MAGYAR TÖRTÉNETI ÉLETRAJZOK

ZICHY ANTAL

GRÓF SZÉCHENYI ISTVÁN ÉLETRAJZA

(1791-1860)

II. KÖTET
1845-1860

A MAGYAR TUDOMÁNYOS AKADÉMIA
ÉS
A MAGYAR TÖRTÉNELMI TÁRSULAT MEGBIZÁSÁBÓL
SZERKESZTI
SZILÁGYI SÁNDOR
BUDAPEST
FRANKLIN-TÁRSULAT KÖNYVNYOMDÁJA
1897
BUDAPEST
MAGYAR TÖRTÉNELMI TÁRSULAT
1897

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsának támogatásával, az Arcanum Kft. CD-ROM kiadványából.

GRÓF SZÉCHENYI ISTVÁN
Barabás Miklósnak 1836-ban készült olajfestménye után.

Tartalom

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

FÜGGELÉK.

I.
GRÓF SZÉCHENYI INDÍTVÁNYA A FORRADALOM KEZDETÉN.
(A M. T. Akadémia irattárából.)

II.
KAISERL. MANIFEST.

III.
GRÓF SZÉCHENYI ISTVÁN NAPLÓINAK NEHÁNY FELTÜNŐBB JELMONDATA 1821-1848.

IV.
GRÓF SZÉCHENYI ISTVÁNNAK NEJÉHEZ ÍRT LEVELEI.

VI.
SZÉCHENYINEK GOERGENNÉ ASSZONYHOZ ÍRT LEVELEI EREDETI NÉMET SZÖVEGBEN.

MEGJEGYZÉSEK A KÉPEKRŐL.

ÖNÁLLÓ KÉPEK.

A SZÖVEGBE NYOMOTT KÉPEK.

Jegyzetek

I.

Széchenyi hivatalba lépte. Első tiszai útja. Magyar tengerpart. Üdvlelde (Walhalla) Tiszaszabályozás szervezése. Széchenyi második tiszai útja. Debreczeni diadala (aug. 6. 1846.). Gőzhajózás a Tiszán. Vidéki társulatok. Gr. Károlyi Lajos. Első kapavágás Dobnál. A bécsi kormány. Kübeck.

120. GRÓF SZÉCHENYI ISTVÁN ÉS FIA BÉLA.
(Sterio K. színes kőnyomata után. Ernst Lajos úr birtokában.)

SZÉCHENYINEK, miután már nem csak Wesselényivel és Kossuthtal, hanem Deákkal is összetűzött s mellesleg az új Pesti Hirlap pártját is, előbb Szalay Lászlót, ki Kossuth után 1844 juniustól 1845 juniusig vitte, majd az ifjabb írók, a magyar centralisták egész csoportját, kik utána szinte három évig vezették a lapot, ellöké magától: csakugyan nem maradt más választása, mint csatlakozni a kormányhoz, védeni azt a tömeges támadások ellen s felhasználni («utilizálni») egyelőre legalább az anyagi előbbrehaladás terén. Mihelyt hivatalát átvette, a hivatalos eskűk letevése után (Bécsben, mint belső titkos tanácsos aug. 24-én Budán a helytartótanácsnál szeptember 9-én), melyet még egy kis parádés kirándulás Prágába – az új vasút megnyitása s egyúttal Ferencz császár és király emlékszobra ünnepére (aug. 17.) előzött meg, sietett megtenni búcsúlátogatásait Pesten, hogy szept. 27-én elindúlhasson első tiszai útjára. A derék báró Vay Miklós, kinek előbb ez a missió szánva volt, a legnemesebb önmegtagadással engedte azt át neki s beállott irigység nélkül diadalútja tanujának, kisérőjének. Szorosan Széchenyi Naplójához tartva magunkat, bár tudvalevő dolgokat ismételve, adjuk ezen s következő hivatalos útjainak vázlatos leírását.[1]

A jelzett napon, Aszódon ebédelvén, Gyöngyösre, 28-án Egerbe ért. Lévay kanonok volt szerencsés őt házába fogadhatni; üdvözlő beszédek, pohárköszöntések nem hiányoztak; Miskolczon pedig, hova este ért, fáklyászenével várták. 29-én megjelent egy zemplénmegyei küldöttség Klobusitzky vezérlete alatt, kivel Szerencsre «a Rákócziak ősi fészkére» ment. Itt az Almásyak ünnepelték, Sárospatakon pedig a Bretzenheim herczeg vendégszerető családja s ismerősök díszes köre várta. Nem késett «a magyarság e bölcsőjében», honnét a «reformatio világa» áradott szét, úgy a kollegium, mint a város bőbeszédű küldöttsége meghozni hódolatát s Széchenyi nem késik mindenütt örvendetes tudomásúl venni a gyarló ízlés (mauvais goút) mellett a jó ős anyagot; Újhelyen pedig, hol kitünő fogadtatásban részesül, egészen el van ragadtatva gróf Péchy Manó ragyogó szónoklatától. 30-án szakadó esőben megjelennek Ung, Szabolcs és Beregh küldöttei obligát üdvözlő beszédekkel s hozzálátnak a munkához, megtartják az «első ülést». Ez egészben elég jól ment, csak a két Lónyaival: Jánossal és Gáborral gyűlt meg a baja. Ezek a ceremónián túl kézzelfogható eredményt is akartak látni és sarokba szorították a «kormány közegét», hogy igérjen is, de igéretét váltsa is be, sürgették a kerecsenyi és komorói átmetszést, sürgették a pénzsegélyt s indulatosan fakadtak ki, hogy «ne mystificálja» őket. A kíséretében volt Szentiványi Vinczének sok dolgot adott, hogy mindkét részt lecsillapítsa. De ott volt Kazinczy Gábor is, a ki ifjú hevében még akkor nem sejté, hogy minő pecsovics, minő «békepárti» fog válni nemsokára belőle. Buzgó munkatársa volt a Pesti Hirlapnak, barátja Kossuthnak, kitől a casinóban egy levelet olvasott fel, melyben Széchenyi «ármánykodásairól» és «sületlenségeiről» volt valami s az ottani fiókvédegylet tagjait feltüzelvén, a fáklyászenét készítők minden kedvét azzal a fenyegetéssel fojtotta el, hogy csak próbálják, majd ők meg fütyülnek hozzá! «Nem zsarnokság ez?» Kérdi Naplójában Széchenyi.

121. SZALAY LÁSZLÓ.
(Canzi Agost rajza után.)

Október 1-én esőben, Péchyvel megy Zéténybe Klobusitzky Jánoshoz, dicséri ennek czélszerű kastélyát, innét Perbenyékre, Mailáth kanczellárhoz (a ki czímét és rangját lemondása után is megtartá) s ezzel együtt másnap Kis-Várdára, hol a Tiszát özönvíz előtti állapotában szemlélik, Zoltánnal Papra, báró Horváthoz, majd Péchy szabolcsi alispánnal Vásáros-Náményre Lónyay Györgyhöz mennek, hol a roskadozó híd megszemlélése után Szathmár és Ugocsa küldötteit fogadja. Sok sár, piszok, hanyagság 3-án megtartják a «második» ülést, nézegetik a Szamos torkolatát, ebédelnek gyékénysátor alatt. Eötvös Tamás pohárköszöntésében megsérti báró Horváthot, mint nem-adózó pártit, rossz ebéd mellett sokat politizálnak minimumról, majorátusokról, megnézik a szederültetvényeket s a Lónyayak régi várát s meghitelesítve a beregi főjegyző, Buday jegyzőkönyvét, másnap 4-én Baktán, gróf Degenfeld csinos birtokán át Nagy-Kállóba mennek. Izlik Széchenyinknek fogfájása daczára a jó nyíri bor, de elrontják kedvét a megyei börtönök, melyekben egy egész éven át nem merik szabad levegőre bocsátani a rabokat, mivelhogy az nincs megengedve. «Az illuminálók», mondja erre Széchenyi, a mi új büntető codexünk tervezőit értve, «szerfelett sokat akartak, s történt semmi!»

122. KAZINCZY GÁBOR.

Ez a Nagy-Kálló egy vad telep benyomását teszi reá; nappal semmi élet, éjjel mégis lárma, mely hajnalban szinte kiállhatatlanná vált. 5-én Kállay Ödönnel utazott Debreczenbe, honnét tisztelgő küldöttség érkezik eléjük.

Reviczky polgármester kalauzolja az «izléstelen» és «szintelen» nagy városban s első sorban, szép szerepét folytatva, báró Vay Miklós ünnepli. Egy «Cyclopsoknak való» nagy ebéd után elvezetik mindenüvé, a hol valami látni való van, este a színházba is. Itt éljenek, pisszegéssel vegyítve fogadják, mi nem akadályozza, hogy Szathmáryné és Kesziné játékában ne gyönyörködjék, biztos reményt merítve az előadásból, hogy igen is lehet egy jó magyar színtársulatot összeállítani, csak érteni kell hozzá. Másnap u. m. okt. 6-án a tisztelgők hosszú sorát kelle fogadnia. Jöttek a professorok Péczelyvel, a kurátorok és papok Szoboszlayval, a hajdúk, a dobi társaság, végre a város küldöttsége diszpolgári oklevéllel s tömérdek egyesek, még nők is. Ebéd Reviczkynél, sok áldomás. Széchenyi egy debreczeni vasút létrejövésére emelvén poharát, ezt mindjárt kész igéretnek veszik, mi szintúgy meglepi, mint Woronieczky ezredesnek azon bókja, hogy míg másoknak csak a szájok jár, ő legtöbbet tett (t. i. Széchenyi) a lengyel nemzetért! … (Különösen örült volna ennek Metternich, ha megtudja.)

Öreg casino, Polgári casino. Éljenek pisszegés nélkül. Az utóbbi emlékkönyvébe e sorokat írja: «Azon nép, mely nemzetiségét hűn ápolva, egyesült erővel küzd előmenetelért, előbb-utóbb mulhatlanúl homlokára tűzi a diadal repkényét».

Október 7-én meglátogatja a kollegiumot, stb. Ebédet b. Vay ád tiszteletére; a színházban pisszegés nem vegyül már az éljenek közé; este fáklyászene. Széchenyi a vasutat ismét kilátásba helyezi, valamint a városok rendezését, de hangsúlyozza, hogy minden pártérdek felett áll a haza! Október 8-án búcsúzik, reggelire Böszörménybe, ebédre Nánásra ér, itt tisztelgések, beszédek özöne; hálás Dobon, hol bihari urak és két Andrássy, Manó meg Gyula várják. A dobi töltésnél, melytől az Alföld menekvését várja, aggály lepi meg szivét. «Oh istenem!», így kiált fel magában, «én gyenge, idegbomlott, ily nagy munkába merek fogni! Nem őrültség ez tőlem?!» ….

123. BÁRÓ VAY MIKLÓS.
(Eybl 1843-iki kőrajza után.)

Október 9-én megtartják a «harmadik» ülést. Vannak nyolczvanketten, a hangulat jó: a jegyzőkönyvet Bay írta. Megalakul a Tokaj-füredi társaság, gróf Andrássy Gyula elnöklete alatt. Ily jó környezetben Széchenyi is fölmelegszik s oly dolgokat beszél, miket nem lett volna jó egy telephonnal hamarjában Bécsbe elhordani. «Mit nekem titulus. – Nem szorultam én bécsi napsugárra, – egy kicsit csak magam is világítok, mint valami szentjánosbogár. Tüstént odébb állok ha» – – s több eff. Az Andrássy Gyulával kötött barátság tartós maradt. Ugyancsak ő kisérte 10-én Kadarcsig, hol Semsey Albert pompás ötös fogattal várta s vitték Illésy kúnkapitánynyal Madarasra, hol igen csinos karénekkel lepték meg s hol Bánffy Pál és Szombathelyi is megjelentek.

Október 11-én Fegyvernek, Szolnok. Itt már díszebédek és vacsorák helyett macskazenékről van szó s tisztelőinek ugyancsak össze kell tartani, hogy holmi kellemetlenségtől megóvhassák. Betyárkodnak, lármáznak ellene. Kortesútnak nevezik egész körútját.

De megjelen Almássy Pali harminczad magával, Heves megyéből, és Szapáry Pepi a szolnoki társulattal. Rossz éjet szerez mindez neki. A szegényes korcsmában, a hol kiki magáért fizet, 12-én ily fohászszal ébred: «Oh istenem, adj lelkemnek erőt, hogy fentarthassam magam!» – Esős idő, ihatatlan víz stb. fokozzák levertségét. Károlyi György, Wenkheim Béla felháborodva nézik az ily fogadást.

Az ülés mind a mellett a városházán elég jól ment, jegyzőjük b. Orczy Béla volt.

Oct. 13-án ebéd Kun-Szt.-Mártonban, hálás Szentesen, hol Bene, csongrádi administrator tiszteleg. 14-én Vásárhelyen ebéd, estére Szeged. Itt kereskedők, városok, kerületek, megyék küldöttei. 15-én ülés tartatik. Klauzál (a duzzogó) távollétével tündököl.[2] Elég jól megy. Hosszú ebéd, látogatások.

Oct. 16-án végre, Tasnerrel, hű útitársával Kecskeméten megebédelvén, estére visszaér a fővárosba.

Itt lázas tevékenység várja, főleg egyleti téren.

A m. k. helytartótanácsnál, melynek ülésén október 21-én megjelent, hogy viselt dolgairól élőszóval mintegy számot adjon, értésére adják, hogy részletesebb és irásbeli jelentést vártak tőle. Ily megjegyzést hihetőleg ma is hallhatna. Hozzá fogott tehát a maga módja szerint újabb röpiratának írásához, mely a Tiszaszabályozás országos ügyét a nyilvánosság elébe vitte. (Eszmetöredékek.) Míg ez elkészülhetett, Bécsben is megfordult, azután meg Zágrábban, Triesztben és Fiuméban is.

Meg volt még nevének az a varázsa, hogy neki minden sikerül, habár az utóbbi országgyűlésen, mint láttuk, vajmi kevés sikerült; meg volt róla még sokkal inkább az a föltevés, hogy a bécsi kormánynyal való szoros összeköttetéseinél fogva Metternichet és Apponyit mindenre ráveheti: természetes tehát, hogy főleg utóbbi útját mindenki feszült figyelemmel kisérte s leste minden akár hivatalos, akár magán jellegű kijelentését.

Fiume! E név mozgásba hozta akkor s hozza azóta minden magyar szívét. Derék tengerparti kormányzónk Kiss Pál, állásánál fogva kormánypárti, ez egy kérdésben az ellenzékkel tartott s gondja volt reá, mint jó hajósnak, hogy minden széllel előbbre vigye hajóját. Egy küldöttség is megjelent Ciotta vezérlete alatt: Széchenyi a maga részéről minden jót igért, de nem tudta hogy felsőbb hatalmak (értsd a bécsi kormány), mit fognak hozzá szólni. Nem léteztek tudniillik akkori időben még «közös ügyek!» Somssich Pál, a helytartó tanácsnak már tagja, melegen karolta fel az ügyet, egyenest ráment Széchenyire, sarkalva őt, hogy tegyen valamit, máskülönben Kossuthék fogják megtenni s elragadják tőlük a kezdemény érdemét és dicsőségét. Érdekes, hogy Széchenyi ez alkalommal csakugyan Kossuthtal is találkozott tengerparti városunkban, annak gyűléstermeiben, közhelyein, s a kormányzó vendégszerető asztalánál stb.

Zágrábba november 2-án érkezett, hol a püspök és b. Kulmer rövid látogatásai után csak rövid ideig mulatott s egy Károlyváron töltött nyugtalan éj után, hol a helyhatóság tisztelkedett, Kamenyáknál megismerkedett a bóra hatalmával, mely kisérőit, Tasnert és Auert, lábaikról ledöntve, őt is fáradságos gyalogolásra kényszeríté; 4-én hajnal előtt érte el Fiumét. Jó lett volna a meleg theára egyet aludni, de felriasztották az üdvlövések. Egyik első látogatója Kossuth volt. Az «egyesült» társulatokat Sinához utasítja pénz végett. Este a szinházban díszelőadás.

Okt. 5-én körülnéz a város gyönyörű vidékén. Kissnél díszebéd, tánczvigalom.

Okt. 6-án kirándulás Buccariba, Portorébe. Ebéd Kissnél. Fáklyászene, Matkovich szónoklattal üdvözli; rövid olasz jelszavakkal viszonozza: a testvériség egy ünnepe lesz belőle. Színházban nagy tapsok, kendőlobogtatások a nők részéről; utóbb még tánczolnia is kellett.

«Külsőleg annyi fény», így írja Naplójában, «bensőmben csüggedés, búskomorság!» –

Nov. 7-én Scarpa elkisérte Triestig. Itt Stadionnal, Pirettel, Waldsteinnal van találkozása. 10-én Grátzban van. Itt Nügent, Wickenburg, Festetich stb. 13-án Bécsben. Apponyi arra nógatja, hogy legyen kanczellár. Metternich vénül, gyermekes kezd lenni! többi közt azt mondogatja neki, Széchenyinek: az ön jó barátja Kossuth –’ … Máskor komolyabban elemezni kezdi élete egyik kiváló tanulmányát a politikai forradalmakat. Szerinte e láz az első stadiumban csak gyermekjáték, a másodikban is még orvosolható; de a harmadikban már nem: Magyarország pedig már a másodikban van. Széchenyit mindig mélyen meghatották az eféle jóslatok. E beszélgetés után, nov. 20-án ezt írja naplójába: «Nyilt forradalmat látok, kételyek kezdenek újra ostromolni. Feltartóztatni többé nem lehet. Jó volna mindent feledni, elaludni, soha többé fel nem ébredni!» …

Fájdalom, úgy volt!

A nemzet első életre ébresztője – halni vágyott. Nehéz volt neki az élet terhe; könnyebbnek nézte a halál küzdelmét. Éveken át táplálta szive mélyben ezt a búskomolyságot, még első fölléptét is megelőzőleg; mondhatnók, dicső atyjától, kit élte alkonyán világfájdalom lepett meg, örökségbe kapta azt. Nem a siker reményében, kötelességérzetből tett mindent.

Az Üdvlelde rossz szóval jelzett eszméjét (nevezzük inkább Walhallának, vagy Pantheonnak) már a Kelet Népében megpendíté s pár év mulva, a korán elhúnyt s szép reményeket sirba vitt gr. Dessewffy Aurél halála alkalmából, bővebben kidolgozva bocsátá egy külön röpiratban közre. (1843.) Le akarta vele róni az öreg gróf Dessewffynek tartozó adóságát. E legszebb, legköltőibb eszméje bizonynyal tartósabb visszhangot keltett volna, ha nem köti szorosan együvé ama szomorú cassandrai jóslattal, melynek kortársai hitelt adni sehogy sem akartak, hogy nagy válságnak megyünk elébe, hogy még gyenge szervezetünk azt nem fogja kiállani s ennélfogva gyors léptekkel közeledünk végóránkhoz.

Ezt a veszélyt ő, mint akkor mondá, két év előtt csak «sejté», de most «tökéletesen látja» maga előtt. Valamint egyes embernek, ha nem vétkesen könnyelmű, hátramaradóiról végrendeletileg gondoskodnia kell, úgy a nemzet is, (melyet túlzásig szeretett mindig egyes ember testi életével párvonalba állítani ) csinálja meg ezzel mintegy a maga végrendeletét s egy közös nagy temetőbe, a budai hegyek egyikén (leginkább a Gellérthegyre gondolt), – tegye nyugalomra vallás, rang, párt és nemzetiség különbsége nélkül nagy embereit, kiknek emléke túlélje az ő halálát!

«Egy közös temetőben legyen egyesülve vérünk java, még pedig jutalmúl, ha diadallal menekülünk, vigasztalásúl, ha bukunk» …

Látnoki szellem, minő költőink legjobbjainál is nyilatkozott.[3]

A legkomolyabban védi indítványát a minden magasztoshoz oly könnyen hozzátapadó nevetségesség látszata ellen, még ha, mint mondják, a bajor Walhalla utánzása akarna is lenni.

Védi azon esetleges gyanúsítás ellen is, mintha önnön magának akarna egy nemzeti mauzoleumot biztosítani. Noha úgymond: «míg mások kincs és effélék után izzadoznak: miért kellene nekem azon pirulnom, hogy én viszont egyedül vérem egy kis méltánylata után sóvárgok?» Bizonynyal érdekes vallomás attól, a ki a népszerűség megvetését mindenkor oly fennen hírdetgeté. Az ő jelöltjei a halhatatlanság csarnokába ezek valának: Berzsenyi, Kölcsey, Festetics, Németh, Kisfaludy K., Virág, Deák A.

Figyelemre méltó, mit e füzetben mellesleg az írói tulajdonról, a munka becséről, illetőleg saját művei tiszteletdíjáról is mond, mely büszkeségének egyik legméltóbb tárgya volt. Ezzel is mintegy megjelölte az útat, mely t. i. szellemi felsőbbségünk, kulturánk kifejtése által az idegen népek e félig-meddig ellenséges csoportjában fenmaradást, dicsteljes hivatást, uralmat biztosíthat fajunknak.

124. AZ «ÜDVLELDE» CZÍMLAPJA.

Ugyanez az érzés, ez a melancholia sugalta a Kossuth ellen írt utolsó röpiratát, melyen tiszai útjai alatt már dolgozott, melyet később fogunk ismertetni.

Második tiszai útja nem soká váratott magára. Közben nehány bécsi útját, hol Kübeckkel, ki az erszényt tartja, a szabadelvű Kolovrathal, ki a birodalom egységeért lángol, s az önbálványozásba merült öreg Metternichhel tépelődik, vagy bankárokkal próbál alkudozni, itthon a mindig izgatott pestmegyei gyűléseket, (Turopolya, administratori rendszer stb.) a divatos politikai banketteket, alagútat, győri és központi vasútat, (megnyitása jul. 15-én Váczig) balatoni gőzhajót, mely iránt Kossuth is érdeklődik, kell egyebek mellőzésével, futólag fölemlítenünk. A mellett még ráér a Lamartine Girondistáit és Eötvös Falu Jegyzőjét olvasni. Amaz nagyon izgatólag, emez csillapitólag hat kedélyére. Apponyit, látva önzetlen jó szándékát, mindinkább becsülni és szeretni kezdi, a főherczegekkel érintkezésbe lép; de főleg a nádor és családja nagy kegyeivel dicsekedhetik. Legmelegebben érdeklődik iránta a kis Mária főherczegnő, (később belga királyné; ki, hallva az egyes kitünőségeknek adományozott rendjelekről, csodálkozva kérdi papáját, hogy hát Széchenyi miért nem kap semmit? Az kevés volna annak, világosítá fel a nádor. A váczi ünnepélyen is, mely különben egy véletlen támadt tűz által lőn kissé megzavarva, kíséretükben volt. Ebédre minden üléskor, egyszer mindenkorra meghívták, a díszmagyar elhagyásával. (Non semper in hungaricis) stb.

Már első tiszai útjában is hangoztatá Széchenyi az összhangzó és egységes tervnek szükséges voltát, valamint a végrehajtásnak is összpontositását; megjelölte a pénz előteremtésének forrásait is, a kormányt, mint a sószállítás miatt közvetlen is érdekeltet, a partbirtokosokat, a föld becsének várható emelkedését s az országgyűlés érdeklődését. Az újév legfontosabb eseménye a szabályozási társulatok küldötteinek (1846. január 20-26.) Széchenyi elnöklete alatt Pesten tartatott közgyűlése volt. Kiosztván a tagok közt a már említett röpiratot (Eszmetöredékek különösen a Tiszavölgy rendezését illetőleg), a szervezéshez fogtak. A határozatok főbb pontjai ezek valának: 1. A szabályozás nem csak a Tiszára, hanem a vele kapcsolatban levő összes vizek rendezésére s az egész ártérnek hasznosítására terjesztessék ki. 2. A jelenvoltak «Tiszavölgyi társulat» czím alatt magokat megalakítják. 3. Szerződésileg kötelezik le magokat egymás irányában. (Hat külön pont.) 4. Az ügy a nádor pártfogásába s Széchenyi további buzgóságába ajánltatik, különösen a szükséges pénzerő megszerzése tekintetében is. 5. A megkivántató pénzösszeg hozzávetőleg hat millió pft. 6. Jegyzőkönyv és szerződés küldessék meg a többi érdekelt társulatoknak hozzájárulás végett stb.

A gyűlés mindezeket egy előkészítő választmány javaslatára elfogadta s még a következőkkel egészitette ki. 1. Neveztessék egy állandó középponti választmány. (Elnöke gr. Károlyi Gy., 2-od elnök Patay I., 13 tag.) a. Tollvivő s technikai intéző állandósíttassék. 3. Az előbbinek (Kovács Lajos) fizetése 2400 pfrt, 4 frt napidíj; az utóbbié (Vásárhelyi Pál) 2400 pfrt és 5 frt napidíj s kilátás nagyobb jutalomra. 4. Választmány megujítása, ügyrendje. 5. Vidéki társulatok technikai állomásainak betöltése. 6. Működését márcz. 30-án megkezdi vidéki küldöttekkel. 7. Legközelebbi közgyűlés Debreczenben. A jegyzőn kivül negyven aláirással.

A központi választmány e hó 30-án működését Széchenyi elnöklete alatt meg is kezdette.

A tiszavölgyiek nagy gyűlését díszebéd zárta be a Nemzeti Casinóban ötvennyolcz személyre. Vendégszerető házigazdájuknak a király tiszteletére mondott felköszöntőjét, számos áldomások követték s vígan folyt a pezsgő.[4]

A Tiszára Széchenyi ismét azon julius 15-dike estéjén indult. «Ez lesz az én halálom,» írja naplójába., «Hagyján! megadom magam: legyen végem a magaméi között.» … Útja, mely tervéhez képest Kecskeméttel és Szegeddel kezdődött, egy újabb diadalút lett. Mindenütt oly valódi és páratlan lelkesedést tanusított a nép, minőhez hasonlót az akkori tudósítók szerint őszinteségre nézve legalább még soha nem látott a Tiszapart. Ekkor már tényekkel is szolgálhatott. A kincstár a legközelebbi két évre 100,000 pfrtot, a só felemelt árából pedig évenként 100,000 pfrtot ajánlott meg s egy fölveendő nagyobb kölcsön eszközlését is megigérte; a nádor pedig, ki az ügyet a legmelegebben felkarolta, a velenczei építészeti hivatal híres igazgatóját, Paleocapa főmérnököt hívta meg a munkálatok felügyeletére. Ez Szentiványi Vinczével együtt a kisérethez is csatlakozott. Szegeden lovasok, mozsarak. A városi küldöttséget Weber, a megyeit Bene vezeti. Csongrádi társulat ülése (17-én) «Ha szabályozni akartok, zsebeitekbe nyuljatok.» Pénzök van nekik. Je parle à les èmouvoir, sans qu’ils s’en aperçoivent. Ebéd a városházán 14 terítékkel; sok felköszöntés. Szépen beszél Babarczy. (Erős conservativ.) Széchenyi pohárköszöntése: «Isten éltessen minden jó hazafit; csak egy speciesnek ne adjon sikert, az ámítóknak, a rossz magot hintőknek!» – Este szini előadás, Fáklyászene. Széchenyi beszél: «minden pártszellem nélkül». Az egész fogadást azonban a küllátszat daczára hidegnek, erőltetettnek találja.

Naplójegyzetei szerint állomásai ezek: jul. 18-án Szeged, Algyő. Ányász, Csány, Csongrád, Alpár. – 19-én Kürt, Czitak, Veseny, Várkony, Szolnok. Innét inditja első levelét gyorsfutárral a nádorhoz. Szajol, Kürt, Tiszabő. Itt Almásy Pál fogadja. – 20-án Bő, Roff, Bura, Szalok, Füred, Dorogma. Itt Jósa Gyuri, Patay. – 21-én Csege, Árokkő, Keszi, Tarján, Kesznyétem, Lutz, Dob. Itt Andrássy Gyula. – 22-én Tokaj, Szabolcs, Perczel. – 23-án Verczello, Tokaj. Lelkesen fogadják Dégenfeldék, egy régi templomból átalakított pompás kastélyukban. Usznak egyet Andrássy Gyulával és Szirmay Ödönnel. Pelegrinit egy burnótszelenczével, Pamphilit egy gyűrüvel megajándékozza. (Úgy látszik még az Aldunáról megmaradt szokása szerint.) A vendéglői számlákat mindenütt ő fizeti. Rögtönzött ebédnél Karsa Endre ügyvéd, mint egy ember a «népből», olyan felköszöntővel lepi meg, mely vele «a forradalom szárnya suhogását» érezteti. Este Sárospatakon vannak.

GRÓF ANDRÁSSY GYULA.
Prinzhofer fölvétele után készült heliogravureről.

Jul. 25-én reggel Patakból kiindultakor tömérdek nép gyülekezik az utczán. Meghatva azt hiszi, hogy ez ő iránta való figyelemből történik; azonban egy szegény katonát vittek akasztani. «Nous partageons la féte en bons amis.»

Reggeli Terebesen, Andrássy Gyula grófnál. Következik: Ordova, Topla, Kazinczyval, Szögyényivel; Lazony, Andrássy György, és Garany az Almásyak társaságában. Tisza átjárásnál banderium, üdvözlő szónoklat. Este Lelesz, a premontreiek zárdája. «Korhadó állapotok.» – Jul. 26-án misét hallgat, megnézi a levéltárt. Elmennek a Tisza torkolatához. Innét ismét Perbenyikre Majláthoz, Szerdahelyre Szerencsyhez (de a ki nincs ott) s Vécsey Pállal Sátoralja-Ujhelyre, hol a megyeházánál hosszas szónoklattal fogadják.

Reggel oly rosszul érzi magát, mintha jobb lett volna fel sem ébrednie. Nehéz neki az élet; jobb szeretne örökre elaludni. Borzalommal tekint Magyarország jövőjére. Senkit sem talál, ki megértené, ki vele rokonszenvezne. Kénytelenségből szereti honfitársait, mert, úgy irja: «hisz’ magam is afféle zsiros magyar vagyok».

A bodrogközi fióktársulat Bretzenheim hg. elnöklete alatt megalakult s 27-én a megye termében tömött karzatok, számos előkelő hölgy jelenlétében nyilvános ülést tartott. A Jelenkor tudósítója szerint megjelent Széchenyi s a sokáig tartó zajos éljenzések után szóhoz jutva, «szeszély- és elmésséggel fűszerezett» beszédet mondott. Előadá eddigi öt napos sétaútját, észleleteit, terveit, kiemelé a vállalat fontosságát, nehézségeit s az azok legyőzésére szolgáló módokat, eszközöket, a Tiszának hajózhatóvá tételére gőzhajózási részvények útján buzdítá a közönséget; majd tréfálódzva sajnálatát fejezé ki, hogy sietős útjában sok helyen korai érkezésével az ünnepélyeket és lakomákat, szép szónoklatokat, világításokat meghiusitá stb. Beszédét ő maga e rövid kritikával örökíti meg: «Egy óra hosszat sok mindent összevissza fecsegek. Tetszik!» – Ebédnél Kazinczy Gábor (híres toasztozó) Szerencsy egészségére emel poharat, csak azért, hogy őt megboszantsa. Alvónak tetteti magát («Je fais semblant de dormir»).

Julius 28-ára estek: Helmecz, Csap, hol az ungi választmány tisztelkedik, Györöcske, hol Györöcskey (= Ivanovics) ebédre várja, Mándok, Forgács Antallal.

Julius 29-ére: Kerecsen-Komoró, Námény, Kállay, Guthy, Eötvös Tamás. Ennél vacsora, Lónyai neheztelésére, kinek meghivását megelőzte.

Az idő azalatt esőre fordult.

Julius 30-án Budai, beregi alispán Beregszászra kiséri, hol Péchy főbiró reggelivel várta. Küldöttség. Tisza-Ujlakon Abonyival; vacsora Szapáry Pepivel. 31-dikén Bakta.

Aug. 1-én Degenfeld Imrével, este Debreczenbe érkeznek. Szokott tisztelgések, pazar vendéglátás stb.

Aug. 3-án megtartatott a rég tervezett közgyűlés. Széchenyi elfoglalván az elnöki széket, szokott eredeti modorában, hosszasabb s tartalomdús beszéddel nyitá meg azt.

Legelőbb is köszönetet mondott a gyülekezet tagjainak, hogy oly nagy számmal jelentek meg. Hathatósan szivökre köté az egyetértést, mivel e táj felvirágoztatása e munkálat eredményétől függ; ez pedig csupán összesített erővel s egyetértéssel eszközölhető. A táj felvirágzása virágoztathatja pedig fel egyedűl Magyarországot, mert hiszen e táj a törzsökös magyar faj hona. Az a főkérdés, hogy mikép kezdessék a munkálkodás? Erre nézve tehát felszólitá a gyűlés minden tagjait, mondják el nézeteiket; egy szóval mindenki beszélje ki magát, hogy a kérdéses tárgyra nézve mit gondol jónak és teendőnek. Midőn azonban ez megkezdetnék, azt találta szükségesnek, hogy a megjelent egyes társulati képviselők a gyűlés előtt mutassák be magokat, hogy így kitessék: vajjon a Tisza egész mentén alakultak-e már folytonos lánczolatban vidéki társulatok, és hogy minden egyes társulat hatásköre mely pontnál kezdődik s mely pontig terjed stb.

125. MÁNDOK.
(Döre Tivadar fölvétele után.)

Erre a vidéki társulatok elnökeire került a sor, stb. Kecskés Károly mérnök előadá tervét, stb.

Tizenhét vidéki osztály egybefüggésbe hozatott. Aláirás nyittatott a tiszai gőzhajózásra is. Gr. Károlyi Lajos erre nyomban 25 ezer pfrtot irt alá.

Aug. 4-én (a Bpesti Hiradó közlése szerint) a tanácskozás gr. Károlyi György, gr. Andrássy Gyula stb. buzgó részvétével folytattatván, elnöklő gróf ő nmlga is, hazafiui buzgalma öntudatában, tökéletes tárgyismerettel bonczkés alá véve a sokféle előterjesztéseket, növekedő lelkesedés kiséretében a hitel s garantia alapját a sikerben látta feltalálandónak, s ha, úgymond, ehhez jutni akarunk, ideiglen azt javaslá elfogadtatni, hogy a tettleges végrehajtás az ezt megelőző és kisérő kérdések tisztába hozatala s elintézése reá és a központi választmányra bizassék, a költségviselés pedig szinte csak ideiglenesen a műtanilag kijelölendő vízszerkezetekként fogjon helyet; a mennyiben azonban több választmányi tag különnemű elfoglalások miatt a legjobb akarat mellett is folyton nem működhetnék, ennek száma ideiglen kellő arányban szaporíttatnék. Mely lelkes és a nagy hazafit méltólag jellemző előadás jótékony hatását nem téveszthetvén, közhelyeslés jelei közben minden vitatkozás nélkül határozat erejére emeltetett; az alapszabályoknak komoly megfontolás és a merítendő tapasztalások utáni kidolgozása a januáriusi nagygyűlésre halasztatván, Gyengédségből mellőzik a tudósítók egy nem érdektelen incidens megemlítését, melynek nyomára akadunk Széchenyi Naplójában. Mintegy adat arra, mit elégszer hirdetett magáról, hogy ő t. i. nem való sem pártvezérnek, sem elnöknek: úgy látszik, nem volt elég hideg vére hozzá. Az aug. 6-ki ülésben egyszerre valami ellenszenvnek vehető zajongás támadott. Széchenyi tűzbe jő s kirúgja maga alól az elnöki széket. Egy óra mulva azonban fényesen .megnyeri a csatát, mind átjönnek hozzá, Bónist sem véve ki. E lakonikus feljegyzése némi kiegészítést kiván. Ez alkalommal mondott érdekes beszédét megolvashatjuk összes beszédei akadémiai kiadásának (1887) függelékében. Megjelentek volt a szabolcsi szilaj ellenzék legtekintélyesebb tagjai. Elek Mihály alispán heves támadást intézett ellene, melyre Kovács Lajos válaszolt. Utána Széchenyi ragadta magához a szót. Soha szónok nagyobb diadalt nem aratott. A megsértett önérzet fenségében állott előttük s úgy szólt, mint ha istenének számolna be egész életéről. E zárszavak után: «Feltártam előttetek lelkem minden gondolatját; rajtatok áll, itéljetek s válaszszatok, a haza sorsa kezetekben!» megfordúlt, s a háta megetti ajtón szobáiba vonult. Ha a teremben marad, mely zsúfolásig meg volt telve, mindnyájan lábaihoz borulnak. – Az ebédnél első szólalt fel Elek Mihály, bűnbánólag verte mellét, porba hullva az igazi nagy hazafiság előtt, melyet eszményképen felismerve, oly elragadó hévvel magasztalt, hogy Széchenyi felbuzdulva fölkelt székéről, s a szónokot megölelte, megcsókolta. E példát mindannyian követték.[5] Sokak előtt felejthetetlen maradt e szép nap.

Ne hallgassuk el, hogy ezen alkalommal ismerkedett meg Széchenyi többi közt báró Kemény Zsigmonddal, a korteskedésről szóló korszerű röpirat derék szerzőjével, Erdélynek akkor is már előnyösen ismert ifjú publicistájával, ki ettől fogva egész életén át hű barátja, tisztelője maradt, s később mint essay-író legremekebb jellemfestője lett. (Találóbb arczképét senki sem adhatja.)

Az új gőzhajózási vállalatra, melynek elnökségét gr. Károlyi Lajos elvállalta, hevenyében összejött 70,000 pfrt. De a nádornak, kit Széchenyi gyorsfutárral értesít s bizonynyal Széchenyinek magának is, ez iránt aggályai támadtak, mint azonnal látni fogjuk.

Aug. 7-én is ülés volt, melyben Vodianer kérését: eszközölné ki a kormánynak jótállását a felveendő kölcsönökre, tapintatosan mellőzi. Ebéd Zalaynál. Városerdőn ünnepély. Itt leginkább Elek felköszöntője tesz ismét nagy hatást. Azonban Perényi Wesselényit, Bónis a védegyletet élteti. (Ezek akkor megannyi apró szúrások akartak lenni.)

Aug. 8-án utolsó ülés. Jegyzőkönyvek hitelesítése. «Érzékeny» búcsúzások.

Egészben Széchenyi meg lehetett elégedve: dicsfénynyel látta magát környezve s azon föltevését, hogy a népszerűség örökre hátat fordított neki s hogy dolgát mind a két félnél elrontotta, minden lépten-nyomon eléggé megczáfoltnak vehette. De a mellett, egészen megalázódva, «véghetetlen kicsinynek» érzi magát.

Itt tartózkodása első reggelén sietett a kath. templomba misére.

Az utolsó délelőttet a reformátusok isteni tiszteletének kelle szentelnie. A szertartás hosszadalmas volta, daczára Révész «vonatkozásokkal teljes» csinos beszédének, kissé untatta. Szünetlen azzal a gondolattal tépelődött: «vajjon az a Luther és az a Kálvin minden hiuságtól, boszúvágytól, ellenkezési szellemtől, haszonleséstől ment tiszta indokokból szakadtak-e el az eredeti római egyháztól? Ennek hitvallását, igaz hogy nem érti; de a reformatiót érti – s nagyon emberi szagát érzi.»

Útját ezután, többnyire záporesők és áradások közt folytatva, Dorogon zsíros ebédet élvez s kerülő útakon ér (Rakamaz és Tokaj felé) aug. 9-én este Patakra, ismét Bretzenheim vendégszerető házához.

Az aug. 14-diki ülés alatt Szerencsy lép fel követelőleg újra a tiszai gőzhajózás érdekében, mert hisz ő felsége nem adhat, mondá, a Dunára kizárólagos privilegiumot; Széchenyit zavarba hozza. Várja a nádor utasítását. Fél, hogy Bécsben ezt is felhasználják ellene és Apponyi ellen, hogy ismét felszínre kerül az összes közlekedési ügyeknek egy kézben, a bécsi központi bizottságban leendő összpontosítása.

126. GRÓF KÁROLYI LAJOS.
(Barabás Miklós 1836-ban készült kőnyomata után.)

A nádornak, a ki minden közigazgatási kérdésben feladata magaslatán állott, ez ügyben két levele (illetőleg válasza) maradt fenn. Az elsőben (aug. 14.) az első lelkesedés hevében követelt tiszai gőzhajózási engedélyt, a Dunagőzhajózási társulatnak a mellékfolyókra (Nebenflüsse) is kiterjedő privilegiumába ütközőnek véli, mely ennek megkérdezése nélkül aligha tárgyalható. Aggályai volnának a folyamnak esetleg együttes használata ellen is; de főleg tiltakozik az ily hajózásnak előleges engedély és felügyelet nélkül szabadra bocsátása ellen. A második levélben (aug. 18.) már arról értesíti, hogy az ügyiratok megtekintéséből teljesen meggyőződött a dunai társaság szabadalmának a szerződésnek újabb tíz évre (1854-ig) való meghosszabbításakor világosan megemlítve a Tisza, Dráva és Száva folyókra is történt kiterjesztéséről. Különben gr. Károlyi Lajos erős conservativ volt s így tőle nem lehetett várni, hogy a kormánynak tudva bajt szerezzen.

Többféle kellemetlenségekben, mint láttuk, különben nem volt hiány.

Az érdekek természetes ellentétei, mikor egyesektől elvezetik a vizet, másoknak nyakára zúdítják, mi a kezdettől fogva sürgetett egységes terv szükségét állítja előtérbe, azután a mérnökök, Kecskés és Paleocapa viszálkodásai, mik a nádor közbevetését teszik majd szükségessé, végre a mindenbe belevegyülő pártszellem, elég izetlenséget szültek. Kossuth pesti diadalait, a fényesen sikerült második iparműkiállítást, különben elég borús napok után, örvendve, de kárörvendve is hiresztelték hívei s a lapok. Lehűtik őket nyomban Kossuth lemondása a védegylet igazgatóságáról és a kereskedelmi társulat elnökének Szabó Pálnak bukása.

Végre elérkezett augusztus 27-dike, mely arról nevezetes, hogy e napon történt az első kapavágás; a legszebb időben megkezdték a nagy munkát Dobnál és Szederkénynél. Széchenyi, szokása szerint mindig felette álló magasabb hatalmakat tartva szem előtt templomba megy, imát rebeg «Oh Isten! minden a te kezedben van. Adj nekünk szerencsét; mert a mi gyarló tudományunk és szétágazó véleményeink semmire se vihetnek. Amen». Környezik, ünneplik sokan, papok és világiak. Az ungi Bernáthnak is ekkor volt szerencséje őt megvendégelhetni. Közben szorgalmasan üléseznek; Kovács Lajos megbecsülhetetlen szolgálatokat tesz.«Egy egész áldás reám nézve; nála nélkül semmire se mennék.» De Széchenyit, álmatlan éjeken, halálsejtelmek, aggályok, kétségbeesés környezik. Minden reggel mintegy új életre ébred, összeszedi erejét új munkára. Kedélyét izgalomban tartják a lármás éji szállások, gyomrát a zsíros paprikás vacsorák. Szept. 2-án ismét Szegeden van. Szép holdas estén üdülő sétája alatt egy jakobinus kávéházban dühösen huzzák a Marseillaiset. «Bravo!»

Szept. 4. Zenta, Ó-Becse. Szept. 6. Titel. Szept. 7. Ujvidék. A város díszpolgárságával tisztelik meg. Zimony, Pancsova. Szept. 8. Drenkova, Orsova, Mehádia. Szept. 10. Veteráni barlang, Greben, Tachtalia, Izlas, Moldova. A hajón kezdi írni az «Ellenzék programmja» cz. czikkét. Szept. 11. Zimony. Szept. 12. Ujvidék, Vukovár. 13-án Baja, Paks. 14-én d. u. 2 1/2 órakor Pest.

Itt azonnal a régi hámba fogja magát; pihenés nélkül dolgozik. Több hoszuság, mint siker.

Főleg boszantják a Bécsből vett kedvezőtlen hírek. «Ez a Kübeck» (még a magyar polytechnikumra is tőle kelle pénzt kérni, melyet meg is tagadott!) «olyan emberhez hasonlít» írja róla Széchenyi (szept. 30.) «a ki mindent maga akar megenni; másnak semmit sem hagy» «Most már világos előttem, hogy Magyarországért semmit sem fog tenni. Vigye őket az örd – Még megköszönöm neki, mert most már egészen más politikát fogok követni. Magyarországnak a saját erejére kell támaszkodni!»

Vajjon Kossuthnak fog-e igazat adni? Újra az ellenzék zászlajához szegődni? … Ez bizonynyal erkölcsi lehetetlenség.

II.

Kossuth a maga útján. Iparegylet. Hetilap. Gyáralapító társaság. Szabó Pál. Balatoni gőzhajózás. Pest megye gyülései. Politikai programmtöredék. József nádor †. Pártalakulások. István fhg. föllépte. Kossuth, Pest m. követe. Széchenyi Mosony m. követe. Ferencz József fhg. kir. biztos. Széchenyi beszéde M.-Óvárott.

KOSSUTH azalatt ment előbbre mindig a maga útján. Mikor a Pesti Hirlaptól, melyet negyedfél évig (1841-1844) vezetett, megvált, ezt ily önérzetes, részben fenyegető «búcsúszóval» tette: «A pálma teher alatt nőtt! – – És ime! midőn minden akadály daczára ennyire jutánk, midőn ily nagy pártnak gyámolítása áll hátam megett, akkor kell a tollat kezemből kiejtenem.[6] Szinte mesésnek látszik. De hiszen lássák ők. Heverni nem fogok; még csak vesztegelni sem – – Hirlapszerkesztői életem a nemzet előtt nyilt könyvként áll. Szennyes érdekek soha nem vezettek. Sem a hatalmasok komor tekintete, sem polgártársaim heve meg nem tántoritott. – – Isten tartsa meg a királyt! Isten óvja meg a nemzetet minden gonosztól! De ha elkövetkeznének a viszontagságok napjai s szükség lenne férfiakra, kik tegyenek, áldozzanak, felejteni fogom erőtlenségemet s ez óriássá feszítendi a törpe erőt. – – Isten velünk, szerencsés találkozásig» … A mi az akkor nagy divatban volt horatiusi idézetet illeti, annak egyik részét (vultus instantis tyranni) föltétlenül alkalmazhatjuk reá, de a másikat (civium ardor prava jubentium) tán nem annyira!?

Kossuth nem csak a Pesti Hirlappal teremtett egy új világot, de a tettek mezején is rendkívüli tevékenységet fejtett ki. Mindent lelkesedéssel karolva fel, nem csüggedett sem egyes balsikerei, sem saját anyagi helyzetének aggasztó fordulatai felett; ha olykor panaszkodott is, hamar visszanyerte lelke ruganyosságát; sietett is megczáfolni a róla őszintén vagy álnokul terjesztett hireszteléseket, miszerint a közélettől visszavonulni s egészen a magán életre szorítkozni szándékozik. Buzgó részt vett egyleti gyűléseken, főleg ha valami pártérdek is forgott fenn; ritkán hiányzott Pest megye gyűlésein, hol Széchenyivel találkozott s hol mindkettejök megjelenése város és vidék lakosságát mozgásba hozta. Egyike maradandó alkotásainak az iparegyesület, melynek éveken át igazgatója s éltetője volt. E téren való működése folyvást növelte népszerűségét s ellenfelei részéről is oly elismerésben részesült, hogy a királyt magát sikerült a magyar iparegyesület pártfogójává, egy 5000 frtos alapítványnyal megnyerni: az időnként rendezett kiállításokat, mint haladásunk örvendetes jelét, maga a nádor s minden rendű és rangú közönség, a védegylet barátai és ellenségei egyaránt szorgalmasan látogatták, dicsérgették. A még csak négy éves életű, de életre való egyesület gyarapodásának egyik emeltyűje lőn a Hetilap, mely anyagi és közgazdasági szaklapunknak szerkesztését Kossuth vállalta magára. Első száma 1845 ápril 1-én jelent meg az ő bevezető soraival. «A magyar iparegylet által ezennel megindított Hetilap», mondá, «egy újabb élőjel a nemzet előtt, hogy közéletünkben a sociális mozgalom érvényességre emelkedett.» «A politika magas regiója,»: mondá tovább, «a Hetilap köréből ki van zárva; azonban ne kicsinyeljétek e tért, melyben mozogni fog» stb.

Széchenyi bizonynyal azok közé tartozott, kik a közhasznú tevékenység e terét nem kicsinyelték; még ha nem suttogták volna is fülébe, hogy Kossuth most e téren szintúgy «grassál», mint korábban a Pesti Hirlapban, mely izgató irányával aggályait annyira felkölté. Sőt ő reá és a szabadelvű párt mérsékeltebb árnyalatára, de még a conservativekre is nyomasztó hatással volt, hogy Kossuth mintegy hallgatásra legyen kárhoztatva; őszintén közreműködtek, hogy ismét lapot kapjon: nem féltek annyira tőle, hogy vele a nyilvánosság előtt megmérkőzni ne merjenek.[7] Maga Metternich, ki a szentgróti levél elemzéseit is nagy figyelemmel (s helyeselve) kisérte, a Hetilap fontosabb közleményeit is lefordíttatta s olvastatta magának. Dessewffy lapja, a Budapesti Hiradó, anyagi érdekeinknek is kiváló képviselője fennen hirdeté, hogy: «iparemelés szent dolog; de védegyletre semmi szükség». Ostromolta is ez utóbbit folyvást úgy saját, mint Széchenyitől kölcsönvett érvei egész készletével s szórta reá élczeit. Belekötött változó elnevezéseibe: «magyar» volt kezdetben, «országos»-sá azután vált iparvédegylet, egy rendi határozattal az alsóház által a «törvény védpajzsa» alá helyezve, de minek gyakorlati értéke nem volt, végre óhajtá, hogy legyen minél előbb «néhai» s múljon ki. csendesen. Szünjön meg a «terrorismus», mely a becsületszó adása és megtartása, úgyszintén a kereskedőknek a «honi» készítményekkel űzött csalásai irányában (Alapszabály 9., 35. §.) gyakoroltatott stb. Ennek ellenében az egylet pártolói dicsekedtek, hogy nemcsak nem múlt ki, hanem egy egészséges magzatot is szült: a gyáralapító társaságot. Ez utóbbi azonban, melynek elnökségéről Széchenyi hamar lemondott, a részére aláírt 250,000 pfrtnyi tőkével sokat nem lendíthetett, s miután egy heves és népes gyűlésben, Kossuthnak az igazgatóságról lemondásakor, (1845. ápr. 13.) Deákot is belevonták,[8] Batthyány Kázmér vezetése alá került, kit Bezerédj, Hajnik, Pejacsevics, Valero, mint választmányi tagok lehetőleg támogattak, nagy hühó után végre is feloszlott. A védegylet sem érte meg az eredetileg kötelezett hat esztendei tartamot, csekély értékű ingóságainak örökösévé a budai nyári színházat téve, szélyelment, mintegy megelégedve azzal az eredménynyel, hogy lendületet adott a kézi- és gyár-iparnak, s egy darabig góczpontul szolgált a sokfelé ágazó ellenzéknek. Legnagyobb csapás azonban, mely Kossuth e törekvéseit érte, az első magyar kereskedelmi társaságnak (mintegy 80,000 pfrt veszteséggel) bukása s igazgatójának, a különben nagy tevékenységet kifejtő ifjú Szabó Pálnak szégyenletes megszökése volt. Mindezek után nem kis erőfeszítésbe került, Kossuth uralkodó eszméjének, a vukovár-fiumei vasútnak felszínen tartása. Ez ügyben volt, mint már említők, Fiuméban is találkozása Széchenyivel, a «siker emberével». – Egyszernél többször volt alkalmunk rámutatni e jelzés ingadozó voltára, apró kudarczaira. Így többi közt el nem hallgathatjuk a sok éven át sürgetett «pesti kikötő»-nek napirendről levételét … Az eddig tett költségeket a maga erszényéből fizette ki. Némi vigasztalásul jegyezhetjük a szerencsésebbek rovatába a balatoni gőzhajózást, melyet nem kezdeményezett ugyan, de az érdekeltek nagy örömére szivesen felkarolt. Szokása szerint egy kis röpiratot szentelt ez ügynek is 1846. ápr. 2. Eszméket ád itt is és elevenre talál. Nem kecsegteti a részvényeseket, kiket összetoborzani segített, valami dús osztalékkal; inkább a közvetett haszonra utal. Példáúl hozza föl a budai alagútat, vagy esetleg egy új hidat a Dunán a Gellérthegy átellenében. Súlyt fektet a kőszéntelepekre, melyek kerestetvén, föl is fognak találtatni s óhajtja, hogy majd «széles e hazában» helyett «mély e hazában» s végre «magas e hazában» szólamok honosúljanak meg nálunk. A Balatont le kell csapolni, azaz természetes színvonalára leszállítni, hogy a déli partján elterülő lápok kiszáradván, hasznavehetőkké válhassanak. Útat kell nyitni a Dunához. Gondolni kell a haltenyésztésre is. Füred pedig szebb jövőt érdemel. Ezzel körülbelül meg van mondva, a mit mondani lehetett s mi nagy részben még valósulásra vár.[9]

A szót gyorsan követé a tett.

Október 20-án (1846) ünnepet ült a kies Füred és vidéke. Az első gőzhajó, melyet ama vidék büszkesége, Kisfaludy Sándor tiszteletére «Himfy»-nek kereszteltek, díszes közönség jelenlétében vízre bocsáttatott. Széchenyi, fiát Bélát is magával vitte. Október 21-én körüljárták a szép Balatont, Kenese, Gamásza, Siófok, Boglár, Fülöp s Keszthely érintésével. Ezt elvégezve, 22-én Veszprém felé s Fehérvárnak vette útját s 24-én ismét Pesten volt, hol a reá váró ügyek sokasága nem akadályozza, hogy magát ismét szörnyen «elhagyatva» lássa s hazáján a «halál symptomáit» szemlélje (Napló, okt. 28., 31.) November 1-én volt a József-ipartanoda megnyitása, melyet minden politikai árnyalat örömmel üdvözölt.

Széchenyi egyéb aggályaihoz ekkor hozzájárult a nádor betegsége.

A pártok mind élénkebben fejlődtek s vezérletök, esetleg közös nagy czélokra egyesítésök, erős kezet kívánt. Kossuth és elvbarátai idejök nagyobb részét az irányadó központi Pest megye vitatkozásainak s országgyűlési utasításainak szentelték; az ez utóbbiakkal foglalkozó választmányba Széchenyi bevétetését Szentkirályi azért ellenezte, mert úgy soha sem lesz vége a hosszas tanácskozásoknak; ellenben Batthyány egy kedvező alkalommal mint a «legnagyobb magyart» köszönté őt fel, holott Apponyi iránt táplált gyűlölete, legalább Széchenyi úgy találta, nagyobb volt, mint honszerelme. Gr. Keglevicsnél megindultak a titkos értekezések egy tömör conservativ, vagy mérsékelt («fontolva haladó») párt alakítása s valami programmjának körvonalozása iránt. Széchenyit oda nem hívták. Nem is ment volna, mert, mint mondá, maskara volna az neki; az, a mit ő conserválni akar, úgy áll ahhoz, a mit reformálni kell, mint 10: 100. Saját eszméit mintegy rendbe hozandó, kezdé írni újabb röpiratát, de a melyen nagy elfoglaltsága miatt, vagy álmatlan éjszakáin, vagy az üléstermekben a meleg szóharcz közepett dolgozhatott csak. Ülésekre rendesen nagy táskával és írószerekkel felfegyverkezve járt. S közben el nem kerülheté, főleg ha reá hivatkoztak, hogy felállva egy-egy replikát vagy más elmefuttatást ne improvizáljon. E napokból származik az ismert adoma, mely szerint, mikor ki akart menni a gyűlésből, valaki figyelmezteté, hogy térjen vissza, mert Nyárynak ellene intézett támadásaira kell felelnie. «Kossuthot meghallgatám», mondá fejrázva, «fagylalt után nem eszem paczalt».

127. BALATONFÜRED.
(Hunfalvy János «Magyarország és Erdély képekben» cz. munkájából.)

A «Politikai programmtöredékek» cz. röpiratát a hat évvel előbb írt Kelet népe folytatásának s a Jelenkorba írt czikkei erősebb ismétlésének vehetjük. E munkácska ma is olvasva, szintoly érdekes, mint tanulságos. Világot vet az akkori pártalakulásokra s tisztán állítja előnkbe Széchenyi egyéniségét. Tán egy iratában sem adta oly teljesen önmagát: a látszólagos ellenmondások mind eloszlanak. Angol jeligéjét, valamint azt, a mit jó Bonfinunkból vett, sokan bizonynyal ma is alá fogjuk írni. Amaz a tévedések behízelgő s vonzó természetéről, az egyszerű igazságoknak pedig mellőztetéséről s lenézetéséről szól; míg az utóbbi, erőteljes latin kifejezésekben a mi scytha fajtánk nyugtalan, nagyra vágyó, irigykedésre és viszálkodásra hajlandó természetét hányja szemünkre.[10] Német fordítója (Aus dem Ungarischen mit Bemerkungen, von einem Oppositionellen. Leipzig, 1847) meg nem állhatja, hogy jeligének a Fichte mondását: «Ich bin Ich» reá illőbbnek ne találja.

Beszámol ujra is róla, miért volt egykor ellenzéki, mikor tudniillik a kormány rossz úton járt s Magyarországot be akarta olvasztani s miért lett ma félig-meddig kormánypárti, mikor a kormány jobb útra tért s az ország önállóságát tiszteletben tartja.

128. A «POLITIKAI PROGRAMMTÖREDÉKEK» CZÍMLAPJA.

Mert neki a negatio soha sem volt annyira eleme, mint az alkotás. (Ugyanezzel szeretett a maga részéről Metternich is dicsekedni.) Mert az ellenzék föladata mindig az ellenőrzés, de nem a vezérlés; mert, angol példával élve, Peel és Kussel egy személyben nem lehet. Jelen álláspontjánál fogva, főkép miután hivatalt is (noha fizetéstelent) vállalt, neki a conservativ párthoz kellene szegődni; de nem teheti ezt, mert hisz szerinte az, a mit nálunk conserválni kell, a reformálandókhoz úgy áll, mint 1:100.

Megmarad tehát független állásában, mi lehet, hogy hiba volt, főleg a mai parlamentáris szempontból; de védi magát, úgy hiszem teljes sikerrel, a szemére hányt következetlenség vádja ellen. Követeli (eredménytelenül, mint mindig) a kölcsönös türelmet és ellentétes meggyőződések tiszteletét; szemére hányva az ellenzéknek, a «pecsovicsok» iránt minden téren gyakorolt s bizonynyal ellenhatást keltő terrorismusát.

«A magyar haza soha sem volt derék, sőt kitűnő férfiak híjával; egy nemében a hazafiaknak azonban mindig szűkölködött, olyakéban tudniillik, kik tartózkodás nélkül a nemzetnek szemére lobbantják az igaz szót.»

Fájdalom, ezzel egy általános emberi gyarlóság, a szolgalelkűségre való nagy hajlandóság leplét szellőzteti, mely nem csak nálunk, hanem minden országban egyaránt undorító alakban mutatkozik: legyen az úr ma egy fejedelem, legyen holnap a fölséges nép. Bajos elhatározni a zsarnokságnak és gyávaságnak melyik faja utálatosabb.

«Ha velem foglalatoskodtok» – így fakadt ki belőle nemes önérzete – «tudom én, mert megérdemlem, hogy minden szenvedelem, ellenszenv és epés érzelem ellenére, mely bennetek forradoz, még sem tudjátok, ha csak egy kissé lecsillapúl bennetek az irántam táplált harag, egy bizonyos nemét az érzésnek egészen elfojtani, mely ha nem is meleg tisztelet, oly megbecsülés mégis, melyet olyasoktól nem birunk megtagadni, kiket szolgateremtményeknek, kik könnyen volnának lábaikról elejthetők, nem vagyunk tartani képesek».

Ismétli sorban reformeszméit.

Ősiség.

Hitel. Hypotheca.

Közlekedés rendezése.

Nemzeti bank.

Köznevelés. (Eddig veszélyes volt; de most már – )

Kötelességérzet ébresztése. (Az a «zarándoki» honszeretet!)

A kelet népe legyen az oknak népe (!)

Valhalla. (A budai hegyekben.)

– – «Legyen vérünk jobb része, vagy ha buknunk kell, legyen a magyar halálban legalább egyesűlve, ha nem tudott életben egyesülni és nem bírta értelme által az elsülyedéstűl megmenteni magát.»

«Emberkönny, embervér égre kiált; legyen az készakarat vagy vezetői hiúság okozatja.»

«És azért, – folytatja Kossuthhoz fordulva, – a haza szent nevére kérem» stb.

«Ön épen oly kevéssé való politikai vezérnek, mint én.»[11] – «Ha azonban egykor, midőn már későn lesz, érezni s átlátni fogja (?) s megvallani lesz kénytelen, hogy midőn prófétának tartotta magát, nem látott semmit is előre, midőn népeket gondolt boldogítni, csak felizgatójuk volt, midőn honunkat rendezni, szilárdítani vélte, végkép zavarba bonyolítá azt, szabadság terjesztése helyett, mi bálványa volt, szolgaibb állapotba sülyeszté, nemzetiségünket pedig végkép elejtette lábáról, – – szóval, hogy átok volt, a mit fejünkre hozott és nem áldás! akkor ne mentse magát azzal, hogy nem volt a nemzetben egy hű is, ki Önnek csalálmait még idején ketté törni elég elszántsággal bírt s tehetsége szerint igyekezett volna.»

– – «Ha majd egy meg nem szünő benső szemrehányás fülébe hangoztatja: L’enfer est pavé de meilleurs intentions.» … (A pokol csupa jó szándékkal van teli.)

E bús mottót viszont néki kelle Metternichtől és nejétől, Melanie herczegnétől nem egyszer hallania. Mindannyiszor egész lényében megrázkódott tőle.

Mindezekben kettő igen leverőleg hat a mai olvasóra.

Egyik az, hogy tragikai bukásunkat, de melynél a föltámadás reménye még megmaradt, Széchenyi egy erkölcsi bukással, a nemzeti becsületnek is elvesztésével azonosítá; nem egy nyilt tengeren az elemek harczában alámerülőnek, hanem kerti békatóba, sőt fürdőkádba fuladva, nevetséges módon elveszőnek sorsához hasonlítván azt. Másik, hogy az Ausztriával való viszonyt, «házasságunkat», mint nevezi, váltig előtérbe állítja ugyan s hivatkozik reá, hogy azt ő a maga részéről soha nem bolygatta vagy gyöngítette; de egyrészt hazánk állami önállósága körét, «saját tengelye körüli forgását», másrészt a birodalmi érdeket, Ausztria hatalmi állását, mai kifejezéssel élve, a közös ügyeket megvilágítani s az eszméket e téren tisztázni elmulasztotta. Hoc fonte derivata clades! Mintegy megnyugodtak abban, hogy e nehéz kérdés nem egyhamar kerül napirendre, nem válik «actualissá» .

Okozhatjuk ezért azt a sajátságos elfogultságot is, mely azon időben nem csak rajta, hanem közéletünk legfőbb emberein uralkodott, a parlamenti kormányzat és miniszteri felelősség rendszerének, az úgynevezett doctrinärek ez «ábrándjának», gyakorlati értéke és kivihetősége iránt. Nem teszi ugyan egy sorba őket a «kurucz» politikusokkal; de a mi sértőbb lehetett, a számba nem vehetők közé sorolja. Mikor órája ütött, egy huszonnégy óra alatt kelle e nagy korkérdésnek, melyet a nagy municipalista Kossuth utólag a dolgok természetes fejlődésének nevezett, megérlelődnie.

Meg is látszott rajta! Átalános volt a kapkodás, a tájékozatlanság, a rémület.

Széchenyit humora, bár mindinkább epéssé vállva, e komor színezetű műveiben sem hagyja el egészen.

Saját hosszú periodusaira is élczel, melyek sokszor pont nélkül két oldalra is kiterjednek. «Alig birok», úgymond, «kibonyolulni a magyar mérföldet legyőzte hosszú szóalkatból.» A közbeszúrások közbeszúrásai, mintegy kamat kamatja, váratlan gazdagítják, terhelik elménket, s a mondat végén elfelejtetik velünk annak kezdetét. Törülni nem ért reá. Esdekelve fordul inkább az olvasóhoz egy kis elnézésért.

Csattanósabbak rövid mondásai. P. o.:

«Isten egynek jobb szakácsot, másnak viszont jobb gyomrot adott.» Sociális kérdés!

Ismeretes mondása a «vanigliáról és töltött káposztáról», mely külön igen jó, de nem illik együvé, közmondássá vált. Kossuthot, kinek tehetségéről és jelleméről nem egy helyen nagy elismeréssel nyilatkozik, a polemiában többnyire Kossuth úrnak, néha táblabiró úrnak czímezgeti. Nyilván a háta mögött állókat is érti. A tekintetes és a t. cz. (teljes czímű) is járta.

«Tatár fölfogás.» «Kurucz politikai mélység.» «Mindenes szerep.»[12]

Egy ellenzéki «szál», a ki szemére veti, hogy elpártolt tőlük (tudniillik az ellenzéktől), arra a fiúcskára emlékezteti, a ki Amerikába készült kimenni s édes atyját biztatta, hogy majd őtet is elviszi magával.

