1485. St. Simon, X. 75-86.[VISSZA]
- 1486. U. o. X. 75.[VISSZA]
- 1487. Dangeau, XV. 6.[VISSZA]
- 1488. U. o. XIV. 480.[VISSZA]
- 1489. Ezekről a napokról részletesen Sz. Király, 280-286.[VISSZA]
- 1490. U. o. 287. St. Simon, X. 97.[VISSZA]
- 1491. Sz. Király, 287.[VISSZA]
- 1492. Franczia nemes ember XIV. Lajos korában (375. l.) újabb metszetről.[VISSZA]
- 1493. Dangeau, XV. 14.[VISSZA]
- 1494. «Reggel nyolcz órakor ment az fels. király felkelésére.» Sz. Király, 288.[VISSZA]
- 1495. November 3-25. Sz. Király naplója, 288-291.[VISSZA]
- 1496. Önéletrajz, 263.[VISSZA]
- 1497. Sz. Király, 289. St. Simon, X. 107.[VISSZA]
- 1498. Villars, Mémoires, 227. St. Simon szerint (X. 107.) csak 27-én.[VISSZA]
- 1499. Horváth, VI. 654. Az Eur. Fama szerint (CLIII. 771-3.) Versaillesban 26-án, Párisban 30-án volt a Te Deum, amott az egész udvar jelenlétében.[VISSZA]
- 1500. Sz. Király, 291-2.[VISSZA]
- 1501. Fiedler, II. 620.[VISSZA]
- 1502. St. Simon, X. 114.[VISSZA]
- 1503. Berry herczeg esküvője (377. l.). Az eredeti metszetek a párisi «Cabinet des Estampes»-ben.[VISSZA]
- 1504. Önéletr., 264. Sz. Király, 294.[VISSZA]
- 1505. A st-germaini palota (378. l.) újabb metszetről.[VISSZA]
- 1506. Chantilly madártávlatból (379. l.) újabb fényképfelvétel után.[VISSZA]
- 1507. Második fiuk (Louis-August de Bourbon, Dombes herczege) 1700-ban született, a harmadik, Louis-Charles (Comte d’Eu) 1701-ben, leányuk, Louis-François, 1707-ben.[VISSZA]
- 1508. St. Simon, II. 135., IV. 331., V. 374., XII., 82. Piépape, La duchesse du Maine (Páris, 1910.) 22-40., de Rákócziról az egész kötetben hallgat. P. Bonnassieux, Le Château du Clagny, 1881.[VISSZA]
- 1509. Sz. Király, 296.[VISSZA]
- 1510. U. o. 297.[VISSZA]
- 1511. Pekár Gyula a Rákóczi-albumban, 59.[VISSZA]
- 1512. U. o. 297-9. St. Simon, X. 117. Berry herczegné jó reménységben lévén, nem jelent meg saját bálján, hanem a királylyal külön szobában vacsorázott. St. Simon, X. 117.[VISSZA]
- 1513. Arlaud Jakab Antal arczképe (380. l.) Largillière a genfi Musée Rathban őrzött festményéről eredeti fényképfelvétel után. L. róla 381. l. 44. sz. jegyzetét.[VISSZA]
- 1514. Önéletrajz, 277.[VISSZA]
- 1515. Sz. Király, 299-300.[VISSZA]
- 1516. U. o. 301.[VISSZA]
- 1517. Sz. Király írásában Konyér, 301.[VISSZA]
- 1518. Februárius 20-23. U. o. 301-2.[VISSZA]
- 1519. U. o. 303. St. Simon, X. 132-3.[VISSZA]
- 1520. Sz. Király 303-4. Arlaenak írja. Arlaud Genéveben 1668 május 18. született. Párisban 1688. telepedett le; hamar nevet és megrendelőket szerzett. Az orleánsi herczeg tőle tanúlt festeni s lakást adott neki st. cloudi kastélyában. Az özvegy orleánsi herczegné is kedvelte. Némi megszakítással 1729-ig tartózkodott Párisban; azután visszatért szülővárosába, hol 1743 május 25. halt meg. Ott, a Musée Rathban van arczképe Largillièretől és saját művei közül Nagy Péter czár, XIV. Lajos, Cromwell, Mme de Cormans d’Astry miniaturejei. Egy-egy önarczképe a párisi Louvreban és a firenzei Uffiziben. Dicsérték Michel Angelo után készített Lédáját is. Thaly Rákóczi-miniaturejei közt tőle való is lehet. (Thieme-Becker, Alig. Lex. der bildenden Künstler, II. 110. Brun, Schweizerisches Künstlerlexikon. I. 49-50. Füssli, Gesch. und Abbildung der besten Mahler in der Schweiz. I. 201-211. Itt közölt arczképe a berni Rath-múzeumból való.[VISSZA]
- 1521. Mariette, Abecedario, Arlaud neve alatt. (Az Archives de l’Art Française 1851-3. évi II. kötetében.)[VISSZA]
- 1522. Februárius 27., márczius 1., 27., április 9., május 12. (Sz. Király, 303-4., 307., 309., 312. Egyébiránt csak egyszer nevezi meg s így lehet, hogy másnak is ült.)[VISSZA]