«Minél nagyobb a vacuum, annál nagyobb a gőznek működése.»

«Nevetséges bukás lesz belőle, melyet egy gyüszűnyi gyakorlati észszel elkerülhetni.»

«Tudom, ennyi igazságot t. K. úr soha sem hallott egész életében. Éppen ez szerencsétlensége. Zsenge korátul kezdve mindig dicsértetve, elkényeztetve, alig volt másoktól környezve, mint tömjénezőktől. Ily körülmények közt lehetetlen, hogy a hegy, melyre a sok domb, mely környezi, szünetlen bámulással fel-feltekint, elvégre magát ugyancsak valami nagy magasságnak, valami kitünő Alpesnek ne tartsa» stb.

«Mirabeau csakhamar pecsovicscsá válik Camille Desmoulinshez mérve; ez pedig – Dantonhoz állítva lesz azzá; de végre ő sem kerüli el – Robespierrehez hasonlítva e qualificatiót’; míg berekesztésűl a forradalmi hagymázszabadság illusióit az önkény zsarnokkeze töri ketté. – «Mi csak kezdetén vagyunk egy ilyféle forradalmi láznak»[13] stb. – – «Nem praetendálom, mintha K. L. úr készakarva, vagy csak tudva is lenne egy kitörendő revolutiónak fő kolomposa. Én csak azt vagyok bátor erősítni, hogy e tekintetben ő is csak úgy jár, mint az a kancsal kovács, ki máshova néz és máshova üt» stb.

«Azonban nekünk magyaroknak egészen közönyös lehet, készakarva vagy véletlenül bonyolíttatánk-e forradalomba, ha ilyenbe csakugyan bele bonyolíttatánk» stb.

Saját személyére nézve e fölléptéből is levonja a következtetést, miszerint sem oda fent, sem ide lent nem fognak neki hinni. «Ámde – s ez a zárszava – ez soha sem lesz az én hibám s azért nem tántorít.»

Mielőtt ez a röpirat sajtó alól kikerülne, egy fontos válság állott be.

1847 január 13-án József nádor meghalt.

Két nap mulva Pulszky betoppan Széchenyihez, kit eddig folyvást czikkeivel üldözött: «Akar-e nádor lenni?» Ha igen, ők megteszik Pest megyénél az indítványt, melyhez az egész ország hozzá fog állani; ha nem akar, úgy István főherczeg lesz. Wenkheim Béla is e nézethez csatlakozik.

Széchenyinek első gondja volt írni Apponyinak, nehogy a nádor-jelölésben megelőztesse magát. 18-án az István főherczegre vonatkozó decretum, melyben királyi helytartóvá s Pest megye főispánjává neveztetett, a budai helytartó tanácshoz beérkezett. 24-dikén pedig az ellenzéki conferentián Kossuth ragadta magához az initiativát, s indítványozta a főherczegnek nádorrá választását. Pest megye gyűlésén e tárgyban mondott nagyhatású beszédét kinyomatták s az egész országban szétterjesztették.

Nagy forrongás volt a két Kör (nemzeti és ellenzéki) egyesítése miatt. Széchenyit ez ügy érdekébe bele akarják vonni; ő azonban egy Gräfenbergbe tett kirándulással, teste ápolása végett ez első és egyetlen fürdőzési rövid kisérletével (január 30 – febr. 5.) tér ki előlük.[14] Családja ott időzött. Visszajövet Bécsben, kormányi körökben fontos tanácskozásokban vesz részt. Nem osztozik Apponyi vérmes reményeiben, ki az egész ellenzéket szétmorzsolni készül s zokon veszi Széchenyinek örökös «független» azaz: semleges magatartását; másrészt István főherczeg is a maga lábán akar állni s föltételekhez köti állását, melyek miatt legmagasabb körökben helyette már valamely más főherczegre is gondolnak. A családi statutumokat, melyekbe Széchenyi ez alkalommal bepillant, rosszabbnak mondja az orosznál is. Különben az ifjú nádorjelöltnek egy orosz nagyherczegnővel szóbajött házasságát pártolná, népszerűtlensége daczára is stb.

Elkészült végre mind a két Országos párt (ellenzéki és conservativ) politikai programmja, mind a kettő Széchenyinek közvetlen hozzájárulása nélkül. Míg a hirlapok szorgalmasan és behatóan értekeztek legközelebbi teendőinkről, a vezérmegye, Pestmegye rendei, buzgón dolgoztak, Kossuth pennájával vagy diktálása után, országgyűlési utasításaikon. Ezeket, ha ma újra olvassuk, hazánk békés átalakulásának egy egész képe tárúl fel előttünk.[15] Emeljük ki főbb pontjait. Első: Magyarország közjogi és nemzetközi állása, és pedig: a) az európai külpolitikára, b) az ausztriai monarchiára viszonyítva, itt is, ott is, a ,nihil de nobis sine nobis’ elvnek érvényesítésével. Magyarországban teljesen önálló, s a monarchia közkormányától független nemzeti kormányzat. Évenkinti országgyűlés. Többség uralma, kormányi felelősség, számoltatás. Azután a népjogok! E czím alatt a nemesek és nem-nemesek jogegyenlősége; közös adózás, megjelölésével az országos pénztár némely forrásainak; a városok és községek rendezése; az úrbéri viszonynak örökváltság útján megszüntetése. A szellemi érdekek rovatában: a sajtó szabadsága, Erdély egyesítése, a Ludoviceum berendezése; az anyagiakéban az ősiség eltörlése, az ,uti possidetis’ alapján, földhitelintézet, bank, biztosító intézetek, vámügy rendezése, a nyers anyagok szabad ki- és bevitelével (!) közlekedési eszközök, különösen a vukovár-fiumei vasút, és a Lujza-út megváltása, csatornák, folyamok szabályozása stb. stb.

Mindezek az augusztus 31-én s szeptember első napjain tartatott közgyűlésen, többé-kevésbbé egyhangulag elfogadtattak. Széchenyi, ki e pontok legtöbbjében saját rég hirdetett elveinek megtestesülését láthatta, ama néhány ellen, mely nézetével ellenkezett, ez alkalommal nem lépett fel, sőt, kissé bár duzzogva, mintegy kitért azok újabb részletesebb megvitatása elől.

Ama gyűlésnek különben legnevezetesebb mozzanata volt István főherczeg első nyilvános föllépése. Ennek közvetlen benyomásairól a Széchenyi saját följegyzései nyomán kell beszámolnunk.[16]

Az ülés (aug. 31.) megnyittatván, bevett szokás szerint küldöttség megy (Budára) az uj főispánért. Az üdvözlő szónok tisztét egy kanonok követeli magának; ledörgik, («ezután más divat lesz!») Földváry Gáborra ruházzák azt. Széchenyi magával viszi Batthyány Lajost. Ő különben, mint Kossuth is, pantalonban jelent meg. «Hál’ isten» mond, «ez egyben legalább megegyezünk!» Nem ,mondhatod már’, válaszol tovább élczelve Batthyány, hogy ,Kossuth egy sansculotte!’ – A főherczeg kissé várat magára. Lámpaláznak vélik; nem az: még reggelizett. A főherczeg szépen, férfiasan válaszol. Mind el vannak ragadtatva. Egész viselkedése, magatartása, tiszta magyarsága, csengő hangja, az atyja emlékéhez ragaszkodó kegyelet a róla és önálló hazafias és szabadelvű gondolkodásáról szállongó hírek, átalában a legjobb benyomást tették; nálánál népszerűbb ember alig volt az országban. Csak Széchenyi vélt valamely beteges szomorú vonást szája körül észrevenni. «Ezt vagy eltemetjük», suttogá magában, «vagy ő temet el minket.» …

Ülés után nagy ebéd Budavárában a főherczegnél.

Szentkirályi kikiáltja őt nádorrá! – Ebéd után kitünteti ezt a főherczeg, mihez B. – legalább úgy látja Széchenyi – kissé kedvetlen képet csinál. – – Este szinházban. Lelkes tapsok, éljenzések. Azután a város kivilágítása. Széchenyi ismét Batthyányt viszi, kocsikáznak az utczán éjfélig. «Ezt a tömeget most a szeretet hozza mozgásba; vajh nem válik-e még gyűlöletté?!» Bús sejtelem, melynek egy év lefordultával, ki hitte volna, már teljesülnie kellett! Hányat fordult azóta a közhangulat!

Nehéz perczei voltak ez alatt Zarkának is, kit a népszerű Szerencsy helyébe personálisnak, az alsóház leendő elnökének neveztek ki. Széchenyi megigérte neki támogatását.

Szeptember 1-én egy villásreggeli után a pest-szolnoki vasút ünnepélyes megnyitása volt. Gróf Zichy Ferencz mond itt felköszöntőt, melyet a Jászkunságba induló főherczeg viszonoz. Kossuth is felkel, kénytelen asztalra állani, felköszönti a főherczeget s nyomban utána Ulmant, rekedtté kiáltja magát, csak a közelállók hallhatják, a mozdony sípja gúnyosan fütyöl hozzá. «Mint ember», teszi hozzá Széchenyi – «nevetem ezt a tréfát; de mint magyar honfi, sírhatnám felette: ez az ember minket belezavar a legkigázolhatatlanabb bajokba». Ily bús sejtelmekkel indult el aztán kedvencz talaján, a már készen álló Pannonia gőzhajón, utolsó tiszai útjára, ott hagyva Pest megye országrendező szónokait és államférfiait. Olvasmányul magával vitte a Girondineken kívül Cobdennek egy ajándékba küldött legújabb munkáját is.[17]

Másrészt a leírt ünnepélyek után az új aera vélt embere, István főherczeg is magához véve a főrendek legnépszerűbb, legrokonszenvesebb alakját, b. Vay Miklóst, megindult országos körútjára, gyujtva mindenütt s elfogulatlanul élvezve a loyalitással párosult hazafias lelkesedést. Csak jó időjárás kellett volna hozzá, hogy e hangulat, mint termékeny földbe vetett jó mag, meghozza a várt aratás legbővebb áldását. A nádorjelölt e körútja szeptember 1-től október 13-ig tartott.

István főherczeg nádorjelöltsége sem volt biztosabb, mint Kossuth követjelöltsége, legalább az ellenzék körében, melynek pedig Pest megyében oly határozott többsége, sőt uralma volt. Csakis Széchenyi elfogultságának tulajdonítható, hogy ellenfele ily fölléptetésének első híre, mely csak augusztus 9-én jött el füléhez, váratlanul lepte meg. Nem rég érkezett vissza egy a Balaton táján tett kirándulásából, hol e bájos tónak megelevenítése, gőzhajóval ellátása foglalkodtatja s Füreden honfitársai betyáros, lármás magaviselete boszantgatja; már-már a közlekedési ügy országos rendezése iránti javaslat, ennek, egy igazi miniszteri előterjesztés alakjában az országgyűléshez benyujtása s e czímen bizonyos összegnek a budgetbe fölvétele van ezerféle apróbb ügyek mellett napirendjén, midőn azzal a hírrel riasztják fel, hogy a jövő országgyűlésen Szentkirályi mellett Kossuth lesz Pestmegye követe. Első benyomása hevében így kiált fel: «Az volna szép!» … Minket ma már Széchenyi e megdöbbenése lep meg s bizonynyal kevésbbé meglepőnek fogjuk találni még azt az érdekes adatot is, mely szerint Kossuth e fölléptetése első eszméjét a conservativ Somssich Pál adta volna. Ha úgy van, igaza volt. Kossuth a parlamentben sokkal kevésbbé volt veszélyes, mint azon kívül az utczán. Ez minden számba vehető politikai jellemre, minden tömeget mozgató tényezőre áll. Voltak ugyan ellene áskálódások; majd Rádayra, majd Patayra vetették szemöket, kiket a gentry köréből ellene felhasználhatónak hittek, míg végre Ballát, bár szintén ellenzékit, megtalálták, ki a döntő napon, okt. 18-án, 1314 szavazattal jelent meg Kossuth 2984 szavazata ellenében. Szentkirályit azonban egyhangulag választották meg.

A gondolattal, hogy Kossuth az országgyűlés tagja lesz, Széchenyi csak lassankint tudott megbarátkozni s szintúgy érlelődött benne egy már rég, a Deák első visszavonulásakor is csírát vetett gondolat: magát is az alsóházba választatni be s azon a téren állani elébe nagy vetélytársának, a mely mindkettejök és a haza sorsára nézve a legelhatározóbb volt. Több történt ezzel a parlamenti kormányzat életbeléptetésére, mint kötetekre menő elméleti fejtegetésekkel. Egy jellemző adatot el nem hallgathatunk, azok számát szaporítót, melyek a politikusok «barátságát» minden időben oly bőségesen megvilágították. Batthyány Lajos azok közé tartozott, a kik Kossuth jelöltségét pártolták, de őszintén szólva csak mint «malum necessariumot,» még pedig, legalább Széchenyi előtt, a következő indokokból: a) most odafenn (tudniillik az országgyűlésen) capacitásokra van szükség, hogy a kormány az ellenzéket szét ne morzsolja, hogy mind azt a roszszat, mit tervez, p. o. a dohánymonopoliumot is életbe ne léptethesse; b) mert Pest megye ezzel tartozik Kossuthnak, a kinek szava ott eddig is mindenben döntött; c) ha a megyének követutasításait ő készítette, illő, hogy képviselje is azokat és érvényesítse az országgyűlésen s végre d) mert Kossuth – csak így járja le magát. (!?) Ezért Rádaynak becsületszavát is vette, s ez alól nem oldja fel, hogy nem fog Kossuth ellen föllépni, hanem megy a felsőházba. «Bravo, Lajos gróf!» így kiált fel elkeseredésében Széchenyi, «jól van kiszámítva. Becsülöm az eszét még egy ördögnek is, a ki csak kápráztatni és. csábítani tud, de üdvözíteni nem.» Majd hozzá teszi: «De ki tudja, mire jó! Én el vagyok reá készülve!» – Pár nap mulva Trefort s vele úgy látszik, Eötvös és Kemény is azzal vigasztalják, hogy Kossuth, saját nyilatkozata szerint, nem akar valósággal követ lenni s nem is megy fel Pozsonyba, hanem csak azt akarja, hogy a megye ezt az elégtételt, melylyel neki rég tartozik, végre megadja. Batthyány pedig másrészt biztosítja, hogy ő Szentkirályival és Kossuthtal ,soha sem fraternizált’, mert ezek a ,destructio emberei’; de most már hadd történjék, a minek meg kell történnie. Megpuhul Széchenyi s elhatározza magát (egyelőre), hogy mitsem tesz ellene, hadd menjen hát minden a maga útján. Ismét látja, érzi szomorú elszigeteltségét: – «az egyik féltől elhagyatva, a másiktól fel nem karolva» … Suttogják, hogy most már Szentkirályinak sincs nagy kedve a dietára menni, mert követtársa Kossuth ott el fogja őt ,homályosítani.’ Ezt hallva, saját, nyilt vetélkedésére gondol, s megdöbbenve kiált fel augusztus 25-én: «A Kossuth névhez – Magyarország átka vagy áldása fog-e tapadni? – Végre is mind a ketten találkozni és egybeolvadni fogunk az örök feledésben!» …

129. SZENTKIRÁLYI MÓR.
(Kiss György mellszobra után,)

Az örök feledést szivesen választotta volna osztályrészül, csakhogy a vészt, melylyel Kossuth a hazát fenyegette, elháríthassa: csak nagy ellenfelével együtt semmisülhetnének meg. Sugalta légyen ezt a legteljesebb önfeláldozás, vagy a legnemesebb irigység: más volt írva a «csillagokban!»

A két országotjáró államférfiúnak, a vidám reményekkel eltelt ifjú főherczegnek, s a balsejtelmeivel küzdő megtört Széchenyinek nem sokára a szép Hegyalján volt egy meglehetős hideg találkozása. Sárospatakra szeptember 6-án érkezett István főherczeg s itt is, mint mindenütt, nagy lelkesedéssel fogadtatott. A nagy számú üdvözlők és tisztelgők sorában az épen ott mulató Széchenyi is bemutatta hódolatát. Kérte a főherczeget, hogy ha valaki a Tiszaszabályozás ellen szól vagy ír, azt legelőbb is vele közölje: «ezt joggal kivánhatja». Nincs okunk föltenni, hogy a leendő nádor e jogos kivánatot ne teljesitette volna. Még ha Széchenyi hiúságát sértve érezte is p. o. azon kicsiség által, hogy az asztalnál riválisa, Vay Miklós után jelöltek neki ülőhelyet.[18]

Mentek aztán, mindegyik a maga útján, mint két égi test mindegyik saját satelleseitől kisérve s hintve a maguk körében eredeti vagy kölcsönzött fénysugaraikat. Széchenyinek, bármint habozott is a tömeg, nem hiányoztak meleg tisztelői, támogatói. Legbuzgóbb híve, Kovács Lajos azért készült az országgyűlésre mert ,Kossuth ellen nálánál senki sem fog ottan erélyesebben föllépni’. E szavát, közbevetőleg mondva, utóbb a debreczeni országgyűlésen válthatta csak be, mialatt Széchenyi már Döbling foglya volt.

Széchenyit éjjel-nappal kisérti a gondolat, hogy neki most már az alsóháznál, a rendek táblájánál Kossuthtal egy asztalnál van a helye. «Nem fog ellene intriguálni! de nyiltan akar föllépni, hogy pártot állítson szembe vele, hogy ellensúlyozza vészes hatását.»

Debreczenben (szept. 15.) egy csomó kellemetlen levél várja. Zsedényi hívja fel Bécsbe. «Isten ne adja», jegyzi meg erre, «hogy Magyarország reám szoruljon. Mert mikor arra a gondolatra jönnek, hogy engem is megkérdezzenek, akkor Magyarország már agoniában van!» (Apponyi jól viselte magát; Széchenyi igazságtalan volt iránta.)

Követnek mégis el kell mennie. De honnét? Békésből? Sopronból? … Több conservativ pártiak e föllépését nem helyeslik. Hátha Kossuth sem lesz ott! – Mindegy, ő teljesen független akar lenni, hivatalát is leteszi, egészen a maga lábán akar járni.

Szept. 21-én tölti be már Pesten ötvenhatodik évét. A lelki erőnek még mindig delelője ez s komolyan nem vehetjük ez önmagára tett, különben oly sokszor ismétlődő megjegyzését: «Rútul kopik agyagrészem és azzal lelkem is» – Nem tette azt a benyomást éles megfigyelőjére, b. Kemény Zsigmondra sem, ki ekkor a Pesti Hirlapnak volt fődolgozó társa s frontot csinált Nyáryék ellen. Különben minden ember Kossuth meg-, vagy nem választatása felett politizál. Budán is, a «lutheránus ünnepélyen», Mária Dorottya főhgné kápolnája felavatásakor, Kossuth rendkívüli ékesszólását magasztalják. «A trójai lovat viszitek be váratokba» mondja Batthyánynak Széchenyi; mire ez így vág vissza: ,Te voltál a trójai ló’. A szakadást értette, melyet Széchenyi föllépte a mérsékelt és független ellenzékiek közé hozott; de nem látta még a szakadást, melyet majd leendő minisztertársa, a destructio embere’, az ő pártjában fog nemsokára előidézni. Széchenyi ezután ismét Bécsben van Metternich s Apponyi körében. Herczeg Eszterházy Pál, az angol lordok társaságához szokott magyar főúr, helyesli szándékát a követségre nézve, Apponyi ellenben ily nagy áldozatot soha nem kivánt volna tőle, de ha maga ajánlkozik reá, elfogadja azt! Megkezdik már működésüket a kortesek Sopronban: legelőször is pénz kell nekik a választásra, jókora somma mindjárt, később még több. Pál János, az eddigi jelölt, kész visszalépni, hogy egy olyan kitünőségnek adhasson helyet. Ugyanez a dicsőség jut később osztályrészül Mosonban Tóth Józsefnek, hol épen gr. Zichy Henrik volt főispán, ki a sikerért előre kezeskedhetett.

Sopronban heves agitatiót keltenek ellene. ,Széchenyit akarjátok megválasztani’, így szónokolnak úton útfélen, ,azt a ki meg akarja adóztatni a nemes embert? A ki 400 milliót akar az osztrák adósságból az országra róni? S a ki ezért a bécsiektől egy milliót kap! Hát nincs-e helye neki különben is a felsőháznál? Ha jót akar, ott is működhetik! A követséget csak azért áhítja, hogy Kossuthot ledorongolhassa! A bécsiek miniszterét akarjátok ti követnek? stb. stb. A választási költségeket ez alatt az illetők már 100,000 pfrtra becsülték. Vannak a kortesek közt bujtogatók arra, hogy csak kérjenek szemtelenül, még annál többet is, hisz megadja a bécsi kormány: telik! –

130. BÁRÓ KEMÉNY ZSIGMOND.
(Barabás 1843-iki kőrajza után.)

«Ha bele megyek a kelepczébe, szégyennel kell megjelennem az országgyűlésen. Felhagyok vele. Vége van a ,Veni, vidi, vici’-féle ifjúkori illusióknak.» –[19]

Mosonban is összeszedte ugyan itteni csekély erejét az ellenzék s küzdés nélkül nem fogja megadni magát az ellenjelölt Imrédy Lipót; de a mérsékeltebbek, köztük gr. Zichy Manó, kinek maga Batthyány irt, legalább is semlegességet igérnek s megválasztatása, minden pénzpazarlás nélkül biztosítva van.

Míg ezek készülnek, szép napjai voltak az ország fővárosának, melyeket e helyen hallgatással nem mellőzhetünk.

Ferencz József főherczeg, a leendő magyar király, ekkor 17 éves, jött le Pestre, hogy mint királyi biztos kedvelt rokonát Istvánt főispáni és egyéb méltóságaiba beigtassa. A lelkesedés, melyet megjelenése, daliás ifjú alakja, erőteljes szép hangja, hibátlan magyar kiejtése, a közönség minden rétegében, főleg az ellenzék soraiban is gerjesztett, nem ráfogott s nem csinált volt, hanem a legőszintébb, legátalánosabb s legszebb reményekre jogosító.

«Örvend», így szóla ő, «oly perczben léphetni szeretett Magyarországába, midőn ez, mint felséges urunk atyai szive óhajtja, egy boldog új korszak küszöbén áll. «Magam pedig», mond kitörő éljenek s omló könnyek között, «ünnepelni fogom e napot, melyen fenséged (t. i. István főherczeg) iránti hő szeretetemnek s a magyar nemzethez élénk ragaszkodásomnak nyilvános jelét adhatám.»

István válaszol: «Üdvözlégy, ki egykor hivatva leendesz a népek boldogságáért őseid példájára dicsően működni. Hála néked, kinek ajkairól örömmel hallottuk zengeni hazánk édes nyelvét». – – Aztán a rendekhez fordulva folytatta beszédét. Felelnek erre Szaniszló kanonok és Szentkirályi Mór. Ez utóbbi ellenzéki szónok beszédéből, kit akkor már az alnádori hivatallal sikertelenül kinálgattak volt, hadd idézzünk egy szép helyet. «Azon arany álmok közül, melyek most herczegséged ifjú keblét e nemzet boldogítása iránt dagasztják, hihetőleg sok el fog enyészni; (!) azon remények, melyek sokunknak kebleikben egy boldogabb jövendő iránt már régen tápláltatnak, hihetőleg főherczegséged által sem fognak mind teljesülni; de azért legyen meggyőződve, hogy azt, a mit a körülmények megakadályoznak, fenségedtől követelni senki sem fogja s legyen meggyőződve arról is, hogy azt, kit e nemzet egyszer szívébe befogadott, onnan kiragadni többé semmi sem képes.» (!?) Ah, mi más sejtelme volt ez iránt Széchenyinek!

131. FERENCZ JÓZSEF FŐHERCZEG Ő FENSÉGE.
(A Hitbizományi Könyvtárban levő egykorú metszet után.)

Beszéde végén, még ez is jellemző, a megyei alispán nem feledi kiemelni a megyei élet független voltát egy központosított kormánytól, mely phrasissal Eötvöséknek bizonynyal nem nagy örömet szerzett, de hizelgett a jó táblabiráknak; s utoljára, midőn a kulcsokat és a pecsétet átadná, magasabb lendületet véve, azt kivánja a főherczegnek, hogy «érje el, a mi után a mi száraz ajkaink hiába epedeznek, azt a mi nemes és magasb lelkek törekvésének legfenségesebb czélja: dicsőséget és hírnevet, mely él még akkor is, midőn porhüvelyünk már rég elenyészett.» (Octóber 16.)

Két férfiú volt ott jelen, ki nem akart feltünni, de kiknek keblét ama hirnév s dicsőség szomja egyaránt kínosan epeszté, egy optimista és egy pessimista: Kossuth és Széchenyi. Amaz maga fogja tán leírni akkori benyomásait; emennek be kell pillantanunk naplójába.

Oct. 16. «Kissé később megyek, nehogy elküldjenek a tisztelgő küldöttséggel. Némi éljenzéssel fogadnak. Ferencz József főherczeg jó benyomást tesz, István kissé színészies. Mikor elmentek, Nyáry brutális lett. Ebéd a budai országházban. István méltóság nélkül nyájaskodik Szentkirályival és Nyáryval. Toastot akarnék mondani, de okosabb volt hallgatni. Ime két fiatal osztrák főherczeg könyv nélkül betanul néhány magyar szót, és már-már elszédül a hű magyar nép! – – Úgy örülünk, mint egy halálos beteg, a ki végre már annyira vitte, hogy egy tojást megemészthet. Az ifjú herczegek beláthatják, hogy minket csak alkotmányosan és csak magyarul lehet kormányozni. E pongyola szöveg, úgy látszik, az elhallgatott pohárköszöntés eszmetöredékeit, (mondjuk: ürömcseppjeit) képviseli, miket azon alkalommal magába fojtani mindenesetre ildomosabb volt!

Másnap, 17-én nagy ünnepélyesen bevonultak a városba, mint a megye székhelyére, Pest megye választói. A Kossuth-pártiaknak két gróf Batthyány, Lajos és Kázmér, lóháton mentek elébe.

A választás 18-án ment végbe, eredményét fentebb megírtuk.

Reá való nap Frank hírül hozza Széchenyinek, ugyanakkor Mosonban a névszerinti szavazásnak kissé erőltetett mellőzésével, tehát látszólag egyhangulag történt megválasztását. Majd hírül hozzák, hogy az elégületlen kisebbség valami goromba tüntetést készít ellene, mikor majd megbízó-levelének átvétele végett oda fog menni, «Jó», úgymond, «egy pár pisztolyt viszek magammal!» – Eötvös ír gr. Zichy Ottónak, hogy ne bolondozzanak. (Keine Dummheiten machen) azt kivánja Batthyány is. A dolog élét elveszik, bár lesz ott is, kinek ,száraz ajkát a dicsőség szomja epeszti’. Széchenyi egyik mostoha fia, Henrik, akkor közkedvességben álló főispánja volt a csendes conservativ megyének, míg másik két mostoha fia, Aladár és Ottó, nem sokba véve a családi köteléket, egy kis ellenzéket szervezett, megvásárolván valami fertály holdnyi káposztás kertet s megosztván azt egy győrmegyei kis csapat ellenzéki szónok barátaikkal, kik azután, mint már megannyi megyei birtokosok rendesen megjelentek a gyűléseken -s szereztek bajt eleget a főispánnak s vele tartó tőzsgyökeres rendeknek.[20] E kis csapat ezuttal félre állt az útból s magára hagyta az ellenzéki jelöltet, a ki e gyűlésen kénytelen volt önnön maga mellett föllépni s Széchenyinek a szabálytalan’ választástól kedvét elvenni akarni. Magyar-Óvárott, a fáklyászene után fütty is hallatszott: a fütyülőt elnevezték aztán füttyös táblabirónak. A megyeteremben 25-én Szucsich győri kanonok üdvözölte. Széchenyi válasza a következő volt.

«Midőn e nem remélett megtiszteltetés és fogadtatásért hálás köszönetet mondanék, engedjék meg, hogy hangot adhassak gondolatimnak, mik engem e lépésre vezettek és szavakat a meggyőződésnek, miért ezt tevém. Mindenek előtt bocsánat, hogy magamról fogok legelőször is szólani, mit bárha soknak nem tetszik is, el nem kerülhetek sokszor, minthogy csekély személyem nemzetünk jelen életviszonyaival annyira összenőtt, hogy ezekről szólván, magamat egyátalában nem mellőzhetem. S ennek természetes oka az, hogy az újabb idők mozgalmaiban részint nem épen csekély részt vettem, részint azoknak élén is állottam. És részt veszek most is s részt akarok venni mindenkor, ha nemzetünk közsorsa úgy kívánja s nyomatékul szolgálhat érette a honfi áldozat Astraea mérlegében. (Éljen.) Köztudomású dolog, hogy most, midőn a haladás ösztöne átalában felébredt nemzetünkben, pártok léteznek a hazában. És a pártok lételének nézetem szerint csak örvendeni kell, ha t. i. azokat az alkotmányos jogérzet szent tüze vezeti s nem parányi magán érdek előttük a czél, hanem a haza közjava mindenekben, a miért élnünk kell. Azonban én úgy látom, hogy a pártok verseny küzdelmeiben nincs meg azon szükséges egyensúly, mely minden törekvést egy helyes pontra irányítson s így bíztosítsa a honnak jövőjét, mit annyira óhajtunk. – Sokan még nem is ismerik az igazi alkotmányos haladást, sokan túlhajtanak rajta, sokan nagyon is távol állanak tőle. Pedig meg van kötve a honnak fejlődése akkor is, ha helyből nem mozdulunk s meg akkor is, ha túlhajtunk. Ezen két út az, mely czélhoz nem vezethet.»

«Magyarország, mely a czivilizált népek sorában oly sokban hátra van még – vajha előbbre volna már s vajha ne haladt volna annyira némely eszmék túlhajtásában, melytől csak egy lépés a vészörvény, honnan nincs menekvés. Én feladatúl tűztem ki magamnak csekély erőmmel oda munkálni, hogy ide ne juthasson a hon, de menjen tovább a haladás ösvényén a nélkül, hogy akár a vakul rohanás, akár a bűnös tespedés által koczkáztassa jövőjét. Úgy vagyok meggyőződve, hogy én, mint édes hazánknak egyik vagyonosabb és függetlenebb állású polgára, ezt nagyobb sikerrel eszközölhetem, mint azok, kiket részint a szédítő népszerűség, részint a magasbak kegyelemreménye lebilincselve tart. Az igaz, vannak sokan, a kik ezen politikámat nem akarják érteni s valami arcanumnak tartják azt, melynek iránya gyanus. De az nem tántorít. Vannak ugyanis emberek, kiknek hazafiságuk részint nem a legtisztább forrásból származik, részint kiket – bár jó akaratát senkinek nem vonom kétségbe – inkább a kor divat-eszméinek szenvedélyes tisztelete, mint a körülmények helyes ismerete vezérel. S jaj a nemzetnek, ha őket követi. Sorsát az nehezen kerüli el, mely szerint önlángja öli meg, mint megölt minden népet, mely a józan haladás rendes medréből kiesett s majd az anarchia, a forradalom vészangyalának karjaiba dőlt! … Ily előjelenségek időszakában minden honpolgárnak legfőbb kötelessége résen állani s oda irányozni minden törekvését, hogy a dolgok rendes folyását helyreállítsa s feltartóztassa azon veszélytől, mely mindent koczkázhat. A polgári kötelességnek ezen érzése hítt engem épp’ a képviselők táblájához, s bár nem éltem is le hereképen napjaimat s mint edzett katona, ki sokat tűrt, izzadott életében, megnyugodhatnám már eddigi borostyánaimon is, nem búvok mégsem sutra, hanem kiállok ismét a síkra s küzdök az ifjú nemzedék dicső harczában úgy, mint tőlem telik, mert elvem az, hogy a hon jövőjének nagy épületéhez bármely életszakban s bármely kis erővel is, tehetségünk szerint járulni soha nem késő és nem felesleges. (Éljen.) Még csak egy dolog iránt kell felvilágosítást adnom. Némelyek azon gyanuval illetnek, hogy e lépésre én kormányczélok miatt birtam magamat. Ezt én kereken és ünnepélyesen tagadom. Én ezt enmagamtól cselekszem, s büszkén mondhatom ki e teremben, hogy e gondolat és szándék, senki mástól nem jött, mint egyedűl gr. Széchenyi Istvántul. (Éljen.) Én úgy valék meggyőződve, hogy hazánk jelen bonyolulatos viszonyai közt most az alsó táblánál tehetek hazámnak legjobb szolgálatot s hiszem, hogy a t. Kk. és Rdek bennem helyezett bizalmokkal úgy fogok sáfárkodni, mint csak lehető a hazafi hűségnek és belátásnak. Rendkívülieket azonban ne méltóztassanak várni, mert istennél csak a bölcseség s a gyarló emberi erő sok oly akadálylyal találkozik az életben, melyeken áthaladni vagy épen képtelen, vagy melyekben önmagát is végkép fölemészti. Megteszek mindazáltal mindent, mi tőlem kitelik s iparkodom különösen megczáfolni azon előgyanut, hogy én ingerelni s valami gladiatori bajtusára mentem az alsó táblához. (Éljen.) Nem! Ily czélja törekvéseimnek távolról sincsen. Óhajtása lelkemnek minden honfierőt egy pontban egyesíteni, hogy a hazaszeretet így, mint domború üvegnek sugára, kétszeresen hasson, s egymást értve s kölcsönösen támogatva, közös erővel és akarattal közeledjünk azon rég vágyott czélponthoz, hol hazánk boldogsága székel s a nemzet az emberi nem nagy társaságának életlombjai közt örökzölden virul! (Éljen.) Azonban addig is, míg mindezeket tetteimmel igazolhatom, magamat a tettes Kk. és Rk. bizodalmába ajánlom». – (Nagy éljenzések.) Erre következett gr. Forgách kanonok felelete s Imrédy támadása. Erre viszont Széchenyi fellobbanva így szólt: Lezajlott életem napjait, gondolom, úgy töltöttem eddig, mikép senki rólam föl nem teheti, hogy bármely provinciát is képes volnék elfogadni, hova nem a becsület és haza köztörvénye vezérel. – S minthogy az előttem levő jegyzőkönyv tartalmából azt veszem ki, hogy engem törvényes úton a többség választott meg, én ezen gyanusító támadást ezennel visszautasítom. Tudom jól, hogy létezik a hazában bizonyos minoritás, mely minduntalan zsarnokoskodik a többség felett s mely erőszakos modorával minden ügyet megtámad, mi nem pártönzés piszkos érdekének szolgál. De én ezen minoritás rakonczátlankodásaira mitsem figyelek, hanem új pályámon is azon leszek, hogy ezt lehetőleg megtörjem s visszariasszam azon térről, melyre sem képességgel, sem hivatással nem bír». – Még egy ellenzéki gróf is beszélt, de viszhangra nem talált.

A főispáni ebéden, melyre gyűlés után a megyei ellenzék kitünőbb tagjai is megjelentek, a lelkesedés több meleg pohárköszöntésekben nyilvánult s a hangulat a lehető legjobb volt.[21]

III.

1847/8-iki országgyűlés. Administatori kérdés. Vukovár-fiumei vasút. Bemutatás. Országgyűlés megnyitása. Kir. előadások. Kossuth vezérszerepe. Karzatok és utcza. Somssich Pál. Titkos szavazás. Hunkár. V. Felirati vita. Adó kérdése. Széchenyi orsz. közlekedési javaslata. Lónyay Menyhért. Kormány-combinatiók. Szentkirályi M. Batthyány L.

ELÉRKEZTÜNK a végzetes 1847-48-diki országgyűléshez. Soha oly nagy készülettel, oly nagy reményekkel, országgyűlésnek nem nézett elébe a nemzet; s az éles pártellentétek daczára alig nyittatott meg egy is oly kedvező körülmények között.

Századok óta, mondja egy szemtanú,[22] Magyarország trónján szelidebb szívű, jobb indulatú uralkodó nem ült, mint 1848-ban. Századok óta a magyar nemzet királyához hívebb és őszintébben ragaszkodó nem volt. A birodalmi kormány élén nemzeti érdekeinkhez simulóbb s befolyásosabb miniszter nem volt, mint épen ez időben; a magyar kormány sem közeledett soha azelőtt annyira a nemzet kivánalmaihoz (s tegyük hozzá: nem bírt annyi nyomatékkal), mint épen 1848-ban. Márcziusban még a trónhoz törhetlen hűségről szónokolt maga Kossuth is, áprilban, (az új alkotmány szentesítése után) még a hála és ragaszkodás megható jelenetei közt találkoznak s válnak el egymástól Pozsonyban a dinasztia s az ország képviselői: s ime, Kossuth mondásaként «a márcziusi sympathiák juliusban gyűlöletté változnak», szeptemberben nyakig forradalomba merülünk!

A nagy mozgalomhoz, békés átalakulásunk biztos kilátásához kötve volt remények füstbe mentek. Ingyen kell vala hozzájutnunk a szabadság aranyálmai valósulásához; háború, bukás, csalódások, vezeklések hosszú sora lett belőle.

Ezt az utolsó pozsonyi országgyűlést, melynek csak főbb mozzanatait fogjuk ismertetni s mely úgy Széchenyi pályafutásának, mint a régi táblabiróvilág uralmának véget vetett, a történésznek két, egymástól merőben különböző szakaszra kell osztania. Első és nagyobbik fele a rendes alkotmányos fejlődés, az átgondolt munka napjait, – második, a rövidebbik, amannak elsöprésével, a geniális rögtönzés, a dicső mámor perczeit foglalja magában.

A küzdelem a két párt közt, melynek vezéreiül Széchenyit és Kossuthot kell elfogadnunk, komoly, noha látszólag csak a modor és a teendők egymásutánja felett folyó, a győzelem sokáig kétes; majd ide, majd oda hajló volt. Az eredmény ilyenkor a parlamenti történelem tanusága szerint többnyire egy, mind a két felet nagyjában kielégítő compromissum szokott lenni. Alig lehet kétségünk az iránt, hogy, ha a váratlan külesemények közbe nem jőnek, itt is az lett volna. A kormánypárt, bármennyire szidták is Apponyit, felkarolta a kor kérdéseit, hajlandó volt a szabadelvü reformra, csak az erőszakos felforgatás ellen kivánt biztosítékokat; az ellenzék viszont ezeket a biztositékokat megadni kész volt, Kossuth philippikái daczára is, nem vonta többé kétségbe a kormány jó akaratát, csak a régi kényuralmi s beolvasztási iránynak lehető fölújítása ellen tiltakozott.

Senkit sem lephet meg, ha pl. báró Eötvös Józsefnek Széchenyihez 1847 decz. 4-én irt levelében e sorokat olvassa: «Őszintén kimondom, hogy én az országgyűlés eddigi (még alig egy havi) menetével tökéletesen megelégszem s azt nagy részben a helyes tapintatnak tulajdonítom, melylyel eddig felléptél. Választásodnál az ellenzék soraiban kevesen voltak, kik annak egész fontosságát átlátták, vagy ha átlátták, annak örültek. Én elméletileg tisztán meg voltam győződve lépésed jó következéseiről s a tapasztalás, a mint látom, igazolta nézetemet» – – «puszta fellépésed, mennyire engesztelé a kedélyeket! Az, hogy a kormányhoz tartozol, s mint kormány embere a követi táblánál ülsz (ezt ugyan a levéliró az ő parlamentáris elméleténél fogva, logikai következtetésképen fogja reá; ő maga, mint láttuk s látni fogjuk, tiltakozott ellene) – biztosítéknak látszik, hogy a kormány alkotmányellenes úton haladni nem fog s a dühös megtámadás, melyhez készülének, higgadt ellenzéssé szelidült. Bár a kormány – a birodalmi kormányt értem, – okulna e tapasztaláson s végre belátná, hogy hatalma óriási lesz hazánkban, ha az alkotmányosság szükséges voltáról meggyőződik!»[23] – – «Ha meggondolom, hogy három év előtt az összes ellenzék még a sérelmi téren mozgott (tudjuk, hogy ezt Széchenyi mennyire nem helyeselte) s hogy én, ki politikánknak más irányt akartam adni, félig bolondnak, félig árulónak tartattam (??) s hogy most az adresse-discussio csaknem egészen azon téren mozgott, melyet kijeleltem, némi megelégedéssel tekintek multamra s némi reménynyel a jövőbe» stb.

Az úgynevezett administratori kérdést, melyet Apponyi nem gondolt ki, de mint elődeitől öröklöttet czéljaira felhasznált, valamint a vukovár-fiumei vasútat, Kossuthnak évek óta rögeszméjét, mindkét fél józanabbjai mesterségesen felfújtnak s inkább alkalmas párt-manoevrenek, mint valódi országos érdeknek nézték.

Széchenyinek, ki addig öt dietán át mindig csak a főrendi háznál szerepelt, bele kelle még tanulni új, követi szerepébe. Illő szerénységgel tevé azt. Szállását azonnal elnevezték «Hôtel Wieselburg»-nak, élczczel jelölve meg az új góczponthoz kötött reményeket. Következtek a szokásos tisztelgések s hivatalos látogatások. Követtársával, Krónerrel tevé meg ezeket. Elmentek Kossuthhoz is, kit e figyelem nagyon meglepett s őszinte nyájasságra kötelezett; nejét ezúttal nem láthatták. Apponyi «nagyúri méltósággal» fogadta őket, hisz nem feledheté hivatalos állását, melynek ezt a látogatást köszönheté. Később eszébe jutott a már kész királyi előadásokat, Széchenyivel is közölni; ezt az elkésett figyelmet Széchenyi, ki hivataláról akkor már lemondott, nem nagyba vette: egy pontjának, mely felett korábban alkudoztak, elejtését pedig neheztelte is. Ez egy határozott összegnek a Tisza szabályozására fölvétele lett volna, a mely hiánynak pótlása azonban, az országbiró kijelentése szerint Széchenyi «finom tapintatára» s nevének erkölcsi súlyára bizatott. Ferdinánd király, kinek hódolatukat szokás szerint a többiekkel együttesen bemutatták, Krónerhez fordúlt, mint a megyének, melyet ketten képviseltek, egyúttal alispánjához. Az udvari ebéd után pedig az uralkodó család majd minden tagja kitünteté ugyan (mert személyesen ismerték), de egynek kivételével, a ki véletlenül épen Ferencz József főherczeg volt.

132. GRÓF SZÉCHENYI ISTVÁN.
(Rohn 1858-iki kőnyomata után. Ernst Lajos úr gyűjteményéből.)

A november 7-ikére kitűzve volt országgyűlésre, a három megjelenési nap leteltével, 11-én a királyi udvar is megjelent.

A vágy, ez alkalommal magyarul szólaltatni meg a királyt – úgy írja már idézett szemtanunk – annyira fokozódott a beavatott körben, hogy szinte babonás hittel ragaszkodtak hozzá. De Ferdinánd király teljesen gyakorlatlan levén a magyar nyelvben, ez némi bajjal járt. A közvetítést István főherczeg vállalta magára. Együtt tanulták be a lehető rövidre szabott mondókát, de ő felsége annyira elégületlen volt kiejtésével, hogy letett a kísérletről: hiába erőlködöm, nem megy. Másnap, nov. 12-én a megszabott órában, a primási palota dísztermében, fényes kísérettel, megtörtént az ünnepélyes megnyitás. Nagy meglepetés várt a mély titok beavatottjaira s magára István főherczegre is. A főkorlátnok szokás szerint előadta a felség kegyes szándékait és ezeket fejtegető indokait. Utána megszólal trónjáról a király s ezeket mondja magyarul: «Magyarország rendeit itt látni örvendek. Atyai szándékomat a királyi előadások mutatják. Fogadják bizodalommal». A hatás leírhatatlan volt.[24] Sokan könnyekre fakadtak.

A jelenvoltak nem mindenike emlékezhetett vissza az 1825-iki kibékülésre és könnyekre. E kevesek közül való volt Széchenyi, kinek lelke előtt, mialatt a terem egy szegletébe csendesen félrehuzódott, a haza újabbkori történetének és ezzel szorosan egybefonva saját életpályájának annyi megható emléke vonulhatott végig! – Naplójában e szép sorokat olvassuk: «Minden csupa enthusiasmus. Sokan sírnak. Én magamba zárkózva, csendesen élvezem a nemzetem újjászületése feletti gyönyört; magam is járultam valamivel hozzá» .

A királyi előadások, melyek Metternich tudtával, sőt részben kezdeményezésére szerkesztettek, a következő tizenegy pontból állottak:

I. Nádorválasztás.

2. Katonaélelmezési és szállásolási ügy. (Hivatkozással kész bizottsági munkálatokra.)

3. A szabad királyi városok (kerületek, egyházi rend, stb.) szavazata.

4. Városok, községek rendezése.

5. Birtok biztonsága. (Ősiség. Telekkönyv.)

6. Örökváltság. (A jobbágyi viszony megszüntetése, méltányosság szerint, a tulajdoni jog tiszteletben tartásával.)

7. Kereskedés, ipar felvirágoztatása. (A Magyarország és az ausztriai tartományok közötti vámviszonyok rendezése. Hivatalos adatok e czélra.)

8. Közlekedési eszközök. (A Helytartótanács hatáskörében. Középponti vasút. Tiszaszabályozás. Fiume stb.)

9. A Részek egyesítése (1836: 12. t.-cz.).

10. Büntető codex s javitó rendszer. (Előmunkálatokkal.)

11. Kincstári előlegek (chablonszerü) visszafizetése.

Ha e programmot, a megyék többsége által elvben már elfogadva volt közös teherviseléssel, évenkinti (azaz permanens) országgyűléssel, egy önálló országos pénztár alapításával, ezzel kapcsolatos kormányfelelősség elvével s végre a közoktatási téren folyamatban volt munkálatokkal kiegészítjük: úgy még tán marad ugyan valami kivánni való p. o. sajtószabadság, parlamenti kormányzat és miniszterium, népnevelés és népképviselet stb., de egészben véve alig mondhatjuk, hogy a közelégületlenség valamely erőszakos kitöréseire, s fokozatos és békés átalakulásunk keresztülvitele végett, nagyon rá lettünk volna szorúlva egy kis forradalomra, akár a párisi csőcselék, akár az e téren még ujoncz bécsi aula és utczai népség segítségére.[25] Váratlanul, kéretlen jött később e segély, melyet elutasítani magunktól volt Széchenyi tanácsa, két kézzel megragadni volt Kossuth politikája. A nemzet ez utóbbihoz állott. Meg is adta az árát!

Kossuth érezve, de féltve is hatalmát, mindjárt az első kerületi ülésben magához ragadja a szót. Minden felszólalása, bár mellékesnek látszó tárgyban is, világosan érezteti, hogy a vezér szól. A mit mond, az meg van mondva; a mit mellőz, az letűnik. Ha azt mondja: szavazzunk, el kell állni a szótól. Ez a tér az övé; még ha semmibe venné is akár ellenfeleinek, akár félénkebb párthíveinek aggályait s halk ellenvetéseit.

Megindultak, már alakulás közben, a pártértekezletek is. Széchenyit e pálya kezdetén ujoncz létére két eszme ragadja meg. Egyik az a kelletlen lenyügözése az egyéni vélemények szabadságának, melyet az előleges értekezletek gyakorolnak.; másik az ifjúság s a karzatok türelmetlensége, beavatkozása. Mind a kettőben elnyomást, zsarnokságot lát, mely ellen nemsokára nyilt ülésben erélyesen fel fog szólalni s addig is az önállóbb pályatársak körében, pártszínezet nélkül támaszt, szövetségeseket keres, talál is. Érzi, látja, hogy Kossuth magával ragadja a tömeget; ő a mérsékeltebb intelligentiára számít. Egyenetlen mérkőzés lesz; de nem dicstelen.

Az első kerületi ülés november 10-én tartatott. Mit legelőzetesebben kelle napirendre tűzni, az a nádorválasztás volt, mielőtt bármi egyéb részletet, vagy épen a sérelmeket vitatni kezdenék s a jó egyetértés, az oszlatlan lelkesedés foszladozna.

Kossuth, ki Pest megyében első tolmácsolta nagy ékesszólással az új nádor iránti közérzületet s még a szokásos candidatiónak mellőzésével is különösebben akarta iránta való figyelmét tanusítani s ügyes műfogással őt az ellenzék számára mintegy előre megnyerni, most sokkal higgadtabbnak, sőt egészen lehültnek látszék. Nem helyeslé, hogy a követi tábla, mielőtt még csak önmagát is rendezné, már a nádorválasztásba akar elegyedni; de ha már ezt teszi, legalább ehhez is némi meggondolással fogjon hozzá. Kérdést intéz az elnökséghez, vajjon meg van-e már a nádori esküminta magyar fordítása s erre Olgyaytól igenlő választ kapván, hosszabb beszédben előadja a nádori eskü történetét 1790 óta s végül felolvastatja úgy a latin, mint a magyar szöveget. Ez megállapíttatván, harmadszor is felszólal, «ragyogtatja phraseológiáját» s István főherczegre sok szépet mondva, a ,családi kötelékben néha a rendeltetés jóslatát’ véli ugyan észlelhetni, de nem feledi azon várakozásának is határozott kifejezését, miszerint a leendő nádor nem egy pártnak, hanem a nemzetnek lesz embere stb. Beszédével mindvégig leköti hallgatói figyelmét s tolmácsa lesz a többség akaratának, miszerint a kijelölést magában foglaló levél felbontása előtt történjék meg közfelkiáltás útján a választás. Ez csak az előjáték volt.

Másnap 11-én az első országos ülés tartatott meg, hol az új személynök, Zarka mutatá be magát s tett elég jó benyomást.

Harmadnap, 12-én volt az országgyűlés ünnepélyes megnyitása s a nádornak a javaslott módon megválasztása. Ferdinánd király a választást azonnal megerősítette. Neki bátorodva s első sikere feletti örömétől eltelve, ismét magyarul e szókat intézte hozzá: «Kedves öcsém. Kövesse hivatalában atyja példáját!»

Az ünnepélyt követő királyi lakomán, a redoute-teremben, Kossuth követtársa, Szentkirályi Móricz mondott fényes felköszöntőt «a magyar nemzetiség hajnali csillagára, a deli és reményteljes ifjú főherczeg Ferencz József ő fenségére». A hangulat a lehető legjobb volt. Nem ártott ennek, sőt emelte az összes főherczegek (Lajos főhg kivételével) díszes sorában az összbirodalom akkori két támaszának, Metternich hg. és Kolowrat gr. minisztereknek is jelenléte. Bécsbe visszatértök a rossz idő miatt egy napi halasztást szenvedett (nov. 17.).

Mindenki érezte, hogy nagy reformok küszöbén áll az ország. A Rendek haladék nélkül hozzá is láttak a munkához.[26]

Somssich Pálnál, előbb Somogy megye, most Baranya követénél, kit, helytartótanácsosi állása daczára, közéletünk emberei közt első sorban illetett meg a «szabadelvü conservativ» nevezet, november 15-én követi értekezlet tartatott, melyen Széchenyi megtette az ülésterem rendezése, illetőleg a karzatok fékezése iránti indítványát. A másnapi kerületi ülésben meleg pártolóra talált Szentkirályiban, ki Kossuthnak egy «mennydörgő» szónoklata után felállott, s a tomboló ifjúság ellen fordúlva, «kérte, követelte, parancsolta» a hallgatást s a tanácskozások félbe nem szakítását. Tett is hatást, mint mozgalmas időkben szokás, hamar elenyészendőt; de Széchenyit e bátor fellépésével nagyon lekötelezte, ki nem is késett elismerésének azonnal kifejezést adni.

133. ZARKA SZEMÉLYNÖK.

Az ellenzék kebelében, melyet Kossuth a lehetőleg gyűlöletesé tett (általa Kreishauptmanoknak nevezett) főispáni helyettesek rendszerével tartott izgalomban, egy olyforma áramlat támadt, hogy Apponyi lépjen le s Széchenyi legyen kanczellár, mit Kossuth sem ellenzett volna, magánkörökben nyilatkozván, hogy a kormány valamennyi emberei között Széchenyit tartaná még legelfogadhatóbbnak; ugyanígy nyilatkozott Eötvös Széchenyihez ez időben irt számos leveleiben;[27] de volt némi mozgalom oly irányban is, hogy Apponyit (ki különben kész volt helyét átengedni), támogassák, ha kiviszi az évenkénti országgyűlést Pesten. Széchenyi értesülései szerint erre a közvetítésre gr. Andrássy Gyula, Szemere és Szentkirályi lettek volna hajlandók, de nem bírtak Kossuthtal; Batthyányról pedig rég tudva volt, hogy Apponyit «gyűlöli», még pedig, úgy mondák, «jobban, mintsem szereti a hazát».

134. SOMSSICH PÁL ALÁÍRÁSA.

135. BÓNIS SAMU.
(Eybl 1848-iki rajza után.)

Míg ezek a coulissák megett történnek, Széchenyi szavát a november 15-iki kerületi ülésben hallottuk először egy mellékesnek látszó kérdésben, a felirati bizottság megválasztása módjának kérdésében. Széchenyi titkos szavazást kivánt s ez alkalommal kijelenté, hogy ő egyik párthoz sem számítja magát s szívesen és keserűség nélkül meghajol a többség előtt, csak igazi alkotmányos többség legyen. Erre Bónis el nem engedheté neki azt a figyelmeztetést, hogy ő, mint megyei követ, utasításhoz levén kötve, most már oda fog tartozni, a hová küldői parancsolják. Majd egy apró szóváltása támad Hunkárral, kiszolgált insurgens kapitánynyal, most Veszprém megye ellenzéki követével, a ki katonásan oda veté, hogy ha baj is a pártoskodás, ő áll elibe s nem fog attól sem megijedni. Felel viszont Széchenyi. Maga is örül annak, hogy pártok vannak, mert ha nem volnának, ezt tespedés jelének venné, két nagy párt működését egy jó angol ollóéhoz hasonlítja; csakis a vad pártdüh ellen beszél s vannak kérdések, melyek iránt hazafias érzéssel egyetérteni s összetartani kötelesség. Egyébiránt a személyes bátorság, melyet a felszólaló hánytorgatott, olyan kelléke minden férfinak, mint a bőre, s így azzal nincs mit dicsekedni; ámbár – a valót megvallva – Győr elől egyszer mégis bizony mind a ketten szépen megszaladtak. Felpezsdül erre a bántott hadastyán: ,Régi dolog az’, csapja oda támadójának, de ő, magáról mondhatja, hogy ott is megállta helyét, míg a gróf, nagy urak szokását feledve, lovat sem váltott, hanem egy paripán nyargalt el egész Komáromig. Erre viszont Széchenyi felindulva bizonyítást kér, nem enged kollegájának kizárólagos privilegiumot a bátorságra s magára nézve megjegyzi, hogy nem is lovon, hanem csónakon ment akkor Komáromba.[28] Az elnökség közbeszólása vet véget e mulatságos, de nem egészen parlamentáris csetepaténak. A karzat ezúttal s még másnap is, 19-én, Hunkár ellen, Széchenyi mellett volt. Felváltva pisszegettek s éljeneztek. Széchenyi önmaga ellen segített pisszegetni, mi a nevetőket részére vonta, majd nyilván kezet fogott Hunkárral, mi aztán egy általános örömzsibajjal fejezé be az intermezzót.

136. HUNKÁR ANTAL.
(Eybl 1848-iki kőnyomata után.)

Kevésbbé jókedvű volt az alatt Apponyi, kit, ,hogy meg ne haljon’, mint egy párthíve mondá, Széchenyi kétes segélyének kelle megmenteni. E segély, mint látni fogjuk, abból állott, hogy a positiót félig előre fel kelle adni s másik fele sem volt, a bár kissé megfogyott többség ellenében sokáig tartható. A válaszfelirati vita tűntette ezt fel, mely nagy szabásokban s feszült várakozás közt indult meg végre november 22-én, s tartott egy hétnél tovább (deczember 1-ig az alsóháznál, megannyi ideig a felsőháznál (deczember 4-11-ig), hogy aztán oly szokatlan véget érjen, minővel csak egy Kossuth genialitása és energiája lephette meg az országot. Meg kell azt fővonásaiban ismertetnünk.

A hosszas tárgyalás rövid kritikáját Széchenyi naplója, magára nézve nem kedvező módon, e pár sorban adja «Somssich, tisztességesen, Kossuth, dagályosan. Én – nyomorultan. Jobb lett volna hallgatnom. Összezavartam sokat, triviális voltam, tréfálództam; de a közönség nem volt oly hangulatban. Ez volt hattyudalom. Látom az arczokon, hogy nem tetszett.» – «Időm lejár!» –

Az első indítványt, mint az alakulandó új, szabadelvű-conservativ vagy közvetítő párt vezére, Somssich Pál tette meg. Beszédét azzal a sokszor használt szónoki frásissal kezdé meg, miszerint: ,alkotmányos kifejlődésünk korszakának nagyobb momentuma még nem volt a mostaninál’. Azok közé tartozván, kik az ellenzék soraiban érdemelték ki első babérjaikat, nem téveszté szem elől, mivel tartozott ő maga s tartozik a haza mind a két nagy párt hazafias törekvéseinek. «Tagadhatatlan érdeme» így szólt, «az ellenzéknek azon cselekvőség, melylyel annak idejében fel tudta ébreszteni a nemzet figyelmét, szembe mert szállani százados előítéletekkel s a töretlen útat be kezdte járni a reformok ismeretlen mezején; de elvitázhatatlan érdeme viszont a conservativenek, hogy századok alatt erős gyökeret vert institutióknak rázkódtatások nélkül nem történhető rögtöni változtatásába bele nem egyeztek, köz- és magánviszonyokat kiméletlen szétszaggatástól megóvtak s ez által az reformkérdések megoldása időt nyervén, a rögtönzéseket meggátolták s így tették lehetővé a békés átalakulást. N Visszapillantást vetve az utóbbi idők történeteire, megvilágítja a királyi előadások egyes pontjait s miután ezek «már magokban elegendő zálogul szolgálnak arra, hogy a kormány alkotmányos kifejlődésünket óhajtja s hogy már nem a vajjon, hanem csak a miként van kérdésben» – egy olyan válaszfeliratot inditványoz, melyben köszönet fejeztessék ki a magyar megszólalásért, a nádorjelölésért, a nemzet óhajtásainak már kész törvényjavaslatokba foglalt előterjesztéseért, azon igérettel, hogy ily üdvös munkába azonnal bele fognak bocsátkozni s végre azon kérelemmel, hogy az előleges és egyéb sérelmek orvosoltassanak, mely utóbbiakra a felírás után tüstént egy országos választmány küldessék ki.

137. SOMSSICH PÁL.
(Barabás Miklós 1851-ben készült kőrajza után.)

Jó hatást tett e beszéd; de utána nyomban Kossuth Lajos szólal fel. Nézetei az előtte szólótól a válaszfelirat «egész philosophiájára nézve, lényegesen különböztek». Ha Baranya követe összhangzást lát a kormány és a nemzet között a teendőkre nézve, ő ezt az összhangzást «csak némely tárgyak kijelölésében látja, de lát ezen tárgyak elintézésének irányára nézve olyan végetlen különbséget, minő az alkotmányos és absolutisticus irányzat között van». Hosszú beszédét, mely teljesen leköté a közfigyelmet, részletesebben ismertetni itt nem tartozik feladatunkhoz. A válaszfelirat alapjául a következőket indítványozta:

1. Köszönet kifejezése s készséggel hozzáfogás a munkához.

2. A királyi előadásokban foglalt tárgyaknak a nemzet óhajtásaival találkozása.

3. Óhajtás, hogy a többit is oly összhangzással végezhessék s azért loyális őszinteséggel megjelölése az akadályoknak.

4. Ezek legfőbbike az, hogy az 1790. 10. t.-cz. még mindig nem lett valósággá: a nemzet nem bír azzal az önállósággal, mely joggal megilleti.

5. Másik az, hogy sarkalatos sérelmeink még nem orvosoltattak, kivánataink nem teljesültek.

6. Az 1836. 21. t.-ez. végrehajtva nincs. T. i. az ú. n. Részek (Kővár, Közép-Szolnok, Kraszna és Zaránd megyéknek) az anyaországhoz visszacsatolása. Vallás- és váltó-törvényeink a határőrvidéken még ki sem hirdettettek.

7. A kormányhatalom egyoldalú terjeszkedése

a) adminisztrátori rendszer behozatala;

b) Kapcsolt részek (Horvátország) önkéntes rendezése.

8. A nehézségek nem az Ausztriávali szövetséges viszony természetéből, hanem a birodalombeli kormányrendszernek hazánk alkotmányosságától eltérő irányából erednek.

9. Évenkinti országgyűlés Pesten.

Ezekkel jelölvén meg a készítendő felirat főpontozatait, beszédét egy hatályos apostrophfal fejezi be. Fölveti a kérdést, vajjon a kormányt igazán constitutionális és nemzeti kormánynak lehet-e nevezni? E kérdésre nemmel felel, mindaddig, «míg az 1790. 10. t.-cz. valósággá nem lesz. Hogy a kormánynak erősnek kell lennie? Nem tagadja; de felelős legyen! «Biztosítsa ő nekünk a szabadságot; és mi biztosítjuk neki az erőt és a rendet. – Ne gondolja senki, hogy nem tudnánk olvasni az idő jeleiben. Mi otthon hagytuk az agitationális tér szenvedelmeit, (?) de érezzük állásunk felelősségét és méltóságát is. – Viszonozza loyalitásunkat a kormány hasonló loyalitással, emelje fel magát a kornak és saját hivatásának magaslatára.»

Most került a szólás sora Széchenyire. Beszédét, melynek mostoha önkritikáját már előrebocsátottuk, egész terjedelemben birja bár az olvasóközönség; jellemzőbb helyeit itt is ki kell emelnünk.[29]

Nem örömest szólal fel oly szónok után, kinek ajkait maga Hermes nyitá meg az ékesszólásra; a kedélyek is egy kicsit (!) fel vannak ingerelve, a hőség is szerfelett nagy a teremben, mint követ, utasításokhoz is van kötve, melyek tán magának sem tetszenek, (?) elszigetelve érzi magát, vénül is már, s örökös ismétlésekbe esik, összefüggés nélkül beszél stb. Csalatkoznak, úgymond, kik azt várják, hogy ő itt Pest megye követével (t. i. Kossuthtal) valami kakasviadalt fog kezdeni, hogy aféle jó izlésű spectaculummal mulattassa a magyar közönséget, miszerint két egyén, kinek mindegyike meglehetős adag velővel bír, egymást itt con amore vagdalja, körmölje. Ő Pest megye t. követének hazafiságát és loyalitását soha kétségbe nem vonta … A kérdés csak a «miként» körül forog. A fejedelem loyális, látja, hogy nem akarunk egyebet, mint magyarok lenni és ime magyarul szólt hozzánk. Most ismét látni fogja, hogy csak alkotmányosak akarunk lenni és pedig azért, hogy magunk is erősödjünk, trónját is erősítsük. De, ha az adresse úgy megy fel, mint Pest megye követe javaslá, félő, hogy csak keserűséget szül, mert a közbirodalom államférfiai még nem látják át eléggé, hogy a monarchia külön országainak napsystemához kell hasonlítnia, hol a planeták egy nap körül forognak ugyan, de saját tengelyeik körül is stb. Beszédének egy jó része különben a Pesten tartandó évenkénti országgyűlés meleg pártolásának van szentelve s ebben is eltér a conservativ programmtól.

E beszéddel, mint láttuk, maga Széchenyi legkevésbbé volt ugyan megelégedve; hatása azonban minden irányban, különösen Apponyiékra igen nagy volt. Apponyi maga kész volt nem csak a szót, hanem saját helyét is Széchenyinek engedni át s a november 24-ki pártértekezleten felkérte, hogy nyujtsa be formulázva, közvetítő indítványát, melyre többséget szerezhetni alapos kilátás mutatkozott.

Másnap, a november 26-diki kerületi ülésben, Somssich szép beszéddel tette le mintegy a fegyvert, lemondva, közeledési szándokának bizonyításául, saját eredeti indítványáról s őszintén csatlakozva a Széchenyiéhez. Széchenyi ez alkalommal majdnem két óra hosszat beszélt, saját eredeti modorában ugyan, de komolyabban s szónoki emelkedettséggel. Kijelenté újra, hogy ő egészen önállónak, sem az ellenzékhez, sem a conservativ párthoz nem tartozónak tekinti magát, senki által (kivéve Moson megye rendeit) ide küldve nincs, holmi levélhordó szerepre hivatást nem is érez magában, utasításainak (!) minden esetre lesz némi elasticitása, a kormánynak pedig titkait nem tudja, de jó érzelmeit és hazafias törekvéseit ismeri: azért ne nézzék őt valami embryo-miniszternek stb. Borsod megye követéhez fordulva, ki azt mondá róla, hogy ,megnyerte őt Moson megye, de elvesztette a haza’, kérdi, vajjon mindazokat, kik az ellenzékhez nem tartoznak, a hazára nézve elveszetteknek tekinti-e? Ez szomorú dolog volna; de nem! ő ezt nem hiszi. Kiben istenség szikrája van, magas vagy alacsony helyen jót tehet, csak előtte álljon mindig a magyar név becsülete. Ő is ezen iparkodik s hiszi, hogy követi pályája végén el fogják róla mondhatni, hogy ha hasznot nem tett is, de kárt sem tett. Nem vonja ő kétségbe, hogy a pesti indítvány is loyális téren áll; de más kérdés: vajjon statusbölcseségi téren is áll-e? S erre ezerszer nemmel felel. Figyelmezteti Kossuthot – mint ellene intézett röpirataiban is oly nyomatékosan tevé – a reá váró nagy felelősségre, miután a közbizodalom leginkább ő benne központosul s a jelen országgyűlésnek talán (?!) legnagyobb factora ő leend. Nem elég, úgymond, loyálisnak lenni; meg is kell nyerni a csatát. – – Sokat gondolkozott ő, míg elhatározta magát, ő ki első kezdett a reform töretlen útján járni, s mindig a haladásra buzdított, hogy most a mérséklet mellett agitáljon. Tudta, hogy ily lépés által eloszlatja azt a nimbust, melynek árnyában a népszerűség pajzsán szintén felemelkedhetett volna egy kis rövid pünkösdi királyságig; de ennél többre becsülte megnyugtató öntudatát stb. Fel olvasta azután javaslatát, melyről igazán mondhatta, hogy «lényegben a pestitől alig külömbözik s attól csak alakjára nézve tér el», s «éljen a haza! éljen a király!» felkiáltással végezé felszólalását.[30]

Kossuth, kinek szintén elég ,mondani valója’ lett volna, érezve, mint mondá, az ,idő becsét’ – (de mi hozzá tehetjük ismerve jól a pártok statistikáját) – most már a vita befejezését, a szavazást sürgette.

A Széchenyi felirati javaslata átvette a Kossuthéból a régibb s újabb sérelmek kissé általánosabb fölemlítését s a legújabban is feltünt oly jelenségeket, «melyek a nemzet alkotmányszerető keblében féltékenységet s aggódást ébresztenek», átvette a Pesten tartandó «évenkénti országgyűlést», a parlamentáris kormányzatnak akkor divatos formuláját, Széchenyinek különben egyik legrégibb eszméjét; sőt átvette az 1790. 10. t.-cz.-nek is megemlítését, oly fordulattal, hogy ennek értelmében a törvényhozás és végrehajtó hatalom között szükségelt összhangzás könnyebben kieszközöltethessék.

A dolog lényege ily módon meg levén mentve, félő volt, avagy remélhető, hogy megunva a szavak felett való czivódást, a többség hozzá áll.

A másnapi szavazás, a november 27-diki kerületi ülésben eldöntötte az ügyet. Moson mellett volt 23 szavazat, Pest mellett 26. Kossuth három szavazattal győzött.

Kimondatván a többség, Kossuth megragadta a gyeplőt s nyomban indítványozá, hogy most már, miután a haladás alkotmányos iránya’ el van fogadva s ,fő szükségül’ kimondva, lépjünk azonnal a cselekvés mezejére s fogjunk hozzá a szükséges előkészületekhez. Egyszerre négy választmányt hozott javaslatba ú. m. az igazolási, városi, sajtó és horvát ügyben. Úgy látszott, hogy pihenést sem akar engedni.

Végezzük be röviden a válaszfelirat történetét.

Az országos ülés rendesen csak hitelesíteni szokta a kerületi ülés határozatait. Az elnöklő személynök megteszi hivatalos észrevételeit, melyek tisztelettel (vagy tisztelet nélkül is), meghallgattatván, egy dörgő ,maradjon’ felkiáltás szokta befejezni a formaságot. Széchenyi még itt is tett egy utolsó kisérletet, hogy az ő békítő s közvetítő politikájának valami kis rést törjön. Az országos ülés deczember 1-én tartatott meg. Zarka személynök előadja szerényen, majdnem félénken a maga ellenvetéseit, az 1790. 10. t.-czikkre megjegyzi, hogy az soha inkább valóság nem volt, mint most.[31] Széchenyi e tárgyban harmadszori felszólalásakor feldicséri azt a válaszfeliratot, melynek ellenében az ő javaslata éppen megbukott volt, s azt a vallomást teszi, hogy «ha az eddigi felirások sorát áttekintjük, ennél férfiasabb s mind a mellett kimélőbb hangulatut egyet sem találunk». Ez bók volt Szentkirályinak, kinek mint kerületi jegyzőnek, tisztében állott a Kossuth indítványa alapján szerkezetbe foglalni a feliratot, úgy hogy látszólag ez az ő műve volt. Széchenyi tehát, miután az ő javaslata kisebbségben maradt, most hozzájárult ehhez is, csak «némely csekély módosításokat» nyujtott be, melyeket Szentiványi fogalmazott, azon reményben, hogy ha mindkét fél egy keveset áldoz, a czél elérhető lesz a dolog meritumának kára nélkül: nem az levén itt a feladat, hogy egyik párt a másikat legyőzze, hanem hogy egymáshoz lehetőleg közeledjünk stb. Támogatja, kissé önkéntelen, egy-két conservativ követ! Somssich azon kijelentéssel, miként őt egyik szöveg sem elégíti ki s hogy az évenkénti országgyűléshez semmikép sem járulhat hozzá szavazatával. Végre belemenydörög Kossuth, «mint zsarnok» lép fel a félénkek közt, s véget vetve az üres szóharcznak, kimondatja a többség határozatát. Ez a többség most már csak egy szavazatból állott. «Ha én győztem volna így», mondja Széchenyi, «mily odium esnék reám!» – «Különben úgy kell a kormánynak: nem csak a sérelmekért, hanem bárgyuságáért is lakol.» Szegény Apponyi! Hogy’ tarthassa magát, majd ha elérkezik a zivatar, mely még csak a távol nyugoti láthatáron felhődzik észrevétlenül?! …

A főrendeknél, kiknek hozzájárulása nélkül a felirat fel nem mehetett, deczember 4-én, Szerencsy volt személynök, most k. főpohárnok, tette meg az ellenindítványt s tartott a szónoki torna-ünnepély azon hó 11-ig. Hitték tán, hogy ismét oly hosszas izenetváltások lesznek, mint voltak máskor az alsó- és felső-tábla közt, míg végre egyik fél is engedvén, a másik is, valami medius terminust találnak ki. E számítás ezúttal gazda nélküli volt: Kossuth vasakaratába ütközött.

A deczember 17-én tartatott kerületi ülésben, míg Széchenyi Pesten volt mindenféle közügyekkel elfoglalva, Kossuth eddig hallatlan eljárással a főrendi izenet ellenében a felirat letételét indítványozta s vitte keresztül. Nagy beszédében erős színekkel festé a kormánynak az utolsó három év alatti egész magatartását, a többségnek minden áron megszerzésére irányzott törekvéseit, a sajtó monopolizálásától kezdve, az administratori rendszeren keresztül egész a pártalakításig Budán; majd éles philippikával fordult a főrendek ellen, kik a nemzet óhajtásainak a királyi trón elé jutását akadályozzák: kijelenté végre, hogy ő semmiféle feliratra többé nem szavaz. «Kimondottuk itéletünket, azt vissza nem vonjuk, azt ki nem mondottá isten sem teheti.» – Most már felveszi a keztyűt a gravaminális politika terén; indítványozza a sérelmek tárgyalását, fenhagyva a loyalitási érzelmeknek minden egyes kérdésnél lehető kifejezését. –

Az alsóházban a válaszfelirat szövegének első felolvasása után, azonnal szőnyegre hozatott az adó kérdése. A conservativek, s velük Széchenyi is, e körül igen sok megfontolni valót láttak. Az ellenzék és Kossuth erőltették s kivitték legalább elvi eldöntését.

Széchenyi kelletlen tűrve a pressiót, kétfelé osztályozta az embereket: azokra, a kik valósággal fizetni fogják az adót s azokra, a kik csak lármáznak mellette. Baj lett ebből. Másnap kénytelen volt szavait magyarázni s megadni ellenfeleinek azt az elégtételt, melyet Kossuth, mint merő kötelesség teljesítését vett tudomásul. Ezen fölül kapott elég vágást tőle, hogy saját eszméibe szerfelett szerelmes stb., s végül a kérdések sorrende sem úgy állapíttatott meg a mint ő, hanem a mint győztes ellenfele akarta.

November 30-án az első kérdésre: akarnak-e a rendek résztvenni a házi adó terhében? igent mondott 29 megye, 5 kerület, az egyházi rend s a városok; nemet 18 megye, s Horvátország; két megye nem szavazott. A második, még semmikép meg nem érlelt kérdésre: akarnak-e résztvenni a hadi adó terhében? volt 15 igen, 33 nem és Horvátország. A harmadik kérdésre, Széchenyi régi kedvencz s féltett eszméjére: akarják-e hogy a hon sürgetős szükségei fedezésére országos pénztár alakíttassék? 42 igen felelt s csak 6 nem, s egy tartózkodott a szavazástól.

Széchenyi, egy kis erkölcsi vereséget szenvedett ugyan s Kossuth említett kicsinylő szavaira «arczába szökellt a vér; de magába fojtotta érzelmeit»: az eredménynyel azonban nem lehetett oka elégületlennek lenni, s őszintén mondhatta el ama szavait, miszerint: «Magyarország jövendőjét soha rózsaszínűbb állapotban nem látta!» …[32] Nagy többség állott megette, legalább egy főkérdésben. Sőt deczember 6-án, egy öngyilkossági töprengések közt töltött éje után, bár látszólag mellékes kérdésben, megérte azt is, hogy a többség, Kossuth és Szentkirályi ellenében még egyszer mellette nyilatkozott. Az örökváltság, a házi adó és az országos pénztár kérdéseinek «együttes» tárgyalása s nem kerületi, hanem országos választmányra bizatása (t. i. a főrendek hozzájárulásával is) ment határozatba. «Első győzelem», jegyzi fel Széchenyi Naplójában: «Fel kell használni!»

Míg eme tárgyalások folytak, magán- és félhivatalos körökben bizonyos nyugtalan mozgás, nyüzsgés támadt. Sokan unni kezdték Kossuth zsarnokságát, s egy szabadelvü középpárt szükségét hangsulyozták. Tartattak titkos összejövetelek, nem hiányoztak a gyanusítások, a sugdosások, megbízható s kétes barátok, titkos vagy nyílt ellenfelek elmés csoportosításai, furcsa mende-mondák, apró cselszövények. Apponyi leléptetése, Széchenyinek helyébe ültetése, a többségnek egy ily kormány számára, vagy itt az előleges értekezleten vagy lent a megyékben megszerzése s biztosítása, esetleg még Kossuthnak visszahivatása is stb. a legkülönbözőbb árnyalatú politikusok közt ismét komolyan szóba hozattak. Wirkner azzal állt elő, hogy ha csak többség kell, ezt «megcsinálni» nem oly nehéz feladat; mások ismét hiresztelték, hogy Kossuth, ki sógoráért Meszlényiért gyászt öltött, megunta már a politikát, s ott hagyva az országgyűlést, végkép vissza akar vonulni a közélettől. Széchenyi maga senkiben sem, önmagában sem bízva, saját hypochondriájával küzd, közel halálát sejti s csakugyan ágyba kerül s egy hétnél tovább vörhenyben fekszik.

«Követtársaim nagyon elhanyagolnak», írja ez unalmas napokban Széchenyi, «a veres himlőm vagy politikám szaga tartja-e távol őket?» …

Megkészült azalatt utolsó könyve: az országgyűlés elé terjesztett javaslata a magvar összes közlekedési ügy rendezéséről, mely Kossuth egyik kedvencz eszméjét, a vukovár-fiumei vasútat bukással fenyegette.[33] Ez a javaslat voltakép a derék Kovács Lajos munkája volt, ki azt Clark Ádám és Tasner segítségével pár hét alatt (február 1-ig) összeállította. Széchenyi tartalmával azonosítva magát, reá írta nevét s a «felséges hazához» czímzett ajánlatát.

Míg a közönség ezt mohón tanulmányozta s kik saját szemüvegén át birálgatta, nyugtalan hírek érkeztek Olaszországból. A pápai trón árnyékából indult ott ki a mozgalom; Pio nono arczképeit viselték mellükön tüntetésszerűen a milanói delnők; Carlo Alberto, félig menve, félig menetve, állott élén az ügynek, melynek kimenetelét senki sem sejthette, de vagy aggódva vagy reménykedve leste mindenki.

Metternich úgy fogta fel a helyzetet, hogy öt-hat hónap mulva nagy események várhatók; de «Magyarországra» jegyzi meg Széchenyi, «senki sem gondol!». – A bécsi államférfiak erősen hasonlítottak a struczmadárhoz, mely, ha vihar közeledését sejti, fejét homokba dugja el. Annyi hét hozta meg és pedig saját talajukon, a nem várt meglepetéseket, a mennyi hónapot adtak a bekövetkezhető nagy eseményeknek.

Volt valami a levegőben. A magyar ellenzék, nem értve annak hivatalos képviselőit s gondolkodóbb részét, hanem vak szenvedély és ösztön által vezérelt zömét, ez s bálványozott vezére Kossuth át- meg át voltak hatva közelgő végleges győzelmük előérzetétől. Minden kérdést élére állítottak, mindenből pártkérdést csináltak, minden közvetítő kisérletet előre szinte lehetetlenné tettek s eszközül használták ellenfeleik megfélemlítésére, elnémítására a karzatot. A parlamentarismus őszinte barátjainak ma lehetetlen megütközés nélkül olvasni az akkori hirlapi és magántudósításokat amaz utolsó pozsonyi országgyűlésről. Az úgynevezett hallgatóság, mely nevének épen ellenkezőjét művelte, mint egy szervezett jakobinus-csapat lépett fel, mely erkölcsi élet és halál felett rögtönitéletet tart s itéletét áldozatjain fölebbezés nélkül azonnal végre is hajtja. Minden tiltakozás e zsarnok hatalom ellen hasztalan volt; sokan nyiltan kijelentették, hogy ez egy rossz kormányzásnak egyedüli ellenmérge s hogy mindaddig, a míg szabad sajtónk nem lesz, a karzatok, illetőleg utczai tömegek féken tartását követelni sem lehet. Bónis ezt az illetéktelen beavatkozást mentegetve az Irásra hivatkozott, melyben meg van írva, hogy sírni kell a sírókkal és nevetni a nevetőkkel stb. Azt hinné valaki, hogy sem gyorsírók, sem országgyűlési naplók, sem hírlapok nem voltak; pedig mindenki szabadon olvashatta a legtulzóbb ellenzéki szónoklatokat s kedvére lelkesülhetett mellettük.

A zsibongó tömeg, már az ülés megnyilta előtt, elfoglalta a helyeket, s azzal mulatta magát, hogy az egyenként belépő pecsovicsokat pisszegéssel s mindenféle gúnyos megjegyzésekkel, az ellenzékieket pedig buzgóságukhoz mért hangosabb, vagy csendesebb éljenzésekkel üdvözölte. Gr. Dessewffy Emil, kinek erkölcsi bátorságát oly nagyra becsülte Széchenyi, finom hajlongásokkal s kezével szórt bókokkal szokta ironice viszonozni az ily durva köszöntéseket, míg némelyik, az ellenzéki nevezetességek közé furakodva, mintegy ezek védszárnyai alatt keresett s talált oltalmat ellenük; a daczosabbaknak az elnökséghez intézett bátor felhivásaik a rend és csend, vagyis a szólásszabadságnak helyreállítása iránt többnyire eredmény nélkül hangzottal: el. Valóban nem csekély erkölcsi erőnek, hazafiságnak tanusága az, hogy utóbb a válság napjaiban az ilykép lábbal tiport, vesszőt futtatott conservativeknek vajmi kis töredéke szegődött csak a reactióhoz, legnagyobb része pedig a nemzethez állott.

138. IX. PIUS PÁPA.
(Metzmacher metszete után.)

Egy pártkérdés sem vert fel akkora port, mint az úgynevezett administratori rendszer. Mai napság alig fogja védni valaki, s szabadelvű szempontból nem is lehetne védni az örökös főispánság intézményét. Puszta czímnek tekintették ezt már akkor is s mellette egy igazi megyefőnöknek, főispáni helytartó czíme alatt működését igen egyszerű, természetes kisegítőnek tartották. De a kormány a kivételt szabálylyá próbálta tenni s emeltyűt csinált magának belőle hatalma megszilárdítására. Ez el nem kerülheté a mindig éber ellenzék féltékenységét, mely az új sérelemből nem kevésbbé hatalmas pártfegyvert kovácsolt magának. Hálásnak mutatkozott e tér s Apponyi megbuktatására felette alkalmatosnak. Mind a két fél összekeverte a jót a roszszal. Ma már csak gyenge ellenzésre talált s ha nemzeti egységünk, államiságunk eszméje mindenkinél felette állana a pártoskodási hajlamoknak, úgy bizonynyal még kevesebb vagy semmi ellenzésre sem talál vala azon elv, miszerint a kormánynak erősnek kell lennie, s az immár felelős központi hatalomnak kell, hogy minden megyében megbízható közege, képviselője legyen.[34] Ezt akarta Apponyi; de akarta a nélkül, hogy a kormányfelelősség elvét is elfogadta volna. A főispáni hivatal, melynek oly fontos történelmi múltja van, akkor már nem hivatal, hanem puszta méltóság volt: Apponyi ismét olyat akart, mit az újabb kor, szabadelvűség szempontjából szintúgy, mint a közigazgatás érdekében hangosan követelt s ellenmondás nélkül érvényre is emelt: hogy az a megyefőnökség, bármi czím alatt, ne puszta méltóság és sinecura, hanem, határozott teendőkkel s személyes felelősséggel (t. i. felfelé) járó, nemcsak néhány magasabb ranguaknak fentartott, hanem minden hivatottnak hozzáférhető s megfelelő díjazással is ellátott valóságos hivatal legyen. A kor megérlelé ezt a kérdést. De akkor épen ez a díjazás, az országnak egy fizetett hivatalnoksereggel mintegy elárasztása, tevé oly gyűlöletessé s merőben kivihetetlenné a kisérletet. Kossuth reájok ragasztá az osztrák Kreishauptman csúfnevet, mely rajtok ragadt s nem volt az a gyalázat, mint ez áldozatokon úton-útfélen el nem követtek. Szeretett ezzel, valamint a többi divatos jeligékkel saját elmés modorában vagdalkozni Zemplénnek akkori fiatal követe, gr. Andrássy Gyula is, az egyetlen, kiről Széchenyi azt tartotta, hogy «tán magasabb szempontból fogja fel a politikát». Az új Kreishauptmanoknak titkos vagy hallgatag utasításuk volt, hogy megyéikben a kormánynak valamikép többséget szerezzenek; természetes, hogy ezzel az eszközöknek nem mindig legfinnyásabb válogatása, a hivatalos nyomás sokféle nemei s esetleg tán fizetéseik felhasználása is mintegy vele járt. Ez a körülmény aztán megzsibbasztá a kényesebb természetű conservativek erélyét, köztük Széchenyiét is, a kormány e rendszabályának védelmezésében. Nem sokat használt Apponyinak, mit Somssich Pál egy nevezetes védbeszédében fel is hozott, hogy voltakép nem is Apponyi ténye, hanem hivatalelődjéé volt az, mint a ki még az illető rendeletet aláírta volt: Apponyinak kelle ez örökség fejében minden áron nyakát szegni. A mi Széchenyit illeti, őt a megvesztegetés, az aljasság minden neme fel szokta bőszíteni. Emlékezünk reá, miként deponálta egykor hídrészvényeit.[35] Csak nem rég Bécsben, Rothschild azon tanácsára, miként érdeklődjék bizonyos anyagi vállalatokban a várható nyereség szempontjából is, nagy felháborodással jajdult fel, hogy «még ilyet is meg kelle érnie!» – Nem csodálkozhatunk tehát, hogy a szőnyegen forgó nagy pártkérdésben Apponyit elhagyá s csak arra inté, hogy mondja el a meaculpát, s küldjenek le Bécsből egy «declaratoriumot», mely aztán az egész ingerültségnek véget vessen. E végett a nádor is felutazott Bécsbe – kivel különben ott egyéb fontosabb megbeszélni való is lehetett – s kész vívmánynak tekintették a királyi leiratot, melynek feladata volt az égető kérdést szépen eltemetni. Nem oly simán ment az.[36]

139. GRÓF DESSEWFFY EMIL.
(Grimm kőrajza után.)

Ez az úgynevezett rescriptum declaratorium némileg az örök emlékezetben élő 1825-dikire emlékeztetett s az öregek hasonló hatást reménylettek tőle. Az uralkodónak egy elhibázott kormányrendszerrel való szakítását kelle a legengesztelőbb módon kifejeznie, a nélkül, hogy a legmagasb bizalom részeseit egyenesen pellengérre állítsa. Itt nem is az alkotmány sarkalapjainak visszaállításáról, hanem csak félreértések kimagyarázásáról s a kormány legloyálisabb czélzatainak tisztába hozataláról volt szó.

Apponyi nem késett alárendelni büszkeségét hazafiságának s az ellenzék legjobbjaival megegyező azon forró ohajtásának, hogy az országgyűlés, melyhez oly sok remény volt kötve, ne oszoljon szét eredmény nélkül. Az ő és Zsedényi ellenjegyzésével január 30-án kelt királyi leirat, mely az alaptörvények (1790. X.) és főleg a nemzetnek szivéhez forrott megyei önkormányzat iránti tiszteletnek egy emlékjele, legalkalmasb eszköznek látszott e czél elérésére. Ghiczy Kálmán volt ellenzéki követ, most nádori itélőmester a február 6-diki kerületi ülésen olvasta fel azt.

«Folytonos királyi gondoskodásunknak» – úgymond általuk a király – «sokkal lényegesb részét képezi kedvelt Magyarországunk őszintén ohajtott és szeretve ápolt java és virágzása, semhogy azok között, mik erre bármely irányban hatást gyakorolhatnak, figyelmünket elkerülhették volna azon aggodalmak s különféle eszmék, melyek a megyei kormányzás körében a múlt országgyűlés óta intézkedéseink, nevezetesen a fenforgó kivételes körülmények által igényelt számosabb főispáni helytartók kinevezése folytán több törvényhatóságokban a kedélyek eléggé nem sajnálható felingerlésével, sőt több helyt magának a közigazgatásnak nem csekély hátramaradásával és atyai szándokunk teljes félreértésével keletkeztek. Ezek annál fájdalmasabban hatottak atyai szivünkre, minél számosabb példáit adtuk uralkodásunk első pillanatától fogva, hogy az ősi alkotmánynak s ennek szilárd oszlopait tevő megyei szerkezetnek szeplőtelen megőrzését, úgy a hazai törvényeknek s ezek közt az 1790-iki sarkalatos X. t.-czikknek is sértetlen fentartását, megszeghetetlen királyi tisztünknek tartjuk s ennék erősebb s mélyebb azon meggyőződésünk, hogy midőn az érintett intézkedések által egyedül a közigazgatás és józan kifejlesztés tekintetében szükségelt hatályos megyei s országos kormányzás üdvös sikeresítésére czéloztunk, a végrehajtó hatalom törvényes köre legkisebb részben sem lépetett át. Neveli ama méltó fájdalmunkat azon tapasztalás, hogy az érintett módon ébredt féltékenység s azon balvélemény, mintha a hazai törvények által szentesített megyei szerkezet és kormányzói rendszerrel az 1723: LVI. t.-czikkel ellenkező megváltoztatása czéloztatnék, a kedélyek nyugalma és a bizalom csökkentésével nemcsak több törvényhatóságokban még folyvást létezik, hanem már jelen országgyűlés folyamatára is oly káros hatást gyakorolni látszatik, melynek következtében az annak köréhez tartozó komoly feladatoknak általunk legélénkebben ohajtott eredménydús megoldása tetemesen megnehezíttethetik» stb.

E nehéz napokban Bereg megye követének, Lónyay Menyhértnek, most már Széchenyi buzgó hívének jutott nevezetes szerep. Ő tevé meg a közvetítő indítványt a sérelem elejtése s a leiratban való megnyugvás kifejezésére. Az elhamarkodás, szószegés, hitehagyottság, honárulás, minden nemének vádjait szórták reá s Szemerével párbajt kelle vívnia, míg Kossuth a haza szent nevére kérte, álljon el ,gyilkos’ szándokától, hagyja ott a többséget, mely ez egyszer amoda fordult, s szavazzon először is a békési pótindítványra, mely e sérelemnek legalább felújíthatását fentartotta, azután pedig a gömörire, melynek épen a megbuktatása volt czélba véve s oly váratlanul keresztül is véve. Mindössze egy szónyi többséggel! A győztes pártnak Kossuth mérges sarcasmussal ,sok szerencsét’ kivánt. Széchenyi ellenben megfogadta, hogy Lónyayt védeni fogja, ha kell, «vérével is». Az ingerült vita, a hallgatóság folytonos féktelenkedései között, több napon át tartott. Széchenyi Kossuthot a kalapácshoz, de Batthyányt a fuvóhoz hasonlítja. Ez utóbbit, úgy sejdíti, hogy párbajban fogja (még pedig pisztolyával hosszú szakállára czélozva) megölni.[37] A február 8-diki eseményeket, melyek egyike ma már bizonynyal igen kisszerűnek fog tetszeni, nem hagyhatom említetlenül. Somssichot, kinek conservativ elvei daczára a közönség kegyében mindig némi kiváltsága volt, ez egyszer a karzat teljesen félbeszakítá. Az elnökséghez fordult tehát s követelte a csend helyreállítását, hozzá téve, miként «ő azt hiszi, hogy Pest megye követével (Kossuthtal) az eszmék terén megvívni dicsőség s föl nem teheti róla azt a gyávaságot, miszerint érveinek érvekkel czáfolása helyett, a hallgatóság lármáját s tetszését használja fel ellene fegyverül.» Egy akkori fanatikus tudósító szerint, a szónok e kemény szavait másfél percznyi mély csend követé, de aztán újult erővel tört ki a zaj és lárma, melyet csak Kossuth föllépte volt képes lecsillapitani. «Midőn a kormány alkalmas vagy alkalmatlan volta felett itélünk», mondá Kossuth, «ez igazán nagy és fontos pillanat: azért, uraim, csendet kérünk!» Erre ismét roppant éljenzés támadt és Somssich folytathatá beszédét,[38] melyre akkor hevenyében gr. Andrássy Gyula felelt. Ez volt a nap egyik eseménye. De nagyobb izgalmat szült a másik.

Kossuth egy óráig tartó pathetikus beszédje alatt pillanatnyi csend támadván, a karzaton valakinek kezében vagy zsebében egy darab czukorka durrant el. Később kitudódott, hogy Almásy Dénes volt az a ki szerencsére, csupa ellenzékiek környezetében, tréfából vagy vigyázatlanságból ezt a merényt elkövette, melyet természetesen egy Kossuthra czélzott, de el nem sült pisztolylövésnek tulajdonított az «orgyilkost» kiáltó bősz sokaság. Már idézett tudósítónk szerint: a hullámok a hatalmas, meg nem döbbent szónok intésére medreikbe visszatértek, a zajt mély csend váltá fel, melyben a szónoknak érczhangján előadott szavai átrezgék a szívek legbensőbb húrjait: «Túl vagyunk már azon, hogy mellünknek feszített szuronyok előtt kellene tanácskoznunk, nem élünk már oly időket s egy törvényhozónak, ha mindjárt ágyúk lennének is mellének irányozva, még sem lenne szabad megijednie, nem egy hasztalan kapszli vagy papirpattantyú szétpattanására» – Nevetés lett a vége. Ez ülésekben Széchenyi betegsége miatt részt nem vehetett. Újabb alkudozások eredménye, Kossuth és a két Lónyay közt, a három különböző indítványnak összeegyeztetése lett olyan szerkezetben, hogy azt majd a főrendek is elfogadhassák.

Sűrűn értekezett ezalatt István nádor is az ellenzéki követekkel.

140. SZEMERE BERTALAN.
(Eybl 1843-iki kőrajza után.)

Bizalmatlanul nézi ezt Széchenyi. «A csata... így írja, «el van veszve. Az ellenzék fejünkre nőtt. Batthyány a rombolás dämona (?) és Kossuth az enthusiasta, (!) kezükben tartják az országot. Adja Isten áldását reá. Az én szerepem, úgy látom, már le van játszva!»

Nem tudhatta, mi vár még reá.

Somssich a helyzetet így fogta fel: Vagy el kell oszlatni az országgyűlést, vagy megalkudni Kossuthtal. Szerinte Kossuth, kivel akkor sűrű érintkezései voltak, belevonható lett volna egy alakítandó magyar miniszteriumba; de kész volt esetleg egy forradalom előidézésére is. (Febr. 9.) A kormány Bécsben és Budán elvi s opportunítási ellentétek közt hányatva, ide s tova ingadozott … «A 84 éves Radetzky s a 73 éves Metternich, ezek a mi mentő horgonyaink!?» Kiált fel (Febr. 19.) a «bárka sülyedését» látó Széchenyi. Annak idején eleget integette őket.

Széchenyi szobájában csendesen dolgozgatott ugyan; de csak február 28-án jelenhetett meg ismét egy kerületi ülésben. A közönség éljenekkel s néhány pisszegéssel is fogadta. Előtte való nap találkozása volt Kossuthtal, kinek titkos nagyravágyását jól sejdítette ugyan, de «bámulatos színlelő tehetségét» csak utóbb ismerte fel. Miután úgy az örökös tartományoknak adandó alkotmány, mint a magyar kormánynak bármi czím alatt önállóbbá tétele már ekkor közbeszéd tárgya volt, Széchenyi egyenesen felhívta Kossuthot, fogjon vele kezet, s vállaljon akár az ő akár más valaki elnöklete alatt hivatalt. Ezt Kossuth ravasz szerénységgel visszautasítá, mivelhogy ő hivatalnoknak épen nem született, engedelmeskedni, alkalmazkodni nem tud, ő szegény ember volt s mindig az fog maradni, még követi napidíjait sem vette fel, s szolgálni még akkor sem fog, ha, a mit különben nem remél, egy egészen független önálló magyar miniszteriumunk lesz. Beismeri, hogy ez hiba; de hát neki ez a természete. Legyen Széchenyi az elnök, Deák, Wesselényi ülnökök stb. Igen, Kossuth még febr. 27-én nemcsak az egy ily módon alakulandó magyar kormány támogatását igérte meg, de többi reformigényei is oly szerények voltak, hogy p. o. a nemesség által a házi pénztárba fizetendő 600,000 frttal, a felállítandó országos pénztárba is ugyanannyival a nép eddigi terheltetésének meghagyása mellett beérte volna: csakhogy egyszer már kezdjük meg! «Vajjon igazat beszélt-e?» kérdi magában utólag Széchenyi. «Vajjon nem ültetett-e fel?» «Ez az ember (Kossuth) nem alszik, nem eszik, csontig lesoványodik: egészen benne van a forradalmi fanatismus lázában!» …

Az eredmény nemsokára megmutatta, hogy Kossuth bármennyire csalódott is számításaiban, kezdettől fogva nagyobb meggondolással és nyugalommal fogott hozzá a maga feladatához s tétovázás nélkül, merészen tartott egyenesen czélja felé. Voltak neki is csüggesztő pillanatai; de nagyravágyása és boldog optimismusa mindig felülkerültek s erejét az akadályok edzették.

Az országgyűlés hátralevő napjainak története csakis Kossuth viselt dolgainak, majd mindent magával sodró diadalainak lajstromozásából áll; többi jeleseinknek már csak annyi szerep jutott, a mennyit ő épen jónak vélt reájok ruházni, vagy nekik átengedni.

Apró mécsek fellobbanásai voltak mindazon ovatiók, melyekben Szentkirályi a városok rendezésére vonatkozó terveért hosszas tanulmányok, fáradozások eredményeért, mind maga Széchenyi, az ő országos pénztára s közlekedési rendszerünk jól átgondolt javaslataiért, pártszínezetre való tekintetek nélkül időnként részesültek.

Széchenyi e nagyszabású terveinek oly buzgó pártolója volt Eötvös, hogy őt, barátaival (a Pesti Hirlap publicistáival) együtt ez időben Széchenyi föltétlen hívei közé kell sorolnunk. Daczára a bécsi kormány iránti közös ellenszenvüknek, a nyilvánosság terén, városban, megyében, megengedett műfogások (taktika) felhasználásával is előmozdították sikereit, készek kellő időben Kossuthtal és vakbuzgó követőivel szembeszállni. Idézhetünk ismét levelezéseikből nehány jellemzőbb helyet, p. o. «A fődolog előttem», – írja Eötvös 1848 jan. 16-án – «a közlekedési eszközök s azok igazgatásának törvényes megállapítása. Ez utóbbi valóban alkotmányos életünk első jelensége s mint olyan, minden lehető sérelmek és postulátumoknál fontosabb. Ebből következik, hogy minden erőnket s iparkodásunkat arra központosítsuk, hogy legalább ebben eredményt lássunk, Kovács közlé velem az országgyűlés elé terjesztendő véleményed főbb pontjait. Biztossá teszlek, hogy’ azokat nemcsak jóváhagyom (a 37 éves publicista beszél az 57 éves veteránhoz, de minden módon, mely tőlem s barátaimtól kitelik, elősegíteni is kész vagyok, még azon esetben is, ha bármi oknál fogva (értsd: Kossuth ellen) a leghatározottabb küzdelemre volna szükség» stb. Biztatja ezután tervének benyújtására, nehogy valamikép megkéssék s p. o. a vukovár-fiumei vasúttal eleibe vágjanak. Az utasításokat készítő megyei «Aranyszájú Szent-Jánosokat» igéri, úgy leverik parasztos szónoklataikkal, hogy felelni sem tudnak, s így a többi kérdéseknél is. (Ősiség, úrbériség, földhitelintézet stb.) Február 9-én (már az említett zajos ülés után) közli vele a Hirlapban a javaslatai irányában követendő eljárást. Mindenekelőtt 3-4 czikkelyben közölni fogják a munka kivonatát, kerülve mindent, mi ellenszenvet bármi részről is gerjeszthetne. Azután fognak csak annak a vukovárival való összehasonlításába ereszkedni stb. «A kérdés nem személyes, nem Széchenyi és Kossuth individualitása körül forog, hanem forog két terv körül, melynek egyike józan s czélszerű, másika ostoba». – – «K. most náladnál népszerűbb s azon elemek közül, melyek országgyűlésünkre befolyással bírnak, K. többeknek pártolására számíthat. Ha arra, hogy valaki Napóleon szerepét játszhassa, csak mamelukokra volna szükség,[39] K. imperatorságra számolhatna s a vukovári vasút jó manoeuvre lenne s úgy, barátom, megengedem, te veszítenél». – «Meg fogjuk mutatni terved felsőbbségét, polemizálni, agitálni mellette, de kerülve mindent, mi a kérdést a személyesség terére vonná» stb. Február 19-én vigyázatra int a bókok dolgában, hisz K. «már elég nagy piedestált csinált magának, nem szükség, hogy ahhoz mi is köveket hordjunk». Február 20-án még világosabban fejezi ki e kérdésben előrelátható diadalukat, mert: «hogy annak már első részében, a vonalaknak meghatározásában K. le fog győzetni, azt neki magának egész elhittségére volt szüksége, hogy előre nem látta, de még sokkal több nehézséggel jár az egésznek financziális oldala, – a politikai dolgok ezen legfontosabb részében K-nál európaszerte felületesebb pártvezér nem létezik» stb.[40] – Mily nagy lehetett, csak pár hónap mulva, csalódása, mikor látta, hogy épen ez a «felületes» államférfi volt kiszemelve a független Magyarország első pénzügyminiszterének.

E töredékek egybevetéséből is világosan kitűnik, hogy rendes viszonyok közt mind a két államférfi e szóban forgó s egyéb munkálatai, miknek hosszú sorát díszes nevekkel toldhatnók meg, nemcsak személyes tekintélyöket biztosítják, de egyúttal Kossuth merészebb terveit részint ellensúlyozzák, részint üdvösen kiegészítik vala. Ne feledjük a régi jó táblabiráknak a jobbágyi viszony megszüntetése s egy ama kor szabadelvű jogtudósait bámulatra indító büntető codex körüli rendszeres munkálatait is. A szorgalom és buzgóság, melylyel mind e közügyek akkor tárgyaltattak, párvonalba sem tehető a parlamenti bizottságok mai szakértőktől támogatott kényelmes működésével. Későn, korán, délelőtt, délután, sokszor éjjel is tartottak a sokféle tanácskozmányok s végre Somssichnak nyilt ülésben egy pár szabad napnak, nem ám pihenésre, hanem dolgozásra engedélyezéseért kelle felszólalnia. Hangyaboly, melyet annyi hozzá kötött reménynyel, dicsőséggel együtt széttiportak, szélnek eresztettek a márcziusi nagy napok!’

Szentkirályi, úgy látszik, megunva követtársa által elhomályosíttatását, lement megyéjébe s az a híre terjedt, hogy nem is szándékozik többé visszatérni a dietára, melytől eredményt alig vár. Az összes követi kar ekkor egy pártszínezet nélkül, mindnyájok neveivel aláírt meghivó levelet intéze hozzá, s első újra megjelenése az ülésben örömünnep lett az elnök, a többiek zajos tapsai és szivélyes üdvözlései közt, nyilvánosan megölelte s megcsókolta. (Február 18.) Híres törvényjavaslata a városok és szabad községek rendezéséről végre napi rendre tüzetvén, a nagy közönség és a követi kar folytonos figyelmetlensége s lármás társalgása közt, mint a rendszeres munkálatok többnyire szoktak s mi ellen egyes buzgók felszólalásai hasztalanok valának, szinte végig tárgyaltatott, de szentesítés alá már nem kerülhetett. Csak Kossuth közbeszólásai gerjesztettek itt is legtöbb figyelmet, ki egy-két fontos módosítványt szúrt közbe, p. o. a hitfelekezetek egyenlőségének s kölcsönösségének elvét, s az ú. n. «bevett» vallások szükségleteinek közköltségen leendő pótlását stb. A laptudósítók néha csak az illető szónokok száj- és tagmozgásairól tesznek kárörvendve is említést a folytonos zaj közepett. A czukorkák hajigálása olykor jégesőhöz hasonlított; e divat ellen a komolyabb követek sokszor tiltakoznak: úgy látszik, csak ama bizonyos «attentatum» csattanó hatása vetett neki véget.

Az administratori kérdés után legnagyobb izgatottságot szült a horvát kérdés. Kossuth (feledve Pest megye közgyűlésén egykor tett indítványát a társországoknak egészen maguk szárnyára bocsátása iránt) s vele az ellenzék akkor még csak «Kapcsolt részekről» beszélt, nem «Társországról»; míg a tudomány emberei a meghódított és alávetett részek elnevezését a történelmi Horvátországnak pedig, mint ilyennek, nem is a magyar, hanem a szomszéd török állam területén létezését mutogatták. Az egy Batthyány Lajos foglalt el e kérdésben társaitól különválva, magasabb, államférfiúi álláspontot, s míg a többiek Horvátországban a holt latin helyett a horvát nyelvnek használatát makacsul ellenzék, ő e szabadelvű concessio mellett harczolt s azon elvet állítá fel, hogy az államiság eszméje nincs a nyelvhez kötve, hanem egyéb, nem kevésbbé fontos tényezőkhez, épen úgy, mint ezt egykor József nádor előrelátó bölcsesége ama teremben hirdette volt. Hozzátevé Batthyány ama figyelmeztetést, mikép nemzeti nagyságunknak rosszul szolgálnak s a magyar állam határait vajmi szűkre vonnák azok, a kik csak a magyar nyelv elterjedéseig mennének vele stb. E kérdés is, de főleg tárgyalási módja, ügyesen felszított gyúanyagává lett a nemsokára bekövetkező fellobbanásnak. Jozipovics és Osegovics közt párbaj támadt miatta.

IV.

Párisi zavargások híre. Kossuth indítványa márcz. 3. Széchenyi ellene. Széchenyi hattyudala. Bécsi forradalom márczius 13., 14., 15. Metternich bukása. Vívmányok. Alkotmány.

141. HELYTARTÓSÁGI ÉPÜLET BUDÁN.
(Mühlbeck eredeti felvétele után.)

A PÁRISI zavargások hírére első, a mi Bécsben ingadozni kezdett, természetesen a börze volt. Ostromolni kezdték a bankot a papirpénz beváltásáért. Pozsonyban egy conservativ követ, a győri Balogh Kornél, első adott szót a lábrakapott nyugtalanságnak. Márczius 1-jén több indítvány jelentetett be. Schnée a cholera, Bernát a népképviselet, Kossuth az örök-váltság kérdését sürgeté, Hunkár a felkelő nemes hadsereg, a régi insurrectio egybehivását látta időszerűnek, Balogh pedig küldői meghagyása folytán a metalliqueok árcsökkenése (91%) alkalmából Magyarországnak egy netaláni újabb devalvatiótól megóvása iránt tett nem annyira indítványt, mint interpellatiót. Nem gyanította mi fog ebből kinőni. Ez volt a vadcsemete, melybe Kossuth mesterfogással egy egész új korszakot, az önálló magyar miniszterium rózsaágát oltotta be, mely forró légkörben rögtön megfoganva s nekibokrosodva, oly dús viránynyal s annyi keserű tövissel lepte meg az országot. A másnapi conferentián, minden egyéb tárgynak, saját indítványainak is félretételével, ezt kivánta, mint legégetőbbet fölvétetni illetőleg beleolvasztatni saját nagyhorderejű, regenerationális eszméjébe, nem kis meglepetésére kétségkívül Eötvösnek, ki az óra ütését meghallva, csak most sietett az országgyűlésre, hogy rég érlelt, de oly kevés pártolásban részesült eszméinek minden várakozást felülmuló gyorsasággal életbeléptetésénél legalább jelen lehessen. Nem oly sietséggel mozdult ki kehidai visszavonultságából, minden elhamarkodásnak született ellensége, Deák. Széchenyi, bár a centralisatiónak régi s nálunk első apostola, de a parlamenti kormányzatnak, mint szerinte meddő elméletnek, nem nagy barátja, s legkevésbbé tartva ily nagy kérdések megoldására a mámor perczeit alkalmasoknak, tőle telhetőleg s egymaga ellene szegült. Ezzel egész múltjának tartozni vélt.

142. BALOGH KORNÉL.

Itt volt az igazi váló-út hazánk két nagy államférfia, itt hazánk múltja és jövője közt. Melyik vezetett volna rövidebben, kevesebb áldozattal a czélhoz? Erre a forradalom utáni első szomorú napokban, azután tíz év mulva a kiegyezkedés peripetiái között s végre a kivívott, akár fél, akár egész sikerek utáni elbizakodás újabb napjaiban, más-más választ lehetett s lehet ma is nálunk hallani. Akkor bolondnak tartották (s tartanák kétségkívül ma is) Széchenyit, ki tétlenül akarta bevárni (nem, sőt biztosítani) a normális nyugalom, a rend és csend helyreállítását, hogy azután majd kellő megfontolással tanácskozhassunk ősi alkotmányunk átalakulásáról, nemzetünk újjászületéséről, s hogy ne látszassunk csellel vagy erőszakkal kicsikarni mindazt, a mihez különben jogunk van s mit az idő, ha bevárni tudjuk, érett gyümölcsként fog ölünkbe hullatni. Széchenyi intő szava kiáltó szó volt a pusztában. Leverték őt Bónis, Pázmándy, Andrássy Gyula (az egyetlen, ki magasabb szempontból fogja fel ügyeinket!!); melléje senki sem állott, s végre: «megadta magát, nehogy olajat öntsön a tűzre!» … Így történt, hogy az új alkotmány, a márczius 3-iki kerületi ülésben, egy szó ellenmondás nélkül, nagy lelkesedéssel, Kossuth szónoklatának varázsa alatt elfogadtatott. Szintoly rohamosan keresztülhajtatott az másnap 4-én az országos ülésben s küldetett át rögtön a felsőházhoz, hol azonban egy kissé megakadni látszott. Leírhatatlan volt az öröm, az ujjongás, de nyomban fenyegetővé is vált a közönség magatartása a netalán ellenkező vagy habozó mágnások irányában. Mig a haza egész légkörét megreszketteté a nagyszerű diadal szerteszáguldó híre, mig a conservativek nagy része, bevallva tévedésüket, hamut hintve fejükre, siettek megnyerni a nemzet bocsánatát, mások a királyi szentesitéstől függeszték fel jövendő magoktartását: Széchenyi e jellemző sort igtatá naplójába: «Az ostobaság el van fogadva!» … Nem tartalmát gondolta, hanem keresztülvitele rögtönzött módját. Előre látta a bekövetkezendő visszahatást!

143. PÁZMÁNDY DÉNES.
(Eybl 1842-iki kőrajza után.)

Kossuth előtt különben éppen nem volt közömbös, hogy az egész mozgalmat, a mig lehet, a törvényes formák medrében tartsa meg s hogy a világ előtt visszautasítsa magától, a mig reájok nem fog szorulni, a féktelenkedő forradalmi elemeket. Fölötte jellemző e tárgyban tartott nagy beszédének mérsékelt hangja s loyalis indokolása. Midőn felhívta az ország rendeit, hogy az események magaslatára emelkedjenek, felsőbbségének érzetében egyúttal az erő mérsékletét akarta feltüntetni s aranyhidat nyitni az áttérő ellenfélnek. «Egy fiatal herczeg áll előttünk», mond, Ferencz Józsefre czélozva, «ki első megjelenésekor megnyerte sympathiánkat és mi engednők trónját szétszaggattatni?» – «Nem lehet ott megelégedés, hol absolut uralkodás van. A habsburgi ház második megalapítója az leend, ki ezen absolutismusnak véget vetend.»[41] – A felelősség iszonyú súlyát hárítva mindazokra, kik e válság perczeiben netalán az országgyűlés feloszlatását eszközölnék ki, (ellenfelét Széchenyit épen ezek közé sorolhatta) az osztrák bankról, melynek zavarai mulók lehetnek, az önálló magyar pénzügyre térve át, felírást indítványozott ő felségéhez, az ausztriai népeknek is adandó alkotmány, de minekünk mindenesetre attól független, önálló s felelős miniszterium iránt, mely önállóságunk s szabadságunk megóvására folytatott háromszáz éves küzdelmeinknek(!) egyszer valahára véget vetne s a trón és nemzet megszilárdítását, megerősödését vonná maga után.

A főrendek első meglepetésükben, egyelőre abban kerestek menedéket, hogy – ne tartsanak ülést. A nádor Bécsbe ment, utána mentek azon zászlós urak, kiket a helyettes elnöklés tiszte megilletett; felhívták, bizony későn Széchenyit is.

«Bon jour citoyen», üdvözlé őt régi jó barátnéja, Metternich herczegnő. – «Merci, délicieuse sansculotte», felelt reá Széchenyi. Pedig egyiknek sem volt nagy kedve és oka tréfálódzni.

Kossuth azalatt odalent mennydörgött a nemzet óhajtásait ismét megakasztani törekvő főrendek ellen. «Vagy tánczolni mennek Bécsbe», mond márczius 8-án (még farsang volt!), «vagy conferentiázni. Első esetben nem gátolhatják, hogy az itt maradók ne határozhassanak; második esetben megmutatják, hogy hivatásukat nem fogják fel», stb. Barsban már Apponyinak, mint honárulónak fő- és jószágvesztés végett pörbe fogatását is indítványozták.

Apponyi még nem adá meg magát, sőt, Széchenyi ez időre vonatkozó jegyzeteiből azt lehet sejteni, hogy ez alkalommal még őt is «en grand seigneur» fogadta. Sokaknak oda fent meg volt a rögeszméjök, hogy mind e bajnak voltakép mégis csak Széchenyi az oka. Metternich kijelenté, hogy mig ő lesz miniszter, addig semmi sem lesz constitutióból, felelős miniszteriumból és bárminemű «concessiókból».[42] Igen, de a trónörökös főherczegnek erre azt a megjegyzést tulajdonították, hogy: de hát vajjon örökké miniszter marad-e Metternich!?

Széchenyi úgy látszik akkor még hajlandó lett volna akár mint kanczellár, akár mint teljhatalmú királyi biztos az ügyek élére állani s belevetve magát a recsegő, sülyedő dereglyébe, a mozgalmat a válság amaz első pillanatában, midőn mindenki fejét vesztette, egészen más irányba terelni, mint melybe Kossuth terelte volt. Föltételeit is formulázta.[43] Ezek lettek volna:

Tízezer forint azonnal kifizetve, s ötezer forint havonként. (Ne essék valaki tévedésbe, ez összegbe még a Tiszaszabályozás is bele van értve, melyet Kübeck makacsul megtagadott.)

Folyó kiadások megtérítése felszámítás szerint.

Szent István rend nagy keresztje. (Hozzátennünk felesleges, hogy nem személyes hiúságának kielégítése, hanem hivatalos állásának jelzése forgott szóban.)

Legfelsőbb kézirat Széchenyi tollbamondása szerint. Teljhatalom. (!)

Minden kinevezés tőle függjön, minden hivatalnok neki fogadjon szót.

Minden segédeszköz, a katonaság is rendelkezésére álljon.

Ellenparancs ne jőjjön, mig vissza nem hívják őt magát.

Titoktartás.

Hat hónap alatt országgyűlés.

Viszont – desavouálhatják: ott a feje, családja, birtoka!

Sokan megdöbbenve, s tán ellenszenvvel fogják e sorokat olvasni; egyet meg nem tagadhatni tőlük: a férfias bátorságot. István főherczeg – nem támogatta: ő már súlyegyent vesztett. Széchenyi azt a gyanút vetette reá, hogy «rivalizál vele!» …

A bécsi Casinóban Széchenyit, mint a helyzet emberét ünnepelték. E kényelemszerető, most kissé megrezzent úri körben Széchenyi az eszmék egy apostolaként vált ki s így nyilatkozott: «Az én hivatásom nem a palotákban, az élvekben s kényelemben élés, hanem az, hogy befogva legyek, vonó állatként a terhes szekérbe. C’est ma gloire. Ha ki tudom rántani a sárból, szívesen áldozom életemet. C’est digne de moi!»

De az ingadozó bécsi kormány nem ragadá meg e mentő eszközt.

Ott minden csupa kapkodás, csupa tétova volt, senki sem tudta mit akar. Metternichet kivéve; de neki lejárt már ideje. Hívei mind hátat fordítottak neki, mint egy sokáig bálványozott hamis istennek.

Eszterházy Pál herczeg előtt, kit a maga sodrából semmi sem vett ki, a már Pozsonyba visszakészülő Széchenyi, kit a titkos conferentiákra hol hívtak, hol nem hívtak, ily szókra fakadt: «Majd csak akkor fognak belém kapaszkodni, mikor egy halk de hatalmas szózat az súgja fülökbe: már késő!» (Trop tard) – «Becsületesen felajánlottam magamat» így folytatja önmagához, «mosom kezeimet!» … Nem lehetett akkor még tudni: a forradalom kerül-e felül vagy a reactio!

10-én Széchenyi visszament Pozsonyba. Lajos főherczeg, Bécsben a legfőbb hatalom kezelője, azt írta neki s izente általa a szintén visszatért István nádornak, hogy a felirat felküldését minden áron megakadályozzák. Elodázása s másra hárítása volt ez a felelősségnek, minővel a politika terén, válságos perczekben, elég gyakran találkozunk. Párisban végzetesnek mutatkozott. Három nap mulva Metternich leköszönt. A derék Melanie herczegnőnek, ki férjével egy bérkocsiban menekült a fővárosból, pár nap alatt bő alkalma volt, a sülyedő hajót elhagyó patkányokról, szomorú tapasztalásokat gyüjtögetni. «Magasabb hatalmaknak engedek», mondá a bukott minister, «vajha ne mondják utánam, hogy távozva magammal elvittem a monarchiát.»[44] (A régit bizonynyal; de hamvaiból új Phönix fog támadni!) Vissza fogunk térni e mondásra.

Az általános zürzavarnak közepette Széchenyi most már egészen önálló magyar szempontra helyezkedett.

«Minden attól függ, mely útra térünk», így nyilatkozott Kovács Lajos előtt. «Az egyiken hazánkat alig sejtett hatalomra és nagyságra emelhetjük; a másikon igen kétes jövő örvényébe sodorhatjuk.»

«Az események kényszerűsége kezünkbe adja sorsunk irányát, csak megérteni tudjuk: az uralkodó okvetlen karjainkba veti magát s mi leszünk tényleg a birodalom súlypontja.» «A másik úton ellenben» (t. i. a forradalmin) «a népek a követelésben, az uralkodó az engedésben nem fognak határt ismerni. De bizhatunk-e ily vívmányok állandóságában?» stb. Ő tehát, tekintve belviszonyainkat, melyek a «régi magyarságot» tövestől felforgathatják, egy olyan feliratot indítványozott, mely szerint a trónokat fenyegető fergetegek közepette «félretéve egyéb gondjainkat, mint egy ember gyülekezzünk a trón körül s annak védelmére egész erőnket felajáljuk» stb. Kovács Lajos a mondottakat (4 pontban) rögtön formulázta. Aláírói (név szerint: Szentkirályi Móricz, Somssich, Bernáth, Say, Bachó, Daróczy, Osztroluczky, Szumrák, Kállay, Gábriel, Milkovics, Egry, kiadták róla a bizonyítványt, hogy az márcz. 2-án délután vegyes conferentián előterjesztetett. De senki által sem pártoltatott.[45]

Metternich leköszönése az Apponyiét is maga után vonta. István nádor nyomban tudatta ezt Széchenyivel, ki azalatt a már elfogadott felirat szövegének is némi enyhítésein törte fejét, míg Kossuth éppen annak még határozottabb magyarázatát adni látta szükségesnek. Mit Pesten kifeledettnek tartottak, az beleértettnek nyilváníttatott: népnevelés, népképviselet, nemzetőrség, esküdtszék, vallásegyenlőség, sajtószabadság. Kossuth erős kézben tartotta a gyeplőt s el volt határozva magát túl nem szárnyaltatni. Perényi Zsigmond figyelmezteté Széchenyit, hagyjon fel akadékoskodásaival, ha nem akar «vasvillát a hasába». A nádor is értésére adta, hogy a felirat felküldését most már megakadályozni nem lehet s hogy más mentő eszközt nem lát, mint Kossuthot és Batthyányt felkérni a rend helyreállítására. Gyorsan fejlődtek ezután az események, melyek részletesebb ismertetése, a mennyiben nem közvetlen Széchenyi személyére vonatkoznak, most feladatunkon kívül esik.

144. LAJOS FŐHERCZEG.
(A Hitbizományi Könyvtárban levő eredeti után.)

Széchenyi naplójegyzetei ez utolsó napokban a szokottnál is ziláltabbak; majd minden sor lelki izgatottságáról tesz tanúságot; apró betűi, a rövidítések megfejtése után is, helylyel-közzel szinte olvashatatlanná válnak. Mindazonáltal olvasóinknak legjobb szolgálatot vélünk tenni, ha e pár lapot lehető hű szószerinti fordításba mutatjuk be, és pedig egész pongyolaságában.

Márczius 13-án. – – Nálam esznek Majláth Gyuri és Szécsen. Még egyszer a Judexhez[46] és Főherczeghez. Bécsben kiütött – ki nem lehet számítani, hogy most mi fog történni!!!

A gőzhajó conductor tartóztat, belépve beszél: 3-400 ifjú ember«Le a kormánynyal, a Judex, Tárnok etc. mind gazemberek».[47] Le az aristocratákkal, le minden mágnással.

SZÉCHENYI NAPLÓJÁNAK UTOLSÓ LAPJA.
(Eredetije az Akadémia birtokában.)

145. BÁRÓ PERÉNYI ZSIGMOND.
(Grimm kőrajza után.)

Nálunk Erdődy Leopoldine stb. kik B. Lajoshoz vacsorára.[48]

14-én. Egészen össze vagyok zsugorodva. Szemrehányást teszek magamnak. Tegnapelőtt nyugodtabbnak, hidegebbnek kellett volna lennem. Főhg minket – Esterházy Pált is – conferencziára hivat.

,Metternich hgnek le kell mondani. A város a diákok hatalmában van stb. Nem kellene-e B. Lajost és Kossuthot megkérni (!), hogy a rendet fentartsák? – Felirási iratnak fel kell menni – stb. Kerület. Kossuth, Andrássy Gyula már túl vannak szárnyalva, Madarász, Just, Pázmándy által.[49] Én szivből beszélek. Tetszik nekik. 3 órakor mágnások és rendek táblája. Izenet keresztűl megy. (!) Borzasztó nagy gőzerővel. A katlan el nem pattan … . mert az auditorium akarata mindenben hajszálig teljesűl’.

Ebédelek Z. Henriknél. Vigan vagyunk. Mesko mama és Irén Bécsből érkeznek, … hol minden compromittálva, de csendben van. Fáklyás zene[50] 1. a főhg Istvánnál, azután Kossuthnál... a kit a Zöldfa vendéglő erkélyén, elegáns dámáktól környezve, ünnepelnek. Német polgárok németűl üdvözlik fent Kossuthot, s ez németűl felel. – Megyek Z. Felixhez, hol sokan gyülekeznek s nagy a szomoruság. Felvidítom őket (mintha magam jó kedvű volnék!). Whistezünk.[51]

15-én.[52] Az egész egy rosz álomnak látszik előttem! Oh szent Nemezis! – Egy lengyel, és Kossuth hozzák be a gyújtó anyagot az országba! Az első talán Sobiesky egy utóda … a másik megkínozva és bolonddá téve és … (törlés).

«Szegény Metternich! A Ferencz császár rendszere, melynek ad absurdum kellett vezetni, buktatott meg- téged.» Mi a teendő? B. Lajost és K-t kell soutenirozni! – stb. Némuljon el minden gyűlölet, minden ellenszenv, minden személyes ambitio! – Gátolni nem fogom őket. Szolgálni fogok-e velök! Az, egészségi állapotomtól függ! – Este Z. Felixnél.

Ferencz-Károly gőzösön Bécsbe. Én egy hosszú tollal! Lelkesedés! Akár egy méhkas! A ,heréket kiölik’. C’est le fin de l’histoire. Egy handbilletet indítványozok, melyet … a császár írjon alá. Egyszerű az: ,István az én alter egóm.’ Elfogadják. Kérdjük egymástól: ,Minő lesz a légkör Bécsben? Zászlókkal, üdvlövésekkel fogadnak. Inkei Sándor, Orosz, stb. mint deputatio Kossuth és B. Lajos elébe. A Jägerzeilen kiszállunk. Az egésznek rebellio kinézése van. Kossuthot többször virágokkal koszorúzzák az exaltált bécsi nők, lengyelek s olaszok átkarolják. Én Kossuthnét viszem kocsin, a ki egész testében reszket. Miután Kossuth diadalmenetben EH. Carl (hôtelbe) ér, B. Lajossal Munschba megyek ebédelni. Aztán mindjárt vele István főhghez. Mivelhogy a bécsi légkör, B. és K. véleménye szerint kedvező volt, a kézirat felvétetik. Felelős ministerium, és Batth. mint premier. – – Én ellene támadok, főleg B. neve ellen, mert a császári házat megakarom a lealázódástól kimélni, mely, ha energia volna bennök, még szakadásra is vihetne. De rögtön gyanusítottak.[53] B. és én mentünk a főhghez. Én voltam az előadó. Ő megijedt, s Kolowráthoz utasított bennünket. Ez kitűnő jó hatást tett reánk. B. Lajos Kossuthoz; én István főhghez, hogy holnap Lajos főhggel érintkezzünk. Mikor K-hoz érek, mindent nagy izgalomban találok. – – Reggel egy levél Zs.-től. ,Most még jobban kell szorítani a dolgot’, mondják Bónis és Bernát Zsig. (vastag törlés után:) megcsalt. – Aludni? Én nyomorúltan … Epe-köveim! –

16-án. Lajos főhgnél. – Lótás-futás. Reám egyik sem hallgat … Ebéd Lajosnál. Előbb Pálnál. E. Vinczénél is. Ez, egészen aristocrata. Indignatiójában mintegy megszünik keresztény nő lenni, s az egész bajért engem okoz.[54] Ellenem nagy elkeseredésben hagyom ott. ,Hát én vétkes vagyok e mozgalmakban? – Én azt hirdettem: tatarozzátok ki az ódon házat, tisztítsátok meg a salaktól, mely körűl veszi stb. Az illetők ezt nem tették … Kossuth et Co – pedig jobbnak látták azt felgyújtani!’

Keresnek. – Gyula és Z. felbőszítenek. Bolondul örülnek annak, hogy Bécs – ég! Ismét István főherczeghez stb.

12 órakor deputatióval István főhghez, – s utána a császárhoz. – Kínos látvány! … Az este félelem és reménység közt. – Ha Kossuth akarja, elpusztítják a Burgot … Lajos fhg nem akar engedni. – Esterh. Pál hg meglágyítja, s lelkiismeretét megnyugtatja. Ezt viszem a Kohlmarktra Kossuthoz. Megölelik egymást, Esterházyt fölemelik, Kossuthot azután diadalban körülhordozzák. Eötvös Pepi éjféltájban jő haza. Matschekerhofba; én később. Lefekszem, egy óranegyed múlva: menjek Zs. főhghez … Gyorsan felöltözöm … Ágyuk s égő kanóczok közt stb. suhanok be a Burgba! – Istv. főhg kijelenti Esterh. Pál és Kossuth előtt, hogy ,megvan!’ – Megyünk a casinóba: B. Lajost ünneplik.

17-én. A finale Kossuthnál kifőzve. – Én nem ártom magam semmibe. – Bernáth Zs. majdnem az egészet elrontja. Örül és dicsekszik vele, hogy a magyar ifjuság letette Czapkát (a bécsi polgármestert), mert pecsovics, és hogy a katonákat kezdi csábítani.

Megyek Eötvös Pepivel a gőzhajóhoz, a Kaisermühlennél. – Pozsonyban a Zöldfa előtt, egy roppant méhraj. Kossuth nagyszerűen beszél. Találom Crescence-ot, megyünk Felixhez. Én jó kedvben, – noha betegen. Bensőmben egészen higgadt és nyugodt vagyok.

18-án. Rosz. éjem. Minden sötét lett körülöttem, a hajó sülyedését érzem. – Belép Kovács Lajos, Pestről érkezve. – Ujra megvigasztalva érzem magam. Ez a jó ember, mindig örömet hoz a házba. ,Az istenért, le Pestre a dietával!’ – Megyünk B. Lajoshoz. Ez Pestre akar. K. azt mondja: kinevetik! … Conferentia. Kossuth és comp. elhatározzák, hogy az országgyűlés Pozsonyban marad.[55] Mindent elkövetek, hogy B. Lajost és K-ot rábírjam. Végre úgy tartjuk: tán István főhg menne? Ezt sem akarják.

Kovács és Dániel vannak nálam. Ez nagyon tetszik nekem.

Hogyan állnak a próbakilátások?
Megakadályozhatja-e valami a teljes felbomlást?!
Crescences-szal őszintén beszélek. A mi végünk talán közel van. Békülj ki ezzel a gondolattal! Légy erős, magadhoz méltó. Imádkozzál Istenhez, s addig nyugodtan és vidáman légy!

Permanens ülések. – Fáklyás zene. – Beiratom magam a nemzetőrségbe, melynek ezredese Z. Otto lett. Cr-zal Z. Felixnél. E – (törlés) csipős.[56]

Széchenyi, márczius 14-kén, a főrendi s vegyes ülést megelőzött ama nevezetes ülésben elmondá mintegy politikai hattyúdalát: hazafias aggályainak adva újra kifejezést az átalános mámor közepett.[57] «Sokan örülnek, sokan búsulnak», – így szólt a döntő pillanatban is, – «ő nem tudja magát elhatározni, örüljön-e vagy búsuljon. Annyi probabilitás van arra, hogy Magyarország egy szebb jövendőnek indul elébe, mint arra, hogy önmagában s magával küzdve végóráját éri. (Ellenmondások.) A gyógyszer kezünkben van. Neki régi kedves ohajtása, hogy Magyarország saját tengelye körül forogjon, mert e nélkül oly progressio lehetetlen, milyen után ő sovárog. És azon hihetőség, hogy ez most megtörténhetik, örömmel tölti el szivét. De az aggasztja, hogy a szomszédság tűzre lobbant s mi magyarok saját szalma körülményeink közt, oly közel vagyunk a tűzhöz. Vagy reform, vagy anarchia, ezek közt kell választani. Azon nagy előnynyel bírunk a szomszédok felett, hogy alkotmányos vágásokhoz szoktunk, míg nekik csak most kell azokba okulniok. Nemzetünk feladata, hogy az alkotmányos kifejlésnek basisa, a dynastiának pedig támasza legyen; most az ideje, hogy szűnjék meg provinczia lenni, most lehet anyaországgá. – – Most mindenek felett rendre van szükség s nincs senki, a ki jó viselete által benefactorává ne lehetne a nemzetnek, de nincs is senki oly kicsiny, ki az ellenkezővel ne árthatna, – – ne feledjük, hogy pártok és casták nincsenek, legyünk bizalommal egymás iránt, szóljunk mint magyarok és hazafiak» stb.[58]

Szavaiból kiértették, mit egész eddigi múltja is elég hangosan hirdetett, hogy szakadást nem óhajt ugyan, sőt retteg tőle, de ha választania kell, ő a haza és a szabadság zászlójához fog állani, nem mint vezér többé, hanem mint közvitéz: alárendelve hiúságát a közügynek. «Szívből szóltam», jegyzi fel naplójában, «s tetszett nekik beszédem!» Bizonynyal nem a beszédet, hanem a beszélőt illette s nem jelenének, hanem múltjának szólt e nagy elnézése vagy önkénytelen hódolata egy folyvást örömittasságban élő s vezetőitől egyre feltüzelt sokaságnak. Többi közt nagy határozottsággal nyilatkozott ez ülésben gróf Andrássy Gyula minden félrendszabályok ellen.