- 1523. Önéletrajz, 264.[VISSZA]
- 1524. U. o. és Sz. Király, 305-6.[VISSZA]
- 1525. Önéletrajz, 264-5. Sz. Király, 306-7.[VISSZA]
- 1526. Rákóczi önéletr. 294-5.[VISSZA]
- 1527. Klement emlékirata VI. Károlyhoz, 1715 szeptember 22. Fiedler, II. 13.[VISSZA]
- 1528. Ennyi még hihető a kivonatból, a melynek eredetije nem ösmeretes. Gyanús azonban ennek az a hozzáadása, hogy a tárgyalásokból a bajor választót kizárni óhajtja s a császárral és a lengyel királylyal olyan titkos levelezésbe kíván lépni, a mi visszaszerezheti neki a császár jóindulatát.[VISSZA]
- 1529. Fiedler, II. 13.[VISSZA]
- 1530. St. Simon XI. 108.[VISSZA]
- 1531. Fiedler, II. 13-14. A levelezést Klement folytatta, a ki azonban már lépéseket tett, hogy kegyelem útján Magyarországba visszatérjen. A fejedelem, erről tudva, megtagadta fizetése kiadását s mikor elbocsátását sürgette, elfogatni akarta. Ezt a franczia kormány nem engedte meg, mire Klement Hollandiába menekült s báró Hohendorf útján egy álló esztendeig onnan sürgette megkegyelmezését. Hogy el ne árúlja, Rákóczi ekkor, Torcy kezessége mellett, megígérte fizetése kiadását. Ajánlatát akkor is megújította volna, mikor ő ennek elfogadását visszautasította, pedig Rákóczi arról biztosította, hogy a haza megszabadítása fejében nagy úrrá teszi s közölte vele nagy terveit. (Fiedler, II. 14-15.) Ki hiszi ezt a történtek után?[VISSZA]
- 1532. Arneth, Prinz Eugen, II. 339.[VISSZA]
- 1533. Sz. Király, 306. Villars, Mémoires, 232. Eur. Fama, 1714. CLVI. 978-983. (Savoyai Jenő levelei). Az oklevelet (közölve u. o. 103-131.) VI. Károly 1714 márczius 17-én Bécsben, XIV. Lajos 1714 márcz. 23. Versaillesban ratifikálta.[VISSZA]
- 1534. Önéletr. 296.[VISSZA]
- 1535. Május 18. Simonyi, Londoni Okmánytár, 281.[VISSZA]
- 1536. Lajos toulousei gróf, Francziaország tengernagya (385. l.) a «Die Europäische Fama» XXXVIII. füzetében közölt metszet után.[VISSZA]
- 1537. Rákóczi önéletr. 294. Levele 1724 márczius 3. Fiedler, II. 533.[VISSZA]
- 1538. Sz. Király, 307-8.[VISSZA]
- 1539. St. Simon, X. 143-4.[VISSZA]
- 1540. Özv. Continé medaillon arczképe (387. l.). Az eredeti metszetek a párisi «Cabinet des Estampes»-ben.[VISSZA]
- 1541. Önéletr. 265-6.[VISSZA]
- 1542. U. o. 266-7.[VISSZA]
- 1543. U. o. 266.[VISSZA]
- 1544. Sz. Király, 310-312.[VISSZA]
- 1545. St. Simon, X. 185.[VISSZA]
- 1546. Rákóczi, 265.[VISSZA]
- 1547. Sz. Király, 315.[VISSZA]
- 1548. Sz. Király, 314-7.[VISSZA]
- 1549. St. Simon, X. 189-190., 197.[VISSZA]
- 1550. Mme Maintenon (389. l.) újabb metszet után.[VISSZA]
- 1551. Így adja a végső összeget Fiedler, II. 620. l. 8. és 9. sz. a. St. Simon is foglalkozik a pensio módosításával és szerinte a király Rákóczira bízta, hogy a 40, helyesebben 42 ezer livret tetszése szerint oszsza szét azon bujdosók közt, kik Magyarországban javaikat elvesztették. (Mémoires, X. 185.) Mouton azt hiszi (L’hôtel de Trans. 17.), hogy áprilisban azért kellett odahagyniok a magyaroknak a párisi Hôtel du Pérout, mert Rákóczi nem tudta a bért fizetni s azt az orléansi herczeg utalványára a kincstár fizette ki. Mouton elfelejti, hogy a herczeg a kincstár rovására csak XIV. Lajos halála (1715 szept. 1.) után utalványozhatott. Az azonban meglehet, hogy Brenner, Lang, Charrière stb. ekkor költöztek át a H. du Pérouból a Hôtel de Transylvanieba.[VISSZA]
- 1552. Vay Ádám panaszkodó levelének vége. (1713. nov. 6.) (390. l.). Olv. l. Hasonmások szöv. 723. l.
  VAY ÁDÁM PANASZKODÓ LEVELÉNEK VÉGE. (1713. NOV. 6.)
  (390. lap.)
  Felseged elvettetet s minden remenseg | nelkül hagyatatot ven | szolgaja Vay Adam m. p. | Danczka 6. 9vembris | 1713. [VISSZA]
- 1553. 1713 szeptember. Czédula az Erdélyi N. Múzeumban, Kemény-gyűjt.[VISSZA]
- 1554. Sz. Király, 231.[VISSZA]
- 1555. Levele 1713 október 18. az Erdélyi Nemz. Múzeumban, Kemény-gyűjt.[VISSZA]
- 1556. »A felséged levelében felőlem írt periodus szívemet százszor sebhette s penetráló, melyet halállal emésztek meg.» 1713 november 6. U. o.[VISSZA]
- 1557. Párisból Vayhoz 1714 febr. 27. U. o.[VISSZA]
- 1558. Rákóczi önéletr. 265.[VISSZA]
- 1559. Özvegy Continé különösen a cavagnolet – a biribi egy nemét – szerette játszani. De Luynes, Mémoires, II. 261.[VISSZA]
- 1560. Sz. Király, 317-8.[VISSZA]
- 1561. Önéletrajz, 267.[VISSZA]
- 1562. Válópere alkalmából Eur. Fama, 1722., CCLII. 733-736.[VISSZA]
- 1563. Conti herczegné (392. l.) Az Europäische Fama CCLXXVII. füzetének czimképe után. Aláírása: Louise Elisabeth de Bourbon Condé, Princesse de Conty. [VISSZA]
- 1564. Sz. Király, 320.[VISSZA]
- 1565. Erről St. Simon nagy megbotránkozással ír. X. 240-244. Sz. Király, 321. l. a király fattyainak nevezi a fejedelem barátait.[VISSZA]
- 1566. St. Simon, X. 215-7.[VISSZA]
- 1567. A Chantilly vár látképe (393. l.) újabb fényképfelvétel után.[VISSZA]
- 1568. Sz. Király, 323.[VISSZA]
- 1569. U. o. 323-4.[VISSZA]
- 1570. Rákóczi önéletr. 266. Rákóczi 27-én, a király 30-án érkezett, tehát nem egy hét mulva, mint Rákóczi u. o. mondja; de csakugyan annyi idejök maradt vadászgyakorlatokra.[VISSZA]
- 1571. «A ló megesett» Sz. Király szerint, 329. Dangeau szerint (XV. 253.) ő esett le a lóról.[VISSZA]
- 1572. Dangeau u. o.[VISSZA]
- 1573. Du Maine herczeg (395. l.). Az eredeti metszetek a párisi «Cabinet des Estampes»-ben.[VISSZA]
- 1574. A béke oklevele: Eur. Fama, 1714. 609-616., 824-864.[VISSZA]
- 1575. A fontainebleaui napokról 1714 augusztus 27-október 24. Sz. Király, 326-331. St. Simon, X. 312-319.[VISSZA]
- 1576. Gróf Pálffy (V.) Miklós nádor (1657-1732.) arczképe (396. l.) a Tört. Képcsarnok olajfestményéről id. Weinwurm Antal eredeti fényképfelvétele.[VISSZA]
- 1577. Eur. Fama, 1714. CLXII. 508-9.[VISSZA]
- 1578. Thaly a Századokban 1873. 109-113. 1909. 465-7.[VISSZA]
- 1579. Eur. Fama, 1715. CLXXVIII. 741-2.[VISSZA]
- 1580. Esterházy A. tábori könyve, XVI.[VISSZA]
- 1581. A szeptember 12.-október 29-i országgyűlési naplóban (a Magyar Nemz. Múzeum Forgách-levéltárában) semmi sincs a kuruczokról.[VISSZA]
- 1582. Károlyi önéletleírása, I. 107.[VISSZA]
- 1583. Korponayné, Géczy Julianna kezeirása (397. l.) Pater Szmith piarista Schavnikról 1710. okt. 24-én kelt levele belsejében. Görgey-levéltár. M. N. Muz. Olv. Hasonmások szövege 724. l.
  KORPONAYNÉ, GÉCZY JULIÁNNA LEVELE.
  (397. lap.)
  P. S. [Postscriptum.] nagyobtul fogva mint kisebbik enis igen Atyafiságos szivel igen szépen köszöntetem Kegyelmeteket: és istentül fris jo egeseget kivánok Kegyelmeteknek. |
  isten ne agya igaz | légyen ugy halotam | szegény jánoki lászlo | pestisbe meg holt volna. | Gecý julianna m. p. [VISSZA]
- 1584. Rákóczi, önéletr, 268. és Sz. Király naplója, 331. Ennek a két adatnak egybevetése a legfontosabb adatok közé tartozik.[VISSZA]
- 1585. Rákóczi önéletr. 268.[VISSZA]
- 1586. Fontainebleautól északkeletre.[VISSZA]
- 1587. Sz. Király, ki részletesebben szól erről (331-2.), 24-ét, St. Simon (X. 326.) 23-át mondja a megérkezés idejének.[VISSZA]
- 1588. Kedvéért az udvarias háziur kivágatta azt a gesztenyefasort, mely kilátását elvette.[VISSZA]
- 1589. Sz. Király, 332.[VISSZA]
- 1590. Önéletrajz, 268. Sz. Király, 336.[VISSZA]
- 1591. Az orleansi herczeg felesége (399. l.), a «Die Europäische Fama» CCLVI. füzetében közölt metszetekről.[VISSZA]