A Felirat egyértelmű elfogadását Pozsonyban nagyszerű fáklyás zenével (semmibe véve az erre nézve még fennálló tilalmat) ünnepelték meg; a díszmenet előbb István nádor lakása elé, aztán a Zöldfa vendéglő terére vonult, melynek erkélyéről Kossuth, «elegáns dámáktól körülvéve» a Batthyányt, már mint leendő miniszterelnököt mutatá be az ujjongó közönségnek. Német polgárok tisztelkednek; Kossuth németül felel nekik.

Mindez egy «rossz álomként» tűnik fel Széchenyi borongó elméje előtt, «teljes felbomlásnak» látja indulni az országot, a birodalmat; régi baljóslatai gyors teljesülésétől rettegve, keserű humorral kiált fel: «Nous avons vendu e pays pour deux Louis». (Batthyányt és Kossuthot értve a két Lajos alatt, kik miatt szerinte elvesztettük az országot!)

De nyomban összeszedi magát s számot vet ez időszerinti kötelességeivel, teendőivel. «Mit kell tennünk?» kérdi; s felel reá: «Istápolnunk kell Batthyányt és Kossuthot.» Megy tehát velük, a míg ereje bírja.

Egészségének azonban, melytől kormányba lépését függeni látja, hogy teljes felbomlásnak induljon, bizony már nem sok kellett. Attól, hogy a hivatalnak, melyet az országgyűlés előtt már tényleg viselt, czímét is fölvegye, fölmenthető alig volt. Az országos közlekedési ügy vezetésére hivatottabb tehetséget, akkori készületlenségünket is tekintetbe véve, bizonynyal nem találhattak volna.

A híres feliratot egy díszes országos küldöttség vitte fel márczius 15-én Bécsbe.

Indulás elött még reggeli 8 órakor egy «Elegyes ülés» tartatott, melyben a helyzetnek megfelelő, elég fontos határozatok rögtönöztettek, úgymint közös teherviselés az adómentesség megszüntetésével (mit Széchenyi is örömmel üdvözölt), a városoknak nem mint külön kasztnak, hanem képviselet alapján azonnal jogosítása; az úrbériségnek állami kárpótlás mellett megszüntetése, sajtószabadság, esküdtszék, vallásszabadság teljes viszonyossággal; népnevelés, évenkénti országgyűlés, Erdély egyesítése stb. Mindez az általánosságban mozgó felirat helyes értelmezése gyanánt; az általános elvek kimondása után a codificatio későbbi időkre halasztatván.

A küldöttség tagjai közt az alsó tábla 26 küldöttén kívül (10 megyei, 10 városi, 4. egyházi és 2 kerületi) a főrendi tábla részéről Lonovics püspök, Rajacsics karlowiczi érsek, ifj. Majláth Gy., gr. Batthyány Lajos, b. Wenckheim Béla, gr. Teleki László, stb. voltak (13-án) a főherczeg nádornak majdan vezetése alatt.[59] Sokan csatlakoztak önkéntesen hozzájuk; délután 4 órakor egy második hajó indult az ifjusággal.

Argonautáinkat a kissé lassú menetű «Ferencz-Károly» gőzös 10 órakor indulva szállította fel Bécsbe, hozni is onnét, vinni is fel oda a szabadság rég áhított aranygyapját. Csak egy ember van köztük, kit a syrén-hangok el nem szédítettek s ki nyilván csak azért megy velük, hogy vagy szavával, vagy puszta jelenlétével is mérsékelje veszélyessé válható buzgóságukat. Az érdekes epizód részleteit személyes benyomásaival együtt a fentebb közlöttekből ismerjük bár, röviden fogjuk még tán némi kiegészítésekkel újra egybefoglalni.

A POZSONYI KÜLDÖTTSÉG MEGÉRKEZÉSE BÉCSBE 1848 MÁRCIUS 14-15 KÖZTI ÉJJELEN.
(Ernts Lajos úr gyűjteményéből.)

146. RAJACSICS KARLOVICZI ÉRSEK.

De mielőtt azt tennők, szükséges egy futó pillantást a Bécsben történtekre is vetnünk.

Előre volt látható, hogy a párisi forradalom könnyű és teljes győzelme Európaszerte gyújtani fog s hogy Németország egy nagyobb városa sem marad e láztól ment, mely mindenütt utánzásra fogja csábítani a könnyen mozgó ifjúságot, a tűrhetlenné vált korhadt állapotok megdöntésére bátorítni a higgadtabb gondolkodókat, s végre bölcs engedékenységre, vagy ha nem, ügy vele született gyávasága és tétlensége leplezetlen kimutatására felszabadítni a hatalom gépies kezelőit, a hivatalban levők járomnyögő bús seregét. Metternich ezt előre látta, de bízott saját ügye, kipróbált rendszere győzhetetlen voltában s legkevésbbé sem számítva saját környezete által gyorsan bekövetkezett cserbe hagyatására, a veszélyt, mely jőni fog, kicsibe vette. Még anyagi erőről sem gondoskodott, mely az esetleges utczai zavargásokat elnyomja. A franczia júliusi dinasztiát amúgy is mindig csak «árnyékkirályságnak» nézte, sőt a legitimitás bitorlójának, mely szerinte minden alapot nélkülözve, az első szellőnek kell hogy bábjátékává legyen. Neje pedig régi ellenszenvei nyomán kárörvendve kiáltott föl: «Boszuló Nemezis, mily szigorúak és igazságosak a te végzéseid!»[60] Mikor még évek előtt a nemes Lafayette halála hírét vette, megbotránkozott rajta, hogy a Moniteur dicsőítő nekrológot szentelt e férfiú emlékének. (1834.) Kolowratban, bár őt, mint talentumot egy közönséges bureaucrata színvonalánál magasabbra nem becsülték, mégis a rossz (t. i. újító) szellem titkos szítóját látták s Kübecknek évek óta sürgetett indítványát, az állami háztartásnak nyilvánosságra hozatala iránt mindannyiszor makacsul visszautasították. Mi Metternichnek legtöbb gondot szerzett, az a sajtó szabályozása, vagyis elnyomása volt, még pedig lehetőleg egyforma szigorral széles Németország egész határán, sőt azon túl is, meddig az európai szárazföldön befolyása érvényesült. Megengedé ugyan elméletben, hogy jól meg kell különböztetni az alapos tudományos munkákat az izgató röpiratoktól s hirlapoktól; de nagy súlyt fektetett reá, hogy a német államok egyforma sajtószabályokkal, már akár preventiv, akár repressiv természetűekkel lássák el magukat. S azért annak idején üldözés alá vette és vétette mindenütt a tanárokat, egyetemeket, a torna-egyleteket, Burschenschaftokat, melyek Bécsben különösen a legszigorúbban tiltva valának. S bár utóbb ő maga egy bécsi tudós társaságnak alapítója lett s nagy gonddal és részletességgel sajátkezűleg dolgozta ki annak alapszabályait; a gyakorlatban a legújabb időkig az a különbség az alapos, komoly irodalom és izgató publicistika közt szinte észrevétlenné vált.[61] Sanda szemmel nézte ama kisebb német udvarokat, (Bajor, Baden, Württemberg stb.) melyek szívesen látták magukat mérsékelt szabadelvű parlamentektől (Rotteck és Welcker iskolájából) környezve s loyális czélzataikban támogatva. De a szegény bécsiek csak irigy szemmel nézhettek úgy ezen vérükbeli, mint szövetséges magyar szomszédaikra, kiknek mégis aránylag számbavehető jogaik, illetőleg kiváltságaik valának. Külföldi lapokat is csak lopva, szerencsésebbek különös kedvezésből olvashattak. Csoda-e, ha mindenütt, a hová az újabb események benyomásai alatt szabadabb légkör hatott be, a népesség örege és nagyja, úgyszólván első lélekzetvételre a sajtó felszabadítását és a censura eltörlését követelte. Mint járni kezdő gyermek, félve, tapogatózva tették hozzá a többit, mikről legtöbbjüknek alig volt világos fogalmuk, mint: constitutio, nyilvánosság, esküdtszék, nemzetőrség stb.

Az első mozzanat egy meglehetős conservativ, minden esetre igen loyális testületből, az osztrák iparegylet (Nieder-Östreichischer Gewerb-Verein) kebléből indult ki, melynek legmagasabb pártfogója az uralkodó háznak a trónhoz legközelebb álló tagja, Ferencz Károly főherczeg volt. Ugyanis az ő és Kolowrat jelenlétében márczius 6-án tartatott havi ülésben Arthaber indítványára egyhangúlag fogadtatott el egy politikai tartalmú felirat, mely az épen márczius 13-ára egybehíva volt tartományi rendek gyűléséhez intézve, ezt a reformok megkezdésére, illetőleg a régi kormányrendszerrel való szakításra volt sarkalandó, hangsúlyozva, hogy csak a nyilt őszinteség egyrészt, másrészt pedig a legszorosabb csatlakozás a közös nagy német hazához lesz képes a megingatva levő bizalmat ismét helyreállítani. Ezen első adresse komoly, mérsékelt és hűséges dinasztikus érzülettől áthatott hangja annyira megnyerte az elnöklő főherczeg tetszését, hogy ez kisérőjével együtt meleg köszönetet mondott érte.

Hasonló, de tán élénkebb mozgalom volt a kiváló férfiakból álló jogász-egylet (Politisch-juridischer Leseverein) kebelében, hol már 1841 óta Bach János és Sándor – a később nálunk oly hírhedetté vált miniszter – vittek nagy szerepet, s kitűnő jogtudósok, magasb birósági tagok, előkelő ügyvédek, egyetemi tanárok a régi rendszer gyökeres átalakítását, az államháztartás nyilvántartását, ellenőrzését, az összes tartományi gyűlések egybehivatását, első sorban (Schmerling) a sajtó szabaddá tételét s megfelelő sajtótörvényt, széles alapon nyugvó képviseleti rendszert s mindenféle elméleti és gyakorlati dolgokat tettek megbeszéléseik tárgyává, mindig óvatos távoltartásával a még éretlen hevesvérű tanuló ifjúságnak s az e mögött féktelenkedő nyersebb elemeknek. Volt e mellett egy Shakespeare-club, melyben írók és művészek találtak egyéni buzgalmuknak és hiúságuknak megfelelő tért. Itt tette meg a költő és szinész Bauernfeld a nagy petitio iránti indítványt, melyet aztán Bach Sándornak kellett szabatosan formulázni. Itt már a fentjelzett vezéreszméken kívül, egy osztrák összalkotmány (Gesammtverfassung) eszméje is felmerült, mely később, félreértve és túlhajtva, a monarchia mindkét felére annyi bonyodalmat és gyászt hozott, s szerzője nevét – nálunk a leggyűlöltebbek egyikévé tette.

Ezekre mintegy válaszúl szolgálhatott egy márczius 10-én kelt szigorúan conservativ császári manifestum, melyben az uralkodó, természetesen Metternich diktálása után s egészen ennek stilusában kijelenti először is, hogy a Francziaországban történteket azon állam belügyének tekinti s nem szándékozik semmikép bele avatkozni; egy váratlan megtámadás esetében azonban tudni fogja kötelességét s gondoskodni fog róla, hogy Ausztria befelé erősnek, kifelé pedig biztosnak és tiszteltnek érezze magát. A jog védelmét s az állam intézményeinek fentartását annak hangsúlyozásával ismeri feladatának, miszerint a fenálló jogrend felforgatására irányzott törekvéseket, melyek az Istentől megáldott birodalmat zavarba dönthetnék s bármily ellenségének könnyű prédájává tennék, hatalmában álló minden eszközökkel el fog nyomni. Reményli, hogy ebben birodalma hűséges Rendei, s minden osztálybeli alattvalói, kik a törvényes rend szeretetét szivökben még megóvták s ama veszélyek számbavételét felfogni képesek, melyeket ily mozgalmas időkben az ellenkező eljárás okvetlen maga után vonna, támogatni fogják.

Maga Metternich már márczius 2-ika óta szorgalmatosan s nagy titokban értekezett a Berlinből ez alkalomból ide menesztett Radovitz követtel, a birodalom határain túl követendő egyöntetű eljárás felett. Még amaz emlékezetes márczius 13-án is tanakodtak, mely miniszterségének utolsó napja volt, midőn az utczáról felhangzó lárma, a Ballplatz palota küszöbéig ható áradat figyelmezteté őket munkájok felesleges, vagyis megkésett voltára. Minden fenyegetésnek, gúnynak, szidalomnak czéltáblája a már bukottnak tekintett egykor oly mindenható miniszter volt. Jellemző, hogy a porosz államférfiú megrökönyödésére Metternich nagy lelki nyugalommal azt válaszolta, hogy oda künn a rend és béke helyreállítása nem az ő «ressortjába» tartozik! Lássák azok, a kikre ez bízva van.

A diákok, ú. m. az egyetem jogász- és orvos-, valamint a polytechnikum növendékei előtte való nap az aulában nagy gyűlést tartottak. Ezt már 7-dike óta holmi korcsmákban, zajos szavalati és írásbeli stilgyakorlatok előzték meg. Most már voltak vagy kétezren, s kezdték erejöket érezni. Nagy lelkesedéssel elhatározták egy ú. n. Sturm-Petitio szerkesztését, melyet személyesen fognának előbb az egybegyűlendő tartományi rendekhez, azután magához a császárhoz benyujtani. Ezt népszerű tanáraik, Hye és Endlicher, azzal háritották egyelőre el, hogy majd inkább ők fogják a tanuló ifjúság nevében a kérvényt illető helyeken átnyujtani s méltányos és jogos kivánataikat tolmácsolni. Minden rendzavarás nélkül, csendesen, de további tettekre készen, oszoltak szét.

Majdnem egyidőben gyűléseztek többfelé s gyüjtöttek ezer számra aláírásokat kereskedők, polgárok, a városi értelmiség körében, lényegben megegyező, bár csak általánosságban mozgó kérvényekre. Külön mozogtak a könyvkereskedők, Arthaberrel élükön, mint a kik az osztrák censura lealázó igáját első sorban érezték. Tisztelkedvén Lajos, János, Ferencz Károly főherczegeknél, sőt még Metternich és Kolowrat minisztereknél is, ez utóbbi közvetítésére ő felsége színe eleibe is bocsáttattak. Különben nem nehéz volt ama napokban az udvarhoz bejuthatás. Egyesek és küldöttségek könnyen nyertek kihallgatást s kaptak a helyzetnek megfelelő, egészben keveset mondó válaszokat, igéreteket. Elvben mindennek elfogadása s a részleteknek és kivitel módjainak külön bizottságok útján később leendő megállapítása igértetett.

Következett a három emlékezetes nap, márczius 13., 14. és 15-dike. A bécsiek örök büszkesége, a szabadságbarátok, az idealisták szemében, kik a váratlan fényes eredmény dicsőítésében, versben, prózában versenyre keltek. Hivatkozva, egy kis szemhunyorítással, a durva csőcselék állítólagos távolmaradására, s hallgatással mellőzve a külvárosok egészen másnemű mozgalmait, hol rablás, pusztítás, gyujtogatás voltak (Fünfhaus, Wieden, Gumpendorf, Mariahilf stb.) napirenden, – az igazság tiszta diadalát, egy «gentlemanek forradalmát», az értelmiség felszínre vergődését s méltóságos magatartását látták s híresztelték ország s világszerte.[62] Metternich ellenben – saját párthívei előtt mintegy igazolva magát – félrevezetett diákok, a társaság legfurcsább rétegeiből kiemelkedő néhány zavaros fő s a világ helyzetével teljesen ismeretlen polgárok szereplési viszketegének tulajdonítja az egész eseményt, melynek gyakorlati vezetésére s munkába vételére aztán idegenek (különösen lengyelek stb.) vállalkoztak. De vegyük sorba:

Márczius 13-án, hétfőn, már kora reggel megteltek az utczák. Az ifjúság különösen nagy számmal, a tartománygyűlés uriutczai palotájához s annak udvarába tolongott, s így a folyosókon s ablakokon át közvetlen érintkezésbe léphetett a tartománygyűlés szabadelvűbb tagjaival, elnökeivel, tisztviselőivel. Ezek, az eddigi szokástól eltérve, nem ünnepélyes felvonulással, hanem egyenként, s mintegy lopózva gyűltek össze s foglalták el, ha lehetett, szokott helyeiket. Az udvarban egy kút s a mellett bárminő magasb pont rögtönzött szószékűl szolgált, de az erkély sem maradt elzárva, melyről minden nyelvű eddig ismeretlen szónokok buzdító beszédeket tartottak a zajgó s folyvást éljenző közönséghez, mely más politikai pártprogramm nemlétében, főleg a Magyarországból érkező hirlapokat s első sorban Kossuth (márcz. 3-iki) nagy beszédét olvastatta fel sokszor ismételve magának, s örömittasan lelkesült mellettök, reá adva pontonként a maga szentesítését és sürgetve haladéktalan érvényesítését.

Az ülés megnyittatván, felolvastatott a Rendek egy már kész felirati javaslata, de mérsékelt hangja miatt visszatetszést szült, sőt (némelyek szerint) azonnal széttépetett. Mások szerint a széttépve visszadobás sorsa a diákok feliratát érte, melyet ezek a terembe betolakodva, személyesen nyujtottak át, azzal a követeléssel, hogy a Rendek azt küldöttségileg vigyék nyomban ő felsége elébe s azonnal tudassák, a helyben bevárandó választ is. Azért idáig semmi rend- és csendbontás nem történt, hacsak, mint egy tudósító írja, a rendre és csendre intők folytonos lármája és piszszegései annak nem vehetők. Tétlen, unalmas perczek következnek. Végre feláll egy bátor szónok, (Burián) s Metternich letétetését, s mint hűtlen tisztviselőnek, hazaárulónak, perbe fogatását követeli. Ezt a népszónokot, ki e perczben a közérzületnek volt tolmácsa, rögtön vállra emelik, s diadallal hurczolják a Ballplatzra az udvari kanczellária elé, hol a közkivánalmat még nyomatékosabban ismétlik, nem mulasztva el közben az császár és uralkodó ház gyakori éljenzéseit, s a hagyományos alattvalói hűség és szeretet többé-kevésbbé őszinte kifejezéseit, melyek különben is az egész mozgalmat kezdettől végig jellemezték. Eközben egy álhír terjedt el az országház tájáról, – (s ki nem tudja mily nagy szerep jut forradalmakban, a kedélyeket folytonos izgalomban tartó álhíreknek, mendemondáknak! …) hogy a gyülekezet néhány szájasabbjai, de még a képviselőház némely szabadabbelvű tagjai is, elfogva s őrizet alá helyezve vannak. Bizonyítékúl vétetett a kapuk egyikének elzáratása. Erre neki mentek az ülésteremnek, össze-vissza törtek minden bútort, ablakot, lámpát, s olyan kis jelenetet rögtönöztek, minő a párisi Tuilleriák s corps legislativ ostromlóinak sem vált volna szégyenére. Utána beverték a Stallburg, a rendőrség és a büntető törvényszék ablakait. Erre a Freyung-téren, majd a zsidópiacon is, sortüzelés hallatszott. A katonaság, szoros fegyelmet tartva, békén tűrt mindent, de végre is, mikor kövekkel kezdték dobálni, az élükön nyargaló Albrecht főherczeget pedig egy erős dorong érte s karján megsebesítette, parancsnoka commandójára tüzet adott. Vér folyt tehát. Tizenöt halottra, s vagy ötven sebesültre (közte gyermekek és nők) becsülték az áldozatokat. Egyes tudósítók, nem látva semmi okát a karhatalom alkalmazásának, nem késtek a «brutale Gewaltthat» stb. szólásmódokkal, míg mások ellenkezőleg örvendetes tudomásul vették azon körülményt, hogy a kirendelt (olasz) katonaság a mozgalommal összejátszva készakarva magasan lőtt s így a csak pár lépésnyire álló nagy tömegből alig esett el egynél több áldozat. A jóságos Ferdinánd császár azalatt kiadta a parancsolatot, hogy a népre lőni nem szabad s közbeszéd szerint szokatlan erélylyel utasítá vissza ellenkező véleményű környezőit.[63] De akármint viselkedett is a katonaság s akármily jó vagy kétes híreket hoztak is az udvari «conferencziából» az egymást felváltó küldöttségek: mindezeknél nagyobb hatást tett s a kedélyeket városszerte megnyugtatta azon este felé elterjedt örömhír, hogy Metternich lemondott. Ez az egy szó mindent magába látszott foglalni: feladását a régi rendszernek, szabadságot, alkotmányt.

Metternich, mindenkitől elhagyatva, nem vette s nem vehette lelkére a további vérontást, melybe egy mindenkitől tarthatatlannak elismert s végre saját maga által is megmenthetetlennek látott gyűlölt kormányrendszer fentartása vagy (mert már meg volt bukva) visszaállítása került volna. Egy mellékterembe félrehuzódva, rögtön megírta lemondását a következő szavakkal:

«Legkegyelmesebb uram! Egy lépésre látom magam kényszerítve, melynek indokolására nézve lelkiismeretem kötelez, hogy Felséged előtt őszinte gyónást tegyek. Érzelmeim, nézeteim, elhatározásaim egész életemen át mindenkor ugyanazok valának, ezek oly megrögzött hatalmak, melyek bennem soha sem fognak kialudni. Egy mottóban fejeztem ki azokat, melyet utódaimnak örök emlékűl és utánzásúl hátrahagyok. Az én jeligém: Erő a jogban! Hogy én ehhez úgy magán életemben, mint nyilvános hatáskörömben mindig hű maradtam, az iránt megnyugtat lelkiismeretem s habozás nélkül kimondom, tetteim bizonyítják. Egy magasb hatalom előtt hátrálok meg, mely fölebb áll magánál az uralkodónál is. Legbensőbb jó kívánatim kisérik s fogják mindig kisérni Felséged szentséges személyét, a trónt mint a birodalom legbiztosabb támaszát, valamint ennek jólétét. Méltóztassék, legmagasb uram, érzelmeimnek e nyilvánítását, lemondásom pillanatában, mint legmélyebb tiszteletem kifejezését kegyesen fogadni. Bécs, márczius 13-án 1848. Metternich.»

Lajos főherczeg előszobájában, mely inkább egy klubgyűléshez, mint fejedelmi lakhoz hasonlított, mintegy búcsúzóúl megjelenvén, mikor a jelenvoltak egyike szánalomból vagy lovagiasságból, most lemondásával tanusított «nagylelkűségét» magasztalgatá, e bókot határozottan visszautasította s egyúttal alkalmat vett magának ama neki tulajdonított mondásra is reflectálni, mintha távozásával magával vinné a monarchiát. Ficquelmont szájába adták később a különben találó megjegyzést, melyet a válság perczében ő maga tett. «Sem az én vállam, sem bárkié nem elég erős arra, hogy egy monarchiát magával vigyen el. Ha birodalmak eltűnnek a föld színéről, ez csak azért történhetik, mert önnön magokat feladják.»

147. ALBRECHT FŐHERCZEG.
(Ő Felsége Hitbizományi könyvtárából.)

Neje, a többször említett Melanie herczegnő ily lemondásra épen nem gondolt, sőt kész volt ura oldala mellett meghalni: most, sokféle izgalmai s keserű csalódásai után keresztényi megadással szedte össze ismét lelkierejét. – Bálványozott férje, az ő tanusága szerint, e nagy nap után, az igazak álmát aludva, («nach einer edel vollbrachten That») oly csendes éjszakát élvezett, minőben rég, vagy tán soha sem volt része: bukásában «nagyobbnak látszott mint valaha» ….

Másnap aztán megírta búcsúzó leveleit Miklós orosz czárnak és Frigyes Vilmos porosz királynak, kik nálánál nagyobb tekintélyt nem ismertek; elveit csak egyikök vette át örökül s fejlesztette tovább vas következetességgel. Elment hivatalába, átadta az ügyeket ideiglenes helyettesítőinek, stb. Taaffe grófnál ebédelvén, hideg búcsúzások közt, gyermekeiket egyelőre Eszterházy Ilona barátnéjuk gondjaira bízva, Hügel, Rechberg és Jósika segítségével egy bérkocsiba ültek s a Basteyon át Bretzenheimékhoz, onnét pedig a Jägerzeilen Liechtenstein Károly herczeg palotájába hajtattak; az öreget középre véve, kétfelől neje és Hügel mintegy testökkel védték, de különben a kényszer vagy «szökés» minden látszata nélkül, hagyták el a «háladatlan» és «saját érdekei iránt elvakult» Bécset.[64]

A császárnétól e nap még egy levél érkezett hozzá, melyben ez azt kérdi tőle, vajon czélszerűnek vélné-e Ferdinand leköszönését! …

A bécsiek azalatt, igaz, hogy saját helyi érdekeikről megfeledkezve, örömben, boldogságban úsztak, kivilágították mindenfelé ablakaikat, részint kénytelenségből is, mert a gázcsövek helyenként meg voltak rongálva, s míg a kifáradt katonaság a kaszárnyákba visszahúzódott, az ifjak azzal töltötték az éjt, hogy tömegesen a rendelkezésökre bocsátott fegyvertárba (az úgyn. Bürgerliches Zeughausba) rohantak, melynek rozzant és rozsdás felszerelését magok közt, úgy, a hogy lehetett, szétosztották s másnap már önérzetesen felelősséget vállalhattak a béke és rend fentartásáért, sőt a különben erősen mutatkozó anarchikus mozgalmak féken tartásáért is.

Márczius 14-dike volt a forradalom második napja. De már ezt a tegnapi vivmányok hivatalos megerősítése (a Wiener Zeitung s utczai plakátok utján) töltötte be. Sorakozott az újonnan alakult (egyelőre csak Bécs városára szorítkozó) nemzetőrség; s az ifjúság legióihoz csatlakozva mindenütt elfoglalta a katonai őrállomásokat; az egyetem udvara egy táborhoz hasonlított; vezérekül polgárok s tanárok szerepeltek; egészen más képet mutatva, mint a tegnapi sokadalom, vagy 12 ezer főnyi fegyelmezett sereg állott ki a síkra. Körülvették a még négy ágyú védelme alatt álló Hofkriegsgebäudét is, melyben az egész generalitás együtt volt. Várnak újabb hírekre. Mellesleg boltokról és kirakatokról letépik Metternich még ott feledett arczképeit, ostrom alá veszik a Rennwegen fekvő palotáját, melyet katonaság őriz, de ablakait s homlokzata herczegi czimerét nem mentheti meg. Örömmel veszik tudomásúl úgy Metternich leköszönését, valamint Lajos főherczegét és a leginkább veszélyben forgó Albrechtét s ennek elutazását, bizalmatlanul Windischgrätz herczegnek a haderő élére különben rövid ideig tartó állíttatását, s Hoyos grófnak a tényleg már működő s majd 50-60 ezerre számított polgárőrség vagy «nemzetőrség» parancsnokává neveztetését. Meglepik egy látogatással, nem épen barátságos szándékból, a Ligoriánusokat, a bécsi élcz ez állandó czéltábláit, kik jó képet vágnak a rossz játékhoz, úgy mint a katonaság is a kapuknál s egyéb őrhelyeken fraternizálni kezdenek a diákokkal. Szabadság, testvériség a jelszó, felelős miniszterium, sajtószabadság (nagy betűkkel a Juridischpolitischer Lesevereinnek körülhordott fehér zászlóin), továbbá egységes Németország, alkotmányos császárral, (itt-ott, de főleg Gratzban az Arndt híres Was ist des deutschen Vaterland dalának éneklése mellett) váltakozó hírek és hozzávetések az új kormány személyzetéről, (Metternich helyére az Olaszországból visszahivott Montecuccoli vagy Ficquelmont, vagy Colloredo? Pillersdorf a gyűlölt Sedlniczky rendőrminiszter, s Arthaber a nem kevésbbé megúnt Czapka helyett stb.) A nép szeretetében örökre élő II. József lovagszobrának feldiszítése, a fehér csokrok- és szalagoknak osztogatása, buzdító beszédek, falragaszok a «német testvérek» által mindenütt elért eredményekről, melyeken alul nekik (bécsieknek) sem szabad maradni, de túlhajtások által sem koczkáztatni a már elérteket, stb. Estére az egész város csendes, kivéve a külvárosokat, hol, sajnos, féktelenség üti fel fejét.

A harmadik nap, márczius 15-dike már csak befejezése volt a nagy munkának. Hajnalban ugyan még felhődzött az ég. Meglepetésről, elhamarkodásról, reactióról szállongtak nyugtalanító hirek, s nem hiányoztak új támadásra – még kiszegzett ágyúk ellenében is – való felhívások, fehér szalagoknak, csokroknak ismét vörössel felcserélései, s szónokoknak a művelt világ Bécsre feszített tekintetére való hivatkozásaik, melyek a megkezdett s félig kész dicső műnek abba nem hagyását most már a nemzeti becsület kérdésévé tették. Ez a pathos kárbaveszett s nem sokára derült ég alatt, egy egész látkört megaranyozó általános örömittasságnak, egy mindent magával sodró nagy diadalnak adott helyet. Sokan álomnak vélték, sírtak örömükben; hamis hírek voltak s a tegnapi események nyertek újabb hiteles megerősítést. Ferdinand császár, hozzá legközelebb álló testvérével, Ferencz-Károly főherceggel, s ennek. fiával, az ifjú Ferencz József főherczeggel nyitott kocsiba ült s végig jártak az ünnepi arczot öltő város utczáin. Leírhatatlan az a lelkesedés, öröm és hódolat, melylyel mindenütt fogadták és kisérték. Mélyen meghatva s teljesen kiengesztelődve tértek vissza a császári palotába.

148. HERCZEG WINDISCHGRÄTZ.
(Ő Felsége Hitbizományi könyvtárából.)

Mindez délben történt, s mikorra a magyarok jövetelét jelzették, már ki volt adva s az egész városban elterjedve a császári manifestum, melyet Ferdinand császár és király, gr. Inzaghi főkanczellár, Pillersdorf és Weingarten udvari kanczellárok ellenjegyzéseivel ellátva kiadott. Mint epilóg érdekes ellentéte ez ama prológnak, melyet Metternich tollából az imént közöltünk.

Szövege így szólt:

«Mi, első Ferdinand, stb. oly rendelkezéseket tenni határoztunk, melyeket hű népeink kivánságainak teljesítésére szükségeseknek ismertünk. A sajtószabadság, a censura megszüntetése adott nyilatkozatom által oly módon adatik meg, mint minden országban van, hol az létezik.

Birtokra és értelmiségi alapra épített nemzetőrség teszi már a szükséges szolgálatokat.

Hogy minden tartományi rendek (Provinzial-Stände) s a lombard-velenczei királyság központi gyűlésének tagjai a lehető legrövidebb idő alatt a polgári rend megerősbített képviselésével s a létező tartományi alkotmányokra való tekintettel, az általunk elhatározott hazai alkotmány szerkesztése végett egybehivassanak, a szükséges lépések már megtétettek.

Biztosan várjuk tehát, hogy a kedélyek meg fognak nyugodni, a tanulmányok ismét rendes folyamat szerint fognak menni, az ipar és békés közlekedés ismét fel fog élénkülni.

Ezen reményben annál inkább bízunk, mert ma önök között meghatva győződénk meg, hogy a hűség és csatlakozás, melyet századok óta szakadatlanul tanusítának Önök elődeinknek, s azt minden alkalommal kitünteték, Önöket még most is úgy lelkesíti, mint valaha. Kelt Bécsben, márcz. 15. 1848.»

A magyarok tehát már készre jöttek.

De az események részleteit s egybefüggését nem ismervén, félelem és remény közt kellett hányattatniok.

V.

Országgyűlés küldöttsége Bécsbe márczius 15-17. Első magyar ministerium. Széchenyi naplóinak félbeszakadása. Pesti forradalom. Sajtószabadság. Tizenkét pont. Petőfi. Jókai. Vasvári. Kovács L. Küldöttség a pozsonyi országgyüléshez. Kossuth válasza. Az országgyűlés menjen-e Pestre? Birodalom súlypontja.

149. JELENET A BÉCSI FORRADALOMBÓL.

SZÉCHENYI, mint láttuk, híven régi vezéreszméjéhez, Budapesten központosítani minden állami hatalmat, még a hajón egy legfelsőbb királyi kéziratot indítványoz, következményeiben végzeteset, melylyel István nádor a király alteregójának neveztessék. (Meg is történt.) Kikötnek a Jägerzeilén, hol tömérdek nép ünnepies hangulatban várja s mint megváltókat üdvözli. Kossuth természetesen a nap hőse, minden szem rajta függ, virággal, koszorúval hintik el, az extasisban levő bécsiek, olaszok, lengyelek s főleg a nők, karolgatják, ölelgetik, diadallal hurczolják a Károly főherczeg fogadóhoz. Tudják s hálás elérzékenyüléssel hirdetik, hogy ő az, a kinek szabadságukat, újszülött alkotmányukat köszönhetik, mely az ő merész kezdeményezése nélkül tán még sokáig az idők méhében szunnyadhatott volna. Most diadalát s a régi kormányzat végleges bukását teljesen befejezettnek látták.

A függő nagy kérdések, melyekben a legelőrelátóbbak sem láthattak tisztán, az európai helyzet, az osztrák tartományok külön viszonyaik, a német egység, e mellett Magyarország különállása, közjoga, mind olyan dolgoknak tüntek fel, melyek majd magoktól elintéződnek. A Munsch fogadóból Széchenyi és Batthyány együtt mennek István nádorhoz. A helyzetet előnyösnek látják: a miniszterium meglesz. Az ellenzék folyvást bizalmatlankodva valami cselszövénytől tart, s el van határozva: félsikerrel most az egyszer be nem érni. Van ide s tova járás-kelés, még késő éjjel is. István nádor, ki úgy látszik, folytonos izgalomban él, küldi őket a nagy népszerűségnek örvendő Kolowrathoz, nem tudva biztosan, hogy miként viselje magát Lajos főherczeg irányában, kit (15-én) Széchenyi is fölkeres, de szinte semmi elhatározásra nem talál elkészültnek. Ez a főherczeg mintegy középen állt, az erélyes közbelépést képviselő (Albrecht és Vilmos) és az engedékenységre hajló uralkodó s Ferencz Károly főherczeg és ennek neje Zsófia főherczegnő közt. Előrelátása fontolgatóvá, habozóvá tette; noha Metternich épen az ő kezébe volt kénytelen lemondását átnyujtani. Az ellenzékiek, most «jobban, mint valaha», szorítják a dolgot s őrjöngnek a felett, hogy Bécs, az alig lecsillapodott nagy város még forradalmi lázban ég. Kossuthnak egy szavába kerül, hogy a Burg, mint egykor a párisi bastille, ostrommal vétessék be.[65] A déli órában a magyarok (bécsi lapok stílje szerint többnyire: die Magnaten) küldöttségileg teljes díszben előbb a nádorhoz, azután a királyhoz mennek. Függőben van minden; Lajos főherczeg még sokáig nem tágít; Esterházy herczeg, mint aféle angol parlamenti kormányzathoz[66] s azt körülhullámzó népies mozgalmakhoz szoktatva levő nem-ujoncz diplomata, puhítja meg végre s okaival «megnyugtatja lelkiismeretét». E nagyúri közbenjárót, kinek rég megjósolta, hogy nagy szolgálatot fog egykor hazájának tehetni, Széchenyi most a Kohlmarktra viszi, hol a nagy sokaság tapsai és üdvözlései közt, Kossuthtal összeölelkezik. Itt a kulcsa a herczeg rövid magyar miniszterségének, mely a történelemben később vajmi kevés nyomot hagyott. A Burgban azalatt megérlelték a dolgot: Engedni a pillanat kényszerűsége alatt; majd később a körülményekhez képest …

Széchenyit, ki Eötvössel a Matschakerhofban szállásolt, ágyából verték fel: menjen rögtön István főherczeghez. Gyorsan felöltözik: töltött ágyúk s égő kanóczok közt lopódzik be a Burgba, hol István főherczeg, Eszterházy Pál, Batthyány Lajos és Kossuth azzal fogadják, hogy «Megvan!» t. i. a királyi szentesítés.

Márczius 17-én, míg a bécsiek mintegy befejezésül halottaik ünnepélyes temetéséhez készültek,[67] a magyar küldöttség, dolgát mintegy elvégezve, már visszasietett Pozsonyba, hol a Dunaparton roppant néptömeg üdvözli s kiséri a Zöldfához, melynek erkélyéről a győztes Kossuth ismét egyikét mondja ama fenkölt beszédeknek, minők barátot, ellenséget magokkal ragadva, könnyen átsuhannak a legsúlyosabb helyzetek nehézségein, aggályain. A dicsőség mindig velök jár; a siker nem mindig.

150. FERENCZ KÁROLY FŐHERCZEG.
(Ő Felsége Hitbizományi könyvtárából.)

A mi azalatt Pesten történt, a mit röviden azonnal el fogunk mondani, az mindössze itt számba alig jöhet.[68] Kossuth maga sokat tartott reá, hogy e tüntetés tényezőként ne szerepeljen. Azt az álhírt, hogy a Rákos mezején 80 ezer főnyi fegyveres nép áll Jókai és Petőfi vezérlete alatt, alig volt valaki, a ki mesének nem vette. Sokan, többek közt még Kovács Lajos is, azonnal Pestre akarták levinni a dietát; ezt az eszmét is Kossuth buktatta meg: Széchenyi, úgy látszik, szerette volna. Egyik régi vezéreszméjénél fogva, miszerint a magyar kormányzat súlypontját Budapestre kell áttenni, visszatetsző volt előtte, hogy most – habár csak átmenetképen! – a bécsi légkörben döntötték el, a minek Pozsonyban s viszont Pozsonyban fogják eldönteni, a minek Budapesten kell megtörténni.

Kérdés: az országgyűlés ura lett volna-e a mozgalomnak, vagy hasonló szomorú jeleneteknek színtere, minők Párisban pár óra alatt megdöntötték a juliusi monarchiát?!

Széchenyi, neki neki bátorodva, perczenként új erőt vél ugyan magában érezni; de vissza-visszaesve régi feketelátásaiba, azoktól sehogy sem bír szabadulni. «Megakadályozhatja-e valami a teljes felbomlást?» kérdi csüggedve önmagától. Majd nejéhez fordul: barátkozzék meg a gondolattal, hogy végök közel van; erősítse lelkét, legyen méltó önmagához, imádkozzék s Istenbe vetett bizalommal nyugtassa meg magát. S országszerte hány ily érzékeny családi jelenetnek volt csak Isten a tanúja!

A permanens ülések, csoportosulások, fáklyás-zenék zajában, a vezérből lett közember, a veteránból újoncz, példát adva is, követve is, nem késik egyik polgári kötelességét teljesíteni s beiratja magát, a törvény hozatalát megelőzve, a nemzetőrségbe, melynek épen egyik mostoha fia, a buzgó ellenzéki gróf Zichy Ottó lett ezredesi minőségben tényleges parancsnoka.

S e sorral végződnek (márcz. 18.) majdnem epigrammszerűleg gróf Széchenyi Istvánnak birtokunkban levő naplójegyzetei, melyeket lehetőleg saját szempontjából, de egyúttal részhajlatlan tárgyilagossággal is megvilágítva, e munka megírásánál legbiztosb kalauzúl véltünk felhasználhatni.[69]

151 A MATSCHAKERHOF-SZÁLLODA BÉCSBEN.
(Duschek rajza után.)

Félreismernők az idők szellemét, ha figyelmen kívül hagynók az úgynevezett pesti forradalom történetét. Szerencsére ez a mámor nem tartott sokáig, nem hagyott mély nyomokat fejlődésünk stádiumában. E mozgalom beolvadt az általános nagy nemzeti mozgalomba, elfogadta, kelletlen is, de helyes ösztönből, a korlátókat, melyeket a nemzet vezérei, maga Kossuth és barátai szabtak elébe. Meghajoltak azon érv előtt, hogy a mérsékletben is van erő, sőt nem ritkán több, mint a túlhajtásban. Páris példája, hol két nap véget vetett egy népszerűtlen uralomnak, gyújtólag hatott nálunk is az ifjú kedélyekre. Az emberiség egy új boldog korszakának hajnalhasadását üdvözölték a történtekben s egyenként a világszabadság előharczosainak, hőseinek képzelték magokat. Csak akarat, gyors elhatározás bátorsága kell hozzá, – úgy hitték, hirdették – s most vagy soha nálunk is sikerülni fog az, a mi másutt sikerült. «Hah!» – kiált fel Petőfi, ki a meglepő híreket Veszprémben vette, – «ki tudja mi nem történik, míg én haza érek! Nélkülem kezdődjék a forradalom?[70] A törvényes formák ilyenkor nem sokat nyomnak a latban. Első a fennállónak, jónak, rosznak felforgatása; a rend majd azután magától helyreáll. Pozsonyban az országgyűlésnek mintegy árnyékában a Hollinger-kávéház volt az ifjúság gyűlhelye, Pesten a Pillvax. A régi kör, melynek kedélyes bankettjén nemrég Vörösmartyt Széchenyivel koczintani láttuk, fölvette az «Ellenzéki kör» nevét s ezzel politikai clubbá változva, vezetni kezdé a mozgalmat; természetes, hogy hamar túlszárnyalva látta magát. Párisban s utána egész Francziaországban a reformlakomák érlelték meg s betiltásuk után kifakadásra vitték a forradalmat. A hatóságok ellentállása, nemzetőrség, nemzeti képviselet alsó- és felsőháza, ministerium, municipalitás, mint hasztalan gátjai az áradatnak, álomként tűntek el: a nép, az utczai nép s a fiatalság került felül, mint uralkodó hatalom, önnön soraikból egészítve ki magát s Ledru Rollin elmélete szerint minden megbizatás nélkül, átvéve a kormányt, felelősséget. Új emberek tüntek fel; a régiek áradozó szónoklatokban fejezték ki hódolatukat az új hatalom előtt, itt-ott ha sikerült becsempészve a mérséklet, a humanitás valamely kis diadalát, p. o. a nálunk is oly népszerű Lamartine, a halálos büntetésnek politikai vétségeknél eltörlését, mely határozat a nagy forradalom rémjeleneteinek visszatérését volt meggátolandó. Buzgón olvasták mindenütt ama 89-diki nagy forradalom történetét, külön a Girondistákét is, mely könyvben Széchenyi a haramiák dicsőítését látta; de látták kívüle mások is, fájdalom, nem azért, hogy elrettentő példát vegyenek róla, hanem hogy utánzandó eszményképeket alkossanak belőle. Az a franczia költő, ki a «guillotine Anakreonja» czímét érdemelte ki magának, csak előfutója volt a mi magas szellemű, de ekkor folyvást a rajongás őrületében élő Petőfinknek.[71] Míg Irinyi az államférfiút adva, formulázta tizenkét pontban a nemzet követeléseit, melyek egyike sem kerülte volt el már a pozsonyi országgyűlés figyelmét, azalatt Petőfi, magával ragadva Jókait is, megírta a Nemzeti dalt, mely a hirtelen felszabadúlt sajtónak első termékeként, ezer meg ezer példányban terjedett el az országban s kiszorított minden hymnust, szózatot. «Talpra magyar!» «Most vagy soha!» Petőfi számtalanszor elszavalta s nemsokára énekelték mint egy magyar marseillaiset. Első hallatára valaki a tömegből felkiáltott: «Vigyük censurára, azután nyomassuk ki!» Erre nagy lárma keletkezett: «Nem ismerünk többé censort, vigyük egyenesen a nyomdába.» A sajtószabadságnak e tényleges életbeléptetése, mely semmi erőszakkal nem járt, a békésebb hajlamú polgárokat annál kevésbbé nyugtalanítá, mert a censura nálunk soha sem volt törvényes intézmény, csak kormányzási rendszabály, melyet inkább csak tűrtek, mint elismertek a nemzet képviselői. A szabadelvűbbek bitorlást láttak benne, míg a conservativek szükséges oltalomnak nézték; volt idő, midőn alkalmilag még jó szolgálatot is tett. Ez a lépés tehát magában véve nem volt oly veszélyes, hogy igazolta volna a közhatóságnak, különösen karhatalomnak valamely gátló közbelépését. A tizenkét pontnak népgyülésben egyhangú elfogadása, esős időben, oly csendesen s nyugodtan folyt le a Pesti Hirlap szerint, hogy még sétabotok is alig voltak láthatók.

152. JÓKAI MÓR.
(A költő által 1850-ben készített rajz után.)

153. A FORRADALMI CSARNOK.
(Cserna Károly rajza után.)

E manifestum szövege a következő volt:

Mit kiván a magyar nemzet?

Legyen béke, szabadság és egyetértés!

1. Kivánjuk a sajtó szabadságát, a censura eltörlését.

2. Felelős ministeriumot Budapesten.

3. Évenkénti országgyűlést Pesten.

4. Törvény előtti egyenlőséget, polgári és vallási tekintetben.

5. Nemzeti őrsereget.

6. Közös teherviselést.

7. Úrbéri viszonyok megszüntetését.

8. Esküdtszéket, képviseletet, egyenlőség alapján.

9. Nemzeti bankot.

10. A katonaság esküdjék meg az alkotmányra; magyar katonáinkat ne vigyék külföldre, a külföldieket vigyék el tőlünk.

11. A politikai státusfoglyok szabadon bocsáttassanak.

12. Unio Erdélylyel.

Végül: Egyenlőség, szabadság, testvériség! (Pesti Hirlap, 1848 márczius 17.)

Kissé vastagabb dolog volt a városházához vonulás, a tömegnek itt betódulása a tanácskozási terembe, a vezetőknek a nép nevében felszólalása s a 12 pontnak rögtönzött elfogadtatása. Szepessy polgármester, Rottenbiller alpolgármester, Kacskovics főjegyző eszélyesen csatlakoztak a mozgalomhoz s mindent aláírtak. A fegyveres beavatkozás felelősségét természetesen sem a politikai, sem a katonai hatalom kezelői (Almásy, Zichy F., Lederer) nem merték koczkáztatni. Megalakult nyomban (mind párisi mintára) egy rendre ügyelő választmány, melynek tagjai 60-ig egészíttettek ki.[72] Hogy az egykori párisi bastille-ostromnak is legyen, bár nagyon szelid utánzata, egy küldöttség ment fel Budavárba s meglepve a védtelen helytartó-tanácsot, kiszabadította fogságából az egyetlen politikai foglyot, népies és socialis iratok elég ártatlan szerzőjét, Tancsics (Stancsics) Mihályt s diadallal lehozta a városba. Befejezte a nagy napot, az emlékezetes (évenként megünnepelt) márczius tizenötödikét egy színházi ünnepély, a Nemzeti dal, Szózat és Hymnus s még egynehány magyar dal eléneklésével. Egy küldöttség volt a főváros kivánatait úgy a pozsonyi országgyűlés, mint a király elébe fölviendő. Másnap az éj beálltával nagyszerű világítás mellett a Landerer és Heckenast-féle nyomdaszemélyzet díszmenete; Petőfinek, ki népszerűsége tetőpontján állott, folytonos éljenzése, ünneplése. Ő maga magát az ország első emberének, egy világra szóló nagyságnak tartotta. Különben is szeretett vele dicsekedni, hogy a szerények közé nem tartozik; egy perczig (mint Lamartine) szinte a helyzet urának képzelhette magát. Valóságos rendeleteket adott ki, melyeknek mindenki engedelmeskedett. Az Ellenzéki kör ablakaiból fáradtan, rekedt hangon ismétlé fogadását, hogy mindig a szabadság zászlaja alatt fogják látni. Életével váltotta be e fogadását: valósította – előre megírt csodálatos jóslatát.[73]

154. NÉPGYŰLÉS A NEMZETI MUZEUM ELŐTT.
(Egykorú metszet után.)

Az alatt, mig ezek Pesten történtek, az országgyűlés nagy küldöttsége Bécsben végezte dolgát s meghozta három nap alatt az első független magyar miniszteriumot. Megfejtetlen hagyattak mindazon kényes kérdések, melyek a kitörendő belháború, a politikai reactio, egy általános conflagratio csiráit rejték magokban. Ezek temették, annyi «legjobbjaink» után, aránylag rövid harcz alatt, hazánk s korunk egyik legnagyobb költőjét is a kozákok patkói alá.

A pesti választmány azonban folytatta működését, mint valamely konstituált hatalom, sőt erkölcsi hatásánál fogva még egy fokkal magasabbra is emelkedett, mert a törvényhozás tárgyalásait és határozatait fölülbirálta s helyeslését vagy rosszalását nem késett lehető nyomatékosan nyilvánítani. Hogy ez nem történt az ellenvéleményűekre gyakorolt nyomás, illetőleg fenyegetések nélkül, az önként értetik. De ellentállásra a szabadság e mámorában nem is találtak. A Pozsonyban sebtén hozott, Szemerének tulajdonított új sajtótörvény nagy ellenszenvekbe ütközött, meg is égették a városház- (most szabadság-) téren Vasvári férfias ellenzése daczára. Az e kérdéssel a diétán foglalkozó alválasztmány elnöke éppen Széchenyi volt. Pulszkynak, ki ez ügyben futárnak vállalkozott, sikerült a kedélyeket lecsillapítani s az események nyugodtabb bevárására hangolni (márczius 25.).

155. TÁNCSICS MIHÁLY.

E napokban fordult meg a fővárosban Széchenyi legjobb barátja, Kovács Lajos s egészen el volt ragadtatva az itten látottaktól. Széchenyihez, kinek aggályait régóta ismerte s optimismusával oszlatni igyekezett, márcz. 20-án így ír: «Consummatum est! Itt a legnagyobb rend uralkodik. A forradalom hősei a legerélyesebb támaszai a rendnek, ők űzik a zavargókat s szigorúbbak, mint a bécsi rendőrség. Az öröm, a végbevitt munka büszke érzete ül minden ember homlokán. Azok, kiknek gyarló szenvedélyeitől féltünk, élén állanak a rendfentartásnak, egy az érzés, egy a hang, mely jelszóvá vált: ,Ne szennyezzük be a dicső napokat!’ Nincs itt mitől félni, mozgásba minden város, nagyobb helység az országban, de még csak pálczát sem visz senki magával. Petőfi előtt emeljük kalapunkat. Az egyik legnagyszerűbb embere az országnak. A mily varázserőt fejtett ki az izgalom előteremtésében s áthatott verseivel, szónoklataival mindenen, úgy uralkodik most a rend felett. Eleinte ellene is támadtak a szenvedélyesebbek, pecsovicsnak, árulónak kiáltották; mindhiába: ő most bálványa a népnek! «[74] «Be kár, hogy Excellentiád nem tanúja, sok jó órákat s derültebb érzelmeket nyerne annyi aggodalmakért» stb.

De e sorok írója még végére sem ért, már elborult a láthatára s egészen más színben látja a dolgokat. «A koczka vetve van», – így ír este 9 órakor, – «a diéta késlekedésével nullificálta magát, a miniszterium (mely még alig alakult meg …) lehetetlenné vált». – – «Istenért, kegyelmes uram, maradjon ki belőle! Mint becsületes emberek, kötelesek vagyunk a miniszteriumot a rend érdekében pártolni, erősítni, támogatni, de teszszük ezt a siker minden reménysége nélkül, mert a dolgok természeténél fogva egyáltalában buknia kell.»

A levélíró s elvbarátai, a Pesti Hirlap csoportja, felette szükségesnek találták volna, hogy az országgyűlés haladéktalan tegye át üléseit a kormánynyal együtt Pestre, helyeztesse be magát a forradalom közepébe s legyen annak urává, vezetőjévé. (?!) A vidék is mozgott. Nem hiányoztak egyes megyék, nagyobb városok részéről a csatlakozásnak, sőt hódolatnak és engedelmességnek kifejezései az immár Párist utánzó Pest városa, vagyis az ország e központján székelő, e czímmel meg is tisztelt s azzal is élő «forradalmi választmány» iránt. Visszafordították az egykor mindenható bukott Metternich mondását: «Ein Land muss vor allem regiert werden.» «A miniszteriumra mi vár?» – kérdi tovább idézett forrásunk. – «Szembe áll vele egy forradalom, melyet ki nem elégített s az időt, hogy vele megalkudjék, elszalasztotta«. «Szembe áll vele a megbuktatott aristocratia, egész dühével, mely természetesen szövetkezik a kisebb nemességgel, – szövetkezik magával a forradalommal, boszúból.» «A megyékben a megsértett municipalismus lesz a zászló, s több ilyenek.» – «De hátha még felülről recolligálja magát a hatalom, szítja a belső tüzet s az ellenforradalom gyümölcseit azután ő szedi le?» – Képzelhetni, hogy mindezek baráti kéztől jövő tőrszúrások voltak Széchenyi különben is szorongatott szivébe. A hosszú epistola még nem ér véget. «Batthyánynak» – úgymond – «a forradalommal vagy meg kell vívnia, vagy megalkudnia». De a módját a megvívásnak vagy megalkuvásnak nem tudja. Sem ő, sem barátja, Kemény Zsigmond, kinek különben tudtával voltak e sorok írva. Gyönge vigasztalásul veti oda, hogy parasztlázadástól ez idő szerint ugyan nem tart s így tömeges mészárlásoktól sem fél, de a dolgok természetes fejlődésében fekvőnek látja, hogy nyakvesztés vagy guillotine el nem maradhat. «Kapjon erőre a forradalom, melynek élén ifjú, elszánt s bizony forradalomra termett emberek állanak, de ismeretlen nevek. Ezek szemben a régi tekintélyekkel csak úgy állhatnak meg, ha azokat láb alól elteszik egy vagy más úton. Ez a forradalom logikája.» – Széchenyihez intézett végső szava pedig újra: «Istenért, ne lépjen a miniszteriumba!»

156. VASVÁRY PÁL.
(Magyar Mihály kiadásában megjelent kőnyomat után.)

Széchenyit e levél s ehhez hasonló intelmek kétségkívül megerősítették abban a szándokában, hogy a kormánynak s az országgyűlésnek az ő természetes súlypontjára, a fővárosba áthelyezését siettesse. S mivel éppen Kossuth volt az, ki ezt a rögtöni áthelyezést, bármennyire követelték is a pesti forradalmárok vagy óhajtották, bizonynyal őszintébben a rend barátai, – határozottan ellenezte s egyúttal elég erélyesen tiltakozott az ellen is, hogy Pest város Páris szerepét próbálja játszani: volt oly pillanat, hogy Széchenyi neve odalent ismét jobb hangzásúvá lett a «pecsovics» a «táblabiró» Kossuthénál, kit mérsékeltebb híveivel együtt Petőfi a lágyszivű Lafayettekhez s félakaratú Girondistákhoz hasonlítgatott. Maga kezdettől végig jacobinusnak játszotta magát. Ily minőségében nem tudta, nem akarta elhitetni magával, hogy forradalmunk vérontás nélkül fejeződjék be. Barátait, kik ily hitben éltek, gyermekes rajongóknak nézte, vagy mint gyávákat lenézte. «Ti vérontás nélkül akartok átalakulni? Isten segítsen, de semmi sem lesz belőle!»

157. PETŐFI SÁNDOR.
(Barabás 1845-iki kőrajza után.)

Mihelyt a miniszterium megalakult, a pesti forradalmi választmány elveszté létjogát s fel is oszlott. Kik tovább akartak volna menni, nem találtak többé visszhangra; Petőfi s dicsvágyaikban kielégítetlen maradt társai kénytelenek voltak megadni magokat s példát adni az engedelmességben, a polgári erények legelsőbbikét gyakorolni, mely a törvény tiszteletében s a többség akarata előtt való meghajolásban nyilvánul. Megmentették a nemes önmegtagadás látszatát. Hamu alatt lappangó tűz volt az.

Széchenyi nem hitt neki. De érezte, hogy visszahuzódnia s mintegy odavetni a gyeplőt nem szabad, míg a véres háború elkerülésére, a rend fentartására, az ellentétek kiegyeztetésére legkisebb kilátása lehetett. Ha félreáll, a mozgalmat ugyan nem tartóztathatja, de rosz irányba terelését akaratlan elősegítheti s egész élete végczéljával ellenkező szolgálatot tesz a haza, a szabadság ellenségeinek. Ezért nem tehette, mit mások könnyebben megtehettek, hogy megkimélje személyét netalán bekövetkező jobb időkre.

Annak az ülésnek is, melyben a pesti küldöttség az ő kérvényével megjelent, éppen Széchenyi volt sor szerint egyik elnöke. Házszabály nem volt, mely az ily forradalminak nevezhető jeleneteknek elejét vette volna.

A déli 12 órakor (márczius 19.) tartatott kerületi ülésben, nagy éljenek közt belépett a küldöttség s megállva az elnöki szék mellett, megbízott szónoka Hajnik Pál a következő beszédet mondotta:

«Felséges haza![75] Magyarország szivének, a minden érdekekben testvérileg egybeforradt Budapest összes lakosságának bizalma részesít bennünket a szerencsében, a felséges haza előtt küldöttekül megjelenhetni. A legközelebb Budapesten kifejlett s még mindig folyamatban levő események a felséges haza előtt már tudva vannak; nagyszerűek azok mind eredményben, mind azon tekintetnél fogva, hogy a kifejlett mozgalmak közepette a rend és közbátorság, a törvényhatóságok tekintélye és rendes működése egy pillanatig sem sértetett meg; felséges királyunk, az uralkodó család iránti bizalom s hű ragaszkodás pedig mindenütt, mindenfelé a leghangosabban nyilvánult. Küldetésünk czélja a f. márczius 15-diki, Magyarország történetében örökké fenmaradandó napon, az egybeforradt összes lakosság által egyértelműleg elfogadott petitiót a felséges hazának bemutatni, arra kérvén mély tisztelettel küldőink nevében, miszerint kérelmünket, mint hazánk jövendő boldogsága s felvirágzásának egyedüli zálogát magas pártfogása alá vevén, annak az egész haza által közösen óhajtott sikert minél előbb megszerezni kegyeskedjenek. Küldőink megbízásából e kérelemhez csatoljuk még a pesti egyetemi tanuló ifjúság kivánatait, melyek az eddig elhanyagolt tanítás s tanulás ügyét tárgyazzák. Az ifjuság kérelme ez, mely a márczius 15-ike óta kifejlett forrongások közepette a legdicsőbb elszántsággal s önfeláldozással, az összes lakossággal kezet fogva azon működött, hogy a rend, személy- és vagyonbiztonság minden féktelenség ellen biztosíttassék s minden erejét arra fordítá, hogy a szabadság diadalünnepe vérontás színpadává ne fajuljon. Méltányolják a tanuló ifjuságnak ezen kivánatait a kor igényeit megértő tanárok és az ügy iránti rokonszenvből azt aláírásaikkal hasonlóul magukévá tették.» Mély tisztelettel köszöné meg ezután a szónok, hogy a Karok és Rendek a küldöttséget testületileg fogadni méltóztattak s magokat és küldőiket kérelmükkel pártfogásukba ajánlják.

AZ ELSŐ MAGYAR MINISZTÉRIUM.
Székely Bertalan kőnyomata után Ernst Lajos gyűjteményéből.

158. HAJNIK PÁL.

Sokkal fontosabb, de sokkal tartalmasabb is volt az e beszédre adott válasz, melyet az elnökség helyett és a ház nevében nyomban ennek vezére, Kossuth Lajos, a Pesti Hirlap tudósítója szerint a következőkben fejezett ki:

Két körülményt emelt ki: egyik, hogy a testvérfővárosok lakossága hazafiúi indulattal buzog ugyanazon nagy érdekek, közjó, közszabadság, közdicsőség mellett, miket az országgyűlés is jelen missiójához tartozónak tekint; másik, hogy ugyanazon testvér fővárosi lakosság segédkezet nyújt fentartására azon rendnek, melyre a szabadság kivánatai támaszkodnak s mely nélkül bizonytalan a megkezdett munka sikere s azon dicsőség, hogy a mi másutt vérrel, az nálunk békés átalakulás útján eszközöltetik. E két magasztos hivatást látván Pestbuda fővárosában egyesülni, egyszersmind megjegyzi, hogy teljes hittel reményli, miként azon hely, melynek megyéjének köszöni követi székét, azon város, mely őt megválasztása alkalmakor a bizalom szavával üdvözölte, méltányolni fogja kijelentését, miszerint ő Pestet ugyan az ország szivének tartja, de mint törvényhozó utána nem indul; a magyar nemzet közös szabadságot, közös jogokat akar s e nemzet a magyarnak tizenöt milliója, az ország egésze, nem pedig akár egy város, akár egy casta. Reméli, osztoznak azon érzetben is, hogy itt csak az összes nemzet az, melyet illet az ország sorsáról itélni s hogy e nemzet elég erős és hatalmas eltiporni minden egyest, egyes castát s egyes municipiumot, melynek gondolata jöhetne ellene szegülni. A petitiókat illetőleg, épen mivel rendkívüli körülményeinkben rendkívüli fontossággal bírnak és szükséges, hogy a birodalom kapcsa, a törvényhozás és a főváros között minél erősebben álljon fenn, indítványozza, hogy azok a szokott formalitások alul kivétetve, a küldöttek jelenlétében azonnal felolvastassanak. Maga a felolvasás fog mindenkit meggyőzni, hogy a törvényhozó test már találkozott a nemzet s a főváros kivánataival. Egyébiránt az országgyűlés csak addig érzi magát hivatva az együttmaradásra, míg a nép javára az ország megnyugtatására a legszükségesebb törvények alapelveit lerakta, azután helyet fog engedni az összes nép képviselőinek.

Ennyiből is kitetszik, – mire méltán nagy súlyt fektetünk, – mily különbség volt a bécsi és a pesti mozgalom közt. Amaz, történelmi előzmények hiányában s jogi alapot nélkülözve, szinte kénytelen volt illetéktelen tényezők, nyers tömegek támogatására, sőt, mint láttuk, kezdeményezésére is bízni magát; míg a magyarok az alkotmányos életnek elméletében és gyakorlatában nőve fel, minden követelésöket írott jogok szilárd alapjára fektették s bízvást távol tarthatták magoktól bárminő hivatlan elemek beleszólását.

A lelkesedés azért is volt országszerte oly őszinte, a csatlakozók hozzáállása azért oly általános, mert mindenki jogosnak hitte az elért eredményeket s ha a kivitel rögtönzött módjai iránt merültek is fel, még pedig alapos kételyek: a dolog lényegére és igazságos voltára nézve pártok és vezérek, reformerek és conservativek közt alig volt eltérés.

A két nagy ellentét akkori nagy képviselői, Széchenyi és Kossuth még abban is találkoztak, hogy a birodalom súlypontját Magyarországban keresték és találták fel mind a ketten. Működésök, ha kiindulási pontjukat tekintjük, ugyanazon eredményt mutatja fel. Mikor Széchenyi a válságos percznek semminemű követelésre fel nem használását s a dinasztiának ősi hűséggel föltétlen egyszerű támogatását ajánlja: ezzel a monarchia súlypontját szintúgy Budapestre helyezi át; mint mikor Kossuth, az európai viszonyok kedvezményét felhasználva, a nálunk rég otthonos szabadság és alkotmányosság zászlaját Bécs utczáira plántálja át s közössé teszi, megosztja az osztrákokkal áldásait. A mit amaz elvként hirdetett, ez hallgatag egyetértéssel gyakorlatilag eszközölte. Kérdés: melyik út vezetett volna biztosabban a czélhoz?

VI.

Elveszett irományok. Deák. Babarczy. «Mi lesz belőlünk magyarokbul.» Zsedényi ellenjegyzése. Kihágások Pozsonyban. Apponyi. Szécsen. Sztratimirovich. Legf. kézirat april. 7. az államadósság ügyében. Széchenyi a maga tárczájára 8 milliót kér és kap. Országgyűlés berekesztése. Szentesítés. Ferencz Károly fhg. nyilatkozata. Ministerek Pestre mennek. Itt folytonos izgalom. Zsidók elleni mozgalmak.

159. KOSSUTH SZÓNOKOL A NÉPNEK.
(Cserna Károly rajza után.)

KÉTSÉGET sem szenved, hogy Széchenyi, fölvett szokásához képest, a következő napon, márczius 19-én, naplóinak egy újabb kötetét kezdette meg. Ezt az utolsó kötetet – ha ugyan az utolsó volt – egyelőre elveszettnek kell tekintenünk; de nem mondhatunk le a reményről, hogy a döblingi iratokkal együtt, valamikor az is napfényre fog kerülni.[76] Tartalma hazánk legválságosb perczeit, békés átalakulásunk csalékony mámorát, melyben Széchenyi, tudjuk, éppen nem osztozott, az erre gyorsan következett keserű csalódásokat, a véres tusa lehető kikerülésére tett gyenge kisérleteket, s végre a Magyarország ellen minden oldalról feltornyosuló veszélyeket, melyek elhárítására Széchenyi megtört ereje már tehetetlennek mutatkozott, foglalná magába. Föl kell tennünk, hogy mint miniszter is, az ő napi élményeit, közvetlen benyomásait, növekvő aggályait, rémlátásait, kétségbeesését, egyetlen meghitt barátjának, amaz elzárt könyvnek, kebelébe rejtegeté: először megrögzött szokásból, melyről nem oly könnyű lemondani, másodszor lelki szükségből, hogy legyen legalább egy tanúja küzdelmeinek, vigasztalása szenvedéseinek. Hivatalos foglalkozásai hagytak időt erre neki, mert a közigazgatási szervezkedés, fegyverzörej s pártdüh között lassan haladhatott s mert ő maga, Kossuth által s a mögötte tömörülő forradalmi párt által mindinkább háttérbe szorítva s tétlenségre kárhoztatva látta magát. Sőt tán útjokban is állott.

1848 márczius 23-án, tehát már befejezett tények után, felérkezik Pozsonyba – barátai unszolására – Deák, ugyanazon kötelességérzettől s szintoly kevéssé vérmes reményektől eltelve, mint Széchenyi. Zala megye két követe, Tolnay és Csuzy, versenyzett egymással, hogy helyöket neki átengedjék. Czifra szavak helyett azonnal egyszerűen hozzászól a napirenden levő ősiségi kérdéshez.

Márczius 25-én Babarczy, volt erős conservativ követ felhívja az illetők figyelmét a dolgok új rendje ellen itt-ott megindult s veszélyessé válható izgatásokra. Erre Kossuth nyomatékosan válaszol: a rendfentartás lehetőségére kettő kivántatik. Egyik, hogy az országgyűlés missióját befejezvén, szétoszoljon. Mikor az egész ország forradalmi állapotban van (!), nem jó, ha létezik testület, melyhez követeléseket lehessen intézni, melyeknek vagy engedni kénytelen, vagy magát ellentétbe teszi a mozgalommal. Másik: Bécsben értsék már meg, hogy ha a miniszterium hatásköre minél előbb tisztába nem hozatik s a törvény nem sanctionáltatik, lehetetlen lesz a rendet s a trónt magát is megmenteni.

Az intés időszerű, bár elég fenyegető volt. Batthyány Lajos, mint miniszterelnök, az ülésben felolvassa az általa immár megalakított (vagyis kiszemelt) magyar miniszterium névjegyzékét. Széchenyi nevénél nagy lelkesedés tör ki. Kossuth hivatkozva választóinak adott, esküvel erősített azon igéretére, miszerint semminemű kormányhivatalt soha nem vállal, vonakodását jelenti ki. Felel reá közhelyeslés közt követtársa, Szentkirályi azon természetes magyarázattal, miszerint az ily igéret arra vonatkozik, hogy igahúzó ló nem lehet, de kocsis igen, a ki a gyeplőt tartja. Széchenyi márczius 27-én teszi közzé a Pesti Hirlapban, utolsó szép vezérczikkét, melynek czíme: «Mi lesz belőlünk magyarokból?» Erre felelve így szól: «Bátrabbak, merészebbek, kikkel magasb hatalmak látszanak szövetségben lenni, rövid napok alatt oly alapra fekteték hazánk jövőjét, melyet velem együtt mi hangyamunkások tán soha (?) vagy csak generatiók után lettünk volna képesek megalakítani; mely alapon bizonyosan felvirul fajtánk, ha csak nem vagyunk önmagunk iránt hűtlenek, és ha nem döfjük saját magunk a megsemmisítő gyilkot keblünkbe». – «Legyen hazánk a szabadság és rend olyan őre, minő volt hajdanta, mint a kereszténység védfala.» Okát adja, miért lépett be a miniszteriumba, de sajnálja, hogy nem inkább mint egyszerű napszámos mehet jó példával elő. Hisz: «Közkatona sorban állni s kitüntetés nélkül gyakorolni a polgári erényt néha ép oly dicsőséges állás és szintoly szent kötelesség, mint állani a dolgok élén!»

160. BABARCZY.
(Az Országos Képtárban levő kőnyomat után.)

Kossuth is most már sürgeti a miniszterium véglegesítését és az országgyűlésnek, mely feladatát immár megoldotta, feloszlatását, hogy a népképviselet alapján választandó új nemzetgyűlésnek adhassa át helyét.

Pesten már azt indítványozták, hogy az ottani választmány (!) hívja össze a nemzeti Conventet, minthogy a pozsonyi országgyűlés már úgy sem képes a benne helyezett várakozásnak megfelelni. A józanabbak mégis csak a királyi válaszok, illetőleg szentesítések bevárását ajánlották s vitték nagynehezen keresztül.

Márczius 28-án végre megjő a várt jóváhagyás, még az oktalanul gyűlölt, bár legtisztább szándokú Zsedényi ellenjegyzésével. Némi fentartások, az államadósság aránylagos viselésére, a honvédelemnek a pragmatica sanctióval összeegyeztetésére s a magyar miniszterium hatáskörének (miként az imént Kossuth maga sürgeté) tüzetesb meghatározására nézve, mikre bizonnyal szükség lett volna, csak visszatetszéssel találkoznak.

Batthyány hivatkozik István főherczegre s állását köti hozzá, hogy ő felségének adott szava beváltassék s Magyarország egy igazi és teljes független, felelős miniszteriumot kapjon.

István főherczeg szavát adja, hogy a magyar miniszterium észrevételeit nem csak fölterjeszteni, de érvényre emelni is fogja. Állását köti ő is ehhez.

Arra a hírre, hogy Bécsben a két tárczát, a pénzügyit és a hadügyit, semmikép sem akarják megadni, lázas nyugtalanság terjed mindenfelé. A lapok izgató czikkeket hoznak. Fenyegetődznek, hogy a nemzet ily kijátszását, megcsalatását tűrni nem fogják. A nemzet vérét áldozta a pragmatica sanctio egyik részeért; most ugyanazt fogja tenni, ha kell, másik részeért. («P. H.» márczius 28.)

Kerületi ülésben Kossuth mennydörög, a bécsi intriguák, a nemzettel űzött könnyelmű játék, Lajos főherczeg jogtalan beavatkozása, stb. ellen. Nem fogja tűrni a nemzet jogainak legkisebb megnyirbálását. Fenyegetődzik, hogy Apponyi és Jósika, Erdély «méltatlan kanczellárja» proscribáltatását fogja kivánni, míg a bukott kormány egy gyanuba vett másik hivatalnokának nevével (W.) még ajkait sem akarja megfertőztetni. Ily beszéd bizony nem szolgálhatott a szakadás megakadályozására. Míg Pesten, a Fillinger kávéház, az ifjúság gyűlhelye «Forradalmi csarnok» nevet vesz fel, s jelszó: «Fegyverre!» Azalatt Pozsonyban márcz. 29-én éjjel egy bősz tömeg, nemzetőröktől segítve, a bukott rendszer híveit, (Zsedényit, Wirknert) lakásaikon halálra kereste, szerencsére nem találta, de ártatlan bútorokon s ágyneműeken töltötte ki boszúját, Széchenyi (kinek Zsedényi régtől fogva tisztelője s barátja volt), e sajnos kihágás ellen másnap az ülésben felszólalt. «Ha ilyenek történnek», mondá, «úgy semmi se ment meg bennünket a polgári háborútól. «A haza szent nevére óva intett ily túlcsapongásoktól.[77] Pártolta nyomban Deák, hangsúlyozva a rendet és törvényességet, mint a szabadság első biztosítékait.

Este Deák, Széchenyi és Eötvös táviratilag Bécsbe hivattak.

Márczius 31-én, királyi leirat érkezik ezúttal, minden ellenjegyzés nélkül, István főhghez intézett levél alakjában. A kedélyek csillapulnak. A miniszterium megalakul.[78]

Civillistára és a «közös költségek» quótája fejében, egy átlag adatik, «erga imputationem». A mikéntnek kifejtése a jövő országgyűlésre hagyatott.

Kossuth, kinek csak az imént «mint egyszerű polgárnak kezébe volt adva a dinasztia sorsa» s most is csak tőle függ, hogy az a resolutio elfogadtassék, vagy «folyjon a polgárvér» nem akar, mondja: oly «alávaló» lenni, hogy koczkáztassa ezt, mert «a ki szükség nélkül polgárvér kiontásához nyúl, oly bűnt követ el, melyet Istennek minden átkai nem boszulhatnak meg eléggé.»

Ápril. 1-én az országgyűlés mindkét háza, Széchenyi indítványára díszmagyarba öltözve, átmegy a Grassalkovics-palotába tisztelkedni István nádornál; szónokuk ismét Kossuth. E tisztelgés után a nádor szemlét tart a nemzetőrség felett.

Az örömhírt Pestre viszik Perczel Mór és Farkas Károly. Itt folyvást még a közbiztonsági vagy közjóléti választmány, párisi minták szerint (comité du salut public) önnön magát a szükséghez képest kiegészítve, őrködik a rend és közbiztosság felett. Nemzeti szín és veres zászlók, szalagok, tollak (az úgynevezett flamingók) Lengyelország felszabadítása: csupa forradalmi jeligék és jelvények mindenfelé.

Kerületi ülésekben azalatt érdekes viták folytak a megyei közigazgatásról, melyekben Széchenyi is részt vett Kossuthtal egyetértve, a ki esküvel fogadá, hogy a mely perczben az országnak municipális szabadsága nem lesz, megszűnik annak polgára lenni, – ő is a municipiumok fenmaradása s a miniszteriális kormányzattal összeegyeztetése mellett van.[79]

Április 5. Apponyi egy férfias nyilatkozata jelent meg a lapokban. Lemondása után nem fog soha alattomosan áskálódni, sőt magánéletben tenni fogja mind azt, mire becsület és polgári hűség kötelez. Hasonló, jellemének becsületére váló nyilatkozatot birunk gr. Szécsen Antaltól.

Ápril. 7-én érkezett meg a királyi leirat a miniszterek végleges kineveztetésével. E bizalmi tény tehát felülről, az «ősi erényre» támaszkodva, az alulról nyilatkozandót megelőzte s viszonzást várt, érdemelt volna is. A hangulat a legjobb volt, csak el ne rontották volna!

Ugyancsak április 7-én, a magyar miniszterium végleges kineveztetésével egyidejűleg legfelsőbb kézirat ment István főherczeghez, egy «a nemzet nemes gondolkozásmódjának megfelelő» nyilatkozat kieszközlése végett a birodalom hitelének és védképességének érdekében, hivatkozással a «dicső magyar nemzet régi nagylelkűségére», s a béke és bizalom fentartásának szükséges voltára, megemlítésével, ha egyszer szóba kerül, a kért összegnek is, mely az akkori államadósság kamatjának egy negyed része, évenként tíz millió lett volna! Mily olcsó áron volt megszerezhető Magyarország békés újjáteremtése! …

A lapok s az utczai közvélemény azonban tüstént ellene foglaltak állást. Kitünőségeink, egyelőre, bölcs hallgatásra kárhoztatják magokat.[80] Mint Kemény mondja: «Hatalmasaink féltek a népszerűtlenség töviskoszorújától.» Az egyetlen Széchenyit látták elég nagynak annak viselésére. Méltósággal, megadással viselte is, amig idegei birták!

Ápril. 8-án Ujvidékről egy szerb küldöttség jelent meg «a ház sorompói előtt». Simán ment. De mikor Sztratimirovics Kossuth előtt a «külön terület» követelésével lépett fel, ez merészen odaveté neki a választ: «úgy hát a kard döntsön köztünk».

Április 10-én este fél hat órakor megérkezik ő felsége Ferdinánd király egész kíséretével. Félnyolczkor fogadja az országgyűlés tisztelgő küldöttségét.

A király válasza ez volt: «Örömmel jöttem hozzátok, mert kedves magyar népemet most is olyannak találom, mint mindenkor tapasztaltam; azért kívánva kívánom a hű rendeket magam körül látni».

A királyné, szokás szerint, latinul válaszolt.

Megjelent a küldöttség Ferencz Károly és Ferencz József főherczegek előtt is. Az előbbinek válasza így szólt: «Kedvesen veszem az országos rendeknek e jeles küldöttség által nyilvánított üdvözletét. Úgy tartom, hogy minden, mit e nemeslelkű nemzet és ennek nemzetisége dicső felvirágzására csak óhajtani lehetett, ezen törvényczikkekben, melyek szentesítése ünnepében részt vehetni különös nyereségemnek tartom, bőven föllelhető. Senki a magyar névnek dicsőségét nálamnál jobban nem kivánhatja. Mit is e jeles küldöttség által az országgyűlés egybegyült rendeknek válaszképen jelentetni kérek».

161. SZTRATIMIROVICS.
(Eredetije az Országos Képtárban.)

Még az nap este tíz órakor, a primási palotában, megtartatott az utolsó «vegyes» ülés, és szokott ünnepélyességgel véghezment, az ezen igazán korszakalkotó országgyűlésen hozott harminczegy törvényczikknek szentesítése. Ferdinánd király beszéde ez alkalommal a következő volt: «Hív magyar nemzetemnek szívből óhajtom boldogságát, mert abban találom fel a magamét is. A mit tehát ennek elérésére tőlem kívánt, nem csak teljesítettem, hanem királyi szavammal erősítve, ezennel által is adom neked, kedves öcsém (t. i. István főhg. nádornak) s általad az egész nemzetnek, úgy mint kinek hűségében leli szivem legfőbb vigasztalását s gazdagságát».

Kitörő, kételyt, aggályt elnyomó lelkesedés kísérte e bár alig hallott szavakat.

István főherczeg felelt: «Nagyobb örömmel nem tölthette volna el Felséged» stb.

A karzaton hallgatták a királyné és a főherczegek.

Másnap délben 1 órakor ő felségeik elhagyták Pozsonyt.[81]

Az új magyar miniszterium komolyan hozzáfogott a munkához.

Széchenyi volt az első, ki még ápril 5-én, tehát végleges kineveztetése előtt bemutatta a közlekedési miniszterium teendőiről szóló javaslatát.

Tíz millióra kért hitelt, melyet, mint mondá, oly országnak, melynek «még adóssága nincs» (!), könnyű lesz előteremteni. Ha pénzt nem adnak, hát csak tovább pipázhat, s terveket készíthet a jövőre, mint eddig. Madarász, az új ellenzék leendő vezérszónoka, tüstént ellene szólt, s «fitymálgatta» a javaslatot, mely Bernáthban is ellenzőre talált. Védelmébe vette Deák, «nem mint miniszter, hanem mint Zala megye követe». A vita még másnap is, meg 7-én folytattatott; megmozdultak a vidéki érdekek, míg sokféle «belekottyanások» után (Sz. nem szerencsés szójátéka) vasútakra 8 millió, vízszabályozásra 2 millió végre megszavaztatott; és ez, 8-án a főrendeknél is, erős ostrom után, folytatólagos esti ülésben, keresztülvitetett. (Mint ezen 18,8-iki országgyűlésnek XXX. törvényczikkelye.)

Széchenyi fentebbi nyilatkozatából, mely hosszú beszédek kíséretében történt, kettőt kell következtetnünk. Egyik az, hogy Széchenyi, teljes önmegtagadással, egészen komolyan vette feladatát, bizott a dolgok új rendjének, ha túlhév el nem rontja, megállásában s e bizalmat másokban is megerősíteni igyekezett; másik, hogy a birodalmi államadósságban való részesülés megtagadásában, mely napirendre nem kerülhetett, ő is olyan vétkes, mint akár minisztertársai Deák és Batthyány.[82] Még kevésbbé tette volna még maga Deák is, az utolsó leiratban hivatkozással a magyar nemzet nagylelkűségére csak mintegy mellékesen felhozott közös védképesség érdekében például azt a nyilatkozatot, melyet legújabban egy kitünő ifjú publicistánk is az 1867-iki kiegyezkedés aktáiból idézett.[83] Ez akkor pusztában elhangzott szó lett volna.

Előtérbe állították a rideg jogosság szempontját; háttérbe szorították a józan politika követelményeit. Nem osztoztak az átalános mámorban, de ez sodorta őket. Széchenyi régi jóslatai akkor mentek teljesedésbe, mikor ő maga megczáfoltaknak hitte azokat; hinni akarta. Csak rövid ideig. Annál súlyosabb lőn visszaesése.

Április 15. Batthyány, Kossuth és Széchenyi Pestre érkeznek. Nagy lelkesedés fogadja őket. Hozzá látnak, mindenik a maga körében, a szervezkedéshez. Kormány óriási többségre támaszkodva; ellenzék bizva a forradalmi szenvedélyek szívósságába. A Márczius tizenötödike czímű lap megkezdi üdvtelen működését; jeligéje: «Nem kell táblabiró politika». A városi tanácsot leteszik, Rottenbiller, Kacskovics és Szász M. kivételével. Macskazenék, utczai zajongások napirenden. Polgárság a zsidók ellen; Nyári védi őket: a nemzetőrségből mégis kizáratnak. Erős következetlenség a szabadság, egyenlőség és testvériség fennen hangoztatott jeligéivel, melyet e hitfelekezetű polgártársaink magatartása semmikép sem igazolt.

VII.

Bécsi, májusi forradalom. Az udvar Insbruckba megy. Reactió. Radeczky kisérői. Panslavismus.

162. AZ ALAGÚT BUDÁN.
(Eredeti felvétel után.)

AZ ALATT, míg Magyarországon az új kormány szervezése s az első nemzeti gyűlésnek népképviseleti alapon választása, s míg Ausztriában szintúgy a nagy vívmányok életbeléptetése, a tartományi gyűlések s ezek tetejébe az egybegyülendő alkotmányozó egyetemes birodalmi gyűlés összehozása s ezek feladatai foglalkoztatták a közvéleményt s tartották itt is ott is, kétségkívül jótékony és loyális mozgalomban a kedélyeket: a jó bécsiek nem nyugodtak meg babéraikon. Eltelve az annyi oldalról kiérdemelt dicséretektől, még további tettekre, új babérokra vágyódtak. Feladatuknak, úgy hivék, még csak egy része van megoldva; nem kevésbbé fontos az, a mi még hátra van. Ausztriának, forradalmi, mondjuk, szabad szellemben leendő gyökeres átváltozása, újjászületése, a kimondott nagy elveknek minden irányban érvényesítése, összeforrasztó erejöknek kipróbálása volt a feladat, melynek megoldására a tanuló ifjúság, a műhely, a tanácskozó testületté alakult nemzetőrség, s a még mindig működésben levő állandó, helyesebben szólva, folyvást változó forradalmi eredetű és nevezetű helyi bizottságok, magokat első sorban hivatottaknak érezék. Fontosságukat saját önérzetükön kívül nem kis mértékben emelék a birodalom székvárosának sajátságos helyzete, a kormányhatalomnak gyámoltalansága, a katonai erőnek elégtelensége, vagy teljes hiánya, – mert szinte utolsó emberig mindent Olaszországba kelle Radetzkyhez küldeni, – s végre a bomlás elszomorító jelenségeivel párvonalban haladó külesemények, melyek együttvéve erősen megrendítették a hitet az egykor hatalmas Ausztria fenmaradásába, összetarthatásába. Angliában különösen a lombard-velenczei királyság visszahódítását lehetetlennek tartották. A bécsi közönség politikai éretlensége, melyet a régi kormány mesterségesen szítogatott, általános műveltségének az együgyűség boldogságáig menő alanti foka, melyet gondos ápolói oly igen irigylésre méltónak hireszteltek, most, a mikor belátó s hazafiságtól lángoló áldozatkész polgárokra, magasb fokon álló kormányférfiakra, köztiszteletben álló jellemekre, vezetőkre lett volna szükség, keservesen megboszulta magát. Gyermekies szélsőségek közt hányatni látjuk őket. Egyszer visszasovárognak a régi jó idők, a biztos kereset, béke és nyugalom után, másszor világfelforgató socialismus tanait hirdetik; a császári család iránti kegyelet is hullámzásokon megy át, megrendül a hit, nincs többé tekintély, nincs összetartó kapocs. Fölvetik a kérdést: vajon igazán mit nyertek? vajon az új állapotok jobbak-e a régieknél? Egymást kezdik az elkövetett hibákért okolni. Igazolva látjuk Széchenyi előre mondását: a nép nem ismer határt a követelésben, a kormány az engedésben; de hol van a tartósság biztosítéka!

Úgy találják, hogy ez a Ficquelmont, kinek darab ideig viszonylag elég jó hangzású neve volt, nem különb ember a régieknél, kiknek iskolájában nőtt fel. Meg kell buktatni. Oda mentek a palotája elébe, s épen úgy tettek vele, mint csak két hónappal előbb Metternichhel: addig lármáztak, fenyegetőztek, míg lemondott, s átengedte helyét Pillersdorfnak. Ennek, az irodák csendes működéséhez szokott hivatalnoknak vezérelve volt a kibuvó ajtókat, a mérséklet szelíd közvetítéseit keresni. Többnyire meg is találta ezeket; megadott, legalább, látszólag mindent, a mit kívántak tőle. Kívánták a rendi alkotmányok gyors mellőzését, közvetlen választásokat, semmi censust, csak egy kamarát, a mihaszna felsőház félrelökését, általános szavazatjogot, a nőknek is (különösen Csehországban) közügyekbe belevonatását, adók leszállítását, fölemelését, az önnön magok által kiegészített bizottmányok hatáskörének szélesbítését, állandósítását: minden jó volt. Csak nem kell szembeszállani a néppel, nem kell haragra ingerelni a nyers tömeget, az éretlen ifjúságot: inkább állandósítsuk, szentesítsük az anarchiát. Pillersdorf csinált nekik, egy szájizök szerinti új alkotmányt, állítólag belga minta szerint, s az udvar beleegyezését fegyvercsörtetéssel, késő éjjeli órában kinyerve, vagyis kicsikarva, – mikor műve életrevalóságát kell vala bebizonyítnia, ott hagyta helyét, leköszönt, az administratiónak csak ideiglenes továbbvitelével bizatván meg. Senkit sem elégített ki s oly nagy volt iránta a közöny, hogy még a neki szánva volt macskazenét sem kaphatta meg. Gr. Latour, ki mint hadügyminiszter lépett be az új kormányba, ellentétes jellemével vonta magára a népszerűtlenséget, melynek utóbb áldozatúl is esett. (Okt. 6.) Sok minden járult hozzá, hogy a bécsiek, a márcziusi nagy napok fényét még egy második, egy «májusi» forradalommal homályosítsák el. Ezt a május 15-ki győzelmet, mely különben még május 16-án olyan a milyen kiegészitésre várt, semmi pompa, semmi örömünnep nem kisérte és nem követte. A helyett a császári udvar egy a márcziusitól nagyban különböző sétakocsizásra indult Schönbrunnig. Ide megérkezve, a kiséret azt a mély titokban tartott utasítást kapta, hogy a st.-pölteni országúton tovább kell menni, egész a bérczes Tyrol határáig; mely tartománynak úgy erkölcsi, mint éghajlati légköre sokkal egészségesebbnek mutatkozott. A beteges fejedelemnek a légváltozásra valóban igen nagy szüksége volt, s ez egy udvari kamarás által az elbámult miniszteriumnak tudtára adatott. Ez a miniszterium ingadozni érezte maga alatt a talajt s belátva bár úgy saját, mint az udvar szabad mozgásának, akarata nyilvánulásának az aula és a központi comité zsarnoksága által való elnyomását, megsemmisülését, két bizalmi férfiát, Hoyos és Wilczek grófokat, rögtön a menekvő császári család után küldötte, hogy azt, ha lehet, visszafordulásra indítsa. A kisérethez csatlakozott Bombellestől egyelőre elegendő felvilágosítást nyertek. De a városi lakosság zömében még sokkal hangosabb kifejezést nyert ezen óhajtás, a régi kedélyesség és loyalitás kiséretében egyúttal a rémület is a bekövetkezhető dolgoktól. A bankokat ismét ostromolták a betétekért, érczpénzért s szidták mindenfelé a lábrakapott anarchiát. Az egymást követő szigorúbb rendszabályok, constablerek állítása, idegenek kiutasítása, új sajtórendelet, nemzetőrségnek katonai parancsnokság alá helyezése, rögtönitélő biróság, stb. közhelyesléssel találkoztak. Csak az elvben és titokban elhatározott diáklegiók feloszlatását az iskolai szünidő daczára nem merték végrehajtani. A császár maga nem titkolá elhatározása okát, s kezdett igazat adni azoknak, a kik nagyobb erély kifejtése s egy nyilt visszahatás megkezdése mellett eddigelé csak titkon buzgólkodtak. Ekkor keltek szárnyra a reactio, a camarilla, a katonai uralom gyűlölt jeligéi. A külesemények is más fordulatot nyertek. Radetzky folytonos visszahúzódásának, vereségeinek hírét, váratlan sikereinek, győzelmeinek, Milanóig nyomulásának, majd egy előnyös fegyverszünetnek örvendetes hírei váltották fel. Magyarország a horvát, rácz és szerb támadás, tótok, oláhok többé-kevésbbé leplezett és nyilt lázadásaival volt elfoglalva s az egyszer adott királyi szó szentségének hivatalos megerősítései mellett is oly válságba sodorva látta magát, mely a monarchia két fele közt egy fegyveres mérkőzést sokkal valószínűbbnek tüntetett fel, semmint a békés kiegyenlítésnek, a régi bizalom helyreállításának, bár őszintén ohajtott esélyeit. Az udvarnak Innsbruckba menekülése mindazonáltal megújítá azok csalóka reményeit, kik a birodalom súlypontjának s az uralkodó ház székhelyének áthelyezését Budapestre forrón óhajtották, sőt a fenforgó zavart viszonyok közt még lehetőnek is tartották. De e téren versenyre kelt a különben folyvást nyugtalankodó cseh főváros is, mely befolyásoltatva a karloviczi congressustól, a panszlavizmus zászlaját lobogtatta s ellenünk foglalt állást.

163. GRÓF LATOUR.
(Ő Felsége Hitbizományi könyvtárából.)

Az alatt Prága is megcsinálta, hamar be is végezte a maga pünkösti forradalmát (junius 12-16.). Falai közt székelt a nagy általános szláv congressus, keretébe foglalván az összes magyarországi délszlávokat is, szerbeket, horvátokat s a felsőmagyarországi tótokat, ruthéneket stb. Volt nagy pompa szabad ég alatt tartott soknyelvű istenitiszteletekben, díszmenetekben, nemzeti dalokban s színpadias festői öltözékekben és fegyverzetben. A diákok, megvetve a német tricolort, másféle utópiákba merültek, támaszkodva az egészből mitsem értő munkások nyers tömegére is. Torlaszok emelkedtek a főutczák bejáratain s a Moldva partjain. Windischgrätz herczeg, kinek nejét palotája ablakában lelőtték, alkudozásokkal, vagy ingadozással húzta ki idejét, mig végre a hasztalan csörtetést megsokalva, összeszedett haderejével (ágyúkkal is) erélyes támadást parancsolt s rendet csinált, igen csekély áldozattal kiadva és végsőig érvényesítve hires «föltétlen megadás» jeligéjét, melyet később Magyarországon fog kevesebb sikerrel ismételni.

A szövetséges új állam eszméje az előtérbe állított «cseh korona» fényével együtt homályba merült.

Mindez a katonai pártnak vált előnyére, mely a helyzetet nem is késett, mintegy álomból felocsúdva hasznára fordítani.

Az osztrákok nagy költője, Grillparzer, szárnyra bocsáthatá Radetzkyhez szóló híres verselményét: «In deinem Lager ist Österreich».

Ily benyomások között közeledett az országgyűlés megnyitásának napja. A pestié július 5-én; az osztrák birodalmi gyűlése (Reichsrath) 22-én; az előbbi a királyi teljhatalommal ellátott István főherczeg, – az utóbbi, a már német birodalmi kormányzóvá (Reichsverweserré) megválasztott János főherczeg által levén megnyitandó.

VIII.

A magyar ministertanács jegyzőkönyvei ápril 12-től fogva, jul. 9-ig. Lederer macskazenéje. Trónbeszéd. Jellasics föllépte. A ministerium. Kétféle irányzat. Conferentia.

104. A KÉPVISELŐHÁZ ÉPÜLETE: A RÉGI REDOUTE.

KOSSUTH-nak volt magántitkára, Vörös Antal, egy igen becses történelmi adalékot hagyott reánk (Napló czím alatt), mely a Nemzeti Múzeum levéltárában őriztetik. Ez az első magyar miniszterium tanácsüléseinek jegyzőkönyve, melynek semmi nyomát ott, a hol keresnünk kellene, a budai országos archivumban, nem találjuk. A dolgok akkori helyzete ezt könnyen megfoghatóvá teszi; sokkal kevésbbé akadhatunk fenn rajta, mint mikor p. o. a régi rendi országgyűlések legérdekesb irományai, az utasítási joggal biró törvényhatóságok levéltáraiban hiányoznak vagy csak hézagosan maradtak fenn.

Hogy az első magyar miniszterium nem rózsaágyakon pihent, de nagyon is tüskés, Procrustes-re emlékeztető nyoszolyákban vergődött, – az eléggé tudva van: minden egyes tagjának elképzelhetjük lelki küzdelmeit, szenvedéseit. A miniszteri tanácsok, hol egyik, hol másik magánlakásán, korai és kései órákban és sokkal sűrűbben tartattak, mintsem kimutatható. Eleinte Kossuth gyengélkedett, hivatalos teendőit is másokra kelle bíznia s az ülések, az ő kedveért, többnyire nála tartattak. Később Széchenyi volt beteg s lett képtelenné az ügyek kezelésében való részvételre. Mészáros a hadügyminiszter, sokáig nem jöhetett fel Olaszországból,[84] teendőit a folyvást zaklatott Batthyánynak kelle magára vállalnia, míg őt karának eltörése, majd állásáról, sőt követi minőségéről is lemondása se mentheté meg tragikus sorsa végzetétől.

Az adatok, melyeket Széchenyi életrajzához fűzve közlendők vagyunk, igaz, hogy hézagosak; még hivatalos vagy magán jellegök sem állapítható meg. A jelenvoltak nevei hiányoznak, csak hozzávetőleg sejthetők; az ülés helyének megjelölését, a jegyző nevét s aláírását, a hitelesítés bármi nemét nélkülöznünk kell. Mindamellett azt hiszszük, ismertetésökkel jó szolgálatot teszünk mindazoknak, kik ama nagy idők eseményeinek részletei iránt érdeklődnek. Vegyük sorra őket.

Az első tanácsülés Pozsonyban, 1848 ápril 12-én István nádor s királyi helytartó elnöklete alatt tartatott. Az első tárgy, melylyel a minisztereknek foglalkozniok kelle, a pánszláv mozgalmak felől Felső-Magyarországból érkezett jelentések voltak, mintegy előfutói a láthatárunkon gyülemlő fellegeknek. A följelentett adatok nem találtattak elég nyomósaknak, hogy bárminő kivételes intézkedések igazoltaknak mutatkoztak volna. (1.) Ennélfogva a selmeczi postahivataltól intézett kérdés is, a magán leveleknek felbontása vagy lefoglalása iránt, helytelennek találtatott. (3.) Ellenben aggályosabbnak látszott a horvát bán, Jellasics magatartása, melynek ellenében egy királyi parancsnak kieszközlésére a nádor felkéretett. (2.) Lederer katonai parancsnoknak a katonaság elszállítására kért külön hajó rendelkezésére bocsáttatott. (4.) Nyilván azzal a czélzattal, hogy a kétes érzelmű elemek hadd menjenek, s helyöket majd a megbizhatóbb magyar zászlóaljak foglalhassák el. Szögyényi volt alkanczellár állása is szóba hozatott s az udvari kanczellária folyó ügyeinek legombolyítása, végleszámolással, elhatároztatott. A felső Magyarországban mutatkozó ínség enyhítésére egyelőre 150,000 frt utalványoztatott.[85] Végre Kossuth fölemlítette, hogy az olasz «forradalom» miatt a magyar Tengermellékből osztrák lobogó alatt a hajók ki nem mehetnek. Eszterházy «külügyminiszter» utasítást kapott, hogy «az osztrák külügyminiszter útján szerezzen tiszteletet a magyar lobogónak... Felesleges határozat, mihelyt a magyar külügyminiszternek a diplomatiában elismert állása van; veszedelmes, ha előbb a birodalmi (nem közös?) külügyminiszternek közbenjárására volt szükség. De ennél több baj is volt; ily szőrszálhasogatásra akkor nem értek reá.

Ápril 5-én, tehát már Pesten, vagy tán épen a gőzhajó fedélzetén, (a Napló egy lapja ki van szakítva) Batthyány elnöklete alatt a miniszteri tanács elhatározta, hogy egy proclamatiót bocsát ki, tudtul adandó, hogy a kormányt átveszi. A volt megyei főispáni helytartók (adminisztrátorok) működése megszünik. Galicziában (ez bizonynyal csak jó tanácsképen) az úrbéri viszonyoknak megszüntetése (úgy mint Magyarországban történt) óhajtandó, hogy a veszélyessé válható mozgalom hozzánk is el ne terjedjen.

Ápril 16. Megütközéssel vette a magyar miniszterium, hogy a bécsi főhadi kormány a magyar haderőről is még mindig rendelkezik. Ezzel hagyjon fel; ellenben Damjanicsot rendelje haza, valamint Mészárost is a hadügyminiszterium átvételére. A határőrvidék, melynek mozgalmairól kellemetlen hírek érkeztek, küldjön két követet, kik érdekeit a miniszteriumnál képviseljék.

165. JELLASICS HORVÁT BÁN.
(Az eredeti kőnyomat az Egyetemi Könyvtárban.)

Ápril 19. A horvát viszonyok tisztázása végett s az egybehivandó tartományi gyűlés ügyében a bánhoz latin levél intéztetik, hogy jőjjön értekezni.

Lederer parancsnok pedig adjon fegyvert a nemzetőrség számára. Ez a felhívásnak addig nem hisz megfelelhetni, míg «felsőbb helyről» utasítást nem kap. E válasz gyorsan szárnyra kapott s nagy baj lett belőle.

Ápril 20. Horvátországban a közoktatási nyelv a horvát nyelv lesz, – A külföldön (az ország határain túl) levő magyar katonaság jőjjön haza. – A censorok intézménye eltöröltetik.

Ápril 22. Pesti polgárok, (valamint a pozsonyiak is) a zsidókat nem veszik be a nemzetőrségbe. Ennek határozott rosszalása, hivatkozással a törvényre, mely ily kivételt nem ismer. (1848. III. 8. §.)

Ápril. 26. A mozgalmak mind veszélyesebbé válván, a rend és közbiztonság fenntartása végett szüksége áll elő egy mozgó őrség, vagy önkéntes csapatok szervezésének.

A miniszteriumban egy külön horvát osztály állíttatik. Ez alkalommal az elnöklő István nádort leszavazzák, ki Jozipovicsnak főispánná és ez osztály főnökévé kineveztetését, a pártszenvedélyek kimélése szempontjából, ellenzé. Féltek, hogy az illyr párt minden hatalmat magához fog ragadni, ha szerfelett engedékenyek leszünk.

Azalatt Jellasics világgá bocsátotta proclamatióját.
Máj. 1. A Jellasics proclamatiója tárgyaltatott. A miniszterelnök eszközöljön Bécsben parancsot ellene.

Csernovics Pétert kinevezik királyi biztossá az alvidéki mozgalmak ellen. Katonaság és ágyúk adassanak rendelkezésére.

Máj. 8. Deák, mint a kiküldetése miatt távol levő ministerelnöknek helyettesítője, a tengerpartnak biztosítására haderőt, (tüzérséget is) rendel; de ennek Horvátországon át szállítását kénytelen betiltani, mert ott azonnal elfogják s más czélra használják. Ezt királyi rendeletre törvény szerint lehet ugyan, de csak Eszterházy minister ellenjegyzésével.

166. DAMJANICS.
(Barabásnak 1849-ben daguerrotyp után készült kiadatlan rajzáról.)

Máj. 9. A nádor jelenti, hogy a kívánt kézirat Bécsből a bánnak elküldetett. Hasonló parancsok mentek Ledererhez, Hrabovszkyhoz és az osztrák hadügyminiszterhez, Latourhoz.
Mészáros hazajövetelének siettetése.

Azalatt Posega vármegye (egyike ama három tót megyének, melyek mindig külön említtettek, s követeket küldöttek a magyar országgyűlésre) kinyilatkoztatja Magyarországtól való elszakadását.

Eszéken a görög nemegyesültek gyűlést tartanak. Ennek megfigyelésével Csernovics királyi biztos utasításképen megbízatik.

A levelezésnek a magyar katonasággal magyar, a horvát hatóságokkal latin nyelven folytatása elhatároztatik.

E nap (május 9.) éjszakáján tódult át nagy titokban a tömeg Budára, Lederer parancsnok lakása tájára s rákezdte a stilszerű macskamuzsikát. De a katonaság, előre értesülve, szintoly csendben elhelyezkedett s hirtelen megrohanta a fegyvertelen népet, állítólag a feloszlásra való előleges felhívás nélkül. Nagy rémület lett ebből, két halott és több sebesült stb. Nagy izgalom. Vizsgálat.[86]

Kemény Zsigmond, ki ez időben szorgalmas czikkírója volt a Pesti Hirlapnak, nem vonakodik kijelenteni, hogy valamint publicistai szerepét a pasquill-íróéval soha sem fogná felcserélni, úgy a nyilvános demonstratióknak is macskazenékké fajulását határozottan kárhoztatja. Más hangon beszéltek természetesen a forradalmi lapok. Nyárynak nehéz állása volt a mind hangosabbá vált szélsőségek közt.

A másnap május 12-én tartatott ministeri tanácsban ez eseménynek a rendelkezésünkre álló források szerint semmi nyoma.

167. CSERNOVICS PÉTER.
(Strixner Ignácz kőnyomata után.)

Ellenben a horvát elszakadás ellen Hrabovszky altábornagy minden közegekkel rendelkezzék; szigorú vizsgálatot tartson. Utasitását a belügyminiszter irja meg. A mellett ünnepélyes biztosítása Horvátország jogainak stb.

Május 15-én majdnem egyidőben érkezik a híre, innét a szerb beütésnek (Zimonynál); amonnét a bécsi krawalloknak.

Május 20. Miniszterelnök bemutatja Csányi László k. biztos levelét, újabb botrányokról, (p. o. a nádor kir. helytartó arczképét felakasztják, megégetik, stb.) aggasztó hírekről, fenyegető veszélyekről. A királyi helytartót ismét Bécsbe küldik, hogy ott a birodalmi politikát határozott irányba terelje s az udvar székhelyét (mi Széchenyi korábbi intelmei szerint rég megtörtént volna!) Budapestre tétesse át. A Márczius tizenötödike cz. lap irányzatos híresztelését, miszerint a nádor nálunk provisorius királynak neveztetett légyen ki, – a sajtótörvény (XV. t.-cz. 19. §.) egész szigorával megtorolni rendelik.

A pénz előteremtése, mely nélkül természetesen az egész gépezet mozgásba sem hozható, sok gondot szerzett, első sorban magának a pénzügyminiszternek. Pénztári készlete nevetségig csekély összegből (506,015 frt) állván, papirpénzről kelle gondoskodni.[87] Ideiglenes pénzjegyek kibocsátása, esetleg egy felveendő kölcsön, 5%-os kincstári utalványok, 2/5 ezüst és arany fedezetre 12.500,000 frt erejéig bankjegyek kiadása, mint javaslat jóváhagyatott, esetleg utólagos jóváhagyás reményében is.[88]

Máj. 21. Indítványoztatik a katonaság megesketése az alkotmányra.[89] Ezt Batthyány ellenzi a támadható botrányok miatt, ha az illetők vonakodnának. Elhalasztatott Mészáros hadügyminiszter megérkeztéig.

168. A BUDAI MACSKAZENE.
(Egykorú metszet után.)

Május 30. Ismét a határőrvidék ideiglenes rendezése, a «kapcsolt részek» s horvát ügyek voltak napirenden. Tiltakozás a bécsi kormány folytonos beavatkozásai ellen. A negyedik zászlóalj felállítása időszerűtlennek mondatik ki.

Június 6. Csányi L. k. biztos a mindenfelől tornyosodó veszélyeket élénk színekkel festi.

Miután az udvar Insbruckból (hová május 17-én menekült) eltávozott, a nádor a fentartott királyi jogokat is gyakorolja és pedig Erdélyben is, honnét Puchner semmi segítséget nem igér.

Frankfurtból Pázmándy Dénes és Szalay László, a Konstantinápolyban lakó magyar alattvalók kérelmére, a külügyminiszter útján consulok kinevezését sürgetik.

Mindezek közül nagyobb terjedelme által kiválik a jun. 18-diki jegyzőkönyv. Főtárgyát Eszterházy hg 8 pontból álló levele képezi. Ú. m.:

1. Ő felsége, Ferdinánd király súlyosan megbetegedett s a morva küldöttséget sem fogadhatta. 2. Főhg Ferencz Károly Ausztriában van az uralkodói teendőkre meghatalmazva. 3. Ellenben Magyarországon, a király alteregója más alig lehet, mint a nádor. 4. A magyar országgyűlés megnyitására királyi biztosképen ki küldessék? 5. A «kapcsolt részek»-ből két küldöttség jő, egyik (14-én) Rajasics, másik (15-én) Jellasics vezérlete alatt. 6. János főherczeg hajlandónak mutatkozik a közbenjárást elvállalni (ha t. i. mindkét fél megnyugszik benne). 7. A kívánt rendelet a hadügyminiszterhez aláiratott s az ausztriai miniszteriumhoz is elküldetett. 8. Az erdélyi országgyűlés III. t.-czikkelyét is aláirva megküldi.

Mindezen pontokra külön határozatokat hoztak, a menynyiben az egyszerű tudomásul vétel elégnek nem látszott.
Széchenyi és Eötvös (államférfiaink közt tán az egyedüliek, kik a birodalmi viszonyokkal tüzetesebben foglalkoztak) siessenek Insbruckba s hódoló tisztelettel hívják meg ő felségét hű magyarjai közé.

Bizalom hiánya? vagy féltékenység okozta-e e felszámíthatatlan következményű terv megbuktatását? Ha sikerül, Magyarország ügye egy csepp vérontás nélkül nyerve van!

169. PERÉNYI ZSIGMOND.
(Barabás Miklós kiadatlan egykorú rajza után.)

Királyi biztos a közelgő országgyűlésen tekintve a horvát viszonyokat, Istvánon kivül, más főherczeg is lehet. Fentartva a trónbeszéd szövegezését. A főrendi ház elnökének Majláth György országbiró, alelnökének Perényi Zsigmond jelöltetik ki. Reményli a magyar miniszterium, hogy ő felsége a hozzá induló küldöttséget a törvény iránti engedelmességre fogja inteni. Miután a horvátok az elszakadást nyiltan kimondották, most már csak az országgyűlés fog intézkedhetni. János főhg közbenjárása csak ily irányban volna elfogadható. Végre Erdély visszakapcsolása ki levén mondva, most már minden a közös törvényhozás körébe tartozik; a kormány átvételére azonban királyi biztos küldendő ki.

E közben Jellasics bán a horvát tartománygyűlést, tilalom ellenére, június 5-én megnyitotta.

Nálunk országszerte folytak a követválasztások, a népképviseleti alapon összejövendő első nemzetgyűlésre. Ezekre a kormány, melynek elég más dolga volt, legkisebb befolyást nem gyakorolt, mit később (évek mulva) Deák, mint a parlamenti kormányzatnál hallatlan esetet, dicsekedve említett fel.

Június 10-én Ferdinánd király aláírja az engedetlen bán letételét. Ez azonban titokban volt tartandó, míg a kiegyezésre az utolsó kisérlet meg nem tétetett. A később visszavont rendelet, vigyázatlanságból, vagy indiscretióból, közzététetett.

Június 8-án végre a kormány hivatalos lapja a Közlöny megindíttatik.

Szinte nyomban, július 1-én követi ezt a Kossuth Hirlapja: mint egy intőjel, hogy Kossuth, tagja bár a kabinetnek, külön fog űzni politikát a maga felelősségére.

Június 12-én a haza veszélyben létét, minthogy pártütőktől megtámadtatott, az összes miniszterium hét névaláírással, kimondta.

Prágában mozgalmak, melyek az udvart nyugtalanságban tartják; a katonai pártot erélyesb föllépésre ösztönzik. Hrabovszky azalatt, kissé lanyhán, verekszik a szerbekkel.

Jún. 21. Eszterházy tudósit, hogy János főherczeg a közvetítést elvállalja s a horvátokat felhívta kivánataik előterjesztésére. – A főherczeg menjen el a helyszínére Horvátországba s oszlassa el személyesen a fenforgó kételyeket, félreértéseket.

Pulszky, mint államtitkár a külügyminiszteriumban, kérdést intéz: minő állást foglaljunk a csehek irányában? Válasz: a német érdekeket nem szabad feláldoznunk; az ellene izgatók esetleg még el is fogassanak.

170. JÁNOS FŐHERCZEG.
(Egykorú metszet után.)

Jún. 29. Belgrádba és Bukarestbe consulok. Szerb mozgalmak (ismételt) eltiltása, stb.

Július 5-én országgyűlés ünnepélyes megnyitása Pesten.

De a trónbeszéd feletti értekezés sokkal fontosabb, semhogy azt ide iktatnunk ne kellene.

Júl. 5. tartott minisztertanácsban a kir. helytartó nádor elnöksége alatt, az országgyűlési trónbeszédnek a külügyekre, különösen az olaszországi háborúra vonatkozó része végtanácskozás alá vétetvén:

A miniszteri tanács, tekintetbe vevén az országnak több oldalról megtámadott állapotát, és tekintetbe vevén azon körülményt, hogy az ország épsége s önállásának és szabadságának biztosítása a védeszközök kiállításában az országgyűléstől rendkívüli áldozatok igénybe vételét teszi szükségessé: a hazát fenyegető veszélyek elhárításának kötelessége tehát mindenek felett azt parancsolja, hogy a trónbeszédben semmi olyas ne mondassék, a mi az indulatok felzaklatásával a haza megmentésére szükséges védeszközök gyors és lelkesült kiállításában akadályúl szolgálhatna, abban állapodott meg, hogy a királyi helytartót megkérje, hogy az olasz dolgokra vonatkozólag a trónbeszédben egyszerűen azon ténynek megemlítésére szorítkozzék, hogy a Lombard-velenczei királyságban, hol a fejedelemnek seregeit a szardiniai király s némely más olasz hatalmasságok seregei is megtámadták, a háborút még befejezni nem lehetett.

Midőn azonban a miniszterium a kir. helytartónak ezen javaslatot teszi, egyszersmind közakarattal jegyzőkönyvbe iktatni elhatározá, miként azt korántsem kivánja oly értelemben vétetni, mintha a pragmatica sanctióból, melynek alapján a birodalom kapcsolatának épségben tartását az 1848. évi III. törvényczikk 2. §-a is kikötötte, Magyarországra háruló azon kötelezettséget, miszerint a fejedelemnek külmegtámadás ellen védeni tartozik, kétségbe vonni akarná.

Sőt inkább az ő felsége iránti hűségre s törvény iránti engedelmességre letett esküje szerint kinyilatkoztatja a miniszterium, hogy mihelyt a magyar koronának territoriális épsége tökéletesen biztosítva, annak területén a kapcsolt országokat s a határőrvidékeket is világosan ide értve, a rend és törvényeink iránti engedelmesség helyreállítva és bátorságba helyezve, nemkülönben hazánk törvényes önállása és szabadsága minden csorbítási törekvések felhagyásával tökéletesen megóva s az ausztriai kormány részéről is, jogszerűség, igazság, s a köztünki szövetsége természete szerint, nyiltan és minden kivétel és hátratartott gondolat nélkül elismerve, – szóval hazánknak és királyunk koronájának materiális és morális integritása teljes biztosságba helyezve lesz, a miniszterium összesen és egyenként az országgyűlés irányában állását is kész ahhoz hozzá kötni, hogy az országbani rendes hadseregnek azon része, mely az országbani rendnek, békének s a nemzet jogainak és szabadságának védelmére nem szükséges, a királynak külmegtámadás ellen dispositiójára bocsáttassék a pragmatica sanctió értelmében.

És midőn János főhg különös meghívása következtében gróf Batthyány Lajos miniszterelnök a kir. helytartóval a horvát bonyodalmak iránti személyes értekezés végett most Bécsbe megyen, s külügyminiszteriumunkat János főhgnek június 27-éről s az ausztriai miniszteriumnak június 29-ről kelt közlései tárgyában a miniszteriumnak július 4-ről kelt állapodásai nyomán személyes befolyásával támogatandja: a miniszterium egyszersmind megbízza a miniszterelnököt, hogy a fentebbi pontban foglalt igéretet a szükséghez képest kijelenthesse s János főhget, mint császári képviselőt és az ausztriai miniszteriumot figyelmeztesse, miként ezen igéretnek valósítása már most szorosan attól függ, hogy az ausztriai miniszterium azon barátságtalan politikát, melyet irányunkban követni látszik, nem csak merőben barátságossá változtassa, hanem a császári hatalom s a dynasztia minden tagjai is sikeresen közredolgozzanak, hogy a magyar korona területén a törvényeink iránti hű engedelmesség s rend és béke mihamarább helyre álljon s hazánknak törvényes önállása s szabadsága minden tekintetben a pénz- és hadügyek önálló, független és minden idegen avatkozásoktól ment kormányzatát is világosan ideértve, nyiltan, őszintén elismerve s megóva legyen; annyival inkább, minthogy a miniszterium az összes nemzettel egyetértőleg változhatlanul el van határozva, a magyar nemzetnek a király által is szentesített önállásából, jogaiból és szabadságából semmi áron egy hajszálnyit sem engedni s a szükséges barátságra hasonló barátsággal, ellenségeskedésre jogszerű visszatorlással felelni.

Midőn azonban a miniszterium az országbani rend és béke biztos helyreállításának s az ország önálló materiális és morális épségének biztosítása esetén, a fejedelemnek külmegtámadás elleni oltalmazására a pragmatica sanctio értelmében igérkezik, világosan megjegyezni kivánja, miként az ellen, hogy ezen igéret a lombard-velenczei olasz nemzet elnyomásábani részvét szándokára magyaráztassék, világosan tiltakozik s ez ügyben csak arra lehet a fentebbi esetben segédkezet nyujtani hajlandó, hogy a lombard-velenczei nemzettel oly béke s egyezség megkötése eszközöltessék, mely egyrészt a király méltóságának, másrészt az olasz nemzet jogainak, szabadságának s méltányos kivánatainak egyaránt megfelel.

Ha valaki a közlött jegyzőkönyvet figyelemre méltatja, azonnal észre fogja venni, hogy itt két ellenkező irányzat nyert kifejezést: egyik, mely a szakadástól s azt követő belháborútól iszonyodott; másik, mely az ország legelső életérdekei s a jognak legszorosabb értelmezése szerint a legvégsőre is kész volt. A közönségbe, különösen az újonnan választott képviselők köreibe rég átszivárgott, hogy a miniszterium híresztelt egyetértése csak látszólagos, hogy kebelében lényeges elvi meghasonlás van a fentjelzett két irányban, mely vagy az egyik, vagy a másik visszalépésében, ne mondjuk elnyomatásában lelhetné csak orvoslását. Rendes körülmények közt, a parlamenti kormányzat természete szerint, ez a válság, akár Batthyány, akár Kossuth lemondása által csakhamar be is következett volna. A mi ily, tán jóra fordulható, esetleg a kormányzat rendszerébe egységet behozandó változást megakadályozott, az a hazafiság volt, mely mindkét részről teljes önmegtagadásig ment. Ha rossz is a határozat, – ez volt a jelszó, melyet aztán később a függetlenségi nyilatkozat előtanácskozmányaiban (Debreczenben) Nyáry Pál ismételt, – a hazára nézve üdvösebb, mint ha jót határozunk, de affelett pártokra szakadunk. A pártokra szakadás félelmén kívül, melytől azonban a forradalmi párt, erejében bízva, épen nem tartott, általános volt a föltevés, hogy az első miniszterium lemondása esetében egy második magyar miniszterium nem fog következni. Erkölcsi kötelességévé vált tehát a kormány minden tagjának, helyén, a mig csak lehet, megmaradni, tűrni ismételt cserben hagyatást egyrészről, bizalmatlanságot, vádakat másrészről. A mérsékelt árnyalat képviselői gyanánt, Széchenyin kívül, ki régi jóslatainak áldozata volt, maga egykori ellenfele, Batthyány, s vele Eötvös, Klauzál, Mészáros, az akarata ellen hadügyminiszterré lett osztrák veterán katona, s végre Deák, a jognak és igazságnak mindig és mindenütt képviselője, szerepeltek; úgy, hogy Kossuth mellett, ki merészen és határozottan tört előre a megkezdett úton, jóformán senki sem maradt, az egy Szemerén kívül, de a ki többnyire távoltartá magát, s alig kerülheté el a gyanút, hogy Kossuthtal rivalizál s fontos kérdésekben nem ért egyet vele. Kossuthnak, a bekövetkezendő válság esetében, nem volt más választása, mint azokra támaszkodni, kik ellen a szószékről a parlamentben, mint a kormány, t. i. az összes kormány szónokának, Jupiter tonansként mennydörögnie kelle. Ezt erős színpadi hatással nem is mulasztá el; de azok, a kik előtte ott meglapultak, jól érezték, hogy nemsokára reájok kerül a sor, s ők lesznek osztályosai a hatalomnak, melyet számára napról-napra inkább tudatosan, mint öntudatlan előkészítettek.

Az országgyűlés megnyitását egy rögtönzött követi conferencia előzte meg, «pártkülönbség nélkül». E jelzésnek akkor nem is volt értelme. A kormány, valamint távol tartá magát legkisebb beavatkozástól is a választásokba, úgy arra sem fordított gondot, sőt azt is határozottan visszautasítá magától, hogy a megválasztott képviselők közt elvbarátokat, híveket toborzzon magának, kikre, mint szilárd pártra, támaszkodhassék. Látszólag egy óriási többség állott ugyan háta megett, de azt már senki sem birta volna megszámlálni, hányan vannak az egykori Széchenyi birodalmi érdekeket latolgató politikája, hányan a Deák minden szélsőséget kerülő s hazával nem koczkázó bölcsesége, hányan Batthyány megkésett mérséklete mellett s hová sorolandók azok, kik meggondolatlan sodortatnak napról-napra az árral, s végre mennyire becsülendők azok, kik őszinte vagy tettetett fanatizmussal szítni fogják a forradalmat. Egy ily tarka tömeg véletlen összeverődött «élite»-jével Kossuth lakásán közöltetett a trónbeszéd leendő tartalma azon nyilt kérdéssel: vajon az olasz háború, melybe a monarchia bele keveredett, megemlíttessék-e, világos hivatkozással a sanctio pragmaticára, melynek értelmében minisztereink adott szóval is, de állásuknál fogva is kötelezve voltak a kivánt segélynek megajánlására. A jelenvoltak többsége – Kovács Lajos és Kemény Zsigmond tanusága szerint – a legloyálisabban, a segély kérése és megadása mellett nyilatkozott; de ez ellen Nyáry, Madarász s még néhányan hevesen kikeltek. Erre Kossuth azzal a nyilatkozattal lepte meg minisztertársait és a megettök álló többséget, hogy e fontos kérdésben egyszerű többség nem elég, hanem egy értelmű határozat kell. Mivel pedig ez előreláthatólag el nem érhető, tehát a trónbeszédből az illető passus ki fog hagyatni.

171. MÉSZÁROS LÁZÁR.
(Egykorú metszet után. Országos Képtár.)

Így keletkezett a fentebbi minisztertanácsi határozat, ha nem Kossuth tollából, de diktálása után.

Túlzásba esnénk, ha épen ezt az eseményt jelölnők meg, mint forduló pontját mindannak, a mi ezután történt. Nyiltabb, mondhatjuk becsületesebb politika lett volna mindkét részről az olasz támadás elleni segélynek pénz- és véderőben tisztán kifejezett kérése és megadása; de e hézagnak, mely a szenvedélyek kimélésével indokoltatott, utólag leendő pótlása még nem volt kizárva. Az adott szó beváltásra várt; megszegve nem volt. Azt sem tarthatjuk nagy szerencsétlenségnek, hogy a miniszterium tolmácsává a képviselőházban épen Kossuthot tették. Csak ő volt az a szónok, a ki magával ragadni tudott s kit, ha csitítani kellett is, még meghallgattak. A házon kívül, az utczán, a kormány kötelékéből kiválva, saját közlönye, a nevét viselő, tényleg Bajza által szerkesztett lap élén minden esetre félelmetesebb volt; Batthyányban, bármily makacsnak híresztelték, soha sem lett volna annyi erély, hogy az izgatót elfogassa s ártalmatlanná tegye. Valamikor, nem is oly rég, kiszalajtotta a mondást, hogy ezt az agitátort csak bulldognak használja Apponyi megbuktatására, a többi azután majd az ő gondja lesz. Majdnem szerepcsere lett belőle; költőibb hasonlattal élve, a Göthe világszellemét felidéző, de vele nem biró Faustját juttatja eszünkbe.

IX.

Pesti országgyűlés megnyitása. Fölirati vita. Kossuth nagy beszéde. 200 ezer katona s 42 millió megajánlása. Hídláncz. Széchenyi részt vesz a felirati vitában jul. 21. Kossuth a törpe minoritás ellen. Wesselényi indítványa. Ministertanács jegyzőkönyvei. Perczel. Batthyány és Deák Bécsben. Kossuth indítványai szept. 4. Sennyey óvatosságra int. Jellasics betörése. Második magyar ministerium.

172. A KÉPVISELŐHÁZ BELSEJE 1848-BAN.
(Cserna Károly rajza után.)

A JÚLIUS 2-ára egybehívott, de teljesen még együtt nem levő országgyűlés, a szokásos három nap elteltével, július 5-én ünnepélyesen megnyittatott. A képviselők és a főrendi ház tagjai a városi redoute teremben 10 óra tájban összegyülekezvén, küldöttséget indítottak Budavárba a nádor királyi helytartó és teljhatalmú biztos meghívására. A küldöttség szónoka, mint korelnök, Palóczy volt. 11 és háromnegyed órakor ágyúdörgés jelenté, hogy a menet a várból megindult. Sorkatonaság és nemzetőrség őszinte egyetértésben foglalták el az utczák széleit, Perczel Mór rendőri osztályfőnökkel élükön. Ezt követék a miniszterek párosával; utánok a nádor. Lent a terem lépcsőjénél a meghívó küldöttség fogadta s vezette be a terembe. Csupa öröm és lelkesedés. A két ház tagjai tiszteletteljesen, állva fogadják. Folytonos éljenzés közt a nádor az emelvényen foglal helyet, mellette két oldalt állva, jobbról a miniszterelnök, a pénzügyi, közoktatás- és közlekedésügyi, (Széchenyi), balról a bel-, kereskedelmi-, igazság- és hadügyi miniszterek, egytől-egyig a haza díszei, reményei.

A zaj csillapultával’ ő fensége bemutatja magát, mint a legfensőbb szándokában súlyos betegsége által akadályozott király megbízott képviselőjét s átnyujtja az erre vonatkozó rendeletet, melyet a belügyminiszter (Szemere) felolvas. «Én tehát – folytatja erős, férfias, mindenki által érthető hangon a nádor főherczeg – ő felségének, dicsőségesen uralkodó királyunk, ötödik Ferdinánd felséges nevében és személyében a jelen országgyűlést ezennel megnyitom.»

Következik a már előadott módon megállapítva volt trónbeszéd felolvastatása.

Erősen hangsúlyozza a magyar korona egységét, s minden támadás ellen hathatós megvédését. Hallgatással mellőzi az akkor még csak birodalmi szóval jelzett «monarchia» egységét s tartozó megoltalmazását. A külviszonyokról, a kölcsönösségnek még gondolatát is távol tartva, szárazon, hidegen emlékezik meg, mintha ez a dolog minket nem is érdekelt volna. «A lombard-velenczei királyságban – így szól e sajátságosan kiczirkalmozott tétel – hol a szárdiniai királynak s némely más olaszországi hatalmasságoknak is ellenséges seregei harczczal támadták meg ő felsége seregeit, (!) a háborút bevégezni még nem lehetett. A béke minden egyéb külhatalmasságokkal sértetlenül fenáll.» – Következik a befejezés: «Nem kételkedik ő felsége, hogy az országgyűlés a királyi széknek és alkotmányos szabadságnak elválaszthatatlanul egyesült érdekében haladék nélkül fog intézkedni mindazokról, miket a hon java oly igen sürgetőleg kiván.

Kossuth e diadalával még nem érte be.

A július 8-án tartatott minisztertanácsban kijelenti, hogy még a válaszfelirati vita megindítása előtt fogja kivánni a katona és hitel megadását. Ez elfogadtatik s előterjesztésével természetesen maga Kossuth bízatik meg.

A képviselők idejét azalatt a még szokatlan igazolási (verificatio) eljárás, az országgyűlés kiegészítése, házszabályok, majd a válaszfelirati vita előkészületei, vették osztályonként igénybe. Magántanácskozási helyiségekről, clubb még nem levén, pártalakulás pedig lehetetlen levén, Széchenyi saját magánlakásán, a Dunára néző Ullmann-házban, gondoskodott. Ő maga, vagy bármely minisztertársa, tudtommal, itt soha sem mutatkozott. Szintúgy magukra voltak hagyatva a Magyar király vendégfogadó pár szobájában, mintegy véletlen találkozó mérsékelt elvű képviselők.

Július 9-én volt ismét, hogy közléseinket tovább folytassuk, egy minisztertanács, melyben a nádor közlé a közvetítésre felkérve volt János főherczeg egy levelét, mely arra intett, hogy a horvátok ellen semmi megtámadás ne intéztessék, s a horvátok és határőrvidékiek dotatiója kiutalványoztassék; ezek elmulasztása ellenségeskedésnek fogván tekintetni. Erre elég lakonikus határozat keletkezett az elsőre nézve a most is Bécsben időző miniszterelnök van megbízva; a második pedig, (a dotatio) mint nyilt ellenségnek, megtagadtatik. A hangulat, mint látjuk, mindinkább elmérgesedett.

173. AZ ULLMANN-HÁZ PESTEN: SZÉCHENYI LAKÁSA 1848-BAN.
(Cserna Károly rajza.)

Még három ilyen tanácsülésről fogunk beszámolni. (Aug. 12., 14. és 28.) Közbejött azonban a felirati vita, melyet hallgatással nem mellőzhetünk.

*

Az 1848-diki felirati vitát, melyet kétségkívül az ország, a monarchia, sőt egész Európa feszült figyelemmel várt, a meglepetések e napjaiban meg kelle előznie Kossuth előre bejelentett föllépésének. Hogy ez nem csillapító, hanem gyújtó hatással lesz, azt elég jól sejdítették úgy aggódó minisztertársai, mint előre törtető népvezéreink. A haza megmentéséről volt szó, erre kelle a szükséges pénz- és haderőt kérnie; ki lett volna oly botor kételyekkel állani elő! Rámutatni a közös monarchia veszélyeire, a világbéke megbomlására, egy testvérharcz, egy belháború iszonyaira! Rég meghaladott álláspont volt ez. Széchenyi borongó lelke látta ezt csak előre s elmondá siket füleknek jóslatait. Nem dülleszté most mellét, kisebb méretű becsvágyók módjára, hogy íme neki volt igaza, úgy történik mindén, a mint ő rég megmondá. Ellenkezőleg, beállott közlegénynek s ha lett volna szavának még némi súlya, azt ellenfeleinek javára veti vala mérlegbe, hogy nekik legyen igazok, s teljesüljön általok minden, mi neki is legvégső óhajtása volt, de a mit ő még álmodni sem mert. Ily szellemben tett nyilatkozatai, ma olvasva, majdnem keserű gúnyként hangzanak; holott őszinték valának s rajta nem múlt, hogy az óhajtott sikert, minden pártnak a haza nevében egybeforradását, előbbre mozdítsák. A fulánk, mely egy fényes közpálya oly siralmas befejezésében rejlett, csak befelé, önnön maga ellen fordult, csak saját szívét és agyát marczangolá.