- 1592. Rákóczi végrendelete 1732-ből. Rákóczi eml. 311.[VISSZA]
- 1593. Sz. Király, 345-6. St. Simon, XI. 88-92. Eur. Fama, 1715. CLXX. 125-7. Eur. Fama, 1715. CLXVIII. 1027-1041. Bildersaal, VIII. 139-143.[VISSZA]
- 1594. Lettres persannes. Páris, 1721.[VISSZA]
- 1595. Mehemet Riza bég perzsa követ (401. l.) a «Die Europaische Fama» CLXXIX. füzetében közölt metszetekről.[VISSZA]
- 1596. Februárius 15. Vayhoz; Erdélyi Nemz. Múzeum, Kemény-gyűjt.[VISSZA]
- 1597. Márczius 25-30. és április 8-13.[VISSZA]
- 1598. Saint Sever voltaképpen Rouen külvárosa. Páristól való távolságát Sz. Király (márczius 25., 348. l.) elég pontosan teszi 14 mfdre.[VISSZA]
- 1599. Raoul Chélard szép és lelkes czikkei a Budapesti Hirlapban 1904 június 3. és 1906 október 6.[VISSZA]
- 1600. A Szentlélek-rend nagymesterének palástja (403. l.). A párisi «Musée de Cluny»-ban őrzött palást újabb fényképe után.[VISSZA]
- 1601. Arch. R. VI. 6.[VISSZA]
- 1602. Önéletr. 270.[VISSZA]
- 1603. Rákóczi önéletrajza, 268-272. Sz. Király, 350. l.[VISSZA]
- 1604. Rákóczi, 272. Sz. Király, 352.[VISSZA]
- 1605. A párisi observatorium alapításának emlékérme (405. l.) újabb reproductiók után.[VISSZA]
- 1606. Sz. Király naplója május 3-ról, 352. St. Simon, XI. 125. Fama, 1715. CLXXII. 318.[VISSZA]
- 1607. Rákóczi (271-2.) bérletről, Sz. Király (353.) házvételről beszél.[VISSZA]
- 1608. Rákóczi, 273. Sz. Király a falut (353. Jajnak írja; talán Laye (St. Germain-en-Laye).[VISSZA]
- 1609. Önéletr. 263., 273.[VISSZA]
- 1610. Sz. Király naplójegyzetei június 1-8-ról Rákóczi-tár I., 353.[VISSZA]
- 1611. Önéletr. 271.[VISSZA]
- 1612. Billiardjáték XIV. Lajos korában (407. l.) Sollerer rajza után Cl. Kohl kőnyomata.[VISSZA]
- 1613. Sz. Királynál Sorsi, 352.[VISSZA]
- 1614. U. o. 354.[VISSZA]
- 1615. U. o. 356.[VISSZA]
- 1616. Sz. Király, 357-9.[VISSZA]
- 1617. Fraknói ezt kereste, de nem találta meg. (Fraknói, Rákóczi vallásos élete, 20.)[VISSZA]
- 1618. Önéletrajz, 273-6.[VISSZA]
- 1619. Augusztus 10. Sz. Király, 358. Rákóczi, 276.[VISSZA]
- 1620. Rákóczi, 276.[VISSZA]
- 1621. St. Simon, XI., 241-376.[VISSZA]
- 1622. Rákóczi, 276.[VISSZA]
- 1623. A Chantilly vár (409. l.) Prieur rajza után Berthault metszete.[VISSZA]
- 1624. U. o. Sz. Király, 358. St. Simon, XI. 384.[VISSZA]
- 1625. Rákóczi 277. St. Simon, XI. 389.[VISSZA]
- 1626. Önéletr. 277. Sz. Király, 359.[VISSZA]
- 1627. Önéletr. 278.[VISSZA]
- 1628. A Párisi Notre-Dame (413. l.) újabb reproductiók után.[VISSZA]
- 1629. Morvillehez 1724 márczius 3. Fiedler. II. 533.[VISSZA]
- 1630. A király utolsó napjairól: Rákóczi önéletrajza, 277-285. Sz. Király Ádám naplója, 359-363. St. Simon, Mémoires, XI. 394-6., 437-457. Europ. Fama, 1715. CLXXIV. 550-558., CLXXVI. 603-637. stb. 24 Önéletr. 280., 285.[VISSZA]
- 1631. Királyi testőr XIV. Lajos udvarában (415. l.) újabb reproductiók után.[VISSZA]
- 1632. U. o. és Sz. Király, 362-6.[VISSZA]
- 1633. III. Károly (417. l.) A «POLITICA | AUSTRIACA | IN | IMPERATORIBUS | AUSTRIACIS, | Eorumque Virtutibus adumbrata, | AC IN | Augustissimo Caesare, | CAROLO VI. | Vivô omnium Compendiô, | Absoluta. | . . . Quas ... | Publice propugnandas suscepit | Praenob. ac Eruditus Dom. FRANCISCUS JOSEPHUS GYMNICH, | . . . AUTORE AC PRÀSIDE, | R. P. GERARDO HILLEPRAND, è Soc. JESU, | . . | Anno M. DCC. XVII. Mense – – Die | Viennae ex Typographia Casarea Impe-riali Aulica. |» cz. mű 176. lapján jelent meg az eredeti metszet, köv. aláirással: AUSTRIACÀ Jus omne Domus qui colligis; OMNES \ Te quoque VIRTUTES CÀSAR HABERE probas. | [VISSZA]