Július 11-dike, inkább mint bármely más emlékezetes napja parlamenti életünknek, egész politikánknak forduló pontját jelzé. Kossuth, a nagy szónok, küzdve folyvást teste beteg szervezetével, de lelki erejével le is győzve azt, lankadva, tétovázó léptekkel közeledett a szószékhez, biztos uralma trónjához. Késztetik az ülve szólásra; állva marad s mindinkább nagyobbodik. «Úgy érzem magamat, így szól, mintha Isten kezembe adta volna a tárogatót, mely felkiáltja a halottakat, hogy ha vétkesek vagy gyengék, örök halálba visszasülyedjenek, ha pedig van bennök életerő, örökre ébredjenek. Önöknek, uraim, Isten kezükbe adta a mai határozattal, melyet indítványomra hozandnak, határozni a nemzet élete és halála felett» stb. Beszéde, melynek színészies páthoszát csak egy-két finyásabb hallgatója kifogásolá, majdnem két óráig tartott. Lángszínekkel festé a haza veszélyeit, a pártütést, a bomlást, mely a birodalmat szláv elemekre fogná felosztani, az eddig történteket, a még kilátásban levőket. A bécsi miniszteriumot (akkor Pillersdorf, utána Doblhof), mely az ausztriai császárral a magyar királynak, azaz maga magának hadat izentetett, nem haragra, hanem csak nevetésre érdemesíti, mert az nincs többé, a bécsi aula elfujta![90] Szemlét tartva Európa akkori helyzete felett, arra a következtetésre jut, hogy a nagygyá válható veszély elhárítására csak önmagunkban kereshetjük s találhatjuk az erőt; mert élni csak azon nemzet fog, melyben magában van életerő; kit nem saját életereje, hanem csak másoknak gyámolítása tartogat, annak nincs jövőjen stb. Beszéde végéhez még nem érve, kéri a 200 ezer főnyi hadsereget s az erre szükséges pénzerőt. Nyáry, kinek egy nemrég tartott izgató beszédére is ügyesen hivatkozott, feláll s esküre emelt kézzel kiáltja közbe: «Megadjuk». A példát mindnyájan követik; ragadja őket a lelkesedés, a honszeretet. Pillanatnyi csend támadván, Kossuth keresztbe font karokkal, könnyes szemekkel fejezi be szónoklatát s «leborul a nemzet nagysága előtt, melyet a pokol kapui sem döntenek meg». Így lőn, egyértelemmel megszavazva a 200 ezer katona és 42 millió kölcsön. A kimerült szónok, későbbi ellenfele, Perczel Mór karjaira támaszkodva, ment vissza helyére, hol a ház elnöke megölelte.[91]

Különben, az ülés egy órára felfüggesztetvén, délután még folytattatott.

Széchenyi és a mérsékeltek azon része, melyre még egy kissé hallgattak, daczára a minden oldalról érkező nyugtalanító híreknek, mindenkép rajta voltak, hogy a folyó ügyeket egymásután napirendre hozzák, mintha rendkivüli rendszabályokra semmi ok nem volna. Először önmagokkal, azután a közönséggel, végre a bécsiekkel ügyekeztek elhitetni, hogy mi mindenben a törvényesség terén, vagyunk s hogy a mi állapotjaink, némi apró félreértések felderítése s a kezdet nehézségeinek legyőzése után egészen rendbe fognak jönni. Lásson kiki a maga dolga után.

E közben július 18. egy véletlen eset miatt emlékezetes nap volt Széchenyi életében. A lánczhídnak utolsó (12-dik) lánczát húzták fel az azt tartó budai felső oszlopra. Lassú emelkedését a gróf azon csónakról nézte, melyen az nyugodott. Elejtették, s a rándulástól a csónak a vízbeborúlt. Mint jó uszó, hamar kimenekült a budai partra. Átázott ruhájában volt ama kis tárcza, melybe atyjának. atyai intelmei voltak betéve, melyet, mint drága ereklyét, mindig magával hordott. A dunaparti Ullman-házban, melyben a képviselők köre éppen ülésezett, nagy volt a rémület, de a való megtudásával lecsillapult. «Így fog ez velünk is menni, mondá elborulva a gróf, tizenegy óráig fényesen fog sikerülni minden, s midőn elbizakodásunk nagyra nőtt, a tizenkettedik órában törik össze minden.»[92]

A leírt benyomások közt érkezett el végre a felirati vita napja, július 20-dika. Kossuth, tisztéhez képest, első ragadta magához a szót, hogy a ház előtt kifejtse a «miniszterium politikáját». Mérsékletre erőltette magát, mint aki nem saját egyéni nézeteit, hanem a kormányét, melylyel még szolidaritásban áll, volt hivatva tolmácsolni. Később maga megtagadta úgy az ellenzék, mint az olaszok elleni kifakadásainak őszinteségét. Az elhallgatottakat megértők s a sorok közt olvasni tudók tisztán felismerhették a közte s kormányzó társai közt fennforgó ellentétet. Részben ismételve a máskor is már mondottakat, s ragadva magával mindig a hallgatóságot, jellemzi a horvát támadást, mely nem háború, hanem pártütés (a minthogy annak is volt az udvar által nyilvánítva). Beszéde közben az ülés egy negyed órára felfüggesztetvén, folytatja, hogy: ha mi pártoljuk az olasz felkelést, (mely mellett az ellenzék csakugyan síkra szállt), úgy pártolnunk kell a horvát lázadást is, mert Carlo Alberto joga semmivel sem erősebb, mint Jellasicsé stb.

Az ellenzék szónokai, mitsem törődve a következetességgel, s a pragmatica sanctióval, sem a már multkor felolvasott minisztertanácsi jegyzőkönyvvel, – egymásután nagy hévvel kikeltek e politika ellen, ú. m. Kállay, Ragályi, Madarász, Papp és Perczel Mór, mely utóbbi ez alkalomból hivataláról is lemondott, hogy a kormány politikájától való elszakadását jelezze.

A szólás sora, másnap, július 21-én került Deákra és Széchenyire. A forradalmi lázat óhajtották volna csillapítani, a kitörőfélben levő háborút megakadályozni; érezve, hogy e törekvésök bár sikeretlen, de kötelesség.

Úgy volt az, (méltán idézhetjük egy kitünő ifjú publiczistánk szavait), hogy: «48-ban elismerték ugyan a közös védelmi kötelezettséget, de semmiféle intézménynyel nem biztosították azt, hogy e kötelezettségnek a szövetkezett államok (t. i. Magyarország és Ausztria) tényleg meg is feleljenek».[93]

«Akárkivel találkozom, – így beszélt Széchenyi, – azt hallom, hogy veszélyben van a haza.[94] Így már lassanként magam is elkezdem (?) hinni; de nem azért gondolom, hogy veszélyben van a haza; mert ellensége támad odakünn, hanem azért, mert ellenségei vannak idebenn.» Világosan a minden rendbontásra kész forradalmi pártot értette; kiemelve azt a sajátságos ellenmondást, hogy egyrészt honárulásnak nyilvánítják egy miniszterválság előidézését, másrészt minden lépten-nyomon nehézséget gördítenek a kormány elébe. Ismétli, mit a mult országgyűlésen is mondott, (márcz. 30. stb.) nem tudja, a Magyarország ege felett feltünt eseményeken örüljön-e vagy búba merüljön? (Hozzá teszi, hogy: akkor «megczáfoltatott!») Most ama szerencsés változásnak bölcs alkalmazása fogja csak a haza sorsát jóra fordítani. Azért a haza szent nevében felszólítja a kisebbséget, mutassa meg, hogy tud loyális lenni s összeforr a többséggel!

A haza sorsának ama jobbra fordulása alatt, melyre a 48-diki törvények bölcs alkalmazásával czélzott, bizonynyal nem a háború véres koczkajátékát, hanem a megalkuvást, az érdekek igazságos kiegyenlítését kell vala értenünk. Erős megpróbáltatás után lehetett csak ily belátásra jutnunk s nagy áldozatok árán.[95]

Az, a ki egykor a «Nélkülötök, sőt ellenetek» jeligét veté, mintegy gyujtó üszköt, a Pesti Hirlap hasábjain közibénk; most is e hangon szólt, mikor saját lapja 1848 júl. 1-én megjelent első számának vezérczikkét e sorokkal végezte: – «megtartjuk, a mit nyerénk; a mi még hátra van, azt megszerezzük» – – «legyünk készek a küzdelemre!»

Most még, pillanatnyi benyomásaitól ragadtatva, a nevezetes válaszfelirati vita befejezésekor, fölemelt ököllel fordul a zajgó ellenzék felé: «Törpüljön össze ez a minoritás, mely igy violentálni akarja a dolgokat!» S újra hangsúlyozza: «Carlo Alberto nekem semmi; de V-dik Ferdinánd királyom, kinek hűséget esküdtem, mely hűséget meg is fogok tartani.» Kormányi többség ezúttal még: 233 volt 36 ellen.

A válaszfelirat, mint különben rendes körülmények közt szokás, nyomról-nyomra követé a trónbeszéd egyes, tételeit; a külügyekre vonatkozó része a hideg beköszöntésnek még fagyosabb viszonzása volt.

Szövege röviden ez: «S a mily örömmel érté a nemzet, miszerint Fölséged s a külhatalmasságok legtöbbjei közt sértetlenül fönáll a béke s egyetértés, mit jövőre Fölséged Kegyelmes atyai gondjai csak állandósíthatnak oly sajnálattal értesült, hogy a lombard-velenczei királyságban, hol a szardiniai királynak s némely más olaszországi hatalmasságoknak seregei harczczal támadták meg Fölséged seregeit, a háborút bevégezni nem sikerült. És a mily őszinte azon hódolat, melylyel hű Magyarország Fölséged iránt viseltetik: szintúgy óhajtja, hogy a kérdés a trón méltóságához s a viszonyos jogos igényekhez képest oldassék meg» .

A főrendi ház felirata kissé melegebb hangon volt tartva, (júl. 21.) a mennyiben «az elődök példája nyomát», «a közbirodalom háborús viszonyai kiegyenlítésének erélyes elősegítését», «s őseitől öröklött tántoríthatlan ragaszkodását» is hangsúlyozni illőnek látta.

Augusztus 3. Rokonszenv nyilvánítását az egységes Németország iránt, Gorove indítványozza. Ez, bizottsághoz utasíttatván, aug. 17-én egyhangúlag elfogadtatott. Ausztriának akkor a német birodalomba tervezett beolvasztása önként vonta volna maga után Magyarország különválását. A, következés megmutatta, hogy ez gazda nélküli számadás volt. Az alatt a Belgiumból megrendelt 10,000 lőfegyver egy első szállítmánya megérkezett. Ezek egyikét fogta reá, mintegy próbaként czélozva, a már beteg Széchenyire Kossuth, azzal a megjegyzéssel, hogy úgy kellene minden honárulót lelőni....[96]

Széchenyi felháborodva távozott.

Mészáros hadügyminister lemegy a lázadás szinhelyére, hogy nemsokára visszatérve, saját ujonczozási javaslatával lépjen a ház elé.

Aug. 8-án, mintha egyéb bajunk se lett volna, b. Eötvös iskolai törvénye tüzetett napirendre. Hosszas beható vita keletkezett, Széchenyi ez alkalmat is felhasználta, hogy nemzetiség és haza érdekében, minden kényszerítésnek, erőltetésnek (vallás és nyelv dolgában) ellene nyilatkozzék.[97]

Aug. 14-én a felső háznál tett egy rövid nyilatkozatot a «separatismus vádja» ellen, holott pedig «Magyarország függetlenségének biztosítása szintoly jól összefér Ausztria fennállásával, mint a dynastiához való hűség a legnagyobb hazafisággal».

Mellette állt most már Wesselényi, (főispáni minőségben tagja a felsőháznak), ki, látva a felettünk tornyosuló vészt, «audientiára» ment Kossuthhoz, egykori védenczéhez, hogy őt mérsékletre s a törvényesség terén való maradásra intse. Válaszúl azt nyeré, hogy a Corpus jurisszal, meg kicsinyes aggályokkal és képzelt rémekkel ma már bizony nem mentjük meg a hazát; oda ihlet kell, bátorság és lelkesedés.

174. GOROVÉ ISTVÁN.
(Egykorú metszet az Országos Képtárban.)

Augusztus 21-én Perczel kelt nagy zajt az alsóháznál, leszorítva a napirenden levő ujonczozási törvényjavaslatot.[98] «Árulás vezérli, kiáltja, hadügyeink kezelését». Vád alá akarják ezért helyezni. Még makacsabbul kijelenti másnap, hogy szavait vissza nem vonja. «Valamint eddig minden zsarnokságnak ellenszegültem – veti oda egy lovagostort tartva kezében – úgy önök zsarnokságának is ellene fogok szegülni». Batthyány tárczáját köti a vakmerő nyilatkozat rosszalásának ki mondásához. Az ezt, nagy ingerültséggel tárgyaló augusztus 21-diki esti ülésben Széchenyi is felszólalt, szokott aggságos modorában. «Ha valaha, most van, mondá, higgadtságra szükségünk. Hivatkozva a Szent-Tamásnál kir. biztosként működő Szentkirályi mondására, miszerint mai napság egyedül lelkesedéssel csatákat nyerni nem lehet, még hozzá teszi, hogy a hazát bizonynyal nem fogjuk megmenteni, ha magunk közt egyenetlenek vagyunk.» «Engem», folytatja, mit máskor is ismételt, «nem az aggaszt, hogy az ellenségnek ilyen vagy olyan nagy az ereje, hogy ennyi vagy annyi ágyúja s puskája van; hanem az aggaszt, hogy köztünk vannak olyanok, kik a vezetőknek (?) úgyszólván minden lépését lehetetlenné teszik.» Madarász ellenében, ki szemrehányással illette a kormányt, hogy miért nem tett eddig erélyesebb lépéseket, miért nem kért katonát, pénzt, mindent megadtunk volna, rámutat a helyzet nehézségeire, miket nem lehet szappanbuborékokként elfujni. Hisz ember ha van, az még nem elég, ruha is kell, fegyver is kell s a dús imaginatio, a magyar lelkesedés arra még nem elég. Idő is kell hozzá. Majd felhozva a chinaiak példáját, kik peniczilusokkal mentek neki a fegyelmezett angol seregnek, de természetesen rövidebbet húztak, a desperatio bátorságát, ha dicsőséggel járna is, nevetségesnek mondja s mind hevesebben támadja az ellenzék «impetusait», melyek ellen folyvást védekeznie kell a miniszteriumnak, úgy hogy lélekzethez sem juthat. «De a mely nemzet önnön maga ellen agyarkodik, életet sem érdemel». Ekkor szokatlan zaj és mozgás szakítja félbe. Az utczán tudniillik az alatt elvonult egy új magyar zászlóalj, víg zeneszóval. Mind az ablakhoz tódulnak, ott hagyva a szónokot. A zaj csillapultával, Kossuth kezével int neki, hogy «tessék», s aztán folytatja. «– a lelkesedés isteni malaszt, mely nélkül az ember törpévé fajul s előtte, ha tiszta szívből származik, tisztelettel leborulunk; de a lelkesedés csak bázis lehet» – – «Én Magyarország jövője iránt nem estem kétségbe; de azt mondom: a magyar maga magát meggyilkolhatja» – «Alig van köztünk ember, ki a másik megaláztatásán ne örülne» – «csupa lelkesedésből rohanunk, mint a vak légy» – «agyarkodunk egymás ellen, mint tehetetlen sajtférgek.» «Én tán ez országgyűlésen többször fel nem szólalok, de a haza szent nevében kérem önöket, adjanak szabad kezet a miniszteriumnak, s meg fogjuk talán menteni a hazát». A «talán» daczára, általános éljenzés tört ki. Szánalommal vegyes volt az s merőben búskomolylyá vált ez utolsó zárszavainál: «Ha pedig nem lehet, tehát egyetértésben s mi több, mosolyogva veszszünk egymás mellett!»[99]

Ezen ülés végén olvastatott fel Ferdinánd királynak Bécsben aug. 14-én kelt s Esterházy ellenjegyzésével ellátott azon leirata, melyben az István főhgnek korábban adott teljhatalmat visszavonja.

E visszavonás miatt aztán királyi szentesítés nélkül maradt úgy a haderő mint a pénzerő megajánlása is, valamint az ezen alapon kibocsátott bankó is. Ezek tehát, a kényszerhelyzet által bár menthető, forradalmi rendszabályok voltak.

Augusztus 22-iki esti ülésben folytatólag a honvédelmi vagyis a hadügyminiszter ujonczozási javaslata tárgyaltatván, a botbüntetés eltörlése hozatott szóba. Az öreg Mészáros, a bot mellett tört lándzsát,[100] s Széchenyi, ki e lealázó büntetés nemét egykor saját testén kipróbáltatta, (nálánál öt évvel ifjabb) veterán társának segítségére sietett. Hivatkozott Anglia és Amerika példájára s hangsúlyozva a szigorú fegyelem fontosságát, mely egyedül képes most mikor «az egész világ bomladozásnak indulj», jövőnket biztositani, miután, fájdalom, vannak «oly állati természetű emberek, kiket bot nélkül féken tartani nem lehet» . Hevesen kikelt ezért ellene Patay s a kellemetlen szóváltásból párbaj is lett. Ez Széchenyinek utolsó párbaja volt, de a mely légbelövéssel s a régi barátok meleg kézszorításával végződött.

Augusztus 25. Wesselényi a felsőháznál nemzetiségi törvényt indítványoz a jogegyenlőség alapján. (Összhangzásban évek előtt kiadott a Szózat»-ával).

Szeptember 1-én Széchenyinek mint közmunka- és közlekedésügyi miniszternek kellett a ház sorompója elé állani. A kért szerény dotatiót (500,000) megadták.[101]

Szeptember elején Batthyány és Deák Bécsben vannak, a kiegyenlítés megkisérlése végett. A magyar lapok felháborodva emlegetik a kósza hírt, miszerint százötven millióban már meg is egyeztek volna. S hogy erre Bécsben azt mondták: «Sind brave Menschen, aber Kossuth muss versprechen» .

Azalatt szeptember 4-én Pesten emlékezetes ülés volt.

Kossuth, ki szintén folyvást betegeskedett, lankadtan vonszolja magát ekkor is a szószékre, ülve kezdi beszédét, de majd tűzbe jő, mennydörög és villámot szór. Indítványa, melyet minisztertársai távollétében tesz, több nevezetes pontot foglal magában.

1. Táborba egy királyi biztos küldessék. (Beöthy Ödön.)

2. Száztagú küldöttség menjen azonnal Bécsbe a ház elnökének vezérlete alatt, megkérdezni: akar-e a király rajtunk segíteni vagy sem?

3. Manifestum Európához s a haza népeihez, a velünk űzött ocsmány játék miatt, összegyűjteni a kétségbeesés erejét.

4. Egy külön comité a horvát egyezés megkisértésére. Mindezek rögtön el is fogadtatnak, bár legtöbben a zaj és ingerültség miatt alig értették meg, s más és másképen magyarázgatták. Annyi tisztán állott, hogy Kossuth és minisztertársai közt solidaritás nincsen. Ezek politikája a békét, amazé a háborút jelentette.[102]

Az egy Sennyey mer e rögtönzések ellen felszólalni. Elismerve bár, hogy a haza rendkívüli körülményei rendkívüli eszközök alkalmazását is igazolhatja, mindazonáltal óvatosságra inti a házat, miután a dinasztiátóli elválás a trónra is vészt hozhat ugyan, de a nemzetre nézve mindenesetre veszélyes leend. A küldöttség tehát ne mulaszszon el, mi esetleg a király és nemzet közt kiegyezésre vezethet.

Felel neki Klauzál, hogy itt szó sincs a dinasztiától való elszakadásról, stb. Igyekszik eltompítani a határozatok élét. Bónis kimondatni kivánja, hogy a képviselőház határozata egy szó ellenmondásra nem talált.

A nagy küldöttség Schönbrunnban szeptember 7-én az elnöki beszéd némely kifogásolt helyeinek törlése után, a déli órában fogadtatott s minisztereinkkel együtt, kik semmi kihallgatást nem nyertek, természetesen re infecta tért haza.

Pesten ezentúl csak egy a jelszó: «Éljen Kossuth, diktátor!» – Tényleg az is volt. Minden hatalom, felelősség nélkül, kezében összpontosult. Kémeivel, úgy mint egykor Metternich, behálózta a fővárost, az országot; kézalatt szervezte a terrorizmust. Úgy mint István főherczeget, őt is névtelen levelekkel nyugtalanították. Személyét folyvást árulóktól látta környezve, s biztonságáról nagy hivatásától eltelten, lehetőleg gondoskodott is.[103]

Következett Jellasics átkelése a Dráván (szept. 11.), Batthyány ismételt lemondása; majd egy halva született második magyar miniszterium, melynek Batthyányval tagjai lettek volna: Ghiczy, Szentkirályi, Erdődy S., Vay M., Kemény D., Eötvös és Mészáros. Az osztrák miniszterium emlékirata (az aug. 31. kelt híres Staatsschrift, melyhez Doblhof neve van kötve, de a mely csak olajat öntött a tűzre). Onnét indult ki, hogy a császárnak, mint akkor már alkotmányos uralkodónak még jogában sem állott a 48-diki törvényeket szentesíteni.

Springer elismerése szerint is, nem volt olyan magyar ember, kinek ez irat olvasására a vér ne szökelt volna arczába.

Az ország önállósága, századokon át, soha kétségbe nem vont jogai voltak egy képzelt osztrák centralisatio javára tagadásba véve.[104]

*

A töredékes minisztertanácsi jegyzőkönyv, melyre többször hivatkoztunk, e válságos napoknak még néhány nyomát tartotta fenn, melyre talán érdekes lesz még egy futó pillantást vetnünk.

1848. aug. 12. Csányi kir. biztos beadja lemondását, mert hatáskörét teljesen megzsibbasztva látja: Ottinger minden actiót betiltott. Fack menjen a vezérséget átvenni. Addig ideiglenesen Melczer és Csányi mindenesetre maradjon helyén.

«Miután a mindenfelőli ármány és árulás (mintha Perczelt hallanók!) közepette még attól is lehet tartani, hogy a dolgok régi rendjének visszaállítását erőszakkal is megkisérlendik, ezen értekezés nyomán némelyek szükségesnek tartották a miniszterium abbeli nyilatkozatát, miszerint ha a haza épsége föltételezné, a maga tárczáját minden miniszter tegye le» …[105]

175. BÁRÓ KEMÉNY DÉNES.
(Egykorú kőnyomat után.)

176. CSÁNYI LÁSZLÓ.
(Egykorú kőrajz után.)

Aug. 14. A nem Olaszországban levő magyar katonaság berendeltessék. A bennlevő ausztriai katonák felszólíttassanak: akarnak-e ellenségeink ellen (bárkik legyenek azok! …) harczolni? Ha nem: mondjanak le. Ugyanígy a Drávánál levők. Jellasics betörése ellen a varasdi híd lerontassék. Az útjában levő nemzetőrök fegyvert fogjanak.

Alvidéki városaink nyugodtan maradjanak. Megtérőknek bocsánat.

Aug. 28. «Nevezetesebb» határozatok. A magyar- és horvátországi viszonyok rendezésére törvényjavaslat nyujtassék be.

Az Ausztriával való levelezésnél német fordítás is mellékeltessék.

Az ausztriai miniszteriumhoz emlékirat intéztessék, miszerint a kiegyenlítés megkisértésére a két miniszterium hatalmaztassék fel stb.[106]

X.

Kossuth mindenható. Széchenyi betegsége s döblingi útja. A lapok erről.

MINDEZEK s az utánok következők már Széchenyi nélkül történtek. Ő már semmi volt; Kossuth volt minden. Ő volt föltétlen a helyzet ura.

«Gyakran az országgyűlési teremben Kossuth fényes szónoklataira felharsanván a közhelyeslés rengeteg zaja, midőn minden arcz az elragadtatás hevétől sugárzott, a gróf fölkelve helyéről, kisietett az erkélyre, mintha szabad levegőt keresne forró agyának nyomása ellen. Kezeit fejéhez szorítva, Istenem, mondá, mintha őrültek házába jutottam volna, mintha pokoli bűvölet űzné velünk gonosz játékát, hogy vesztünk felett tomboljunk. S ezt senki, de senki nem akarja látni, csak én szerencsétlen. Ennyi okos belátó ember mind vak legyen és ne lásson?! … Nem, nem, – nekem kell őrültnek lennem!»

«A minisztertanács üléseiből», így tanúskodik a hozzá hivatalos és magánérintkezésekben legközelebb állott Kovács Lajos, «mindig fokozódó levertséggel, betegen láttam haza érkezni; semmi sem birta már kétségbeesését enyhíteni. Istenre kértem, vonúljon vissza, ne járjon a miniszteri ülésekbe, hol úgy sem használhat már semmit, magát pedig tönkre teszi. De nem használt kérésem.» «Benne vagyok, – mondá nekem leírhatatlan fájdalommal, «és viszem a terhet, míg leroskadok alatta.»

E napokban értesült arról, hogy Kossuth véletlen megrohanással el akarja foglalni «a nemzet számára biztosítni») Buda várát. Kemény Zsigmonddal találkozva, elmondá ezt neki. Kezének üterei kidudorodtak; könyezve kiáltott fel: «Ah, én a csillagokból olvasok, vér és vér mindenütt. A testvér a testvért, a népfaj a népfajt fogja mészárolni, őrülten, engesztelhetlenül. Pest oda van. Ah, az én füstbe ment életem! Az ég boltozatán lángbetűkkel vonul végig a Kossuth neve, flagellum dei».[107]

Örökös hányattatásai közt, melyek nyomai arczvonásain s egész külsején is mind feltünőbbekké váltak, erőt vett rajta a rémület. Saját életét egy perczig sem hitte biztosságban, sem hozzátartozói és elvbarátaiét, kikre egy babonás előérzetnél fogva különben is azt hitte, hogy csak vészt hozhat. Végre elhatározta nejét és gyermekeit, kiknek szerető körében az estéket tölteni szokta, eltávolítani magától s haza szállítani. Úgyde ezentúl magára hagyatva, még inkább martalékává lett gyötrő gondolatainak s annál sebesebben hanyatlott. Kossuth maga, látva (tán szánva is – ) siralmas állapotát, kérte: menjen haza, maradjon el a miniszteri ülésekről, pihenje ki magát. A többi miniszterek is erre únszolták. «Bárcsak pihenhetnék – így sóhajtott fel – s gondolatim rohamaitól menekülhetnék.» Alig volt képzelhető ennek lehetősége a főváros lázas izgalmai közt.

Éjjelenként le sem feküdt, nem evett, nem aludt, de még egy helyben ülni sem tudott. «Ég minden agyamban – panaszkodék – a mint leülni próbálok, pokoli forróságot érzek, mintha agyam lángot vetne».[108] Neki iramodott olykor a falaknak, hogy koponyáját szétzúzza stb.

Megtörve és kimerülve, végre rendes orvosának dr. Balogh Pálnak kezére kelle magát adnia, ki régtől fogva barátja s bizalmas embere volt. Ez azonnal belátta s beláttatta vele, hogy Pesten maradása lehetetlenné tesz minden felüdülést, noha hirtelen érlelődő kórállapota itt ki-törésre még nem jutott. De már indulásközben meg kelle győződnie, hogy útjok czélja más nem lehet, mint az őrültek háza. Távozó szándékát úgy István nádornak, valamint: a képviselőház elnökének, Pázmándy Dénesnek, írásban (reszkető kézzel, rajzónnal, kelet nélkül) bejelentette. Hogy életét is (esetleg «laternizálásal») fenyegetve látta, azt gr. Zichy Adalberthez intézett sorai, (a nejének szóló értékes casette) stb. bizonyítják.[109] Szeptember 5-én orvosa kocsira ültette s elkisérte azontúli szomorú tartózkodása helyére, Döblingbe.[110]

A szeptember 20-iki Közlönyben ez a régi, kedves embere egy szép nyilatkozatot tett közzé, melynek néhány jellemzőbb sorait ide kell igtatnunk. «A világrendítő események elméjére megrázó hatással voltak, aggodalmai nőttön-nőttek, – borzasztó sejtelmeket érze keblében, bizalma a magyarok istenében csökkenni kezdett, s a rendíthetetlen hős ingadozni kezdett. Folytonos álmatlan virrasztásai közt nem látott ő egyebet, mint rémképeket. És ezen lelki küzdelmekhez járult az a gondolat, hogy ő az oka mindennek, stb. Folyó hó 4-én kijelentém, hogy távoznia kell. Nem akarta hinni, hogy beteg. Másnap csakugyan kocsira ült társaságomban. De alig hagytuk hátunk megett a várost, leszállt vagyis kiszökött a kocsiból, kijelentvén, hogy nem megy egy tapodtat se, hogy visszatér Pestre, hogy mint miniszter helyét el nem hagyhatja, hogy együtt kíván veszni, ha kell, társaival. Csak erélyes sürgetések után sikerült reábirni, hogy ismét kocsiba üljön. A haladás azonban csak növelé sötét melancholiáját. Szünetlen hazája szerencsétlenségét emlegeté s egész komolysággal fejtegeté, mikép nincs többé menekülés nemzetünkre nézve. Beteg képzeletének tükrében már hazánk fővárosát ellenséges vad csordák által elpusztítva, a század egyik legpompásabb remekművét, a budapesti lánczhidat, a hullámok mélyébe temetve látta. – Eltorzult arcza barázdáin gyakran a kétségbeesés keserű könnyei görgedeznek le – – megkisérté őt az öngyilkosság daemona is, (a futás közben magával vitt pisztoly leesett hóna alól s hű komornyikja kezébe került) – – számtalanszor nyilvánítá, mily örömmel ölelné a halált, mint ki többé hazájának hasznos tagja már úgy sem lehet. S mi lelki szenvedéseit a legmagasb fokra emeli, az a vallásos túlingerültség, (máskor is elkárhozottnak, pokoli kínokra szántnak vallá magát) stb. – Ily leírhatatlan kínos lelki gyötrelmek közt, többszöri huzakodások és ellenszegülések után, a legdühösb rohamok gyakori kitörései közt, de mégis szerencsésen jutottunk Döblingbe, hol őt további orvosi felügyelés alá adtam át. Vérző szívvel hagyám el lelki küzdelmei közt hazám nagy polgárát, távol kedves családjától, idegen arczoktól környezve, kik nem értik lelke magas vágyait, s nem osztoznak keble nemes érzelmeiben», stb.

Vörösvártt kiszállván a kocsiból, a földeken át próbált menekülni, csak gyors futással érték utól s hozták vissza cselédei. Egy rejtegetett tőrt, becsületszóra, hogy nem tesz magában kárt, hagyott nála az orvos. Esztergomban, etetés alatt, a fasoroknak indult, majd visszaterelve a hajóhídra szökött s onnét a Dunába ugrott. Egy arra érkező teherhajó hamar csónakot eresztett, s kifogták. «Mily bolondot tettem, mondá, az emberek mind tudják, hogy jó úszó vagyok.» – Győrben eleibe jött neje, hogy Bécsbe elkísérje; de ő ezt nem engedte meg s nem is volt vele találkozása. Mosonyban, pihenés közben, végig futott az utczán, kiabálva, hogy ő ég stb. Döblingbe érkezve, azonnal meg kelle kötözni, mint dühös őrjöngőt.[111]

A dr. Balogh czikkét megelőzőleg, szeptember 12-én jelent meg egyszerre a Pesti Hirlapban és Kossuth Hirlapjában Wesselényi szép nyilatkozata, melyben panaszolva a jeleseink iránt tartozó minden kegyelet kialvását, mintegy czáfolatul a Márczius tizenötödike, a Népelem és az Életképek botrányos gúnyos kifakadásaira, el nem hallgatja ugyan, miként az elvrokonság közte és Széchenyi közt újabb időben nagyon meg volt ingatva s az «a jó ügynek, melynek előbb oly roppant sokat használt, később, bár használni akarva, sokat ártott», – változatlan személyes barátságának mégis egy megható emlékjelét örökíté meg. «Expiálta ő», úgymond Wesselényi, «e bűnét. Honához hív szíve, honáérti keservében tört meg. S e keserv a hite szerint. már eltávolíthatatlan azon veszély látására nehezedett reá, mely veszélyt események szerencsétlen összeütközése, pokolbeli ármány, s részünkről sokszerű megvétett lépések s eszély-hiány (!) idézett e honra.» – – És az e csapás feletti bú s az annyi hálát érdemlő férfi iránti meleg részvét helyett, gúny és goromba szavakkal támadják meg őt, gyanusítás s rágalom fegyverét használva.» – – Alacsony rágalmazóknak nyilatkoztatja, kik azt mernék állítani, hogy Széchenyi képes lehetne hona ügyét bármikor is s annyival inkább a vész óráiban elhagyni s a veszély elől megszökni, vagy épen a reactio vétkes pártfogására vetemedni, stb. – Végzi bizonynyal találó felkiáltással: «Szegény oroszlán, mire jutottál!» Nem vette észre, hogy önnön magára mondja mihamarább még találóbbá vált e szomorú jelzőt. Ő a csalódottak, a rémülők, a kétségbeesők közé tartozott, el is menekült az események színhelyéről.

A Márczius tizenötödike arra helyezett súlyt, hogy gróf Széchenyi István és családja elutazása titokban történt s a közönség nem nyert kellő felvilágosítást; különben Wesselényi czikkére némi elégtételt adott, kijelentvén, hogy bár gróf Széchenyi politikáját mindig károsnak tartotta, soha sem szünt meg őt «a hon azon férfiai egyike gyanánt tekinteni, ki, hol tettekre van szükség, mindig jelen van, s ki előtt minden magyarnak kalapot kell emelni». – A Népelem, a mindig szélsőségekre hajtó Madarászék lapja volt. Az Életképek Jókai és Petőfi kettős szerkesztése alatt állott, kik azonban felmondták egymásnak a barátságot, mikor Petőfi azt a verset irta Vörösmartyra, mert a Mészáros ujonczozási javaslatát, illetőleg a régi ezredek kigészítését megszavazta: Nem én tépem le homlokodról, Magad téped le a babért, stb. A hang, melyen e lapok Széchenyiről szóltak, még elég tisztességesnek nevezhető az akkor divatos phraseologiához képest. Nem sokkal azelőtt német lapok kárörvendve röpítették ki azt a kósza hírt, hogy Széchenyit minisztertársai mintegy fogva tartják stb.

177, ALMÁSI BALOGH PÁL.
(Rohn 1858-iki kőnyomata után. Az Országos Képtárból.)

178. GRÓF LAMBERG.
(Egykorú metszet után. Országos Képtár.)

Az egyrészt Széchenyi, másrészt Kossuth élete ellen tervezett merényletekről úton-útfélen suttogtak az emberek, felültetettek és felültetők egyaránt. De forradalmi időkben, tudjuk, a szó hamar tettbe megy át, mint ezt nálunk Lamberg gróf meggyilkoltatása is bizonyítja – szabadságharczunk ez örökké szánandó szégyenfoltja! – (Szept. 28.)

XI.

Pártok tétlensége. Ingadozók. István nádor eltávozása. Görgei, Lamberg gr. meggyilkoltatása. Honvédelmi bizottmány. Gr. Zichy Ödön kivégeztetése. Latour. Pákozdi ütközet. Jellasics Bécs ellen. Események gyors menete. Országgyülés feloszlatása. Schwechati ütközet. Ferdinánd K. lemondása.

AZ ALATT, míg Széchenyi a döblingi tébolydában sínlődött, nehéz napjai voltak a hazának és a hazafiaknak. Reá nehezedett a sors keze békebarátokra és forradalmárokra egyaránt. Ezek egymást zsibbasztották minden erőkifejtésben. Utólag kárhoztatjuk egyiket is, másikat is. Mert most már könnyű azt mondani: tartottak volna össze a mérsékeltek, tűzték volna ki bátran a kiegyezés zászlaját, szereztek volna érvényt a birodalmi érdekek, a hatalmi állás, a közös ügyek annyiszor hangoztatott tekintetbe vételének s léptek volna határozottan körvonalzott pontokra nézve a nyilt és becsületes megalkuvás utjára; úgy a véres katasztrófa elmarad, s aránylag csekély áldozattal hajtjuk végre politikai és társadalmi átalakulásunkat. Viszont könnyű amoda fordulva szemrehányást tenni Kossuthnak és vele tartó elszántabb híveinek, hogy miért tétováztak oly soká, miért nem ragadták mindjárt kezdetben magukhoz az önként kínálkozó hatalmat, ellenfeleiknek a határon belül és kívül szétmorzsolásával, elejét venni minden további titkos fondorlatnak és erőszakos föllépésnek! De, irva van, politikában soha sem történik az, a mi kell, hanem a mi lehetséges. A küzdő felek mindegyikének hosszú sorát lehet fejére olvasni a következetlenségnek, ingadozásnak, ne mondjam, kétszínűségnek. Közönséges mértékkel mérve, gyávaságot, erkölcstelenségét szimatol mindenütt a szigorúbb biráló, s elfordul az emberi gyarlóság leplezetlen nyilvánulásaitól; de magasabb szempontra emelkedve, nem fogja számításon kívül hagyni az emberi előrelátást meghiusító súlyos körülményeket, a kötelességek amaz összeütközését a lélekbúvár, ki sokszor kénytelen meghajolni a tragikus megoldások végzetszerűsége előtt, melynek épen minden kornak legjobbjai szoktak áldozatúl esni. Ha az államférfiak bölcsesége annyira terjedne, hogy ily összeütközéseknek mindenkor elejét tudná venni, ha a választás szomorú kénytelenségétől megóvni tudná a szenvedélyek közt hányatott emberiséget: úgy boldog lenne az, s mi az örök béke régi álmát megvalósulva látnók e földön. Addig tán megtanuljuk a távlatból legalább elfogulatlanabbul itélni meg a régmúlt eseményeket, s azok előre vagy hátra mozgatóit. Oszlani fognak tán csalódásaink egynémely nagyságok képzelt szerfeletti mérvei iránt; de elnézőbbek leszünk a hibák iránt is: hogy utóvégre kisértésbe jőjjünk még a közömbösöknek is igazat adni, kik, önzésök vagy okosságuk köpenyébe burkolódzva, tétlenül nézik a küzdőket! Igazán mondja Kemény, s ebben Horváth M. sem mond neki ellent, hogy soha senki úgynevezett szabadságháborúba oly önkénytelenül, oly tudtán kívül nem keveredett, mint a magyar. Önmagukon csodálkoztak az emberek, majd mindnyájan született ellenségei levén minden összeesküvésnek, titkolódzásnak: jeleseink közül igen sokan, nyíltan vagy titkon, e czéhbe tartoztak. Kikre meg szoktunk figyelni, ha eszmét, irányt kerestünk, most magok is egy-egy kérdőjel gyanánt állottak előttünk, vagy épen láthatatlanná váltak. Volt, ki a központban uralkodó örökös tétovázást, tétlenséget megúnva, kormányi megbizatást adatott vagy adott önmagának, hogy a hazát megmenteni a vidéken segítsen; más, suttogva mondogatta aggályait el, de nyiltan föllépni s a kormány erélyét gyengíteni nem merte volna, sőt adott alkalommal többet lármázott a lármázókkal, semmint hallgatott a hallgatókkal; más, külföldre szerzett fontos küldetést, ha eredménytelent is a nagy politikában, de sikereset akár az európai közvélemény felvilágositásában, akár egy, jókor kilátásba vett emigratiónak útja egyengetésében; kevés, őszinte vagy túlszerény, bevallva magán- és családi viszonyaival mentegetődzött[112] az általa már elő nem mozdítható közügyektől való visszavonulásáért. Kossuth maga, kinek idegzete oly gyenge volt, hogy minden politikai szerencsejáték után a lázas ingerültség miatt ágyba fekvővé lőn,[113] mikor Jellasics közeledtekor, a képviselőház ülésében (szept. 24.) nemzetőri mezben és fegyverzetben megjelent s ama frázist mondá: «vagy» soha sem látnak önök többé, «vagy» látnak a népek százezrei kíséretében, elég átlátszónak hagyá szándékát, azon esetben, ha a betolakodó vad hordákat hasonló erővel agyonüttetni nem sikerül, messzire itt hagyni a feldúlt hazát s külföldön keresni biztos menedéket. Mosolyogva hallgaták ezt egymásra szemet hunyorítva titkos ellenfelei … A népek ezreinek mozgósítását, e példát követve, többen is próbálták utánozni; de, ma még biztosabban tudhatjuk, mint akkor tudtuk, hogy volt egy ember, a nagy «hazaáruló» Görgey, a ki honvédsereget szervezni, I. Napoleon mintája után éretlen újonczot edzett hadastyánnal kevertten sorba állítani, menetközben begyakorolni s rendes haderő ellenében, végre győzelemre vezérelni tudott, a mi merő ujonczok vagy nemzetőrök rögtöni síkra állításával bizonynyal nem sikerült volna. A Lamberg gróf meglynchelését megelőző napon (szeptember 27-én) Kossuth indítványára hozott határozat, Horváth Mihály szerint, hosszú sorát nyitja meg az elbizakodott, minden eszély és státusférfiúi tapintat nélkül készült okmányoknak, melyek ezentúl oly bőségesen sarjaztak fel közéletünk mezején.[114] A merész szót vakmerő tett követé. Ne feledjük mindig hozzátenni, hogy nem magyarok, hanem ide tolakodott külföldiek voltak az ocsmányság elkövetői, kiknek egynémelyike kivont véres karddal tört be az együtt levő képviselőház szentélyébe: «Hier träuft das Blut des Verräthers» beköszöntéssel, melyre azonban nagy felindulással egy hangos «kivelök» lőn a felelet, míg Kossuth maga, különben a kormányhatalomnak akkor egyedüli letéteményese, égnek emelt kezekkel adott a terem másik oldalán, borzalmának kifejezést.[115]

179. GÖRGEY ARTHUR.
(Barabás Miklós 1849-ben természet után készült eddig kiadatlan rajza után.)

Csak nehány nappal e merénylet előtt (szept. 23-án), István főherczeg, az utolsó nádor, engedve végzetének, elhagyja tört szívvel Budavárát, az atyai házat, a hazát. Csodálatos, miként teljesült rajta is Széchenyi bús sejtelme. Mikor a közszeretet, a népszerűség szárnyain magasra emelkedni látta, felsohajtott: vajjon nem fog-e ez a nagy szeretet még gyűlöletté változni?! …

A képviselőház küldöttei előtt (szept. II.) határozottan kijelenté, hogy nem tart a reactióval, de nem fog egy lépést is tenni a forradalmi téren. Ettől óva inté az országot is, melyre az csak szerencsétlenséget hozhat.

Hogy ily körülmények közt közvetítő, bármily őszinte kisérleteknek semmi kilátása nem lehetett, az természetes. A háború elkerülhetlenné vált. Mit keresett volna köztünk egy Széchenyi?! …

Az ellentállás védelmi jellegének megóvása, a szélsőségektől való irtózás mindamellett szintoly kiirthatatlannak mutatkozott mindvégig, mint a forradalmi és terrorizáló szenvedélyekre való lármás, de soha sem átalános hajlandóság. Ezt Kossuth, bármennyire szította is kéz alatt, nyilvánosan számtalanszor, ha szóba jött, szinte mindannyiszor desavouálta. Fölemelt ököllel mintha folyvást ismételgette volna híres mondását: «Törpüljön össze ez a minoritás, mely erőszakolni akarja a dolgokat».

Tárgyunkhoz képest csak röviden hozhatjuk emlékezetbe az egymást rohamosan felváltó események főbb pontjait.

Ilyenek a honvédelmi bizottmánynak mindinkább előtérbe nyomulása;[116] másrészt Majláth országbirónak, még mindig az egyezkedés érdekében, királyi helytartóvá neveztetése, melyet azonban ez a fennforgó körülmények közt nem fogadhatott el; az országgyűlésnek még nem feloszlatása, csak elnapolása decz. 1-éig, melyre kész volt az igazságügyminiszter (Deák) felelete, hogy ezt, az évi költségvetés letárgyalása előtt az 1848. IV. t.-cz. 6. §. értelmében tenni nem lehet; Moga tábornok helytállása, majd leköszönése, mely azonban őt, az első ágyú elsütése után, hadi törvényszéke előtt többé nem igazolhatá. A sukorói (pákozdi) «ütközet» s ezt követő 3 napi fegyverszünet, melyet Jellasics bán híres Flankenbewegungja kivitelére s Windischgrätz hghez csatlakozva, a lázongó Bécs ostromának erősbítésére használt fel, kész prédára hagyva itt utóhadát Roth és Filippovics gyülevész csapatait. Elfogott levelei nagy izgalomba hozták a közönséget, mint «bizonyítékai egy rég tervezett összeesküvésnek». A nádor eltávozása is, egy olyan hadműveleti tervnek vagy vázlatnak íróasztalán hátrahagyásával történt, mely az országnak minden oldalról megszállását, úgy mint később foganatba is vétetett, foglalá magában. Gróf Zichy Ödönnek a táborban elfogatása, kivégeztetése Görgei által. Okt. 2.[117] A b. Vay és a Récsey miniszterium kineveztetése, Batthyány ismételt lemondása után, ki még képviselői mandatumát is letéve, volt a közügyektől, melyeket a szélsőségek között minden oldalról elhagyatva vezérelni képtelennek mutatkozott, teljesen visszavonulandó; Bécsben, hogy a Lamberg esete magára ne maradjon, gr. Latour osztrák hadügyminiszter holttestének lámpafőre huzatása, mely merényről Batthyányt bizonynyal igaztalanul vádolták s melynek oly gyászos emlékű megtorolása lett (okt. 6.) stb.

Ezt megelőzőleg Ferdinánd királylyal az országgyűlést (okt. 3.) végleg feloszlattatták, s az előbb rebellisnek bélyegzett horvát bánt ismét teljhatalmú királyi biztossá neveztették ki. Ezt e tisztében azonban már két hét mulva herczeg Windischgrätz váltotta fel. (Október 16-ki manifestum.) Válasz minderre, az országgyűlésnek, Kossuth szónoklata gyujtó hatása alatt, esküvel erősített határozata volt, hogy mindaddig együtt marad, míg a haza megmentve nem lesz.

Következett a schwechati ütközet (okt. 30.). Erős tanakodás után a felett, vajjon a magyar haderő, melynek csak az ország védelme képezi feladatát, átlépheti-e az osztrák határt, s támadólag léphet-e fel?

A trónváltozás, ú. m. Ferdinánd királynak lemondása és Ferencz József főhgnek (Olmütz, decz. 2.) a császári trónra emeltetése, mely Schwarzenberg hg. ellenjegyzésével adatott a népeknek és Európának tudtára, nem oldotta meg a válságot. Az országgyűlésnek ismételt feloszlatása, Kossuthnak és párthíveinek a nemzet zömétől külön választása s a lázadók és árulók büntetéseivel fenyegetése, nem tehetett nagy hatást s alig éleszthette fel a békebarátok reményeit. Életét, vagyonát kétes vállalatban koczkára tenni senki sem szereti, de annál kevésbbé, ha még ráadásul esetleg a honárulás bélyegét süthetik örökre homlokára. Ne moriare, mori. Ha már vesznünk kell, így okoskodának sokan, inkább rebellisekként érjen utól a fátum, semmint, esetleg egy díszes életpálya végén, jelen s utókor előtt honárulókká tegyen. Sokaknak önérzetét sértette az is, hogy őket, csakis mint Kossuth osztrákgyűlöletének vak eszközeit s személyes nagyravágyásának játékszereit állították a világ elé. Az ily föltevés ellen határozottan tiltakozók közt voltak Görgey s rokonérzelmű tiszttársai. Egy saját felelősségökre kiadott nyilatkozatban a haza önállósága s szentesített törvényei köteles védelmét tűzték ki zászlajokra; vétve bár az általánosságban elfogadott szabály ellen, mely szerint a katona nem politizál, hanem vak engedelmességgel kötelességet teljesít. Forradalmi vagy parlamenti hadseregnél, minő a mi honvédségünk is volt, ez a szabály mindig kivételt fog szenvedni, s egészen más szemmel követeli megitéltetését. A Kossuth és Görgey közti bizalmatlanságot, mely utoljára tán rivalitássá is fajult, sokan már ez időponttól datálják, mely azonban a hadvezérnél, ha egyáltalában feltehető, mindenesetre csak sokkal későbbi keletű lehet. Merőben költöttnek kell tartanunk azt a mendemondát, mely egyszer Görgeyvel, máskor Klapkával egy magyar brumaire 18-dika színrehozatalát, a magával tehetetlen debreczeni országgyűlésnek karhatalommal szétugrasztását játszatja el, vagyis az erre való készséget egy határozottan tett ajánlatban tünteti fel. Erre sem egyik, sem másik félnek szüksége nem volt. Mindenki érezte ugyan, hogy mihelyt egyszer nyilt forradalmi térre szoríttatunk, a mozgalom vezetésére egy sokfejű testület nem alkalmatos, hanem csak egy-két személyből álló diktatura; Kossuth azonban biztosabbnak vélte egy mindig hajlékonyabbá váló, számban bár megfogyott, de, mint mondá, istennek hála, «meg is tisztult», s jelképileg még mindig a nemzet souverainitását mutató országgyűléssel osztani meg a történtek s történendők felelősségét. A fölvetett eshetőségek közül, ú. m. 1. bevárni az ellenséget s csak az ülésterembe berontó szuronyok hatalma elől hátrálni, vagy 2. szétoszolni egy ünnepélyes óvással, vagy 3. itthagyva a fővárost, más biztosabb helyre tenni át üléseit: Kossuth ez utóbbit pártolá, Deák ellenében; s így előre látható volt, hogy a többség, ha kenyértörésre kerül a dolog, ez utóbbira fogja határozni magát. Hiszen még egy jó fogás, rendes kisegítője minden forradalmi parlamentnek, rendelkezésre állott: az epuratio. Kilökni akár tömegesen, akár egyenként a nehézkeseket, tovább kormányozni a hajlékony kisebbséggel, megerősítni ezt, ha kell, az üres helyek betöltésével, biztosra vehető új választások útján.

180. GRÓF ZICHY ÖDÖN.
(Kriehuber 1849-iki kőnyomata után. Barabás Miklós gyűjteményéből.)

XII.

Trónváltozás. Békepárt. Ellenmondások. Sylvester estéje 1848. Debreczeni országgyűlés. Széchenyi képviselői igazoltatása Debreczenben.

A TRÓNVÁLTOZÁS (decz. 2.) eltekintve a különben elvi jelentőségű formahibáktól, mindkét félnek (nem létező, vagy megzsibbasztva levő) jóakaratával, még mindig egy forduló ponttá válhatott volna a békés kiegyezkedés, a belháború megszüntetése felé. Horváth Mihály egy, (mondjuk: első) békepártot ismer, melynek vezérét Batthyányban, tagjait Deák, Klauzál, Wesselényi és Pázmándy Dénesben ismeri fel, kikhez önmagán kívül a püspöki kar néhány tagját, s a későbbi (tehát második: debreczeni) békepárt vezéreit, Kazinczy Gábort és Kovács Lajost, számítja hozzá. De ily esetleges pártalakulást nyomban meghiusított Kossuth erélyes föllépte, ki, mint idézett történetírónk mondja, «pár percz alatt megrontotta azt áradozó, lángoló, elragadó szónoklatával». «II Ha egyáltalában veszni kell», mondá, «a nemzetnek, jobb, hogy fegyverrel kezében s törvényes önvédelemben haljon meg, mint gyáva meghódolásban». Szavára az országgyűlés az Olmüczben közbejött családi intézkedést egyhangúlag semmisnek, a királyi jogokba leendő bármely beavatkozást bitorlásnak, s az országnak bárminő ellenséges megtámadástól megvédelmezését hazafiúi szent kötelességnek nyilvánítá; «senki a honárulás törvényes büntetésének súlya alatt másképen nem cselekvendvén». Ez tehát nyilt hadizenet volt! Igazolt talán, ha mint feleletet veszszük a megelőző kihivásra; de politikátlan, sőt vétkes, ha az új uralkodóval lehető közvetlen érintkezés előnyeit mérlegeljük.

Kossuthnak igaza volt, ha a rögtönzött 1848-diki törvényeknek kifejtése, a fennforgó viszonyokhoz alkalmazása, a bár felületesen megjelölt közös érdekeknek tüzetesb meghatározása s a birodalom egységének s hatalmi állásának nyujtandó, megigérve volt biztosítékok már Magyarország végbukását, önállóságának teljes megsemmisülését, feltámadás reménye nélkül az élők sorából kitörültetését jelentették volna; de a békepártiak, s velök a nemzet gondolkodó, józanabb része, ezt nem oly színben látták. S a jövő, későn bár, nekik adott igazat. Sőt, a jogfolytonossági, bár örök igazságú, elmélettől eltekintve, még az egész 1848-diki (rögtönzött) alkotmány félretétele, s az ezt megelőző 1847-diki alapra való őszinte visszatérés, sem jelentette volna, ha igazat akarunk szólni, azt a rettegett végmegsemmisülést, azt a lehetetlenné tételét minden becsületes kibontakozásnak. Széchenyi szemében bizonynyal nem. Maga ez a képviselőház, (akkori terminologia szerint a franczia assemblée national módjára: «nemzetgyűlés»), mely annyi határozatot hozott «egyhangúlag», melyet számos tagjai négyszemközt kárhoztattak, – nemsokára nagy ellenmondásba keveredett önmagával. Az osztrák hadsereg, daczára a falragaszokon folyvást olvasható győzelmi híreinknek, lépésről-lépésre nyomult előbbre a főváros felé. Közeledett az idő, mikor ennek egy döntő ütközet után vagy ilyen nélkül is, átadása felett kelle határozni. Az előrelátott határozat, az országgyűlésnek Debreczenbe áttétele a vesztett moori csata hírének első benyomásai alatt, vegyes ülésben[118] az 1848-dik év Sylveszter-éjszakáján kimondatván, egyúttal, mintegy utolsó kisérletképen egy békéltető küldöttség is indíttatott az osztrák fővezér Windischgrätz táborába, oly utasítással, hogy ha lehet, magának az «uj uralkodó ő felségének» színe eleibe is járuljon; a mi kétségkívül a korábban hozott határozatnak nyilt visszavonása volt. Ezt a küldöttséget Batthyány kezdeményezte, de az ülésben az a Hunkár indítványozta, kinek nevét egy, Széchenyivel még a pozsonyi dietán történt inkább tréfás, mint komoly összeütközés alkalmából említettük. (L. II. 72.) Most katonásan hozzá tevé, hogy a követek kitűzött órában a pályafőnél jelenjenek meg s neveik induláskor olvastassanak fel; a távollevőknek golyó. Szerencsére, ezt komolyan senki sem vette; de sokaknak arczán a távolmaradás szándoka olvasható volt. Sokfelé ágaztak s begombolództak egymáselőtt a kartársak.

181. HORVÁTH MIHÁLY.
(Az Országos Képtárban levő festmény után.)

A menekvés, a sikertelen harcz felhagyása, a nyugalom vágya, a szerencse fordulatainak valamely búvóhelyről meglesése s majd utána indulás, végre akár a békeküldöttség eredményének bevárása, akár a döntő pillanat martyrkoronájának elfogadása, a szökés szégyene, kötelességmulasztás szemrehányása. A küldöttség tagjai voltak: Batthyányn kivül (személyes tiltakozása daczára) Majláth országbiró, Lonovics érsek, gr. Majláth volt kanczellár és Deák Ferencz. Kossuth nem ellenkezett, ámbár vállvonogatva s gúnymosolylyal jóslá meg e lépésnek sikertelenségét. Mi a hullározókat illeti, azokkal vajmi keveset törődött; sőt jó módjával, szabadulni tőlök valóságos nyereségnek tartá. Úgy a mint Széchenyit nógatá az eltávozásra, szívesen utána küldötte volna Wesselényit,[119] s összes volt minisztertársait, bizonynyal az egész, neki csak útjában álló békepártot, Nyáryval s ennek gyér híveivel együtt. Ott voltak már helyettök az új emberek, élökön Madarászszal, kit a szolnoki indóházban kezdtek először, egyelőre csak saját hivatalnokai, miniszter úrnak (már t. i. rendőrminiszternek) czímezgetni. A hajdani «törpe minoritás» volt most már kormányon; a mérsékeltek kis csapatja ellenzékké vált. E szerepének lehetőleg meg is felelt. Debreczenbe érkezvén, egy a városházán tartatott értekezleten egyik kiváló ifjú tagja Bartal által meginterpellálta a kormányt szándokai és kilátásai felől, hogy legalább tudjuk, hova merre vezetnek; mire Kossuth válaszolva (bizonynyal egész őszinteséggel) a haza nevében arra kérte az aggódókat és kételkedőket, hogy méltóztassanak – haza menni, s őket a haza megmentésének nagy munkájában ne zavarni. Ezzel meglehetős ellentétet képezett aztán azon ünnepélyes jelenet, mely a kollegium oratoriumában jan. 13-án a békeküldöttség leverő jelentésének felolvasása után játszódott le, mikor Kossuth gyujtó ékesszólásával Isten és világ előtt felhívta a hon atyjait: esküdjenek meg, hogy mindaddig míg a haza megmentve nem lesz, együtt maradnak s helyét egy sem hagyja el. Ez eskünek nyomatékot szerzendő, Madarász internálni kezdette Debreczenben a képviselő urakat, hogy igazolás nélkül a város sorompóin túl ne kalandozzanak, leveleiket pedig a postán felbontogatá, mely rendőrségi terrorizmusnak csakis erélyes felszólalásaik vetettek véget. Kossuth, nagyobb dolgokkal levén elfoglalva, az ilyfélékről alig vett tudomást; de kétséget nem szenved, hogy gyanút táplált szivében az ellene áskálódó békepártiak ellen, noha ezeknek hazafiságát kétségbe vonni nem merte. Közvetlen nem is tőle jött, de helyeslésével találkozott a parlamenti epuratio eszméje, mely a különben dologtalan veszteglő országgyűlést heteken, sőt hónapokon át foglalkoztatá. Az igazoló bizottságnak Irányi Dániel volt az elnöke, előadója pedig Horváth Boldizsár. Elvi megállapodás szerint képviselői állásáról lemondottnak tekintetett, 1. a ki márczius 1-éig Debreczenben meg nem jelent, 2. a ki engedelem nélkül távozott el, 3. vagy engedelmen túl elmaradt s ezt nem igazolta. Alkalmazásban azonban, mikor egyes nevekre került a sor, tág tere nyilt a rokon- és ellenszenveknek. Az első sorozatból, a márcz. 23-ki jelentés alapján, emeljük ki p. o. B. Eötvös József, Ghiczy Kálmán, Pázmándy Dénes, Pulszky Ferencz, gr. Széchenyi István és b. Sennyey Pál, – a harmadik sorozatból Szentkirályi, Házmán, Madarász József, – aszó nélkül igazoltak közül gr. Batthyány Lajos, Deák Ferencz, Bónis Samú, Irinyi, Ludvigh, Szemere Bertalan, gr. Teleki László, Vukovics neveiket mint legérdekesebbeket. Márcz. 24-én a tárgyalás folytattatván, hosszas vita támadt Pulszky felett, ki Párisban és Londonban fáradozott; utána Széchenyire került a sor, kinek neve mellett egy kétes hangzású «betegnek mondatik» megjegyzés volt olvasható, e nagy név tisztelőinek méltó botránykozására. Kimondatott bár előre, hogy a névjegyzékből való törlés semmi megbélyegzés nem akar lenni, s az illetőknek újra megválasztatását nem akadályozza. Horváth Boldizsár a bizottságban, melynek előadója volt, kisebbségben maradván, nem kis erkölcsi bátorságot tanusított, midőn a házban képviselői jogával élve, ellene emelt szót.

182. PERCZEL MÓR.
(Egykorú kőnyomat után.)

Nem akar, mondá, hivatkozni gróf Széchenyi István politikai múltjára, nagy érdemeire, mert az most nem ide tartozik; hanem csak egy tudvalevő körülményre, az őt tőlünk távol tartó szerencsétlen betegségére fektetve a súlyt, a nem-igazoltak sorában meghagyatását erkölcsi lehetetlenségnek tartá. Közhelyeslés kisérte e férfias felszólalást. Nyomban Besze ragadja magához a szót, s fájdalommal említve meg, hogy mig egész Magyarország, sőt egész Európa tudja és részvéttel kiséri a betegnek állapotát, az itt csak egy «mondatik» kifejezéssel szerepel, melyet okvetlen kiigazíttatni kíván, esetleg egy helyettesének választatását megengedhetőnek hiszi. Ily új parlamenti praxisnak behozatala azonban átalában pártolásra nem talál. Még két régi politikai ellenfél szólal fel. A szív embere, Bezerédj István, nem tagadhatja egészen meg fájó emlékeit. Ki a múlt évek történeteit, úgymond, némi figyelemmel kisérte, nem fogja mindazok után, miket politikai pályáján irányában cselekedett,[120] részrehajlással vádolni; de hivatkozik az emberi érzésre, e háznak hazafias méltánylására, hogy azt a nagy szerencsétlenséget, mely a nagy férfiút és benne a hazát érte, ne súlyosbítsuk akárminő olyan határozattal, mely a jobb léleknek érzésével meg nem egyez. Utána Kazinczy egészen rövidre szorítja előadását, melyet főleg ünnepélyes alkalmakkor mindig nagy lelki gyönyörrel hallgatott meg a ház, csak azt óhajtja, hogy az indítvány vita nélkül, minél nagyobb egyhangúsággal fogadtassék el. A bőbeszédű Halász Boldizsár is féket vet magára tőle telhető rövidséggel bizonyitva, hogy a hallgatással mellőzés itt különös gyengédséggel jár s a helyettesítés mégis indokolva volna. Még csak Tóth Lőrincz nyilatkozik. Hogy senki ne mondhassa, miként a fennforgó esetben mende-mondák után indultunk el, ott van a hivatalos Közlöny,[121] melyben a gróf Széchenyi Istvánt ért szerencsétlen betegséget s annak okait rendes házi orvosa terjedelmesen leírta, s mintegy hivatalos bizonyítványt állított ki róla, stb. Így e kissé alábbrendelt szempontnak is elég téve levén, az elnök szavazásra tűzi ki a kérdést, s kimondja, miszerint: a «kifejtett és az egész haza előtt tudva levő okok és adatoknál fogva tetszik a háznak elfogadni azt, hogy gr. Széchenyi István neve, a nem-igazolt képviselők sorából kitöröltetik». (Helyeslés.) A bizottsági véleményt kellett szavazás alá bocsátani, s igy a végzéssel, bár nem legjobb hangzású volt, meg lehetett elégedni. De még inkább a hangulattal.

183. GHICZY KÁLMÁN.
(Egykorú kőnyomatról az Országos Képtárban.)

184. TÓTH LŐRINCZ.
(Barabás Miklós 1845-iki kőnyomata után.)

A békepártnak tehát, annyi vereség után, egy örömnapja. volt. Egy első győzedelme, melyet még több is követett.

Kossuthnak, ki ez alkalommal távol tartá magát, ez a tüntetés az egykori nagy ellenfele iránt mutatkozott meleg részvét, nem nagyon nyerheté meg tetszését. E napokban egy pár dorgáló beszédben, s többi közt a sajtónak is «irtóztató», «botrányos» viselkedése elleni kifakadásokban adott kifejezést elégületlenségének.

Mind e részletek, s általában a debreczeni országgyűlésnek viselt dolgai kívül esnek munkánk keretén; a mondottakat csak, mint Széchenyi lealkonyodott napjának visszfényét, kelle búcsúzóképen tudomásul vennünk.

Magának Széchenyinek nem lehetett akkor, s aligha volt később is sejtelme ez epizódról, mely egy kis jóakarattal a forradalmi szellem megtagadására s az ő politikája a kiegyezkedés javára volt magyarázható.

XIII.

Döblingi élet. Látogatás a családnál. A hitves. Jegyzetek hiánya. Goergen dr. diagnosisa. Igazolása. Vagyonkezelés. A lakház. Szórakozások. Levelei.

SZÉCHENYIT, hogy elejtett fonalunkat ismét felvegyük, szomorú döblingi útjában mosonyi kitörése után, hideg borogatásokkal ellátva, egyelőre szalvétákkal kezén-lábán meg kelle kötözni. Valótlannak nyilváníthatjuk némelyek azon állítását, hogy ezen szomorú útjában bárhol is, nejével vagy családja tagjaival lett volna találkozása. A jelzett siralmas állapotban érkezett Döblingbe, hol dühöngése annyira fokozódott, hogy az intézet tulajdonosa, dr. Goergen, kénytelen volt őt ágyára lekötözni, s azon túl is többnyire kényszerzubbonyba öltöztetni, mert szóbeli kifakadásain fölül, nyomban tettlegességekhez is folyamodott. Szokása volt öngyilkossági szándékból fejét a falhoz vagy kemény tárgyakhoz vagdalni, haját, ruhaneműit tépdelni, majd ismét képzelt üldöztetésétől való félelmében félre húzódni, ágy alá rejtőzködni, vagy botot ragadva s hátát megtámasztva, dühösen vagdalódzni, mintegy védve magát láthatatlan támadói ellen. Senkit magához nem bocsátott, sokáig még családja tagjait sem, sőt ezek viszontlátásától leginkább iszonyodott, minek kettős lélektani alapját adhatjuk: egyik, hogy restelte oly szánandó állapotban mutatni magát előttük; másik, hogy személyök ellen intézendő életveszélyes támadástól féltette önmagát és szeretettjeit.[122] A lázrohamok alább hagyván, «tompa fásultság állt helyébe, s teljes közöny a világ iránt». Táplálékot vonakodott magához venni, erőszakolni kelle reá, vagy asztalánál mohó falánksággal, markával evett; a tisztaságra, melyre máskor oly kiváló gondot fordított, legkevésbbé sem ügyelt; teljesen elhanyagolta külsejét, fehérneműt nem váltott, nem mosdott, körmét hosszúra hagyta nőni, haját nyiratlan, fésületlen, szakállat eresztett. Mindez gyakori, szinte mindennapi eset a tébolyodottaknál. Álomtalan éjek után, melyek korábban is mindig gyötörték, napközben hol senkihez sem szólva, sem senkit nem látva, órákon át monologizált, mindig nagy bűnös voltáról s a reá váró földi és túlvilági büntetésekről, hol ismét csacskaságba esve, környezete figyelmét oly elbeszélésekkel foglalta le, melyekből mitsem érthettek, beleszólást nem engedve nekik. Mind e részletek meg vannak írva Kecskeméthy Aurél kis könyvében, bár némi ellenmondásokkal keverve, melyeket idézés közben, megigazítanunk is kelle.[123]

«Ezen állatihoz közelítő állapot», – írja ugyanő – «pár évig tartott, míg a kór önmagát kimeríté. A gróf elevenen eltemetkezett, utóbb szobáiból ki sem ment. Hosszas ellentállás után, csak egy ízben (?) történt 1850-ben, hogy dr. Goergen kiséretében behajtatott a városba, ott lakó családját meglátogatni.... Feldúlt külsejével, kisírt szemeivel, beteg kinézésével s kifogyhatatlan önvádaival megrémíté mély gyászba merűlt családját, melynek körében egy órát töltvén, ismét visszahajtattak Döblingbe, honnét többé nem is jött be a városba». (?)

Falk Miksa, úgy hiszem, ebben is igaztalanul hibáztatja Goergent. Oktalanságnak, merényletnek nevezi a bizonynyal jó szándokú, ha nem is sikerült kisérletet. A fáradságot megérdemelte; az eljárás, mely szerint minden erőltetés vagy rábeszélés nélkül egyedül saját ösztönére bizták elhatározását, csak helyeselhető; s a látszólagos «visszaesés» is (reménylett kölcsönös megnyugtatás helyett) «szerencsére nem bírt komolyabb jelentőséggel». A családra, különösen a minden áldozatra kész szerető hitvesre, képzelhetni, hogy «megrendítő» és leverő benyomást tehetett e szomorú viszontlátás.[124] Hű Vestatűzként ápolták azonban mindvégig a reményt és az óhajtást, hogy a családi tűzhely, a meleg fészek újra felépüljön s a szárnyaszegetteknek, sírbaszállás előtt menedéket nyujtson. Széchenyi maga, haza vagyis börtönébe visszatérve, «ágyára dőlt és sokáig keservesen sírt», – «fogadást téve, hogy soha többé nem lépi át e ház küszöbét!» … A fogadás változatlan maradt, s régibb keltű is volt; de ne sajnáljuk a könnyeket, melyek árja nem egy sebzett szívnek adott gyógyulást vagy könnyebbülést az életben.

A hű Crescence, ki kedves betegének minden mozzanata felett kimeríthetetlen szeretettel őrködött, s minden illetékes jóakaratú embernek kikérte tanácsát,[125] maga is még azon ősz elején (októberben) Bécsbe tette át lakását, egyelőre a Johannishofba (Kärntner-Strasse, később Wipplinger-Strasse) – folytonos érintkezésben állván vele és környezőivel. Férje hiába intette, kérte, igazán Hamletre és Opheliára emlékeztető gyengédséggel, hogy menjen haza s ne törődjön többet ő vele, mint különben is elveszett (elkárhozott) emberrel. Még évek mulva is, mikor már aránylag derültebb napokat éltek, a hazamenetelre tett legkisebb czélzásra, a szenvedőnek arcza azonnal elkomorodott, s ismétlődött a bús fogadás, hogy «élve» nem tér meg kedves otthonába. De sűrű levelezés folyt köztök; majd mindennap s olykor 12 lapra terjedő leveleket írt nejének, telve a régi önvádaknak és gyötrődéseknek ezerszeres ismétléseivel, melyeket ez gyengédségből, részint írójok kivánatára is, megsemmisített.[126]

GRÓF SZÉCHENYI ISTVÁNNÉ.
Barabás Miklós olajfestménye után készült aczélmetszetről.

Amint tisztelettel hajlunk meg a kegyelet e ténye előtt, úgy másrészt nem lehet sajnálatunkat és csodálkozásunkat ki nem fejezni a felett, hogy az intézet igazgatója látszólag elmulasztotta, mit bár minden egyes ápoltjáról a tudomány érdekében is tennie kelle, rendes naplót, vagy ezt pótló időszaki jegyzeteket vezetni oly kiváló betegéről, kire, jól tudta, hogy egy ország, sőt egy világrész függeszti szemeit; kelle előre látnia azt is, mi utóbb tényleg bekövetkezett, hogy ily mulasztásért (ha azt csakugyan elkövette) jelen és jövőkor előtt, még a szűkkeblű közigazgatási hatóságok által is esetleg kérdőre fog vonatni,[127] a mi meg is történt.

E hézag annál sajnálatosabb, mert utánajárásaim is a döblingi magántébolydában s a tiszteletreméltó Goergen-családnak netán még élő s esetleg felvilágosítást adható tagjainál semmi nyomra nem vezettek.[128] Be kell tehát érnünk a reánk maradt töredékekkel, s támaszkodnunk az aránylag legnagyobb valószinűséggel birókra, melyek a későbbi czáfolatok esélyeinek kevésbbé lehetnek alávetve.

Általában véve, egyelőre szomorú megnyugvással kell hitelt adnunk dr. Goergen azon határozott kijelentésének, miszerint kitünő gonddal és szeretettel ápolt betege, az intézetébe lépte első perczétől kezdve az utolsóig, öngyilkossága pillanatáig, mindig elmebeteg volt; daczára pillanatnyi, gyakran ismétlődő, sőt utóbb huzamosabbá vált javulásainak, melyek felületes megvigyázóit tévútra vezethették. Képes volt ő, órákig, a mint erre elég tanunk van,[129] a legkülönbözőbb dolgokról, sőt politikáról is, értelmesen, az ő szokott elmés, csapongó modorában elbeszélgetni;[130] képes volt nagy vagyona kezelését is, alárendeltjeinek adott legpontosabb utasításokkal magára vállalni, a miért minden gyámhatósági beavatkozás is merőben feleslegesnek mutatkozott; de ne feledjük, hogy ez csak nagylelkű nejének, Crescencia grófnőnek, valamint korán érő Béla fiának, és mostoha fiainak erélyes és buzgó segédkezése mellett vált lehetővé; a hatóságok belekeveredése pedig, főleg az akkori sajátságos – majdnem anarchikus politikai viszonyok közt, – egyrészt különös nehézségekkel járt volna, másrészt a grófnak kiméletet követelő lelki állapotjára bizonynyal csak még borzasztóbb befolyással leendett. Intézkedései, mikor már annyira volt, hogy a gyeplőt erőtlen kezébe vehette, soha sem voltak egészen megbizhatók, s főleg nem menttek ama pessimismustól, mely a magyar birtokos osztálynak, s ebben az ő családjának is, anyagi romlását, végpusztulását, amúgy is okvetlen bekövetkezendőnek láttatta vele, hiábavalónak tehát minden ügyekezetét leghívebb jóakaróinak is, jövedelmei s vagyona rendbentartására, megmentésére.[131]

Még kevésbbé lett volna igazolható, házi gazdájának, kit később oly sokan megtámadtak, az ő, minden aprólékos dolgaiba való kéretlen, s bizonynyal gyűlöletessé válható beavatkozása, egyéni szabadságának szükségen túl korlátolása, többi közt minden oly tárgynak, melylyel, ismeretes öngyilkossági maniája mellett, magában kárt tehetett volna, erőszakos elvétele, vagy gyanakodó módon eltávolítása,[132] stb. Bizonynyal nehéz lehetett itt egyrészt a tartozó gyengéd kímélet és felhányt gondatlanság, valamint másrészt a köteles szigor és ellenőrködés közti határvonalat mindig megtalálni. Bármint itéljünk szegény Goergen egyéni fogyatkozásairól, feledékenységéről, elhízottságából származó nehézkes voltáról, (álmosságáról stb.) vagy épen körén kívül eső politikai nézeteiről, s egy oly nagyszabású államférfiú s hazafi martyr teljes megértésére való képességéről, (melylyel hozzá közel állott honfitársai is alig dicsekedhettek!) azt az érdemét hálásan kell elismernünk, hogy az elébe tűzött feladatot: egy szenvedőnek enyhíteni nagy fájdalmait, egy életúntnak elviselhetővé tenni az élet terhét, s évek hosszú során át távoltartani tőle, a különben előre látott, rég forralt öngyilkosságot, sőt valószínűvé tenni e szándékkal való felhagyását is, – emberi erőtől kitelhető módon, derekasan megoldotta. S e feladatban derék nejének s egész családjának szeretetteljes előzékenysége is nagy segítségére volt.

185. SZÉCHENYI HÁLÓSZOBÁJA DÖBLINGBEN.
(Cserna Károly rajza után.)

A láz első rohamainak csillapultával, mi azonban csak jó két év multával volt megállapítható, talán ott hagyhatta volna szomorú fogságát, haza mehetett volna kedves övéi közé, régi otthonába; de jótállani az okvetlen megújulandó visszaesésekről s ezek gyászos következményeiről, bizonynyal senki sem mert volna. Közönséges betegeknek is tiszteljük sejtelmeiket: mennyivel inkább engedni kelle az ő beteg lelke oly szilárd elhatározásának, mely ama ház küszöbéhez köté![133]

186. A DÖBLINGI TÉBOLYDA.
(Cserna Károly rajza eredeti fénykép után.)

E lakház nyájas külseje, egy lombos és virágos park közepében, úrias homlokzatával, rácsozatlan nagy ablakaival, szomorú rendeltetésére alig emlékeztetett. Bécs vidékének egyik kimagasló pontján állva, kilátást nyujtott a körülötte szétszórt falukra és nyaralókra; éjszak-keletnek a Duna kigyódzó csillámló ágait, dél-keletnek a fényes Schneeberget, a látkör szélein a Kárpátok és a stájer Alpok kéklő körvonalait láttatva. A hátsó homlokzat, melyen Széchenyi lakosztálya volt, zöld, üde tájképre, szőlőkre, erdőkre, s e közt egy temetőre nyilott, mely mélabús hangulataival nagyon is összeegyező lehetett. Kezdetben csak három szoba, utóbb öt állott rendelkezésére, melyek egyik ablakából le szokott nézni szánalomra méltó lakótársaira, de nem szerette, ha ők is viszont észrevették. Egy alkalommal véletlen megpillantotta s felismerte őt egy honfitársa (Szalbeck) s szónoki páthoszszal üdvözölni kezdé, mint a «legnagyobb magyart». Boszankodva vonult vissza, e keserű szavakkal: nem a ,legnagyobb magyar, hanem a legnagyobb bolond’, ablakát becsapta, s ettől fogva óvatosan került minden hasonló alkalmat; még az ablakot is befalaztatta és vastag szőnyeggel takartatta el. Sokáig, nyugodt óráiban, minden iránt közönyösnek mutatta magát, emberekről, eseményekről tudomást nem vett, semmit nem olvasott, senkit magához nem bocsátott, élőhalottnak mutatkozott. Visszaemlékeztet az egykor Normandiában a karthausiak zárdájában tett látogatására, mely már akkor azt a vágyat ébreszté szivében, hogy élete végső napjait ott fogja, vagy más hasonló menedékhelyen befejezni. Sejtelem volt, mely egyéb előrelátásaival együtt beteljesült, habár nem épen úgy, mint gondolá.

Végre mégis jótékony nemtőként az unalom jelentkezett. A mennyire adataink terjednek, 1850-ben lehetett, hogy szolgáival malmozni és ostáblázni kezdett, aztán elkérte tőlük a bécsi dialektusban írt «Wochenbriefe des Hans Jörgel» czímű néplapot. Ez első (?) olvasmánya durva élczein szintoly jóízűeket tudott kaczagni, mint amaz első szórakozása közben megnyert játszmáin. Mind a kettő átmenetet képezett egykori megszokott komoly olvasmányaira s újra megkezdett irodalmi foglalkozásaira egyrészt, de másrészt a sakkjátékba való mértéktelen s csakis betegesnek mondható elmerülésére. Kora estétől éjfélig, sőt olykor hajnalig is ott ült a sokszor fejtörő játszma mellett, mely minden játszó társát kifárasztá.[134]

Más megbízható értesüléseink nyomán, nem lehet kétségünk az iránt, hogy a forradalom leigázása utáni reactio rémuralmáról, fájdalom, eléggé részletes tudomással bírt. «A háború annyi áldozatai», így ír imádott nejének, szept. 11. 1850. «mind boszút kiáltanak ellenem. Hihetné-e valaki, hogy p. o. István főhg, Esterházy Pál, Zichy Ferdinánd, Hrabovszky, Bezerédi, Jeszenák, Perényi, Mészáros, stb. stb. csakugyan rebellisek voltak. Ó, Jézusom!» Lajos testvérjéhez pedig, ki Gräfenbergbe akará elvinni, szept. 13. «Egy oczeán se moshat engem tisztára. Magyarország a legboldogabb volt a világon, az én irataim, agitatióim, démoni befolyásom mindent örökre semmivé tett … Én vagyok az Antikrisztus! – A nemzetiségek harcza még nincs befejezve: csak kezdetén vagyunk az iszonyú drámának, mely egész Európát lángba borítja, melyben elvész az utolsó magyar» … «Latour, Zichy E., Lamberg, Batthyány Lajos stb. mind boszút, boszút kiáltanak!»

Széchenyi leveleinek szorgalmas gyüjtője, Majláth Béla, nagy örömmel tette közzé a boldogultnak Döblingből 1850. szept. 7-én s 8-án Tasnerhez írt két, valóban megható levelét,[135] melyekből azt vélte következtethetni, hogy a nagy betegnek lelki egyensúlya ekkor már egészen helyre állott és korábbi szellemi erejének teljes birtokában s öntudatában volt.

Behatóbb figyelemmel vizsgálva e két okmányt, nem írhatjuk alá a fentebbi véleményt, sőt ellenkezőleg, a lelki kór bár csendesebb, de erősen meggyökerezett folytatásának bizonyítékaiul kell vennünk.

Maga az a körülmény, hogy egy huszonnégy óra alatt két rendkívül hosszúra nyújtott s tartalmilag és lényegileg majdnem azonos levelet indít, egyiket Tasner Antal úrnak, másikat An Herrn von Tasner, czímezve, gyanússá teszi az elme azon világos látását, mely egyéb, bár mindig rhapsodikus hasonló nyilvánulásait jellemezni szokta. Az agylágyulásnak ugyan alig legparányibb mértéke alkalmazható reá, s ez csakis emlékező tehetségének, a vénülő korúaknál különben is előfordulni szokott, némi, de nem állandó gyengülésében ismerhető fel, s talán még önbecsérzetének ama csökkenésében is, mely utóbbi irataiban, egyes világos helyek mellett önkéntelen árulja el magát. De rögeszméitől, melyek kínjainak kifogyhatatlan forrásai, tébolyának okozói, s egyúttal soha félre nem ismerhető főjellemvonásai valának, kezdettől végig soha sem bírt szabadulni. Ha nem ismételte is azokat folyvást családja és jó barátjai körében, mély gyökeret vertek lelkében. Mintegy napirendre látszott térni felettök, de nem ám mint eloszlottak, hanem mint önként értetődők felett.

Keserű gúnynyal írja ugyanezen év nyarán volt mentorának, az oly nagyrabecsült Lunkányinak:[136] hogy azon elveknek, melyeket ez már gyermekkorában belé oltott, köszönheti (tehát: magasztos eszményi egész gondolkodásmódjának!) hogy most az ördögnek lett martaléka (des Teufels Habe) s hogy ő volt az, a ki a magyart életétől; becsületétől, mindenétől megfosztotta, stb. Hogy miért nem térhet vissza (mely óhajtás hihetőleg ez időben újra nyilvánúlt) családi körébe, mely egy mennyország volna reá nézve, de a melytől őt a boszuló Nemezis vas keze visszatartja, stb.

187. SZÉCHENYI DOLGOZÓ-SZOBÁJA DÖBLINGBEN.
(Cserna Károly rajza után.)

Fenmaradt e szomorú napokból imádott nejéhez írt pár levelének töredékes másolata is. Egyik jun. 29-én kelt 1850. Ebben (An meine edle, von mir ja, aber von Gott gewiss nicht verlassene Frau) azt írja, hogy iszonyú lelki furdalásai még sokáig elzárják őt attól a boldogságtól, hogy közelében lehessen, mert Magyarország vesztének ő az okozója, stb. Menjen csak haza (Czenkre) imádkozzék és bizzon Isten irgalmasságában stb. Másikban aug. 23-án 1850, köszöni nevenapjáról való megemlékezésöket; szereti őrülésig (!) mindnyájokat; de az a tudat, hogy annyi embert vesztébe, kétségbeesésbe döntött, eltiltja őt minden élvezettől, nem hiszi, hogy valaha leróhassa nagy bűnét, stb. Még sötétebb színezetűek az aug. 25., szept. 6. és 8. keletűek.[137]

Dr. Goergent igaztalanul itélték el egynémely birálói; diagnosisát minden igazolja. Vallásos rajongással párosult mély búskomorság, önkínzás, vélt bűntudat, öngyilkossági mánia. Szünetek jönnek közbe, inkább csak pihenések, melyekből láza s életúntsága mintegy új erőt merít. Ez nem zárja ki, hogy ismételjem, világos perczeiben, megszokott tárgyaival, a haza és a monarchia ügyeivel való, egészen értelmes foglalkozást, tisztán látását a mindkét részről követett hibás politika súlyos következményeinek, valamint a kibontakozás forró óhajtását, sőt módjainak is megjelölését.[138] De ehhez is idő kellett; sok idő, a kínszenvedések hosszú évei.

Bizonynyal még távol állott ettől, mikor Tasnerhez írt levelét e sorral kezdi: Ma indulok a pokolba. Én vagyok az Ármány fia, ki bűneim súlya alatt már 1811-ben (tehát 20 éves korában, a franczia hadjárat alatt, mikor még alig volt sejtelme a magyar közügyekbe leendő beavatkozásáról) elkárhozva, mint ördög szolgája eladtam a magyart a Rom istenének, ezt a dicső fajt, a legdicsőbbet a földön, mely magára hagyatva, most legszebb virágzásban volna! stb.

Mindent fordítva lát, mint a hogy józan korában látott. Híres mondását: Magyarország nem volt, hanem lesz, – merőben ellenkezőre fordítja. Soha nagyobb boldogság, több igazi szabadság, emberszeretet, felvilágosodás nem volt a föld kerekségén, mint a régi Magyarországon volt és fejlődött volna ki mindinkább, ha ő nem zavar fel mindent. Kossuth és társai mind ártatlanok, mert mindent lázban tettek, melyre ő csigázta fel őket, stb. Mintha nem is ő lett volna, ki Kossuthot és pártját, saját népszerűsége feláldozásával, majdnem egy évtizeden át mérsékletre s óvatosságra intette, a leghatározottabban tiltakozva a vele váló azonosíttatás vádja ellen. Most épen ezt a Kossuth elleni föllépését s éveken át folytatott harczát hibáztatja, mint egyik előidézőjét a forradalomnak.[139] Eszébe jut az öreg Horváth István mondása, mely szerint a magyar volt Isten választott népe, mely ős Ázsiának a vizözönből fenmaradt valamennyi népei felett uralkodásra volt hivatva. Felsorol ezután Pulszkytól, Beöthytől kezdve nagyjában vagy 24 nevet, nem feledve Deákot, Batthyányt és Kossuthot, s még 34 magyar és erdélyi családot, hozzá egy csapatát irodalmunk jeleseinek: mi mindent vihettek volna ezek véghez, ha ő nincs, ki rossz útra csábította őket! Eldicsekszi a magyaroknak az idegen nemzetiségek iránti türelmét s az ezeket egybekötő szeretet kötelékeit, – mintha nem is ő lett volna úgy a magyar nemzetiségnek s nyelvnek, de egyúttal az idegen ajkú népiségek megbecsülésének is legelső apostola! Mintha Magyarország abban hibázott volna, hogy mindenek előtt magyar akart lenni. Vádolja magát, hogy kikelt Kossuthnak, Bezerédjnek érzelmi politikája ellen is, holott ezek a jók és nemesek újjá teremtették volna az országot. Hogy mily véghetetlen volt az uralkodóház és minden tagjának szeretete és ragaszkodása a dicső magyar nemzet iránt, és hogy még Metternich sem ismert dicsőbbet ennél s mind ezt ő, a «nagy gróf» tette rommá. Még családi tűzhelyén sem lel megnyugvást. Nejét egy szentnek nevezi, – most is, mint máskor szokta; – de ezt is «megcsalta», (mert t. i. boldogság helyett kínszenvedést, egy mennyország helyett poklot hozott reá és gyermekeire!) s azért az ördögök lánczra fogják verni s minden kigondolható kínzásokkal illetni. S így folytatja hosszú bűnlajstromát, csakis zavart elmére s feldúlt kedélyre mutató bámulatos összekeverésével jónak és rossznak, valónak és képzeltnek. S a másik levélben ugyanazok ismétlését olvassuk, a nála különben nem szokatlan magyar és német nyelv szinte soronként váltakozó vegyítésével, s jobb sorsra érdemes derék honfitársaink névjegyzékét még egynéhánynyal egészíti ki. Hol vannak, kérdi, oly férfiak, oly családok a világon? Mennyi ész és tapintat! (Miknek hiányát annyiszor szemünkre hányta.)[140] Soha bölcsebb nemzet nem volt. Ó, irgalmas Isten, és én zúztam mindezt porrá! stb. Kiegészíti egy visszapillantással tanuló éveire, nagy elmeélt tanusítva egykori tudatlanságának, keményszívűségének, az irodalomban, de még a katekizmusban is való járatlanságának, dicső atyja intelmei sikeretlen voltának kimutatásában, minek folytán a legegyszerűbb, legbutább ember is mindent jobban kieszelt s elintézett volna; mint ő, ki hivatlan beavatkozásaival, az embereket; köztük legkitünőbb állásúakat is, csak bolonddá tette stb.

S e leveleinek, egy hagymázos álom szomorún hű leírásainak (curiosumként) a muzeumba vagy az akadémiába letételére szeretett barátját, kihez intézve voltak, felhatalmazta.

Nincsen itt még semmi javulás, de alig egy vékony reményszála is a javulásnak.

Ösztönszerűleg kellett éreznie, hogy ily kedélyállapotban nem mehet ő Czenkre.

Mit Kossuth ellen annyiszor fölvetett, hogy hiába fog majd szándéka tisztaságával mentegetődzni, most azt is maga ellen fordítja. Nincs neki semmi, de semmi mentsége: ő volt megölője ennek a nemzetnek, melyre oly dicső jövő várt volna. Oh, az örök megsemmisülés, melytől mindig annyira borzadott, egy üdvösség lenne most reá nézve! stb. Még anyagi alkotásait is (híd, közlekedési eszközök stb.), melyekért minden párt annyira s egyaránt becsülte, megannyi hibáknak nézi, melyekkel az embereket, még magát a dicső József nádort is, csak félrevezette, «felültette»! s így tovább. Mindez, magára hagyatva, lassú fejlődés útján, sokkal jobban sikerült volna.

Nem vigasztalóbbak a Lunkányihoz, és ismét Tasnerhoz írt töredék sorok. Az első (szept. 10.) tétovázva s mintegy titkolódzva jelöli meg szomorú lakó vagy inkább tartózkodó helyét; könnyű lesz megtudni, úgymond, Döblingben az őrültek házát, «úgy hiszi» Gergen úr (sic) firmája alatt. Egy év mulva pedig (aug. 3. 1851.) Tasnertól pisztolyt, éles kést, mérget kíván, mert ha élve marad, még szörnyet követ el nején és gyermekein, mert ő miatta lett rabbá a magyar, még pedig micsoda szamaraknak a rabja –! Majd (aug. 7.) nyilván az Apocalypsis benyomása alatt annak a «szörnyetegnek» nevezi magát, mely a világot s kivált egy nemzetet, a magyart, sírba dönt. Minden csepp vérében érzi, hogy el van átkozva, elkárhozva! E levelek stilusa, szövege bámulatosan megegyez mindazzal, a mit Krafft Ebing a maniakusok írásainak jellemzésére felhoz.

E kétségbeejtő kifakadásokat csak négy hónappal előzte meg a magyar ó-conservativ legkitünőbb államférfiak amaz emlékirata, melynek 23 aláírói majdnem kivétel nélkül, Széchenyi meghitt baráti köréhez tartoztak, s melynek sikeretlen volta annál kínosabban hathatott reá, mert tartalma (ha csak Zichy Henrik útján is) előtte titok nem maradhatott.[141]

A rendelkezésünkre álló levelezésben ettől fogva nagy hézag támad 1857-ig, mikor aztán egészen más hangulat uralkodik rajta. Magán ügyeivel tüzetesebben foglalkozik, mintegy szórakozást keresve, találva is azokban.

XIV.

Lonovics érsek. A Blick. Önismeret. Török János.

DE ELSŐ lelki orvosa, a magas műveltségű főpap, régi jó barátja, Lonovics egri érsek volt. Az 1848-diki mozgalomhoz bár a törvényesség korlátai között való nyilt csatlakozása miatt, méltóságaitól megfosztva, előbb a melki apátságban, aztán Bécs falai közt «internálva» töltötte idejét, s hasznosabbra valóban alig fordíthatta, mint a haza nagy betegénél, többnyire hű titkára, Hopf kanonok kiséretében tett látogatásokra. Keresztény szeretet, s politikai bátorság (mondjuk apostoli jellem!) kelle hozzá.

A fájdalmas és örvendetes viszontlátást, s annak erkölcsi hatását (1852-ben) Falk Miksa meleg tollal írta le; híven fogjuk ezt visszaadni. «Sokáig tartott, míg Széchenyi csak némileg is uralkodni tudott érzelmein, hanem akkor lelke egész fájdalmát kiönté nemes barátja kebelébe. Először is testi szenvedéseit festé le, melyekkel Isten meglátogatta, hogy hentereg egész éjeken át álmatlan ágyán, míg végre a bágyadtság lezárja szemeit. Ah! sóhajta, akkor még nekem is boldog óráim vannak, mert úgy érzem magam, mintha egész életem csak egy álom volna; mily szép ez, – de mily borzasztó reá a felébredés. Ismétlé, mint egy gyóntató atyja előtt mindazon önvádakat és szemrehányásokat, melyekkel régtől fogva gyötörni szokta magát. Mikor a főpap azzal vigasztalá, hogy hibátlan ember nincsen a világon, de az ő hibáit legalább nagy erények is ellensúlyozzák, hisz jó keresztény, jó férj, jó atya és hazafi volt, stb., erre tiltakozva ismételgeté: «Nem, nem; én senkit se szerettem, sem nőmet, sem gyermekeimet, sem hazámat, hanem csak magamat; büntetésre méltó önző voltam és oly nagy szerencsétlenségbe döntöttem hazámat!» Mit Wesselényi, mit Batthyány, mit Kossuth vétett, azt, mondá, közvetve vagy közvetlen mind ő követte el, s ő volt, a ki azokat is szerencsétlenné tette. Bűneinek halmaza oly nagy, hogy Isten se bocsáthatja meg. Erre a főpap, Isten véghetetlen irgalmasságára hivatkozva, beható módon érteté meg vele, hogy mily nagy kevélység beszél belőle, midőn elhiteti magával, hogy ő egymaga, vagy bármily halandó is, tetszése szerint a gondviselés akarata ellen irányozhatta milliók sorsát, hogy egyedül tőle függött, bárminő nagy tehetségei mellett is, egy egész haza, egy nemzet boldogulása vagy bukása, stb. Minél tovább beszélt így Lonovics, annál észrevehetőbben megnyugodott Széchenyi s oly pillantással, melyben leírhatatlan hála nyilatkozott, szótlanul szívéhez szorítá nemes vigasztalója kezét. Más térre vezetve át a beszéd folyamát, oly nyugalommal oly tiszta észszel, minőre csak egy óra előtt nem lett volna képes, folytatta a társalgást, régibb és ujabb események felett, mintha a mindkettőjökre nézve oly végzetes 1848. év nem is lett volna. Az érsek e látogatásától kezdve, melynek gyakori ismétlései voltak, a gróf állapota folyvást javult, munkakedve visszatért, kezdett, vagy legalább akart ismét remélni …[142]

188. FALK MIKSA.
(1857-iki aquarel után.)

189. GRÓF SZÉCHENYI ISTVÁN DÖBLINGBEN,
(Ernst Lajos gyűjteményében.)
Kőre rajzolta Katzler V.

Nejét és gyermekeit is mind sűrűbben gyűjté össze maga körül, szívesen látta régi barátjait, s oly behatóan foglalkozott velök a legégetőbb politikai kérdésekről, hogy lehetetlen volt a mindig éber és gyanakodó rendőrség atyai figyelmét is kikerülnie. Csak börtönének elhagyását nem volt szabad szóba hozniok.

Sem annak a gondolatnak nem adhatott helyet szívében, hogy ő valaha még a politika küzdhomokjára kilépve, újra vezérszerepet vállaljon magára, akár az ellentállás, akár az új alkotás terén. Inkább elviselte a természetével mérőben ellenkező «összeesküvés» (nevetséges) látszatát. Ellenben egykori szokásához: eszméket adni másoknak s tettre buzdítani az arra hivatottakat, újra visszatért.[143] «Mit keresnék én rozoga vén ember a világban», mondá egy alkalommal ifjú barátjának dr. Guszmannak, «az ilyen vénember csak férczmű, szétválik eresztékeiből, végre összeomlik, s mint hasztalan lim-lomot bedobják egy gödörbe».

Széchenyi tehát hosszú éveken át a döblingi elmegyógyintézetben szenvedett, vezeklett, sőt sajátságos eszmelánczolatánál fogva, itt egy új otthont teremtett lassanként magának. Ilyen úton aztán lelki egyensúlya látszólag s időnként legalább helyreállván, kezdett ismét érdeklődni a közügyek iránt is, habár azok behatóbb tárgyalása reá nézve mindig «excessus» számba ment. Mi sem természetesebb, mint hogy régi szokásához az iráshoz ismét visszatért. Próbára tette, van-e tollának hatalma még? A nélkül, hogy a romokból egy új föltámadásnak reménye éltette volna szívét, szükségét kelle éreznie, hogy egyszer legalább kiöntse nemes epéjét.

Bach miniszter annyira bizott rendszere megszilárdulásában, hogy a fejedelem egy országos körútját is, természetesen megfelelő környezetben, koczkáztathatni vélte.[144] Ekkor történt, hogy ama 130 «feddhetetlen» előkelő név aláírásával ellátott petitio elfogadása megtagadtatott. Az intéző miniszter pedig czélszerűnek vélte saját rendszerének igazolásáúl a magyarországi állapotokat az ő hivatalos világításában állítani, illetőleg állíttatni a maga korlátolt közönsége elé. Ez a visszapillantás, állítólag egy magyartól, csak egy meghitt kör számára aránylag csekély számú példányokban nyomatott 1857-ben. Fölidézte a Blick czímű megsemmisítő választ,[145] mely czélzatosan epét jelző sárga borítéka miatt közönségesen a «Sárga könyvnek» neveztetett, s melynek párja az e nemű politikai irodalomban alig mutatható föl.

Mindaz, mit egykor Dessewffy s egyéb ellenesei, mit utóbb Kossuth s a magyar ellenzék hevesebb töredéke ellen írt, szelíd enyelgésnek, jóakaratú czirógatásnak nevezhető, ehhez képest skorpiókból fonottnak nevezi Falk ezt a korbácsot, s nem mond sokat. Gyulai, mint művet bírálva, a fönségesnek és triviálisnak, a tragikainak és komikainak ezt a nagy szatirikusoknál mindig jogosúlt összeolvasztását, egy Shakespeare magaslatán állónak látja; csakis «egy mélyen szerető és gyűlölő szív, egy geniális lélek kétségbeesése teremthet ily munkát».

190. SZÉCHENYI «EIN BLICK»-JÉNEK CZÍMLAPJA.

Hozzátehetjük, hogy roskadó egész lényének utolsó, de minden erejét belé lehelte e könyvbe, mely életpályájának zárköve, fejfája lőn. Ő maga soha sem nevezte magát szerzőjének, mit különben meghitt baráti körében gyengéd számításból tett, hogy helyzetöket az előre látott rendőri és birói zaklatások ellenében könnyűbbé s a bűnrészesség eltitkolását lehetővé tegye. De minden sorára annyira rányomta egyénisége bélyegét, hogy csakugyan járatlan vagy együgyű lett volna félrevezethető. Béla fiára bízta a kéziratot, melyet ez sajátkezűleg le is másolt, mert az eredetit, atyja parancsára meg kelle semmisítnie. A másolattal utazott ki Londonba, s ott nyomatott a könyv egy megbízható jó barát, akkor emigrans Rónay Jáczint, gondozása alatt. A kész példányok egy jó csomagát szépen sikerült bőrönd fenekén haza hozni; míg egy másik útjában a határszélen, külön utasításból, szinte fehérneműig levetkőztették, de mitsem találtak nála a lelkiismeretes kutatók.[146] Gondja volt reá, hogy a munka, melynek hatásától méltán nagy eredményt várt, az illetők kezébe eljusson. Egy az uralkodó elnöklete alatt tartatott miniszteri tanácsban, minden jelenvoltnak elébe volt fektetve egy példány.

Állítsuk egybe azokat a szemen szedett epithetonokat, melyekkel Magyarország akkori sanyargatóját megtiszteli. Egy kis oldalt talán betöltenek.

Rendes, teljes czíme, melynek gúnyos ismétlését egy fordulatnál sem felejti el: Excellenz, Baron, Minister und Favorit! Azután sorban jőnek: Parvenu, Tartuffe, Paravent, (az uralkodó és népe közé tolakodó), Chameleon, Magyarfaló, Igaztalan, Szívtelen. Gyalázatos. Vak és részeg (lelkileg, mit nehezebb fölismerni, mint a physihai vakságot vagy részegséget). Torlaszhős. (Többszöri czélzásokkal a híres szürke lóra, melyen ülve egykor a dicső márcziusi napokban, az utczai nép élén, a Burg ellen támadást intézett). Pirulni nem tudó. Szemtelen. Bankócsináló, (ki tudniillik a világot egy ideig bolondítja, de utóbb mégis rajta veszt). Piszkos kezű (minőnek valami vasútűzlet körül gyanusították, de minek ő, Széchenyi, hitelt nem ad). Különben mégis (politikai) impostor. Gensdarm. (Csakis erre támaszkodó.) Lucifer (már a ki egyedül lett volna képes nekünk buta magyaroknak világot gyújtani). Mephisto (hozzátéve Ligne herczegnő élczét, hogy: plus veau, que démon) Mert eljárása inkább éretlenségre vall, «Knabenhaft»; mert mindenféle ellenkező tarkaságok keveréke, «Misculanz»; miért is «Gasconade»-jainak többé senki sem hisz. Majd egy gonosz fordulattal egyszerre viszont Magyarország benefactorának, (tudniillik à la Polignac, kinek makacssága megbuktatta a Bourbonokat) s igazi védangyalának nevezi, ki fölnyitván a nemzetnek szemét, tisztán láttatja vele, hogy semmi jót nem várhat többé stb. (A Dante mottója: «lasciate ogni speranza».) Mindez vastagon fűszerezve a Hans Jörgeltől eltanúlt bécsi lokális élczekkel s szójátékokkal. A Bach névre csak egy echo van: Ach! – S a Miatyánk utolsó tétele: Szabadíts meg a gonosztól, – csakis ő reá vonatkozik … Valóban a Lear király derék Kent grófjára kell gondolnunk, ki a nyomorúlt Oswaldra szórt tömérdek csúfszavait azzal végzi, hogy mindjárt el is fogja döngetni, ha csak egy betűt is eltagad mindezen czímeiből. Beismeri maga, hogy ő bizony goromba és aljas (trivial, gemein), de, úgymond, olyan álszenteskedőkkel, hóhérokkal, gyilkosokkal nem is lehet à la fleur d’orange társalogni.

191. RÓNAY JÁCZINT.
(Eredetije az Országos Képtárban.)

Ha Bachot, a forradalom felkapottját, pelengérre állítja, mit, mint mondja, épen nem személyes (de annál inkább elvi) ellenszenvből tesz; úgy embereit, kik politikájának eszközeűl adták oda magokat, a megvetés, lenézés, nevetségessé tétel minden nemével sújtja. Ezek csak Hanswurstok, Kakadúk, Sextus Baculusok,[147] lelketlen subjectumok s végre, a reájok galádúl erőltetett magyar egyenruha alkalmából «Bachhuszárok», mely elnevezés évek hosszú során át rajtok ragadt. Haragja magasodik, epéje keserűbb lesz ellenfeleinek magasb állásával, nagyobb jelentőségével szemben s tetőpontját éri herczeg Schwarczenbergnél (blutigen Angedenkens), kinek még nevében is (oh Felix!) iszonyú ironiát lát. Hallgassuk el a többit.

Ellenben nagy kegyelettel emlékszik meg Metternichről, kit különben is akkori észjárása szerint, egészen igazoltnak tartott, azután meg a tisztelet egy nemével szól Windischgrätzről, ki «az ő töviskoszorúját legalább emelt fővel viseli».

Nem a törvénytelen, bár súlyos adót panaszolja, hanem a szolgaságot; tiltakozik a jogvesztés elmélete ellen, hivatkozik a pragmatica sanctióra, mint kétoldalú szerződésre s az ország egyéb sarkalatos törvényeire, melyeknek egész kivonatát a könyve végéhez mellékletűl csatolja;[148] utálattal tölti el az a nyegle dicsekvés, mely a korral vele járó minden anyagi haladást magának ró föl érdeműl, de még inkább az a hypocrisis, mely a szabad sajtó ürügye alatt utólagos censurát hozott be, s minden bátor szót sokkal inkább lenyűgözött, mint valaha volt. (Mindez néhány évvel később, az alkotmányos élet első megnyiltával, az országgyűlésen, sokszoros változatokban, újra meg újra ismételtetett.) Nem érhette meg a jó ügy győzedelmét. Egyelőre – hattyúdalát zengé el. A sárga könyv minden betűje egy-egy koporsószeggé vált. A rendszer nem tarthatá magát. Azóta fátyolt vetettünk a multra; nem hivatásunk azt szellőztetni.

Egy szomorú adomáját azonban az akkori válogatás nélküli üldözések- és kivégeztetésekre vonatkozót, nem hallgathatjuk el. Az asperni ütközet után, úgymond, kirendeltek a gyásztérre egy csapat katonát, a halottaknak, barátnak, ellenségnek, szokás szerint közös gödrökbe leendő eltakarítása végett. Az ott fetrengők közt egy szerencsétlen föleszmél s könyörögni kezd, hogy ne temessék el, mert hisz ő még nem halt meg. Eh, mond a vezénylő tiszt, azt mindenik mondhatná, le vele! …

A Széchenyi lakásán 1860. márcz. 3-án tartatott motozás, melyről még szólni fogunk, s a rendőrség főnökének hozzá intézett fenyegetése után, miszerint döblingi czellája ezentúl nem lesz az összeesküvések egy asyluma, a megtört öreg magát is ily gödörbe szánt félholtnak nézte, s inkább önként vált meg a nyomorúlt élettől. Hosszú, kínos halogatás után végrehajtá önönmagán a rég kimondott halálos itéletet.

Az Önismeret, melyet halála után, a családnál talált irományokból meleg tisztelője, Török János állított össze (1875), épen nem tekinthető, mint kiadója állítja, a Blick folytatásának vagy talán magyar kiadásának. Nem sorolhatjuk e könyvet egyáltalában a politikai munkák közé, mert egy-két vonatkozás, csípős megjegyzés vagy kitérés, minőket bármely regényben, értekezésben, sőt köznapi társalgásban is eleget találhatunk, nem adja még meg e minősítést, s nem is eshetik oly szigorú bírálat alá.

Mikor, a többi közt, azt mondja, hogy «az uralkodás philosophiája: mindenkit a maga helyére állítani, a melyben legtöbb jót és hasznost művelhet», ha aztán élczeket szór arra, a ki jó szabó vagy czipész lett volna, de miniszterré tették, – ha ily szerepcserében, ily ignorantiában oly karrikaturát lát, mely végtelen nevetséges, ha nem volna oly «átokteli», – ha ismét nemes haragra gerjedve, így fejezi ki magát: «Háboru, invasio, elemi csapásokból kigyógyúl a nemzet, de egy fő és szív nélküli kormányt, mely Tartuffetől és Macchiavellitől szedi föl egész tudományát s merőben csak zsoldosaira és bakóira támaszkodik, csak akkor fog elviselni, mikor utolsó csepp vérét lecsapolták» stb.; mindezekben a gyűlölet és kétségbeesés azon természetes kifakadásait látjuk, mely ama rossz időkben minden magyarnak szinte elválhatatlan kísérője volt.

Ilyenekkel az Önismeret számos lapjain találkozunk ugyan, de még sem feledhetjük, hogy a könyv, melyet forgatunk, czímének megfelelőleg, a bölcselmi, illetőleg tartalma nagyobb részénél fogva, a neveléstani irodalom körébe tartozik.[149]

192. TÖRÖK JÁNOS.
(Egykorú metszet után.)

Nem szorosan tudományos mű; kevés benne a rendszer, a szabatosság és következetesség: ily követelésekre, hogy ne mondjam, pedanteriára, különben a nagy hazafi egész írói működése, a Lovaktól kezdve egész ez utolsóig, nem igen szoktatott reá. A kritika, az elmélet, a logika szemüvegén át nézegetve, elég hibát, ellenmondást, képtelenséget fogunk benne meglátni, melynek csak benső kapcsolatát, erkölcsi rendszerét, finom vonatkozásait kell keresnünk, hogy keresve, könnyen meg is találjuk. Though this be madness, yet there is method in’t.[150]

Hogy élvezetünk tiszta és zavartalan legyen, ne is tekintsük könyvnek, hanem képzeljük, hogy a nagy embernek benső körébe bocsáttatunk: előttünk áll nemes, bár görnyedő alakja, s közvetlen ajkairól hallhatjuk, pongyola társalgás közben, minde szétszórt, eredeti, szikrázó gondolatokat. Ki ne számítana így eltöltött egy pár órát élete legnemesebb élvezetei s örökre felejthetetlen emlékei közé!

Örömmel vehetjük tudomásúl, hogy a nagy gondolkodó még a paedagogia terén is az úttörők közé tartozik. Mint a nemzet nevelője szól hozzánk. Miket a tehetségek összhangzatos kifejtéséről, miket az egészség ápolásáról a testi erő és ügyességnek a hervasztó száraz tudákosság ellenében érvényesítéséről mondott: átmentek azóta az iskolába, az életbe.

Meg fogják ezért neki bocsátani az orvosok – alleo-, homoeo-, hydropathák stb. – mindazon ártatlan élczeket, melyeket tapogatódzásaikra szórt, addig-addig folytatván a tréfát, míg utóbb mégis kénytelen nekik igazságot szolgáltatni.

Nagyon fontos mindaz, mit a kényelmes, jó lakásokról, mit a mérsékelt, egészséges táplálkozásról, helyenként elég terjedelmesen mondogat; bár részben ismétlések korábbi műveiből. (V. ö. Pesti por és sár, 81. I. 451.)

Számos gyakorlati tanácsai s útmutatásai után bizonynyal megható egyszerre azon naiv vallomása: «Én igen okos soha sem voltam, mert ha az lettem volna, most nem ülnék itt, a hol ülök» …[151]

De minő világot vet a régi municipális rendszerre, s az egykori dicasteriális kormányzatra, mikor például a fővárosunkat ért nagy csapást, az 1838-ki árvízveszélyt, idézi vissza emlékezetünkbe, mely előre látott catastropha elhárítására akkor szinte semminemű intézkedések sem történtek.[152] Előbbre vagyunk-e? – Akkor, úgymond, néha a bolondok adtak tanácsot; ma (értve a Bach-korszakot) úgy látszik, renaissance-korukat érik!

S ha csak tartózkodva helyeselhetjük, miket e könyvben is a túlnépesedés veszélyeiről annyiadszor ismételve mond, miért többek között határozott ellensége volt minden lelenczháznak stb., bizonynyal engesztelődve fogjuk aláírni e lelkes sorokat:

«Egészségtől viruló egyén, ugyan van-e a világon ennél kellemesb látvány? Igen van, és vajjon mi az? Egészséges család! Minél csak egészséges község gyönyörűbb; midőn egészséges nemzet, mennyekbe ragadó tünemény!»

Emlékezünk, hogy Prágában mulatásakor szinte irigy szemmel nézte a piros-pozsgás cseh urakat és asszonyságokat a mi vézna mágnásaink mellett.[153]

XV.

Times (Rónai). Independence belge (Falk). Kölnische Zeitung (Szarvady). Külföldi és bécsi lapok. Röpiratok. Hollán Ernő. Kecskeméthy. Egy jóslat. Gasser szobrász. Arczképek. Fiai neveltetéséről.

NEM minden ironia nélkül jegyzi meg Falk,[154] hogy a «Blick» rendkívüli sikere által felbátorítva, egész erővel hozzáfogtak a közvéleménynek bel- és külföldi sajtó útján leendő meghódításához. Az angol Times-be szánt czikkeket Széchenyi Béla vitte ki s Rónay közvetítette, az Indépendence belge-nek Falk rendes levelezője lett, a Nordnak Kecskeméthy Aurél, a Kölnische Zeitungnak Szarvady Frigyes volt dolgozótársa, velünk tartotta Weser Zeitung, Hamburger Nachrichten, sőt tért engedett a semleges augsburgi Allgemeine Zeitung is, valamint aristocrata szempontból a bécsi Vaterland, democrata szempontból a Wanderer, melynek Falk belső munkatárs volt, s végre tárgyilagosságának szigorú megtartásával, az Ostdeutsche Post. Önként értetvén, hogy a magyar szellemben tartott számok mindannyiszor lefoglaltattak, de az érdeklődők által annál mohóbban olvastattak. Kissé veszedelmes volt e játék, mert a rendőri beavatkozás ritkán maradt el, s a hivatalos zaklatásokon kívül, jókora pénzbírságokra, sőt személyes letartóztatásokra is nyitott biztos kilátást. Minden 3-4 hétben egy-egy politikai röpirat hozta új izgalomba a kedélyeket; természetesen mindig az anonimitás leple alatt. Ezeket borítékuk színei után nevezték el s adták kézről-kézre. Volt egy Zöld könyv (Zur ungarischen Frage), volt Lila könyv (Offenes Schreiben an Se Majestät), volt Vörös könyv (Die Lebensfrage Oesterreichs), stb. Az utóbbinak Kecskeméthy Aurél, az elsőnek Hollán Ernő, a középsőnek maga Széchenyi volt szerzője gyanánt hiresztelve. Szükséges tehát egyelőre ezt kissé bővebben ismertetnünk, utóbbra hagyva ama másik, bár korábban megjelenteket.

Valószinű, hogy Széchenyi a már ismertetett híres «Blick»-en egyidejűleg, de régebben is, Bach kormányra jutása óta pedig folyvást dolgozott. Ezt tekintette, mintegy taktikából, a gyűlölt rendszer ellen intézett támadása zömének, s azért tartá legnagyobb titokban is, míg a döntő pillanat elérkezik; kisebb művei, vagy az ő szellemi és anyagi támogatásával elvbarátok által irottak, csak mintegy oldaltámadások, kirohanások voltak egykori «megént és újra megént» utóbb már megbánt, de most újra elővett elve szerint, az ellenség folytonos kifárasztására, gyengítésére czélozók.

Az egy nyomtatott ívre sem terjedő (lilaszín) röpirat egyenesen ő felségéhez van intézve s e szóval kezdődik Euere Majestät? Kiindul onnét, hogy az 1856-ban huszonnégy magas állású magyar által aláírt folyamodvány, valamint az egy év mulva benyújtott második is, figyelemre méltatva nem volt, s így kénytelen a nyilvánosság útjához folyamodni, hogy ő felségét a veszélyre, mely mindinkább fenyegetővé válik, figyelmeztesse.[155] Most Magyarország, úgymond, egy senki birtoka (res nullius), mely az első foglalónak esik martalékul. Népeket, úgy mint egyes embereket vagy érdekeik és gyengéik, vagy pedig szellemi felsőbbség által lehet meghódítani. A népek gyenge oldalai az ő szokásaik, erkölcseik, ragaszkodásuk nyelvök, nemzetiségök és történelmökhez; mind ezt nem lehet az új divatú «civilisatióért» cserébe adni. Megbocsáthatatlan önhittséggel s gyermekies könnyelműséggel akarnak most, úgymond, egyszerre mindent, a mi a magyar előtt szent volt, összedönteni s a romok fölé egy új épitményt (Neubau) emelni, a nélkül, hogy az egy nagy lélek, valami XIV. Lajos, nagy Fridrik, vagy I. Napoleon alkotó szellemét mutatná fel, melynek kedveért lemondva minden egyébről, legalább egy erőteljes, gyors és olcsó mintaszerű közigazgatást vártunk. De minő keserves csalódás! – Vázlatát adja a belügyeknek, mert úgymond, a külügyi politika hová vitte a birodalmat, minő nyomorult szerepre kárhoztatta, azt a legújabb események úgyis eléggé kitüntették.[156]

Elősorolja ezután a kormányzat minden sötét oldalait, a gépezet nehézkességét, az idegen hivatalnokok seregét, a «földkóstolókat» zsandárokat, a mindenbe beavatkozást, monstre-tabellákat, a magában véve jó újításoknak is fonák felfogását, még az igazságszolgáltatásnak is felforgatását s a közbiztonság teljes hiányát, stb. Rámutat a birodalom megromlott hitelére, pénzügyeire, a szeszgyártás és czukor főzés hanyatlására, a törvénytelen közvetett és közvetlen adók súlyos voltára, s behajtásuk zaklató módjára, mely a lakosokat tönkre teszi s tömeges kivándorlásra készteti. Az egymásnak ellenmondó rendeleteket: Ordres, contreordres, desordres!

Így sem Magyarország, sem Ausztria nem boldogulhat. Csak egyetlen egy módja van a rákfene orvoslásának, még mielőtt késő lenne.

S ez abból áll: térjen vissza felséged a jog terére, állítsa vissza a magyar alkotmányt s uralkodjék a pragmatica sanctio szellemében, azon törvény szerint, melynek erejénél fogva ül mostan is a trónján.

Ne féljen az osztrák-német politikusok agyrémétől (bete noire) a separatismustól, se a recriminatióktól.

Magyarországnak nincs oka, s nem fekszik érdekében, hogy elszakadjon. Minden egyéb nemzetiségnek a határokon túl van támpontjok; a frankfurti parlament, Petersburg, Bukarest, Turin, még Belgrád is oly mágnesek, melyek milliókat vonzanak magokhoz; de a magyar egyedül áll Európában, s tudja, hogy létele és nemzetisége Ausztriával szövetkezve van legjobban biztosítva, jobban mint akár elszigetelt önállóságában, akár szomszédjaihoz való csatlakozásában. Ha Felséged megtagadja az országnak alkotmányát és nemzetiségét, ellenségeinek karjaiba hajtja azt; míg a történelem tanúsága szerint Ausztria soha sem volt erősebb, mint mikor Magyarországgal jó egyetértésben élt. Miként lehet ezzel az örökös tartományok érdekeit és alkotmányos kormányzatukat összeegyeztetni, az aránylag könnyű kérdés s jól megoldva, a monarchiát ismét az 1848. előtti magaslatra és hatalmi állásra fogja emelni. A czélra vezethető módok és eszközök megjelölését egy külön egybehivandó «notablek» gyűlésére vélné bízhatónak.[157]

De a jogalap helyreállítása az egyedüli mentő horgony. E komoly intelemmel végzi: Isten ne adja, hogy Felséged egy végzetszerű ,trop-tard’ ismétlődése által a X. Károly vagy Lajos-Fülöp sorsát érje meg.

Aláírva mint ő felsége leghivebb engedelmes alattvalója G. F. Deczemberben 1859.

Ha az aláírás nem, melynek két betűje alatt akár egy György, akár egy Felix vagy Ferencz, stb. lappanghat, de tartalma, főleg a szeszgyártásra vonatkozó részlet, mely fontos mezőgazdasági iparágnak Széchenyi, emberbaráti szempontból határozott ellensége volt,[158] – megczáfolja a föltevést, hogy ez irat egyenesen Széchenyitől eredett; valamint stílje és fenyegető hangja kizárni látszik gr. Z. Henrik némelyektől hiresztelt szerzőségét is. Mint adalékot azok számára, kik a kiegyezés történelmét megirni lesznek hivatva, elég érdekesnek tartjuk.

193. HOLLÁN ERNŐ.
(Marastoni rajza után.)

Hollán Ernő, volt 1848-9-ki honvédezredes, a péterváradi kapitulatio után, szülővárosában Szombathelyen telepedett meg. Itt ismerkedett meg gr. Széchenyi Pállal s általa a már ismét politikát üző Széchenyi Istvánnal.[159] Döblingbe tőle meghivatván, a legszivélyesebb fogadtatásban részesült. (Szeptember elején.) Tiszteletét birta, bár terveik részleteinek beavatottja nem volt s velök szolidaritásban nem is állott: a magyar és osztrák államférfiak ama szűkebb körének, mely akkor Széchenyi körül gyülekezett, s osztozván az uralkodó politika iránti bizalmatlanságban, conservativ alapon a dolgok új rendjének, s különösen Magyarország megnyugtatásának, s a birodalmi közös érdekek összeegyeztetésének sokféle terveivel is foglalkozott, reményeivel is táplálkozott. Gr. Rechberg külügyminiszter érdeklődött az ügy iránt legmelegebben; ismételve felkérte Széchenyit, hogy nézeteit az általa is forrón óhajtott kibontakozás megfogható s elfogadható módjai iránt kissé szabatosabban formulázza vagy formuláztassa. Hasonló érzülettől volt eltelve Hübner is. Tartózkodóbb volt Schmerling osztrák igazságügyminiszter, ki Széchenyit ez időtájban látogatásával tisztelte meg. Hollánnak az akkori helyzetre vonatkozó egy magánlevelét Széchenyi, testvérbátyja Pál közvetítésével megolvasta s úgy el volt tőle ragadtatva, hogy szerzőjét magához kéretve, eszméinek tovább fűzésére, illetőleg az első negativ résznek egy positiv másodikkal kiegészítésére, kérve kényszeríté. Így az eddig inkább mértani és katonai tanulmányokkal foglalkozó, bár szélesebb látkörű ifjú államférfiú, szerényen mentegetődzve bár, nem utasítá el az őt különben «megdöbbentő» feladatot, s egy meg nem nevezett nagy úrhoz intézett, de esetleg szélesebb körnek is szánva volt emlékiratban két (különböző keltű) nyilt levél alakjában fejezé ki nem annyira saját nézeteit, mint azokét, a kiknek akkor legtöbb s egyedül volt kilátásuk az osztrák centralisatio várt és előrelátott bukása után döntő befolyáshoz juthatni a birodalom sorsának intézésében.[160] A röpirat, melynek sajtó alá bocsátásáról, a magáninformatiók sikerébe nem bízó Széchenyi Lipcsében gondoskodott,[161] alig több két nyomtatott ívnél, s a következő, igen biztató franczia jeligét viseli: Le bon sens, la logique des événements, le droit, finissent toujours pas triomfer.[162] Tartalma nem sokat különbözik az előbb ismertetett s egyenesen Széchenyinek tulajdonított röpiratokétól; csakhogy sokkal higgadtabb, kecsegtetőbb modorban van tartva, mi azonban nem gátolá annak szokott módon gyors elkoboztatását s gyanított szerzőjének éber figyelemmel kisérését. Abból indul ki, hogy a jelenleg létező állapotok egyenes ellentétben állanak mindazzal, a mit az ország népessége ohajt, s hogy ezt semmi más mint a régi jogalap visszaállítása ki nem fogja elégíteni. Oly korban, úgymond, melyben még az orosz kormány is azt az elvet hirdeti, miszerint első sorban a népek érdekei állanak s csak másodsorban az uralkodóházaké! Kifejti aztán, hogy az ország egyhangú kivánata nem áll ellentétben a birodalmi egység érdekeivel, sőt hogy Magyarország különválása sem az európai államok közrendébe nem illenék be, sem akár alkotmányosság, akár nemzetiség tekintetében előnyt nem nyujtana. Hivatkozik Eötvösnek akkor nagy hatást tett, később sok félreértésekre alkalmat adott híres röpiratára az osztrák birodalom hatalma és egysége biztosítékairól.[163] Kiemeli az egykori megyei önkormányzat előnyeit, közigazgatás, közszellem és olcsóság szempontjából, sőt azt követendő mintául az osztrákoknak is ajánlja; jól megjegyezve, hogy a régi kiváltságos rendszer visszásságait fentartani vagy újra behozni senki sem kívánja. Sürgeti végre, habár egy (elkerülhetetlen) átmeneti octroy közvetítésével, az országgyűlés egybehívatását, a területi épséget, a magyar nyelvet, koronázást, szóval: a restitutio in integrum keresztülvitelét, ha nem is épen a 48-iki, de a kor igényeihez mérten reformált 47-diki alapon; különben a pragmatica sanctio, mint örök időkre érvényes kétoldalú szerződés (pactum conventum) értelmében. Áthidalása volt ez Deák nagy politikájának, előhirnöke a «jogfolytonosság» amaz elvének, melynek karöltve az idézett jelige három tényezőjével (józan ész, események hatalma és jogosság!) végre mégis diadalra kelle jutnia. E diadalt Széchenyi nem érhette meg. Hogy előkészítésében részt vett, s a haza körül szerzett régi érdemeit ezzel is megtetézte, az előadottakból eléggé kiviláglik.

Az «Emlékirat» az osztrák miniszterekre megtette ugyan hatását, de begombolództak s a kérdést levenni látszottak a napirendről. Így lett belőle «röpirat», melynek szintén Lipcsében kinyomatását s a nyilvánosság elé. vitelét Széchenyi vállalta magára. A mindig éber «democrata» kormány figyelmét ez sem kerülheté el; sietett azt a tiltott és elkobzott olvasmányok kitüntetésében részesíteni. Pedig nagyobb baja is volt ennél: a protestánsok ügyével!

Munkánk egyik czélja levén Széchenyi irói munkásságáról lehető teljes képet adni, nem hagyhatjuk említtetlen a «Daguerreotypen von einem ungarischen Edelmanne» czímű elmefuttatást, mely csak annyiban viseli magán a Széchenyi szellemének bélyegét, a mennyiben nyomós mondásait vagy szeszélyes ötleteit ismételgeti. P. o. Centralisatio: csak egy ember, ki a közjó iránt érdeklődik, de a kinek rosszul segédkeznek a nem érdeklődők ezrei, míg a kormányzottak milliói őt vonják feleletre minden egyes nem érdeklődő közeg hibáiért. Centralisatio: egy ember, a ki ezer szálat tart kezében, de nem láthatja s nem is itélheti meg, mi történik azok végeinél, s mégis magára vállal Isten és világ előtt minden felelősséget. Centralisatio: egy felső akarat, a mely ha még oly erős is, elgyengül a szálak végein, melyektől a végrehajtás függ. Helyhatósági alkotmány: Saját házában maga uralkodik, szükségleteiről maga gondoskodik, megbecsüli az érdemest. Tisztviselők nyilvános felelőssége, határoznak magok az érdekeltek, nem pedig a ténta, toll és papir mellett nagyranőtt jövevények. Aztán nyugtalan főknek foglalkozást ad otthon, a helyi ügyekben, az Uralkodó mint egy Isten, a legmagasb és utolsó tekintély, … kívüle és felette áll a törvénynek, mint – kegyelemosztó. A nemesség. Gyermekeknél már rég felhagytak a jártató szalaggal; ha egyszerűen s szabadon a földre ültetik, hamarabb megtanulnak járni és sokkal ügyesebbek lesznek: a nemességnél ezt eszközli a nyilvánosság. Octroyált alkotmány: annyi mint egy octroyált dynastia, nincs törvényes talaja, nem gyökerezik az erkölcsökben, nem csügg hagyományokon, nem gerjeszt tiszteletre. Támadjon csak egy percznyi elégületlenség, mindenki kész azt egy ujabbal felcserélni. Ausztria természetes alapelve: egység a sokféleségben és szoros elkülönítése a heterogen elemeknek. Az egységet egy képzeleti összeolvasztásban keresni annyit tesz, mint egymásra uszítani az embereket, s aztán a veszekedőknek közibéjök állani, a mi ritkán lehet kényelmes helyzet. Magyarország. Mindenütt reformok, változások, új dolgok után áhitoznak az emberek: csak Magyarország akarja az ő törvényeit, régi jogát; egyedül Magyarország conservativ. Azután az osztrákok felé fordul, s elismeri bár, hogy sokban előbbre vannak, de viszont ők is beismerni kénytelenek, hogy 1. mi fentartottuk ezer éves alkotmányunkat oly viszontagságok közt, miktől ők megkimélve maradtak; de 2. minket csak tizenegy év óta kormányoznak pátensekkel és parancsokkal, holott ők törvény és parancsolat közt még különbséget sem ismernek. 3. Nálunk van honszeretet (patriotismus), míg ő nekik erről tiszta fogalmuk sincs. 4. Itt vannak rendek, ott legfölebb csak névszerintiek; itt van egy nemzeti papság, van önérzetes polgárság, van hazafias, erőteljes parasztság. 5. Van kész municipális szervezet, s kellő emberek hozzá. 6. Nálunk az uralkodó személye szent, s ezen monarchikus érzület átalános és öntudatos, míg ők a bureaucratia járma alatt még nem is gondolkodhattak arról, vajjon ők royalisták-e vagy sem? – Az ellenzék, melylyel itt a kormány találkozik, az uralkodóra nézve csak örvendetes lehet, mert conservativ természetű; s boldog az a fejedelem, kinek mai napság olyan népe van, mely még hévvel csügg valamin! – – A magyar kérdés, – mert így kell azt már neveznünk, – nagyon egyszerű vagy nagyon bonyolódott. Most még van idő! … Isten segíts, s világosítsd fel a fejedelmet!

Kecskeméthy, ki hivatalánál fogva, mint censor az akkori időszaki és röpiratirodalomban teljesen tájékozva volt, ily olvasmánynyal, főleg «tiltott» könyvekkel mindig bőven ellátta Széchenyit, s tanúja volt örömének, a hányszor egy jó adag borsot törtek (régi híres phrasis szerint) a németnek orra alá.[164] Természetes, hogy a maga munkáját is sietett pártfogójának kezéhez juttatni. E ma már meghaladott álláspontú munkácskának a magva az volt, hogy ellentmondott minden octroy-nak, mely lenne bár a legszabadelvűbb, csak olyan ellenszenvvel fogadtatnék, mint a protestans egyházi ügyben (szept. 1.) kibocsátott pátens, mert jog és törvény Magyarországon csak az, mit fejedelem és ország közösen és szabadon állapítanak meg. Széchenyinek «kimondhatatlanul tetszett» az előtte bár «ismeretlen» (?) szerzőnek e munkája s azonnal több példányt kért belőle, hizelgő szójátékkal a bok-(sör) és bookra (könyv), hogy azt nyomban az angol szigetnek (forditás és ismertetés végett) megküldhesse.[165]

194. KECSKEMÉTHY AURÉL.
(Egykorú metszet után.)

Ez időtájban Széchenyi már úgyszólván nyilt házat vezetett. Sűrűn látogatták régi és új barátai, elnézték különczködéseit, vagy érdeklődtek irántok s nem egyszer el voltak ragadtatva élénk társalgásától, ötleteitől, szelleme felvillanásaitól. Meglepte többek közt egyszer látogatásával József főherczeg is.[166] Külsejére ismét gondot fordított, fölvette az akkor divatba jött magyar öltözéket, pongyola és kényelmes kiadásban, bő házi nadrágjához a sárga kajla papucs kissé törökös jelleget mutatott, fején, mert hőségei voltak, színes papirszeletekből font sipkákat viselt, (miket bolond sipkáknak nevezett) korán reggel kelt, (álmatlanságban úgyis folyvást szenvedvén, hidegen fürdött télen, nyáron; a kertre nyiló valamennyi ablakait feltáratta, s úgy sétált szobáin végig, egy csészébe vetett apró golyócskákkal jelölve meg fordulóit, hogy aztán kiszámíthassa, hány fél vagy egész mérföldet járt napjában. Csak egyszer vagy kétszer sikerült őt fiainak a szabadba kicsalni, egy ugró versenyök és egy a Fertőbe szánt kerekes fürdőkocsi megszemlélésének ürügye alatt. Gyorsan visszavonult. «A természet oly szép, mondá: én nem illem a keretébe!» Reggeli előtt és után írt, olvasott, sokszor éjfélig, szeretett egyetmást felolvasni belőle; fiai, Béla, Rezső és Géza szorgalmas irnokai voltak; mindent tudott, mindent ismert, mi sajtó alól az egész világon kikerült; minden magyar könyvet vagy nyomtatványt meghozatott magának; nem hagyta olvasatlan az Üstököst, és a Bolond Miskát. Az osztrák kormány baklövéseit nyilt kárörömmel vette rovásra, s ujjain számítgatta a perczeket, melyek biztosra vett bukását megérlelik. Ilyenkor furulyája búsmagyar nótáit, víg csárdásra fordítá, sőt csoszogó lábaival még tánczlépéseket is utánzott.[167] «Meglássátok», jóslá egyszer 1860 elején, «Ferencz Józsefből még a legalkotmányosabb fejedelem fog válni; nem könnyen ejt el egy rendszert, de egyéni nézeteit fel tudja áldozni minisztereinek, ha bizalommal van irántok». Meghittei körében tréfákkal fűszerezte kis ebédjeit és vacsoráit, melyek menü-jét maga állította össze, sajnálva mindig, hogy már csak elméletben lehet gourmand s nem gyakorlatban is. Ünnep volt, ha nejét vendégül fogadhatta, felöltve violaszin bársony attiláját, elébe sietett a lépcsőn s kezét megcsókolván, gavallérosan karját nyujtva, vezette fel. Első látogatásakor azonban ölelésétől vissza huzódva, térdre borult előtte, s zokogva mondá: nem vagyok én méltó tehozzád. Hasonló jelenetnek volt tanuja egyszer Erdődy Sándor, mikor Pál bátyjával együtt meglátogatták, mely utóbbinak ellenében különösen bűnösnek vallá magát. Ama búskomor napokban (még 1850) adta ki fiai nevelésére nézve azt az utasítást, hogy ne kínozzák őket se görög, se latin nyelvvel, hanem olvastassák velök Kempis Tamást, s a Szentírást, (de kellő magyarázattal!) leginkább pedig németűl tanuljanak, mert a magyarnak úgyis már vége van, – s aztán adják őket katonának, mert ma csak erőszak és öldöklés uralkodik a világon, tehát védhessék magokat. Különben szivökre köti a szűz életet, mérsékletet, egyszerűséget, jótékonyságot, stb. Béla fiának első irói kisérleteit (Lapok a lovászat és vadászat köréből 1856. 19. sz.) sem vette nagyba, s figyelmeztetni kelle, hogy legalább ne szegje kedvét. E fellegek lassanként s idő multával oszladozván, látszólag derült napfény sugározta be a komor hajlékot; de csak látszólag, mert hamar s mintegy váratlan ismét borúra fordult az és sietteté a szenvedőnek tragikus végét.