- 1634. 1713-ban Pálffy János 100.000 forint ajándékot kapott a munkácsi uradalomból; 1716 május 26. Trautson hg. 150.000 forinton megkapta Sárospatakot és Regéczet; Illésházy 1717-ben a Rákóczi-javakból 100.000 forintot nyert; 1721-ben Onod részben Sickingené, részben Csáky Zsigmondé lett; 1724-ben b. Altenberg Ottó bérbevette Munkács és Szentmiklós uradalmait; ugyanakkor Mattyasovszky kanczellár örökösei örökösen megvásárolták Ledniczét; 1725-ben Perlas, a spanyol kamara titkára, az odaigért Rákóczi-javak helyett Szlavóniában kapott uradalmat, Csáky Zsigmond pedig 16.200 forintért megvette Csetneket; 1727-ben Breuner leányai, 1728-ban pedig Dietrichstein kamarai elnök szerezte meg Diószeget (Biharban); 1728 augusztus 2-ikán a munkácsi és szentmiklósi uradalmakra Schönborn mainzi érsek nyert adományt. Károlyi birtokszerzéseiről már volt szó a 238. lapon. (Marczali a M. Nemzet Történetében, VIII. 92-97.)[VISSZA]
- 1635. Fama, 1715., CLXXVIII. 741.[VISSZA]
- 1636. Önéletrajz, 209.[VISSZA]
- 1637. Arch. R. VII. 106.[VISSZA]
- 1638. Önéletrajz, 15.[VISSZA]
- 1639. 1906 október 24. 1906: XX. t.-cz.[VISSZA]
- 1640. Thaly, Adalékok, II. 318.[VISSZA]
- 1641. Morvillehez, Fiedler, II. 533.[VISSZA]
- 1642. Önéletrajz, 286.[VISSZA]
- 1643. Fama, 1715. CLXXVIII. 741.[VISSZA]
- 1644. Gróf Vay Ádámné (421. l.). Az eredeti olajfestmény a Tört. Képcsarnokban.[VISSZA]
- 1645. 1714 deczember 19. Képes Folyóirat, 1906. II. 496.[VISSZA]
- 1646. Kifejti ezeket kelet nélkül a fejedelemhez intézett emlékiratában. Erdélyi Nemz. Múzeum, Kemény-gyűjt. 1715. Hét pontban sorolja fel, hogy «ő felsége a maga fejedelmi csemetéinek igen kicsiny rövidségével» a magáéból mivel jutalmazhatta volna hűségét; mert bizonyosan tudja, hogy, ha boldogúl, fejedelmi házától üresen nem ereszti el.[VISSZA]
- 1647. U. o. Van ott egy végrendeletszerű tervezete is (folio 16 oldalon), a melyben elmondja, külföldön szerzett tapasztalataiból mit alkalmazna gazdaságában, ha édes hazájába visszatérhetne.[VISSZA]
- 1648. Önéletrajz, 279. Juras tábornagy, a ki ezt a vadászkastélyt 1749-ben a kamaldoliaktól bérbe vette, kötelezte magát, hogy olyan jó karban tartja, mint egykor az erdélyi fejedelem. A ház jelenleg a Caron-családé. (Chélard a Budapesti Hírlap 1906. 274. számában.)[VISSZA]
- 1649. 1738. deczember 15-én Csernavodáról írt levelében.[VISSZA]
- 1650. Rákóczi 39 éves volt, Tessé 65.[VISSZA]
- 1651. Részletesen Mouton, L’hôtel de Transylvanie, 1-21. l.[VISSZA]
- 1652. St. Simon, IX. 415.[VISSZA]
- 1653. Páris térképe (424. l.) Egykorú térkép után.[VISSZA]
- 1654. A Marne hatalmas kanyarulatában, Páris délkeleti szomszédságában.[VISSZA]
- 1655. A régens Páris utczáin (425. l.). Az eredeti metszetek a párisi «Cabinet des Estampes»-ben.[VISSZA]
- 1656. Október 13., november 16.[VISSZA]
- 1657. Önéletrajz, 178., 290.[VISSZA]
- 1658. U. o. 288-290. Sz. Király, 369-375.[VISSZA]
- 1659. Noailles Lajos Antal herczeg (427. l.) a «Die Europäische Fama» CLXVIII. füzetéből.[VISSZA]
- 1660. Sz. Király, 379.[VISSZA]
- 1661. Dangeau, XVI. 306.[VISSZA]
- 1662. Fama, 1716. CLXXXIV. 332.[VISSZA]
- 1663. Dangeau, XVI. 359.[VISSZA]
- 1664. Menzel, Briefe d. Pr. Elisabeth Charlotte, 1718 szeptember 4. 331.[VISSZA]
- 1665. XV. Lajos (429. l.) a «Die Europäische Fama» CCLXI. füzetéből.[VISSZA]
- 1666. Rákóczi önéletr. 291.[VISSZA]
- 1667. U. o. 279.[VISSZA]
- 1668. U. o. 1.[VISSZA]
- 1669. U. o. 289.[VISSZA]
- 1670. 1715 április 4-én halt meg a mathesist tanító mesterök. Sz. Király, 350.[VISSZA]
- 1671. Thaly, Irodalomtörténeti adalékok, II. 385-6.[VISSZA]
- 1672. Több példa Sz. Királynál.[VISSZA]
- 1673. Török András, fia odaküldésekor, Rákóczihoz 1711 szeptember 26. Thaly bevezetése Mikes leveleihez, díszkiadás, XXXI.[VISSZA]
- 1674. 1723 október 25. Századok, 1870. 3.[VISSZA]
- 1675. Prévost, Suite des mémoires et aventures d’un homme de qualité. (Amsterdam, 7133.) 133. l. Sainte-Beuve ezt (Lescaut Manon előszavában) Prévost legtermészetesebb, legtisztább, az élethez leghívebb regényének nevezi.[VISSZA]
- 1676. A Bastille (430. l.) újabb metszet után.[VISSZA]
- 1677. Közli Mouton, L’hôtel de Transylvanie, 18-19. a franczia külügyminisztérium levéltárából.[VISSZA]
- 1678. U. o. 19-20.[VISSZA]
- 1679. Életében ez a ház még kétszer cserélt gazdát: 1720 április 20-ikán Conti herczeg és felesége s nagyon rövid idő mulva gróf Fontaine tábornagy, majd, 1723 október 31-ikén, Gramont herczegné vette meg. Méltatlan és alaptalan Moutonnak (18-25. l.) az a föltevése, hogy Sinet és Fontaine tábornagyné csak álvevők, a kik mögött valamely nagyúr, az orléansi herczeg vagy Rákóczi állt, hogy a tiltott játékbarlangot így tartsák fenn.[VISSZA]
- 1680. Rákóczi levele 1723 (?) október 25. Fiedler, II. 527-8. Századok, 1870., 3.[VISSZA]
- 1681. Rákóczi végrendelete 1732. Rákóczi eml. 310. Az öreg orléansi herczegnő szerint (1721 november 1., Hollandnál, Briefe der Herzogin E. Charlotte, 261.) «az az apát, ki Ragotzy ügyeit itt vezette és pénzeit beszedte, önmagának a torkát elvágta. Százezer tallér volt a keze alatt; jó volna tudni, honnan jött ez a pénz; a kutatás megérdemelné a fáradságot».[VISSZA]
- 1682. Önéletrajz, 296-7.[VISSZA]
- 1683. A Bastille és környéke (432. 1.) Volkaert metszete után.[VISSZA]
- 1684. Klement Fiedlernél, II. 15.[VISSZA]
- 1685. U. o. 16.[VISSZA]
- 1686. U. o. 16.[VISSZA]
- 1687. Kantakuzenus János névaláírása (433. l.) egy 1719 okt. 3-án kelt oklevélről. Hurmuzaki, Documenti VI. 267. E szerint latin fordítása: «Ego de bono stemate Joannes Matheus Stefanovski Dragicsan Kantachusinus Comes scribo mea manu.»[VISSZA]
- 1688. Vetésy emlékirata VI. Károlyhoz Fiedlernél, I. 1-14. Klementé 1715 szeptember 22-ről u. o. II. 1-17. Amaz 236, emez 271 okiratot adott át.[VISSZA]
- 1689. Ennek szövege: Katona, Hist. Crit. XXXVIII. 261-269. A szövetség megkötésének érdeme Grimani Péteré.[VISSZA]
- 1690. A hadjárat története: Feldzüge des Prinzen Eugen, XV. kötet.[VISSZA]
- 1691. 1716 július 29. Sz. Király, 379.[VISSZA]
- 1692. Oláh nemes ember a XVIII. század elején (435. l.) Le Hay: «Recueil de cent estampes … Paris 1714.» cz. művéből.[VISSZA]
- 1693. Rákóczi önéletrajza. 298.[VISSZA]
- 1694. Rásid efendi Karácsonnál, Kath. Szemle, 1903. 755.[VISSZA]
- 1695. Hurmuzaki, Documente, VI. 152.[VISSZA]
- 1696. Nem Viddinben, mint Rákóczi írja, kinek önéletrajzán kívül (298-300. l.) ezen ügyre nézve főforrás Alboer Ábrahámnak 1716 október 7-én Des Alleurshöz intézett levele. (Angyal, Adalékok II. Rákóczi Ferencz törökországi bujdosása történetéhez, 6., 29-30.) V. ö. Histor. Bildersaal, VIII. III. Katona, XXXVIII. 292-3.[VISSZA]
- 1697. Wolde Alajosnak július 24-i tudósítása szerint Rákóczi Bercsényivel és Forgáchcsal ekkor Ilyvóban volt! Hurmuzaki, VI. 155.[VISSZA]
- 1698. Önéletrajz, 300.[VISSZA]
- 1699. Angyal, 6-7., 31.[VISSZA]
- 1700. Az 1716 április 13-án született Lipót valóban Ausztria és Asturia herczege lett, de már november 4. meghalt.[VISSZA]
- 1701. Bonnac XV. Lajoshoz 1716 október 16. Angyal, 32.[VISSZA]
- 1702. U. ő október 30. Angyal, Adalékok, 33.[VISSZA]
- 1703. Temesvár visszavételének emlékérme (438. l.), a Magyar Nemz. Múzeum érem- és régiségtárának eredeti példányáról.[VISSZA]
- 1704. Bonnac a királyhoz deczember 24. U. o. 33.[VISSZA]
- 1705. A régi sèvresi porczellángyár (439. l.) Troyon vízfestménye után.[VISSZA]
- 1706. Szeptember 22., október 8., november 24. (Sz. Király, 379-380.)[VISSZA]
- 1707. U. o. 380.[VISSZA]
- 1708. Önéletrajz, 302-303.[VISSZA]
- 1709. Önéletrajz, 2-3.[VISSZA]
- 1710. «A Krisztus születésének ünnepségét megelőző napokban.» U. o., 1.[VISSZA]
- 1711. Meditationes in forma soliloquiorum de mysterio reparationis naturae humanae per Adam. (Rákóczi önéletrajzában, akad. kiadás, 78-91. Domján forditásában Rákóczi Önéletr. 88-103.) Elhatározásának lélektani magyarázata ez.[VISSZA]
- 1712. Fogalmazványa és egykorú másolata az Erdélyi Nemz. Múzeumban, Kemény-gyűjt., 1717 januárius 28. Mikes eddigi életrajzai nem említik.[VISSZA]
- 1713. 1716 februárius 16. U. o. A makkfalvi Dósa-család iratai közt (melyeket Dózsa Endre alispán közölt velem) Dósa Mihály nevét nem találom.[VISSZA]
- 1714. Oláh nemesasszony (443. l.) Le Hay «Recueil de cent estampes» cz. művéből.[VISSZA]
- 1715. Bonnac a királyhoz 1716 deczember 28. Angyal, 33-34.[VISSZA]
- 1716. U. az 1717 januárius 23. U. o. 34-35.[VISSZA]
- 1717. U. o., 35-36.[VISSZA]
- 1718. «Hat napja», írta Bonnac XV. Lajosnak februárius 3. Angyal, Adalékok Rákóczi bujdosásához, 37.[VISSZA]
- 1719. XV. Lajoshoz márczius 1. Angyal, 40.[VISSZA]
- 1720. Bonnac D’Huxelles tábornagyhoz februárius 25. U. o. 43.[VISSZA]
- 1721. Februárius 25. U. o. 44.[VISSZA]
- 1722. Pecquethez februárius 25. U. o. 45.[VISSZA]
- 1723. 1724 márczius 3. Fiedler II. 534. Ellenben az óvatos Bonnac nem is felelt Rákóczi két levelére. Angyal, 46.[VISSZA]
- 1724. Kath. Szemle, 1903. 757. és Bonnac levele márczius 9. Angyal, 45.[VISSZA]
- 1725. Angyal 47. Küldetésöket a svéd királylyal is tudatta. U. o.[VISSZA]
- 1726. Önéletrajz, 304-308.[VISSZA]
- 1727. Önéletrajz, 308-9.[VISSZA]
- 1728. III. Ahmed szultán (447. l.), arczképe a «Die Europäische Fama» CXXI. füzetéből.[VISSZA]
- 1729. Levelének franczia fordítása Angyalnál, 41-42. Rásid efendi szerint (Kath. Szemle, 1903. 755.) az volt a levél tartalma, hogy a szultán a magyar és az erdélyi királyságot, melyek öröklött országai, de egy idő óta a német nép kezében vannak, magas birodalmából mostan Rákofdsi-oglunak adományozza úgy, ahogy azt a szultán nagy őseinek ideje óta Rákofdsi atyja és elődjei bírták. (III. Ahmed maga 1703-ban lépett trónra).[VISSZA]
- 1730. Bizonytalanok és általánosak, a mik jóra vagy rosszra fordulhatnak – írta az orléansi herczegnek 1722 május 24-én. (Fiedler, II. 513.) Az okosság – úgymond – azt tanácsolta, hogy ne bizzék bennök; de a kötelesség azt parancsolta, hogy – pusztán a személyét fenyegető veszedelmektől tartva – ne utasítsa vissza.[VISSZA]
- 1731. Önéletrajz, 309-311.[VISSZA]
- 1732. Fülöp orleansi herczeg, régens (451. l.), arczképe a «Die Europäische Fama» CLXXVI. füzetéből.[VISSZA]
- 1733. Rákóczi önéletrajza, 311-313. Levele az orléansi herczeghez. 1722 május 24. Fiedler, II. 513. Emlékeztette «Sárosy gróffal» milyen természetesen és nyiltan beszélt.[VISSZA]
- 1734. Vie, journées et conduite personelle de M. le duc d’Orléans. St. Simon, XII. 440-446.[VISSZA]
- 1735. Rákóczi önéletr. 314.[VISSZA]
- 1736. U. o. 313.[VISSZA]
- 1737. Briefe der Elisabeth Charlotte, 152.[VISSZA]
- 1738. Hurmuzaki, Documente, VI. 170-2.[VISSZA]
- 1739. Önéletrajz. 313-4.[VISSZA]
- 1740. Angyal, 46-47.[VISSZA]
- 1741. Hurmuzaki, VI. 178-9.[VISSZA]
- 1742. A szultán Maurocordatohoz június 3. Hurmuzaki, Documente, 180. Az egészet Bercsényi tervének tartották. (Rosetti jún. 13., u. o. 183.)[VISSZA]
- 1743. Angliával 1716 szeptember 30-án (végképpen november 28-án), Hollandiával 1717 januárius 14-én.[VISSZA]
- 1744. Fama, CCI. 793-5. Rákóczi önéletrajza, 314. Hist. Bildersaal, VII. 171.[VISSZA]
- 1745. Fama CCI. 795-808.[VISSZA]
- 1746. St. Simon, XIV. 27.[VISSZA]
- 1747. Rákóczi, önéletr. 314. Bonnac d’Huxelleshez, szeptember 21. Angyal, 53.[VISSZA]
- 1748. St. Simon, XIV. 67.[VISSZA]
- 1749. St. Simon, XIV. 153.[VISSZA]
- 1750. Kurakin Boris herczeg (455. l.) arczképe a «Die Europäische Fama» CCXIV. füzetéből.[VISSZA]
- 1751. Bonnac, június 15. Angyal, 48.[VISSZA]
- 1752. Bonnac d’Huxelleshez június 17. Angyal, 48.[VISSZA]
- 1753. XV. Lajos és d’Huxelles levelei Bonnachoz július 6-ról. U. o. 48-50.[VISSZA]
- 1754. Rákóczi szerint (Önéletrajz, 314.) június elején, mikor a czár Párisból eltávozott; ez azonban csak 20-án történt. V. ö. de Guichen, Pierre le Grand et le premier traité franco-russe. (Kivált 245-282.)[VISSZA]
- 1755. Talán ugyanaz a csausz, ki, Dangeau szerint (Journal, XVII. 132.), július 18-án szállt ki Marseilleben s a szultán nevében Erdély «föllázítására» szólította fel. Beszélték (u. o. XVII. 139.), hogy Bercsényi alatt Erdély már föl is kelt.[VISSZA]
- 1756. Rákóczi önéletrajza, 314. Pecquet levele Bonnachoz, augusztus 2. Angyal, 52.[VISSZA]
- 1757. Mehemet Bahri levele, Angyal, 50-51.[VISSZA]
- 1758. Bonnac a királyhoz július 25. U. o. 51-52.[VISSZA]
- 1759. Önéletrajz, 314-5.[VISSZA]
- 1760. Bonnac d’Huxelleshez, szeptember 21. Angyal, 53.[VISSZA]
- 1761. Bonnac Pecquethez, augusztus 2, U. o. 52.[VISSZA]
- 1762. Bonnac d’Huxelleshez, szeptember 25. U. o. 53.[VISSZA]
- 1763. Alberoni bibornok arczképe (458. l.) Basch G. P. metszete után.[VISSZA]
- 1764. Lelki küzdelmeiről önmaga fest képet. Önéletrajz, 315.[VISSZA]
- 1765. A tatárok utolsó beütésének történetét Szilágyi István írta meg a Szigeti Albumban, 1860. 284. s köv. ll.[VISSZA]
- 1766. Levele Angyalnál, 54-55.[VISSZA]
- 1767. Rákóczi (Önéletr. 316.) ennek erejét 20 hajón 13.000 emberre teszi; de csak 8600 ember volt 12 hajón.[VISSZA]
- 1768. Rákóczi önéletr. 316.[VISSZA]
- 1769. Cellamare Paulucci bíbornokhoz. Fama, 1718. CCXVII. 82.[VISSZA]
- 1770. U. o. 82-83. V. ö. Dangeau 1718 április 19-i naplóját, XVII. 292.[VISSZA]
- 1771. Önéletr. 316. St. Simon, XIV. 150.[VISSZA]
- 1772. A pápánál 1718 márczius 16. emelt panaszában, a melyet külön füzetben ki is nyomatott. Fama, CCXVII. 83-85.[VISSZA]
- 1773. Hogyan áll a dolog, talán csak akkor derűl ki, ha a magyar történelem czéljaira is fölhasználhatjuk Cellamarenak a British múzeumban 8756. sz. a. levő olasz és még kiadatlan emlékíratait (Mémoires de Cellamare), a melyeket tudtommal idáig még csak Bourgeois értékesített legújabb nagy, de a mi viszonyainkkal keveset törődő jeles munkájában. (Le secret du régent et la politique de l’abbé Dubois. Paris, 1909.) A kérdéssel általában véve a következő nevezetesebb munkák foglalkoznak: Rousset, Histoire du Cardinal Alberoni (Spanyolból), 1719.; Bersani, Storia del Card. Alberoni, 1861.; Mazade, Le Card. Alberoni (a Revue des deux Mondesban, 1860 nov. 1. füzet, 183-201.); Papa, Alberoni. 1876.; Professione, Alberoni, két kötetben, 1890-1897. (olaszúl); Vatout, La Conspiration de Cellamare, két kötetben, 1832. stb.[VISSZA]
- 1774. Fama, CCXVII. 82. V. ö. St. Simon, XV. 45-46.[VISSZA]
- 1775. Gróf Gallas János Venczel (460. l.) a «Die Europ. Fama» CCIV. füzetéből.[VISSZA]
- 1776. Fama, 1718. CCXVII. 85.[VISSZA]
- 1777. U. o. CCXIX. 86.[VISSZA]
- 1778. A grosboisi kolostor romjai (462. l.) Baransky E. László rajza.[VISSZA]
- 1779. Saint-Simon (463. l.). Az eredeti metszetek a párisi «Cabinet des Estampes»-ben.[VISSZA]
- 1780. St. Simon, XIV. 161.[VISSZA]
- 1781. U. o. XIV. 119.[VISSZA]
- 1782. Lyon (465. l.) régi metszet után.[VISSZA]
- 1783. Rákóczi (Önéletrajz, 318.) Bourbantnak írja, de kétségtelenűl Barbentannet érti.[VISSZA]
- 1784. Rákóczi önéletrajza, 317-320. Dangeau, XVII. 151. Histor. Bildersaal, VIII. 217-8.[VISSZA]
- 1785. XIV. Lajos érme (466. l.). Az eredeti metszetek a párisi «Cabinet des Estampes»-ben.[VISSZA]