195. GRÓF SZÉCHENYI ISTVÁN UTOLSÓ TALÁLKOZÁSA BÁRÓ JÓSIKA SÁMUELLEL DÖBLINGBEN.
(Ernst Lajos gyűjteményéből.)

196. GRÓF SZÉCHENYI ISTVÁN.
(Rohn kőrajza után.)

197. SZÉCHENYI ISTVÁN ÉS CSALÁDJA.
(Peski Ede rajza Ernst Lajos gyűjteményéből.)

Az említett derültebb napokba esik a gróf ismeretes mellszobrának elkészülése Gasser szobrász által. A grófné, ki ezzel is ujolag kiérdemelte az utókor háláját, nagy fáradsággal s finom tapintattal tudta erre férje beleegyezését kinyerni, ki különben úgy a művészet, mint saját énjének is megbecsüléséből boldogabb időkben gyakran és szívesen adott alkalmat «porhüvelyének» rajzónnal, ecsettel, vésővel való sokféle megörökítésére. «Mire való, mondá most, egy oly lénynek többszörösítése, ki maga is ráúnt magára». A bemutatott művész egyénisége, eredeti, geniális modora, az élesen körvonalozott természeteket mindig kedvelő grófnak megnyerte tetszését és bizalmát. Munkához fogtak augusztusban 1858.[168] Az élő modell fel s alá járkált tréfásan a szobában, mig a szobrász puha anyagából a fejvázlatot mintázni kezdé, szemei előtt a fal árnyékában megvonuló grófnénak, honnét az szeliden egy-egy pillanatnyi megállapodásra integeti férjét, ki viszont néha könyes szemmel, szemrehányólag tekintett reá, mintegy kérdve: ha vajjon érdemes-e a fáradságra az, a mihez hozzá fogtak. Az agyagnak időnként szükséges befecskendése láthatólag úgy hatott reá, mintha élő alakját érintené. Néha szemügyre vette a készülő munkát, s majd fájdalmas, majd gúnyos kifejezéssel nézgetett reá, míg a művész az ily hangulatokat mellőzve, a lehető legkedvezőbbeket leste el s örökíté meg, a családtagoknak is élénk részvéte mellett, gipszben, mely után az eléggé ismeretes fehér márvány mellszobor, már csak igen csekély utánigazítással, mintegy lopva készült el. Azok, kik e csupa szellem arczot még ereje teljében látták, alig fogják az átváltozott, zord szakálba rejtőző öreg ember alakjában azt felismerni, ki százak és ezerek legjavát ragadta egykor lelkesedésbe, s tiszteletet parancsolt bármely ellenfelének is.

198. GRÓF SZÉCHENYI ISTVÁN MELLSZOBRA GASSERTŐL.
(Falk Miksa tulajdona.)

«A ki e zömök ember fejét csak egyszer is látta», – így ír e napokban róla a bécsi Presse, – «az mindig maga előtt fogja látni. Széles, redőkbe vont homloka, fekete fürtöktől körülvéve, komor tekintete, bokros, összenőtt szemöldöke, epés kinézése, sárga, szinte rezes színe, erősen hajlott orra, széles szája, gúnyos kifejezésű, blazirt mosolya, erős, előre nyomúlt álla, mindez a Magyarországon valaha élt jelesek közt megjelenését felette érdekessé, jellemzetessé tette». E vázlatos képben a fekete fürtöket őszbe borúlt s hátrafésült gyér hajzatra, az előrenyomuló állat fogatlanra, s a zömök alkatot is görnyedezőre kell kiigazítanunk.

Az utólagos ülésekre, végső simítás végett, nem tudta magát már elhatározni, zavartnak mutatkozott és türelmetlennek házi nyugalmának ismételt megháborgatása miatt.

Hívebb arczképet nyujt képzeletünknek Kemény Zsigmond mesteri tolla. «Széchenyi erős, de nem athletai, magas, de nem túlemelt alakú férfiú volt, a legarányosabb növéssel, hajlékony tagokkal, jól formált mellel, izmos, edzett karral és közép-nagyságú napsütött kezekkel. Orczája miatt, mely széles és eléggé telt vala, inkább látszék testesnek, mint szikárnak; bár valósággal, ha nem is sovány, de kövérségre legkevésbbé sem volt hajló. Arczbőre sötétsárga, rézvörös szinezettel. Homloka széles, magas, gondolkodó és redőkbe vont; felső része, a nagyszerűbb intellectuális erők helye, oly domború, oly teljes és széles átmérőjű, minő igen ritkán található. E göndör fekete hajjal körözött méltóságos, de sötét homloknak jellemét kiegészítette a sűrű, nagy szálú, szögletes ívű és egymásba folyó két szemöld, mely annyira komor és annyira kivételes vala, hogy maga a gróf is élczeket csinált reá, s népszerűsége egyik akadályának mondá … Sötétszürke szemei nem voltak lelket áthasító, megkövesztő, leigéző élüek … de tekintete majd fürkésző, a kebel titkait átkutató, majd andalgó, borúlt, a szellemélet és eszmevilág tévegeibe merülő. Orra vastagtövű, merész hajlású és tág nyilatú volt. Sűrű, nyirott fekete bajusz takarta a középszerűnél nagyobb száját. Álla rendkívüli erélyt tanusító, erős, csontos, széles és tömör, … az ajkszögleteken a gúnyor és fásultság kinyomatával. Egyenesen tartott derék, elegáns, de kiválólag kényelmes öltözék, melynek divatszerűségéhez többnyire valami bizarr és felötlő vegyül: ezek együtt teszik a jellemzőt Széchenyiben azon gyéren előforduló perczek alatt, mikor sem elméje, sem érzése nincs felhangolva. – –[169]

Mielőtt a végéhez elérnénk, nem hagyhatjuk említtetlen Széchenyi produktiv erejének amaz utolsó nyilvánulásait, melyek Falk mondása szerint, megannyi csalódást eredményeztek s leverőleg hatottak különben is beteg kedélyére.[170]

1859. év szeptember 28-án ülte az ország primása, Scitovszky, az ő papsága 50-dik évfordulóját. Ámbár kineveztetése, alkotmányos értelemben nélkülözte a törvényesség alakiságát, az egész haza népessége, nemcsak a katholikus hitközség, várakozással s jó akarattal eltelve, függeszté reá tekintetét, s a romok közt még a régi Magyarország egy képviselőjét, oszlopát látta benne. Közel feküdt mindenkihez a gondolat, még tüntetés látszatával is ünnepelni meg e napot, s mintegy nemzeti ünneppé tenni azt. Első sorban hivatva látszék erre a főnemesség, különösen az a része, mely a forradalom hullámzásaitól távol tartá magát. Erre támaszkodva Széchenyi is föllelkesült. Tollat ragadott, s megírta egy ő Felségéhez ezen alkalommal intézendő felirat ama fogalmazványát, mely bár csak kézirati másolatokban jött forgalomba, nevét újra hiressé s országszerte népszerűvé tette. Az irat merész hangja azonban oly visszariasztólag hatott az érdekeltekre, hogy azt, mint időszerűtlent, elvetették, sőt legtöbben, előre értesülvén, el se jöttek Esztergomba, nehogy alá kelljen írniok.[171]

E tervnek tehát még kevesebb sikere volt, mint egy előzőnek, mely a m. t. akadémia ellen intézett csapást volt visszaverendő, de a melyet Dessewffy és Lonovics közvetítésével egy Deák által fogalmazott ildomosb fölirattal helyettesítettek. Széchenyi, mint egyúttal alapító, egy nyilt levelet intézett az akadémiához, melynek eredeti szövege e szavakkal kezdődik: A legczifrább szavaknak sincs hitele ott, hol tények bizonyítanak ellenkezőt, stb. Ez is csak másolatokban terjedt el kézről-kézre az országban, kelte Felső-Döbling No. 163. nov. 6. 1858.[172]

199. SCITOVSZKY JÁNOS.
(Egykorú metszet után.)

Szinte szalmaszálakhoz kapkodásnak kell vennünk két levelét, melyet állítólag Palmerstonhoz és III. Napoleonhoz intézett … Az előbbit, mint Ausztria legmegátalkodottabb ellenségét gyűlölték az udvari körök, minden forradalom (azaz: szabadelvűség) született pártfogóját látva s láttatva benne;[173] az utóbbinak pedig a népek felszabadítója rettegett szerepét nem ellensúlyozta szemeikben a társadalmi rendnek és világbékének tett vagy teendő szolgálatai. Ezekkel az urakkal összeköttetésben állni tehát minden esetre nyaktörő vállalat volt. Gyanujelek pedig, mozgalmas időkben, a hatalmasb fél kezében hamar tényekké válnak. «A hol találni akarnak valamit, – mondá keserű czélzással Széchenyi, – ott találnak is és találniok kell, mert máskép blamirozva volnának» … Széchenyi bizonynyal soha sem lehetett elfogultabb a mi jó Mészárosunknál, ki ez egyszerű sorban fejezte ki (Emlékiratában) nézetét: «Legyen Palmerston, legyen Derby, vagy akárki: – – John Bull egyetlen népet sem fog megszabadítani».

XVI.

A primás. Ujabb csalódások. Az «összeesküvés». Házkutatás márcz. 3. 1860. Széchenyi hirtelen halála ápril 8. 1860. Hirlapok ez eseményről. Bonczlelet. Kemény Zs. necrológja.

SEJTELMÜNK lehet ezek után, hogy a bécsi rendőrség, nem annyira az ártatlan röpiratírók fészke ellen (bár ezt sem szerette) indított háborút, hanem külföldre is kiható veszedelmesb terveknek remélte felfedezni, vagy összefogni szálait, mikor a beteg Széchenyi döblingi «menedékhelyét» támadta meg, s hirhedett házkutatását 1860. márczius 3-án megtartatá.

Ez esemény, melynek előidézőit tán sajnálni igen, de igazolni aligha fogja a jövőkor, mindenesetre fordulópontot képez Széchenyi élete alkonyán, s kétségkívül sietteté annak bár előre látott, tragikus befejezését.[174]

Leírását ismét csak Falkra, mint legközelebb állóra kell bíznunk.

Bérkocsikon oda hajtatott vagy 24 hivatalnok s rendőr; körülállották a tébolydát, mintha valami ellenséges vár cernirozásáról lett volna szó. Reggel 7 órakor belépett Széchenyihez Felsenthal tanácsos, az expeditio vezére; a grófot már iróasztalánál találta. Ez őt előkelő gavallér módjára fogadta, udvarias, előzékeny volt, de egy pillanatig sem hagyta a rendőrtanácsos urat megfeledkezni arról, kivel van dolga. Mikor Felsenthal úr a könyvtár felé fordult, Széchenyi kedélyesen vállára tette kezét, mondván édes uram, ön bizonyosan tiltott könyveket keres itt; nos, meg akarom kímélni a fáradságtól, s megmondom, hogy mindaz a mit itt lát, tetőtől-talpig tilos, mert a mit az önök censurája megenged, az sokkal haszontalanabb holmi, hogysem pénzt adnék ki érte. Egy dobozt a tanácsos ki akart nyitni, s mert zárva volt, kérte a kulcsát. De ez nem jött elő. Úgy látom, mondá, erőszakkal kell kinyitnom. Azt nem teszik, szólt Széchenyi pillanatnyi felháborodással: ez a doboz nőmtől egy emlék s szavamat adom, nincs benne semmi. Különben, látva a tanácsos úr megütődését, folytatá: ám vigye el magával s nyittassa fel annak módja szerint, «természetesen az én költségemre» . S a rendőrtanácsos csakugyan el is vitte. – Az első perczben, úgy látszott, folytatja Falk, Széchenyi nem helyez semmi fontosságot e dologra; csak később gondolkodott felette s kezdett mindinkább nyugtalankodni. – Szerencsétlenségre tizenketted napra bekövetkeztek az ismeretes márcziusi zavarok Pesten, népdemonstratio, a katonaság lőtt, egy ifjú ember (Forinyák) elesett, temetése csak növelte az elkeseredést. Sok minden újra az 1848-ki eseményekre emlékeztetett. Széchenyi egészsége ez időtől fogva szemlátomást rosszabbult; szívdobogásai ismét gyakrabban jelentkeztek, folyvást egyhangúbb lőn, majd mitsem evett már, stb.

Márczius vége felé Thierry rendőrminiszterhez írt, kérte vissza a dobozt, egyúttal látogatásra hívta meg. A dobozt visszaküldték egy levélke kiséretében, melyben Thierry a meghívást elég nyersen visszautasítja e szerencsétlen frasissal: «A tébolyda ezentúl megszünt excellentiádra nézve asylum lenni». E percztől fogva Széchenyi egész lényében a változás külsőleg is látható volt. (El volt telve a félelemtől, hogy erőszakkal hurczolják el vagy elteszik titkon láb alól.) Nagycsütörtökön este utolszor voltam nála Hopf kanonokkal. Egyébről, mint a házmotozásról s annak lehető következményeiről nem is lehetett beszélnünk. Tíz óra után b. Babarczy alezredes jött s mi elbúcsúztunk. Feltünő szeretettel, gyengédséggel bánt velünk, az utolsó szoba küszöbéig elkisért, ott jó darabig utánunk nézett. A függő lámpa megvilágítá sápadt arczát. Fájdalmas mosoly ült ajkán; a bozontos szemöldöktől árnyékolt szemeiben két nagy könycsepp rezgett; Adieu kedveseim! kiáltott utánunk, aztán megfordult, – s mi utólszor láttuk.

A mily lélekemelő volt a látvány, hogy osztályok és hitfelekezetek érdekei háttérbe nyomulnak a közös hazafiság és alkotmányos érzület előtt, s hogy e téren, a közös elnyomás alatt önzetlen kezet fognak s egynek érzik magokat az emberek: a beteg Széchenyire ez is csak lehangoló hatással volt. Bomlás jeleit látta mindenben, s felfordult világ volt előtte, hogy erős conservativ férfiak, minő p. o. egy Zsedényi is, lázadókká válnak s üldözés tárgyai lesznek.

Barátja b. Hübner rövid minisztersége s gyors lelépése is kedélyének csak oly hullámzásával járt, mely pillanatnyi fellobbanások után mindent újra fekete színben láttatott vele.[175] Egyik legsúlyosabb csapás, mely váratlan érte, régi jó barátja b. Jósika Samu egykori erdélyi kanczellár elhunyta volt, ki utolszor nála ebédelvén, hirtelen lett rosszul, látszólag egy szarvasgomba élvezetétől, melyből Széchenyi, különben is rossz emésztésű gyomra miatt, véletlenül nem evett …

Széchenyi hirtelen halálának híre (vasárnap, ápril 8. 1860.) gyorsan elterjedt a városban.

A csapás váratlan érte mindazokat, kik a nagy beteg látszólagos javulásához s valamely kedvező politikai fordulatra leendő közvetett befolyásához reményeket kötöttek. A legrokonszenvesebb bécsi lapok egyike, a Wanderer az esetet így írja le: «Már egy hét óta észrevehető volt búskomorságának fokozódása, keveset beszélt, s még legkedvesebb hozzátartozóit is nem szivesen látta. Fantaziája mindig zordon képekkel foglalkozott s a jövőt a legfeketébb színben láttatta vele. Kebelbarátja: Jósika[176] halála teljesen megtörte a 70 éves aggastyánt. Már öt nap óta nem is evett, kedvencz tárgyait, a sok órát, chronometert, melyeket maga szokott felhúzni, valamint kedves galambjait, melyeket maga szokott az ablakon át etetni, elhanyagolta. Szombaton, mostoha fia, gr. Zichy Henrik meg látogatta s leírhatatlan nyomott hangulatban találta. Nejéhez két nappal előbb így szólt: «Napjaim meg vannak számítva.» Őrzőivel is az öngyilkosság különböző módjairól beszélgetett. Mindez azonban, mint régóta roncsolt kedélyének kifolyása, már megszokott dolog volt s nem gerjesztett különös figyelmet. Szombaton este, ott lakó titkárával, Kissel sakkozott, s majd minden játszmát megnyert. Ez fél 11-kor elindulván, a gróf Béla fia után tudakozódott vajjon bizonynyal eljön-e Bécsbe? A felelet igenlő volt. Ezután őrzői eltávoztak. Nevezetes, hogy a beteg egyedül hált az öt szobás lakásán! Éjfélig hallották le-fel járkálni; azután csend lőn … Reggel az őrzők majd fél óráig zörgettek, s szokás ellen nem nyittatván meg az ajtó, hívták az orvost. Behatoltak a lakásba: a harmadik szobában, ismert gondterhes nagy karosszékében, melyben máskor kényelmesen nyújtózni szokott, ült most összezúzott koponyával. Szörnyű látvány! A halott egészen fel volt öltözve, tehát nem is feküdt le ágyába. Eszköze szörnyű tettének egy kurta csővű, de erős kaliberű pisztoly volt, vízzel töltve, (?) két őrének máskor a hó végén szokta béröket kiadni, most előre kifizette (?) őket; ez sem volt nagyon feltünő. Leviszik Czenkre, ott a családi sírboltban fog a «legnagyobb magyar» nyugodni, izgalmas és Magyarország történetében korszakot alkotó élete után».

A Presse szerint, mely lap politikájának irányával folytonos ellenkezésben állott, egész Magyarország hat heti gyászt fog ölteni nagy halottjáért.

A megdöbbenés különben nemcsak Magyarországon, hanem Bécsben is átalános volt. Az Augsb. Allgem. Ztg melléklapja, egy meleg hangon írt életrajzát közölte. Megtartva mindvégig tárgyilagosságát, ápril 20-ki számában az elhúnytat mint egy szellemes, magas tehetségű, s mindenek felett igazán nagy magyar hazafit magasztalja, kinek szive csak Magyarországért dobogott s ki nevét örök emlékű művek által tette halhatatlanná. Ezért az egész nemzet egyhangúlag siet emléke iránt tiszteletét tanusítani; noha, – kérdőleg teszi már hozzá, – nem vegyül-e e kegyeletes érzelmek közé, a még alig betakart sír felett már ébren levő politikai pártszenvedély? Voltak a nagy férfiúnak hibái és gyengéi is, de ezekről hallgat, azt követve, hogy de mortuis nihil nisi bene. Sokan, úgymond, politikai martyrt látnak benne, áldozatát a márczius 3-diki szigorú eljárásnak, melyre állítólag sokféle, osztrákellenes, hirlapi czikkekkel, s nemrég egy sokat olvasott röpirattal (T. i. a Blick) adott alkalmat, stb. Lesznek tán, kik viszályszításra, konkolyhintésre (?) használják fel nemes árnyékát!?

A jó Goergennek is kijutott a gyanusításokból s vádakból. Megtámadták alapok; nagy vizsgálat indíttatott ellene. Úgy látszik, a bécsi rendőrség, melyet a közvélemény az öngyilkosság erkölcsi szerzőjének nézett, szeretett volna legalább is bűntársakat keresni magának.

Az Oestreichische Zeitung, nyilván igaztalanul vádolta Goergent, úgy is mint orvost, úgy is mint a beteg házigazdáját. Ha a doktor, – így ir a nevezett hivatalos lap, – a gróf betegségét mint öngyilkossági maniát ismerte fel és jelölte meg, akkor kötelességében állott az őrület e határozott nemét a maga kifejlésében és érvényesülésében megakadályozni, az eredmény pedig az volt, hogy betege az intézet falai közt lőfegyvert tudott magának szerezni,[177] s ezzel magát, minden ellenőrzés, minden szolgálat eltávolítása mellett, ki is végezte, még pedig úgy, hogy kimulása jó darab idővel később vétetett észre, megtörténte után. Dr. Goergen felhívta ugyan a grófnak tőle távol lakó hozzá tartozóit, hogy szedjék el tőle az ily szándék kivitelére szolgálható eszközöket, de maga semmit sem tett, még a legegyszerűbb elővigyázati rendszabályokat sem alkalmazta, hogy azokat reá nézve hozzáférhetetlenekké tegye. Az ő gyógymódja annyiból állott, hogy betegének mindent megengedett, állítólag oly czélból, hogy az életet előtte kedvessé tegye. E kezelés meghozta a maga gyümölcsét, stb.

Goergen elég jól megfelelt magáért. Nincs oka, úgy mond, a nyilvánosságot kerülni; sőt közzé is tette a betegnek nehány levelét,[178] melyek az ő diagnosisának, valamint methodusának csak igazolására szolgálhattak. Szakértők itélete csak helyeslő lehetett. Bizonynyal nem csekély érdeme van abban, hogy az előre látott szomorú vég oly későn, (szinte 12 év mulva) annyi derült pillanatok közbevetésével, s csakis újabb erőszakos megrázkódások után s látszólag váratlanul következett be.

Az ily alkalmakkor mindig felmerülő czélzatos mendemonda, egy politikai titkos merényletről, csak rövid ideig tarthatá magát; ellenben egy félig nyilt kölcsönös szemrehányás mintegy a levegőben lappangott, egyrészről az orvosok és másrészről a politikusok közt. Ezek gondatlansággal vagy épen bűnrészességgel vádolták amazokat, a kik viszont a lelki beteg öreg embernek a napi politikába való újabb belevonatást s az ezzel járó izgalmat jelölék meg a visszaesés okozójául.

Goergen, ki nem volt politikus, de nem is oly szolgalelkű kufár, minőnek látszott, egy képzelt nagy összeesküvés előmozdításának gyanújába véve, s anyagi existentiájában is megtámadva, – esetleg intézetének bezáratásával fenyegetve látá magát, s kénytelen volt védekezni úgy, a mint az akkori körülmények közt lehető volt. Igazságtalan dolog volna a mai viszonyok és nézetek, de tán az előbbre haladott psychiatria mértéket is alkalmazni reá. Büntető perének, melyhez váratlanul jutott, végét nem érte meg; az idézés kézbevétele után nem sokára meghalt.

A Wanderer szerint a hivatalos obductio hétfőn délben (9-én) ment végbe.

Adataink kiegészítéseül, illetőleg helyreigazításul is közöljük a bécsi Medicinische Wochenschrift bonczleletét. A lövés a jobb szem bal szögletébe volt irányozva és a koponyatetőt egészen elrombolta balfelől, lenyúlván egész az állkapczáig. A koponya darabjai a szobában szétszórva hevertek, az agyállomány részint a bal orczát födte be, részint a falakra és bútorokra tapadva találtatott; az agytömegben mint lőanyagot apró sörétet leltek; mind a két szemgolyó szemgödrükből kidudorodott. A tüdők vértelttek és vizenyősök. A szívállomány petyhüdt és mállékony (mürbe). A rekesz alatt a gyomor nyákhártyán ülve egy cseresnyenagy fibroid (rostos daganat) volt. A jobb vese megnagyobbodott, alsó fele számos diónyi, tojásnyi zacskódaganatokkal rakott. A két oldali szabad sérveken kívül más rendellenesség nem találtatott. A bal kéz a lőportól megfeketítve volt. Az agyvelőt, szétfrecscsenése miatt, természetesen nem lehetett vizsgálat alá venni; egyéb testibajai, (máj- és lépdaganatok, lágyéksérvek, stb.) eléggé ismeretesek valának.

A beszentelés (a döblingi plébánia templomban) oly egyszerűen végeztetett, hogy egyszerűbb már nem lehetett volna. A rendelet, hogy a temetési szertartás 24 órával hamarabb tartandó meg, mint a hogyan eredetileg határozva volt, oly későn érkezett, hogy az elhúnytnak Bécsben levő barátjai közül is keveset lehetett még idejekorán a változásról értesíteni. Így történt, hogy a döblingi kis templom alig telt meg félig; valami 50-60-an gyűltek egybe, különben majd kivétel nélkül Magyarország főnemességéből. Így Andrássy Gy., Barkóczy L, Dessewffy E., Szécsen A., Waldstein, Wenckheim, Zichy F. és Henrik, Aczél, Babarczy, Lonovics, Szögyény, Zsedényi. Az elhunytnak legközelebbi rokonai természetesen mind jelen voltak. A falakra függesztett czimerképen kívül semmi egyéb pompa nem volt látható. A koporsó egyszerű kereszttel volt diszítve. Fél egyre a templomba hozták a koporsót s a helybeli lelkészek haladéktalan beszentelték; az egybegyültek erre még valami negyedóráig csendesen imádkozva együtt maradtak, azután némán elszéledtek, s csak a hintók hosszú sora és czifra bérruhás inasok, – mert az urak magok legegyszerűbb magyar öltözetben jelentek volt meg, – tanuskodik arról, hogy az előkelő osztály tagja volt.

A hivatalos (kétfejű sassal, magyar czímer nélkül ellátott) Budapesti Hirlap, mintegy a napi események keretében szentel nagy halottunknak egy necrológot. Gróf Széchenyi István meghalt! Lehet-e magyar, ki e haza utolsó négy évtizedi történetéről tudattal bír, hogy e hírre meg ne döbbenjen? Hiszen nem nagyítás azt mondani, hogy Magyarország utolsó 40 évi története nagyrészt gróf Széchenyi István életirata is. – – Gróf Széchenyi István a magvar nemzet jelenkorának jó szelleme volt. Ezt el nem ismerni annyi volna, mint a történetet megtagadni, stb. – Hány gondolkodó magyar kiáltott fel azóta: oh! bár mindig reá hallgattunk volna! Milyen szépen megvolnánk most egymás mellett mindnyájan! – – Gróf Széchenyi István sírjánál egy gyászérzelem uralkodik, egy utolsó sóhajjá leng össze a magyar nemzet méltó fájdalma: Áldás a nagy férfiú poraira! (Ápril 11.) Fekete szegélynek, gyászkeretnek nyoma sincs. Különben kivonatban adja a bécsi lapok (O. D. P.) közleményeit.[179]

Utóbb helyreigazításul az Ö. Ztg után közli, hogy a gróf tragikai tette végrehajtásához nem vízzel, hanem golyóval töltött pisztolyt használt. (A löveget a bonczolásnál meg is találták szétzúzott agyában, mint a Presse írja, s ez okból lehetetlen is volt agyának rendes vagy beteges állapota iránt alapos vizsgálatot tenni.) A gróf egyszerű szürke házi kabátjába volt öltözve és családjához egy búcsúszót sem hagyott hátra. Továbbá megczáfolja a lap a szolgák fizetéseik előre történtnek mondott kifizetését, minthogy ezeket (két felügyelőt) mindig az intézet fizette. A felügyelet szigorítása nagy gyengédtelenséggel járt volna, ez ellen a gróf mindig erősen tiltakozott, s ingerültségét az csak fokozandotta, stb.

Utóbb közli Goergen nyilatkozatait a Morgenpost után, a levelekkel, stb.

Egy vasárnapi tárczaczikkben Bulyovszky Gyula érdekes párhuzamot ir Széchenyi és Kazinczy közt, azon alkalomból, hogy a nagy férfiú halála oly közel következett azon napok után, melyekben a haza egy másik jeles fiának, Kazinczynak százados emlékét fölelevenítette.

Az özvegy gyászjelentése így szólt:

Gróf Széchenyi Istvánné, született Seilern Crescentia grófnő, csillagkeresztes és palotahölgy, maga és fiai Béla és Ödön nevében, vigasztalhatatlan szívvel jelenti felejthetetlen kedves férje s illetőleg atyjuk, nagyméltóságú Sárvári és Felsővidéki gróf Széchenyi István Ő cs. kir. Apostoli Felsége val. belső titkos tanácsosa és aranykulcsosa, több jeles Rendek vitéze, Egervár, Pölöske, Szt-György várának örökös kapitánya s a magyar tudós társaság igazgató tagja f. hó 8-án, hőn szeretett hazája s nemzete javának s dicsőségének szentelt tett- és áldásdús élete 68-ik évében, Döblingben, váratlanul[180] bekövetkezett gyászos kimultát.

Az üdvözültnek hült tetemei Magyarországban Nagy-Czenken a nemzetségi sirboltban fognak ápril 12-én délesti 4 órakor ünnepélyes egyházi szertartással eltakaríttatni.

Az engesztelő sz. mise-áldozatok a fennevezett egyházban, valamint Bécsben a Skótok templomában s hasonlóan a magyar családi jószágok anya-egyházaiban f. április 26-án 10 órakor fognak megtartatni.

Bécs, ápril 9. 1860.

A Pesti Napló ápril 10-ki számában Kemény Zsigmond a következő, feketén berámázott, sorokkal tolmácsolta a nemzet gyászát.

Az, kit pályatársai «a legnagyobb magyarnak» neveztek, nincs többé. Gróf Széchenyi István meghalt.

E gyászhír nemcsak a Kárpátoktól Ádriáig fog hangzani, de egész Európát a bottniai öböltől a Malapánig s onnan a Szent-Vinczent fokig bejárván, átkel az atlanti tengeren s mindenütt résztvevő és bánatunkat értő keblekre találva, utánneszével még azon partokat is halkan megérintendi, hol korunk polgárisodásának minden hódítmánya néhány áruraktárból, vakmerész gyarmatokból s a hittérítő által kitűzött egyetlen kereszt vagy föltárt egyetlen bibliából áll.

Mert a hány ember ismeri nemzetünk nevét, ismeri a Széchenyiét is. S ki ne tudna valamit dicsőségünk, vagy legalább szenvedéseink történetéből.

De midőn nagy halottunkról a külföldi hírlapirodalom necrológjai már készülnek: ugyan mit mondjunk mi a fájdalom elzsibbasztó behatásai közt ő róla, kinek valamint üdvözült lelke a mennyek országába, szintúgy áldott emléke, – ha a magyar ki nem hal, – a haza szent földjén örökké fog élni.

S miért szóljunk épen most felőle valami emlékeztetőt, holott a milliók szeméből egymás után fakadó köny hatalmasabban beszél, mint a nyelv és toll; – holott a ki a honfibú e jogos adóját letörli pilláiról és arczáról, hogy körül tekinthessen, bármi irányban oly tárgyakra, emlékekre és benyomásokra talál, melyek hirdetik: Ime itt van Széchenyi kezének és lángeszének nyoma!

Mert ő ama kiváltságos hivatású egyének közé tartozott, kikről a kőtől, a fától, az átalakított anyagtól kezdve, a legmagasb szellemi vívmányokig, minden tanúságot tesz, s kiről a dicséretekben fukarkodás mellett is el lehet a latin költővel mondani: te facta loquuntur, rólad a tettek beszélnek.

S beszél is róla országunk szélén a Vaskapu megszelidített örvénye s a nevét viselő szirtút; beszél a Duna lánczhida és füstölgő gőzöseinek tömege; beszél az első kapa és ásó, melylyel ő kezdette meg az általa vezetett Tiszaszabályozás művét, s beszél a 140 □ mértföldnyi ártér, mely azt, hogy sás és nád helyett gazdag kalászt és kövér legelőt teremtett, leginkább neki fogja köszönni.

Az okszerű gazdaság, a nemesített lótenyésztés évkönyvei nem fognak hallgatni érdemeiről. S minthogy az egyesülési és vállalkozási szellem az ő geniusának, e varázsvesszőnek érintései által ébredt fel és új meg új siker árán birta rá az egész nemzetet a tevékenységre s toborzá a haladás büszkén fentartott és diadalmas zászlói alá; nem csoda, ha az ő nevének lesznek hirdetői saját kezdeményein, saját bevégzett vállalatain kívül még azoké is, kik tőle és példája által nyertek ösztönt és irányt, s ha a pesti casinón és lóversenyen kívül az alagút, kikötő, a gazdasági egyesület s az anyagi gyarapodást és szellemi összpontosítást eszközlő számos más intézeteinek is létezésökkel és közrehatásukkal eléggé érthetőn, eléggé elragadón tolmácsolják azt, hogy ki volt Széchenyi s mit vesztettünk benne.

Az országgyűlés terméből is hatalmas benyomások, nagy kezdeményezések tanuskodnak mellette, melyek, hogy a nemzedékkel együtt, mely őt hallgatá és bámulta, el ne enyészszenek, már átadattak a történészetnek s hűn őriztetnek általa.

A ki csak nemzeti fejlődésünk ügyfolyama által érdekeltetik, tudni fogja, hogy az 1840-ki országgyűlésen a hivatalképességnek a haza minden fiaira kiterjesztése Széchenyi nyilatkozata által nyerte ama széles alapú és szabályozott szerkezetet, mely az újabb irány az ó rendszeren diadalmaskodó gyökeres haladás teljes, és szeplőtelen kinyomata volt.

Tudni fogja, hogy a szabad birtokszerezhetési jog az ő meleg és elragadó szónoklata nélkül az 1840-ki vívmányok legfényesebb eredményeként nem tünt volna elő s hogy a közteherviselés elvét 1844-ben október 28-án a mágnások táblájával Széchenyi fogadtatá el.

Azonban a törvényhozás terén legnagyobb következményű az ő első fellépése volt.

Ki ne emlékeznék az 1825-ki országgyűlés történetéből november 3-ára, midőn egy fiatal mágnás, midőn egy alig ismert kapitány a Hessen-Homburg huszárezredből a magyar Akademia alapját letette s a közszellemen kívül nemzetiségünk leghűbb őrét és tudományos fejlődésünk leghatékonyabb előmozdítóját – hogy érette örökké áldassék neve! – életre hívta?

Oh! nagy halott, rólad a tettek beszélnek; de mégis, úgy tetszik nekünk, hogy legszónokiabban irodalmi munkásságod óriási eredményei által.

Az anyagi és szellemi újjászületésre hatván mindakét irányban egy-egy önálló, de egyszersmind összeható elv lebegett szemed előtt, mint vezércsillag.

Reformterved egyik sarkpontja volt: «a szabad és biztos birtok»; másik: «a magyar faj biztosítása és nemesebb kifejtése». Amaz az országnak vagyonosságot szerzett volna, emez pedig az évezred óta megszerzett országot örökre biztosította volna számunkra.

Jelszavad, melyet – hogy soha el ne feledjünk – első és legdöntőbb hatású politikai munkádban kihirdettél, így hangzott: «Sokan azt mondják a magyar volt; én azt hiszem a magyar lesz».

Mi Árpád nemzetének minden egyes tagja, állhatatosan hiszünk a jósigébe, s oh! bár te ne feledted volna el azt a megpróbáltatás egy rövid, de sötét perczében!»

A kegyelet emez őszinte és megható kifejezéseihez érdekes hozzá állítanunk, két, egymással merő ellentétben álló olyan államférfiú nyilatkozatát, kik legnevezetesebb kortársai s mindegyik más szempontból egy életen át elvi ellenségei voltak.

Metternich így szól: «Ez az ember (ú. m. Széchenyi) abból a fából volt faragva, melyből a gondviselés nagy államférfiakat szokott teremteni. Egy hibája volt csak: szerfelett nagy szíve! Nagy szívvel ellátott államférfiak (l. Stadion – mindig szerencsétlenek. Én ezen emberhez (Széchenyihez) igazában soha sem tudtam nagyon vonzódni, mert diplomatának szerfelett érzékeny volt, közigazgatásra pedig szerfelett messzirelátó. A gondviselés elvétette dolgát,!? mikor ezt az embert létrehozta: egybegyúrt ellentétes anyagokat.» – – (Hinterl. Schr.)

Kossuth pedig ezt mondja: Széchenyi nekem személyes ellenségem nem volt, hanem az ügyé, melyet képviseltem s képviselek. Engesztelhetetlen ellenkezésben állott pártunkkal (Jósikához írja), elveinkkel, politikánkkal. Az ország szellemi ébredésének Prometheusa, anyagi haladásának teremtője volt s nemzetiségének istápa. Azért őt korunk legnagyobb magyarja gyanánt tisztelém mindig s mint ilyennek hódolok emlékének. Dúsan meg érdemli a nemzeti gyászt s mindent, mit egy nemzet nyujthat legnagyobb fia emlékének. De dicsőítését úgy vitte szét a világ-sajtó, mint azon emberét, ki zászlónknak leghatalmasabb ellensége volt; úgy állíttatott elő, hogy minden szerencsétlenség, mely hazánkat érte, oda vihető vissza, hogy a nemzet nem őt, hanem engem követett a válság órájában, – nem pedig oda, hogy ő visszavonást idézett a nemzet soraiba (? – ) akkor, midőn az együtt-tartás a magyart örökre nagygyá, dicsővé, szabaddá tette volna!» (Irataim.)

Visszavonást? A válság órájában?

Mily elfogulttá teszi az embert a szenvedély! E szavaknak csak akkor volna értelme, ha nem Széchenyi lett volna az, a ki tíz év óta mindent elkövetett, hogy a válság, melyet előre látott, be ne következzék? s még akkor van értelme, ha Kossuth, százszor meghazudtolva önmagát, utólag bevallja, hogy kezdettől fogva a szakadásra, a belháborúra, a monarchia felbontására törekedett.

A mi Metternichet illeti, ő olyan agyagból volt gyúrva, mely merőben képtelenné tette egy Széchenyi jelleme, «nagy szíve» felismerésére, megszeretésére. Ő nem hitte lehetőnek, hogy a ki akár a diplomatia, akár a közigazgatás terén nem áll tényleg az állam szolgálatában, az valami hasznos tagja lehessen az emberiségnek. Ő Széchenyit már rég hiúságtól elvakított, elveszett embernek nézte. (L. Szögyényhez írt levelét, stb.)

Mind a kettőtől mennyire eltér egy Andrássy Gyula felfogása, ki e részben nagyérdemű atyjának is hagyományát és elveit képviselve, a Széchenyi tragikumát abban találja, hogy: «ő volt azon magyar államférfiú, a ki legelőször akarta a nemzet összes erejét positiv munkában egyesíteni, ki ezért érezte fegyverzetünk tökéletlenségét, s a nemzet figyelmét először tudta a közművelődés nagy czéljai felé terelni. – – Szép terveinek keresztülvitelénél fönt legtöbbnyire hideg visszautasítással, lent bizalmatlansággal találkozott. Fönt (= Metternichék) nem akarták megtenni, a mit tehettek volna, mert féltek a nemzettől, a nemzet erejétől; lent (= Kossuthék) nem akartak hathatós eszközöket adni a kormánynak, mert féltek irányától. E legyőzhetetlen akadályokkal kellett Széchenyinek megküzdenie.

A forradalmat együtt csinálták ketten: Metternich és Kossuth. Egyik úgy mint másik, önbálványozásba merülve, nagyobbá lett más-más értelemben általa; a harmadiknak kelle áldozatúl esnie, ki a válságot előre látta, óva intett tőle, elkerülésének útját mutatta meg.

XVII.

A nemzet gyásza. M. T. Akadémia. Széchenyi nagy arczképe. A temetés. Necrológok.

A NEMZET gyásza sokfélekép, s megható módon nyilatkozott. A M. T. Akadémia, elnökének, gr. Dessewffy Emilnek Pozsonyban ápril 9-én kelt felhívására, 10-én 10 órakor rendkivüli ülést tartván, egyhangúlag a következő pontokban fejezte ki hódolatát:

1. Az Akadémia mindenek előtt jegyzőkönyvileg fejezi ki mély fájdalmát. 2. Külön gyászünnepélyt fog tartani az Akadémia alkotójának, s az emlékbeszéd tartására a nagy gróf elnöki utóda, báró Eötvös József határoztatott felkéretni. 3. Az igazgató tanács felkéretik, hogy a nemzet óhajtását felkarolva, eszközölje, hogy Pestnek valamely közterén országos emlék örökítse az elhúnyt nagy férfiú emlékét; egyszersmind pedig egy külön akadémiai emlék is emeltessék majdan az Akadémia épülete udvarán avagy termében. 4. Ugyancsak az igazgató-tanács megkéretik, hogy Akadémiánk alkotójának nevét emlékérem veretésével is tisztelje meg. S az Akadémia tagjai egy hónapig gyászt viselnek. 6. A temetési szertartás alkalmával gróf Dessewffy Emil úr vezetése alatt, a következő igazgató, tiszteleti, rendes és levelező tagok hivattak fel az Akadémiát képviselni: báró. Eötvös József másodelnök, gróf Andrássy György, gróf Károlyi György, herczeg Batthyány Fülöp, herczeg Esterházy Pál, Deák Ferencz, gróf Apponyi György, Kubinyi Ágoston, Szögyény László, báró Kemény Zsigmond, Toldy Ferencz, Hunfalvi Pál, Tasner Antal, Hoványi Ferencz, Zádor György, Zsoldos Ignácz, Lónyay Menyhért, Peregriny Elek, Bertha Sándor, Arányi Lajos, Pompéry János, Zsivora György, Török János, Hollán Ernő. 7. A megdicsőült nagy gróf családjának levélben fejezi ki az Akadémia mély sajnálkozását és részvételét a veszteség fölött, mely a családon túl az összes hazát s legkivált Akadémiánkat is oly súlyosan érte. 8. Végezetre az elhúnyt gróf arczképe a titoknoki teremből, hol eddig tartatott, az ülésterembe áthozatni s ott felfüggesztetni határoztatott.

GRÓF SZÉCHENYI ISTVÁN.
Gasser szobra után kőre rajzolta Wurbel Ferencz.
(Ernst Lajos úr gyűjteményéből.)

Ez volt azon életnagyságú kép, melyről (I. k. 344. l.) már volt alkalmunk megemlékezni. Számos arczképei között maig is a legjobbnak tartatik, arczának s egész alakjának költői, lendületes kifejezése elnézővé tesznek egynémely boszantó rajzhibái, különösen jobblábának természetlen (tánczmesteres) hajlása iránt, mely másolóit, s ezek közt, úgy látszik, Engel szobrászt is tévedésbe vitte.

Az Akadémia alapszabályai nem engedik meg, hogy bármely élő tagjának is arczképe nyilvánosan kifüggesztessék. Az elhúnytak iránti kegyelet méltóbb kifejezést nyert az által, hogy ily tisztelet a közgyűlés külön határozata, s tagjainak titkos szavazatával döntessék el. Kivétel itt se volt megengedhető. A tagok ugyan hajlandók voltak ez esetben kivételt tenni, de maga Széchenyi ez ellen tiltakozott. Mondanunk felesleges, hogy a szavazás egyhangú colt.

Az igazgató-tanács ápril 18-án e határozatokat magáévá tette s még azzal toldotta meg, hogy a gyászünnepély alkalmával még egy dicsőitő költemény is olvastassék fel, s ennek elkészítésére a legszerencsésebb választással Arany Jánost kérte meg.

A temetésről a Pesti Napló ápril 14-diki száma pótlólag még egynéhány érdekes részletet közöl, melyeket nem tartunk mellőzhetőnek.

«Gróf Széchenyi Istvánt ma, ápril 12-én, tettük le a nagy-czenki családi sírboltba.

Koporsóját nem állták mind körül, kik temetésére készültek, kik Czenkre indultak, hogy megadják a nagy embernek a végtiszteletet. Ezek csak holnap érkeznek a szomszéd megyékből, a távolabb környékről gr. Széchenyi István sírjához, minthogy a halotti jelentés holnapra hívta meg a rokonokat, a szomszédokat, az érdekelteket a temetésre.

A temetés ma, ápril 11-én, történt meg.

A Pestről tegnap este indultak, a vonat elkésvén, csak külön vonatok segélyével érkezhettek meg időre Sopronba, s miután a hír, hogy a temetés ma menend végbe, villámszárnyakon terjedt el a közelebb eső vidékre: a boldogult gróf tisztelői közül mégis több ezeren gyülekeztek a koporsó körül, mely felett az egyházi szertartást, a környék összes papságának segédkezése mellett, a helybeli lelkész, főt. Tolnai Antal úr tartá.

A Széchenyi család czímerével ékített koporsót Széchenyi Istvánnak fájdalomtól lesujtott özvegyén, az elhúnyt atyának és hazának reményein, Széchenyi Béla és Ödön grófokon kiül s a számos közeli rokonokon, a magyar tudós Akadémia, a főnemesség és a birtokos osztály több tagja követé.

A magyar tudós Akadémiát képviselték: Dessewffy Emil gróf elnök, Deák Ferencz és Károlyi György gróf igazgatósági, Kemény Zsigmond báró tiszteleti tagok, Toldy Ferencz titoknok, Hunfalvy Pál rendes s Lónyay Menyhért, Paur Iván, Pompéry János, Zsivora György és dr. Arányi Lajos levelező tagok.

A jelenvoltak közül névszerint megemlítjük a következőket, kiknek egyrésze egyszersmind a pesti lovaregyletet, a pesti nemzeti kaszinót is képviselte: Széchenyi Dénes, György, László, Imre, Kálmán, Gyula, ifj. Pál, Jenő, Tivadar, Ferencz és János, Mikes János, Szapáry Antal, Károlyi Gyula, Festetics Leo, Ágoston és Dénes, Wenkheim Antal és József, Zichy Manó, Henrik, Jenő és Géza, Pejácsevics Márk, Julián és Gábor, D’Orsay grófok, Pallavicini Osvald őrgróf, Lopresti Árpád báró, Ürményi József és Miksa, Klauzál Gábor, Szentgyörgyi Horváth Antal, Bohus János és László, Zsedényi Ede, Jankovics Gyula, Lukenics Mihály, Blaskovics Sándor, Huszár Imre és László, dr. Hirschler, Tasner Géza, Kovács Sándor és ifj. Bertha Sándor.

200. A SZÉCHENYI-MAUSOLEUM NAGY-CZENKEN.
(Cserna K. rajza után.)

Az említettek s a többi jelenvoltak mind nemzeti öltönyben és mély gyászban jelentek meg, kik a gyászt jelelő fátyolt 4 hétig viselendik.

A koporsót a kastély kapujából a halotti szekérre s a sírboltba nyolcz Széchenyi gróf emelé vállain.

A koporsó körül az uradalmi tisztek s a szomszéd birtokosok vitték az égő fáklyákat.

A czenki, a környékbeli nép ünnepi ruhájában kiséré az egykori földesúr és jó szomszéd koporsóját.

A sírbolt feletti templom nem fogadhatá be azokat, a kik sírjához kisérték a «legnagyobb magyart».

De kik e nap velünk együtt érzik a veszteség feletti fájdalmat, kik megdöbbenve, elborúlt kebellel gondolnak a nagy hazafi halálára: kik gondolatban e napon Czenken voltak, azokat nem fogadhatná be Czenk határa, mert azok száma millió.

Oh, nemcsak a mi fájdalmunk könyez Széchenyi István felett, a mienk, kik koporsóját álltuk körül: nemcsak a négy folyam között jajdul fel a fájdalom a nagy veszteség hírére, de hol magyar és hol a magyarral rokon nemzet él, mindenütt elfogja a bánat a kebelt, mindenütt érzik, mily nagy veszteség érte Magyarországot.

Kipótolhatatlan a veszteség!

Nem szólunk a múltról, a melyben Magyarország az ő vezérkeze alatt fejté ki anyagi erejét, s indult fejlődésnek, melyben lángeszének befolyása, az ő nagy áldozatkészsége a köz- és irodalmi életnek oly meglepő lendületet adott, szólunk csupán arról, hogy a jelen ismét tanítóját látá benne feltámadni.

Ki pótolandja őt? Ki lesz oly nagy, mint ő?

Ki nem riad vissza a nagy munka nehézségeitől, a pálya rögei és töviseitől?

Ki néz majd oly bátran szemébe annyi akadálynak?

És ki viseli a félreismerés méltatlan vádjait és nem tántorodik, csak hogy czélt érhessen, csak hogy megerősödjék testben és lélekben a nemzet, a melyet nálánál jobban senki nem szeretett?!

Ki pótolandja őt?

Ő egymaga egyesíté magában a nemzet minden erényét, élőképe, megtestesülése volt ő annak, mit a nemzet érzett, gondolt és óhajtott.

Ki pótolhatja őt? Csupán a nemzet fiainak egyesült honszerelme, ha minden jó magyar annyit tesz a honért, a mennyi tőle telik, ha mindnyájan együtt és egyenként csak azt érezzük, gondoljuk és óhajtjuk, a mit ő érzett, gondolt és óhajtott véglehelletéig.

És ha azt akarjuk, hogy beteljesüljön Széchenyi jósszava, mindnyájunknak úgy kell szeretni a hazát, a mint ő szerette, áldozni kell tudnunk, a miként ő tudott, törekvéseink czélja csak a hazának jóléte legyen és tudjunk kitartók lenni a munkában, mert ha a korall apró lakóinak bár hosszú századok lefolyása alatt sikerül tenger fenekéről a vízszínre emelni a korallszigetet, úgy bizonyára milliók egyesült honszeretetének, a remélni tudó honfiak törekvéseinek sikerülend fölépíteni azon épületet, melynek alapját Széchenyi veté meg.

Ha ily fogadással jöttünk el sírjától, ha ily fogadással gondolunk életére és halálára, akkor a dicsőült nyugodtan fogja aludni örök álmát.»

Ugyanazon lap ápril 15. száma után, az előadottakat még a következőkkel egészítjük ki, mint korra s emberekre nézve jellemző vonásokat Széchenyi temetéséről múlt számunkban közlött tudósításunk kiegészítéseül sietünk kivonni a P. Hirnök mai számában megjelent három soproni levelet.

Sopron, ápr. 11. A családi halottjelentés szerint a nagyczenki temetésnek csütörtökön, 12-én, kellett volna végbemenni, de különös okok miatt egy nappal előbb, azaz ma, szerdán, délutáni 4 órakor tartatott meg.[181] A holttest a döblingi beszentelés után vasuton hozatott ide s kedden este a pályaudvarnál a megholt számos tisztelője által fogadtatott s aztán rögtön Czenkre vitetett, hol a gróf tisztjei s a lakosok fáklyákkal vártak reá. A holttest szerdán a várkápolnába tétetett. A temetési idő váratlan előbbretétele miatt nem csak a magyar akadémiai küldöttség, hanem a városok s testületek küldöttei, sőt még a rokonok közül is sokan elkéstek. De mindamellett 5-6000 ember együtt volt. Már délben mindenki sietett Sopronból s a vidékről megjelenni Czenken. Négy óra után a koporsót a várkápolnából 8 fiatal Széchenyi, a megholt testvérének, Pálnak öt fia s aztán még három unokaöccs, László, János és Dénes, vitte a négylovas halotti szekérhez. Miután a koporsó a szekérre tétetett, elindult a menet; elől a gyermekek, tanulók, nők és férfiak, Nagy- és Kis-Czenk lakossága, azután a papság, a helybeli lelkész 16 lelkész társával, azután a cselédség, a halottas szekér a koporsóval, melyre a megholt kalpagja, kardja, a tébolydából ismeretes violaszin attilája volt téve. A szekér körül 3-400 fáklyavivő ment, kik közt sok tekintélyes soproni polgár volt észrevehető, a szekeret a megholt mélyen megszomorodott fiai Béla és Ödön s a többi rokonok követék, azután jött mintegy 50 mágnás, s a nemesi rendből többen, kik közt Ürményit, Károlyit, Podmaniczkyt, Babarczyt, Pallavicinit, több Zichyeket, Deákot, Klauzált, Keményt, Toldyt, stb. jegyeztük meg, kik mindannyian külön vonattal érkeztek meg Bécsből. A menet csendesen, minden ének nélkül haladott Czenkre a családi sírbolthoz, s oda érve, az egyházi szertartás után a koporsót ismét a 8 fiatal gróf vitte le a sírboltba. Az utolsó imádságnál mély csend volt, mit csak hangos zokogás szakított meg, egy szem sem maradt szárazon, mindenki úgy érezte, hogy valami becseset, kipótolhatatlant veszített: az ima után Vörösmarty Szózatát éneklé el a tömeg, mire csendesen szétoszlott. A sírbolt azon fülkéjében, hová a koporsót helyezték, lehete látni a szerencsétlen grófnét két fiával, legmélyebb fájdalomba merülten, honnét csaknem erőszakkal vitettek el.

Az itteni (Sopron városi) színház ma este felfüggeszté előadását, pénteken lesz a requiem N.-Czenken és Sopronban.

Sopron, ápril 11. Mint a villám futotta be az országot gr. Széchenyi halálának leverő híre. Vasárnap ide is elérkezett a gyászjelentés, mely időben már szinte az egész hazában elterjedt. Az itteni polgárság azonnal a nagy halott bátyjához ment azon kérelemmel, hogy a gróf földi maradványait a pályaudvarnál fogadhassák el, s azt gyász kiséretképen követhessék a városon végig, mit a gróf (Pál) megtagadott, hogy a városban minden feltünő jelenetet kikerüljön. Egyébiránt a nagy halott rokonai s több fiatal ember jelen volt a pályaudvarnál, mely utóbbiaknak jutott a tisztelet a koporsót a vaspályáról a legegyszerűbb halottas szekérre feltenni. Még azon este elment a halottas szekér Széchenyi hű tisztviselője, Némethy Imre, felügyelete alatt N.-Czenkre. Az eső szakadt s az ég megeredt könyűi mellett érkezett meg a hallgatag vonat Czenkre, hol az elhúnyt családja, tisztviselői, s a falu előljárói által fogadtatott. A koporsó a családi kápolnában tétetett le, hol két fiatal ember felváltva őrködött.

Sopron, ápr. 12. Azon szerencsétlenek közé tartozom én is, kik az ország nagy halottjának temetésén jelen nem lehettünk, a gyászjelentés szavaihoz tartván magunkat, mely szerint a gyászoló család az eltakarítás ünnepélyét a mai napra, délesti 4 órára határozta, holott az már közbejött intézkedések miatt egy nappal előbb, ugyanazon órában megtörtént. De ha a temetés első határnapja megmaradt volna is, csak nagy erőlködésbe került volna kellő időben a gyászhely színére eljutni, mert a pest-bécsi gőzvonat már két nap óta mindig egy órával elkésett, úgy hogy mi is a reggeli hét órai soproni vonattal már nem mehettünk, hanem csak a 9 óraival indulhatván, táviratilag megrendelt postalovakkal siettünk Bécsujhelyből N.-Czenkre; de már Sopronban csak kisírt szemekkel s a megtörtént temetés szomorú hírével találkoztunk. Mindamellett nem mulaszthatom el az események némely részleteit, mint azokat Paur Imre hazánkfiától hallottam, feljegyezni. A nagy halott lakattal lezárolt és lepecsételt koporsóban Bécsből a nemzetség jelenvolt tagjainak, a gyászoló özvegy édes fiai Béla és Ödön, mostoha gyermekei, gr. Zichy Géza és Ilona, továbbá Széchenyi János és Gyula kiséretében ápr. 10-én Bécsből indulva, fél 10 órakor este érkezett a soproni indóházhoz, hol a drága testet az elhúnyt aggastyán testvérének Pálnak több fiai, a fentemlített nemzetségi levéltárnok s a grófi ügyvéd Pap Károly és Némethy Imre számvevő fogadták. A polgárság Sopronban óhajtotta volna a koporsót fáklyákkal kisérni a városon keresztül, azonban az engedély csak tegnap érkezett meg. Az ereklye tehát a város elkerülésével egyenesen Czenkre vitetett, hol a grófi tisztség, ennek élén a jó hírű Hajnik János s az elhunyt egykori jobbágyainak hálás tömege a legmélyebb fájdalom közt várakoztak, s a várkastély kápolnájában felállított s czímereivel ékített ravatalra tettek fel, hol az ápril 11-én délesti 4 órára áttett temetésig az ifjú tisztség felváltva s kivont karddal állott tiszteleti őrséget. Ekkor még nemcsak a temetésnek, de még a megtörtént halálozásnak híre sem jutott el két órai távolságon túl Sopron alul. De a rögtönzés daczára is közel tíz ezer emberből állott tegnap a temetési gyászkiséret, mert a soproni nép és polgárság s velük a polgármester és városi tanács tömegesen tódult ki a gyász helyére, s az összes nagy- és kis-czenki nép a közelebbi falvak népével processio alakban a dicsőült által újonfelépíttetés végett lerontatni rendelt anyatemplom romjaitól a várkastélyhoz, honnét a nagy halott kizárólag a nagyreményű Széchenyi-csemeték vállain a köztemetőben álló nemzetségi sírbolt kápolnájába 400 fáklya s keserűen zokogó hívek kiséretében vitetett. Nevezetes az, hogy az e sírbolti kápolnában, melynek oltára az üdvözitő feltámadási ünnepének tiszteletére szenteltetett, a husvét hetében végzett ájtatosság fejében VII. Pius pápa ő szentsége mint Krisztus urunk helytartója, 1817. évi aug. 26-áról szóló s 1818-ki febr. 17-én új abban megerősített bulla szerint a hívekre teljes búcsú kegyelmét terjeszté ki. S e teljes búcsúban ez évben ezernyi ezerek részesültek, mert az üdvözültnek hamvai megszámlálhatatlan népet vonzanak tegnap óta e kápolnába. Maig több mint negyvenezer ember vándorolt oda. A temetésről elkésettek közt nevezetesebbek Thurn Taxis hg, Teleki Sándor és Kornis Ádám grófok, amannak sógora Földváry, a vas- és zalamegyei küldöttségek, melyek Sárváron gyűltek össze s élükön Batthyány gr., Puttyán Ödön és Jenő bárók, Bezerédy László, Inkey János, László és Kázmér, Horváth Vilmos, baltavári Horváth Ferencz, Koppányi Ferencz, Csillagh László, Bátor Géza, Szabó Samu, Brodanovics, stb. állottak. Megható volt a mosoni gazdaképző intézet növendékeinek sereges megérkezése tegnap, Major Pál lelkes hazafi vezérlete alatt. De maga a megyei főnök Króner, az üdvözültnek egykori követtársa is, bár elkésve, a nagy ember sírjához sietett. A folyvást új vidéki hívekkel népesült czenki sírbolti kápolnában az egész hét folytán engesztelő sz. miseáldozatok tartatnak; de ma délelőtt ünnepélyesen Sopronban tartatott meg a Benczék templomában, az üdvözültnek fájdalomba merűlt egyetlen élő testvére, Pál, kívánatára, s a nagy templom szorongásig megtelt, a hálás soproni nép egytől-egyig osztozván nem csak a nemzetség, de az egész ország közös gyászában. A lángsugárban úszó gyászravatalon csüngő czímerekből kifénylő kettős kereszt a hármas halmon hangosan kiáltá, hogy a nagy halott az utolsó lehelletéig egyedül s kizárólag a hazának élt. – A vigasztalhatatlan özvegy grófné, fiaitól s több ifjú Széchenyitől s előkelő hazánkfiától kisérve, a mai délesti vonattal indul vissza Bécsbe, a gyászeset folytán teendő intézkedések végett. Török János.

Ez volt a dicsőültnek úgy életében mint halála után egyik legbuzgóbb tisztelője, összes munkáinak s hátrahagyott kiadatlan kéziratainak legszorgalmasb összegyüjtője s éveken át többféle alakban kiadója. Egyszernél többször volt alkalmunk reá hivatkozni s közléseit felhasználni.[182]

Az Akadémia példáját nyomban követték a számos egyletek, első sorban az országos magyar gazdasági egyesület, azután a casinók. Alig volt ember, ki karján vagy fövegén fátyolt ne viselt volna. Mennél inkább óvakodni kelle a közhatóságok tüntetésre magyarázható hivatalos nyilatkozásaitól, annál inkább igyekeztek országszerte a magánosok, s nem hivatalos testületek, részvétöket a nemzet gyászában láthatóvá tenni. A lapok nem győzték közölni a hitfelekezeti különbség nélkül templomokban s azokon kívül végtelen hosszú sorban tartatott gyászszertartásokat, ünnepélyeket, s ily alkalmakkor mondatott szebbnél-szebb szónoklatokat. Ezek egybegyüjtése s egy nagy emlékkötetben kiadása is indítványoztatott;[183] míg magasb körökben e veszélyes demonstratiók betiltása volt szóba hozva.

Bőkezűségben sem volt hiány. Tehetősbek és szegényebbek három-négy felé osztogatták szinte egy időben hazafias adományaikat: Kazinczy irodalmi hagyatékára, Akadémia palotájára, Széchenyi emlékére, Vörösmarty családjának, stb. Voltak, a kik örök alapítványt tettek a gyászszertartásnak évenként leendő ismétlésére (p. o. Lopresti b. összes urodalmaiban).

A közérzületben való részvételének mintegy családi jelleget adott s adhatott is a maga körében a nemzeti casino, mely a dicsőültnek egyik első alkotása, s hazánk szinejavának ama bús napokban mintegy menhelye volt. Legyen szabad 1860. ápril 20-án tartott választmányi ülésének jegyzőkönyvét, eredeti kivonatban ide iktatnunk. Deák Ferencz sorelnök stb. jelenlétében: – – 2. sz. A magyar haza jó fiainak kedélyére e perczben nyomasztó fájdalommal nehezedik ama nagy veszteség érzete, mely a nemzetet dicső nevű nagy fiának Széchenyi István grófnak ápril 8-án történt gyászos halálával érte. – A n. casino az örök emlékű férfiúban nemcsak a nemzeti élet fejlődésének irányadó fővezérét, hanem saját alapítóját, atyját is siratja, s fájdalma és kegyelete nyilvánításáúl a választmány a következőket határozza:

1. Azon gyász külső viselésének, melyet a n. casino tagjai átalában már e határozat előtt felvettek, tartama egy hónap legyen.

2. A Pesten tartandó s a Magy. Tud. Akadémia által rendezendő gyászmisén a n. casino tagjai tömegesen jelennek meg; az ápril 26-án Bécsben tartandó családi gyászmisén pedig küldöttség képviselendi az egyletet s a választmány reményli, hogy e küldöttséghez a tagok közül minél számosabban fognak csatlakozni; a nagyteremben e czélból kitett ívre jegyezvén elébb nevöket.

3. Az egylet termeinek egyikében a dicső emlékű alapítónak legsikerültebb mellszobra fog felállíttatni.[184]

4. A bécsi gyászmisére felutazó küldöttség élén az egylet igazgatói egy gyászfeliratot nyujtanak át a nagy gráf özvegyének és családjának, mely felirat a n. casino fájdalmát s részvétét tolmácsolja.

Erre a n. casino jegyzője (Bérczy Károly) a gyászfelirat fogalmazványát olvasván fel: «Nagyméltóságú grófné! A mély gyászt, melyet az országos veszteség szomorú hírére stb.», a választmány e feliratot magáévá tette s annak minél több választmányi tag által leendő aláírását határozta el.

A pestieket azonban megelőzték a Bécsben tartózkodó magyarok, kik ápril 26-án a skót atyák templomában rendezték az első requiemet, melyre (Lonovics-Zichyek-Waldek stb.-kel élükön, mind díszmagyarban) oly számosan jelentek meg, hogy a tágas helyiségbe alig fértek be.[185]

XVIII.

Pesti requiem. Benedek. Scitovszky primás. Az akadémia. Gróf Dessewffy Emil. Az Akadémia rendkivüli ünnepélyes ülése. Eötvös emlékbeszéde. Szász K. Arany ódái. A nemzeti casino emléklakomái; serlege. Az érczszobor. Pulszky. A gyász könyve. Emlékünnepélyek. Széchenyi-szoba.

A. M. T. AKADÉMIA által ápril 30-án rendezett nagy requiemet, mely egy nemzeti ünneppé nőtte ki magát, s melynek egyik kiváló mozzanatát a főhadparancsnok, b. Benedek táborszernagy megjelenése és részvétele képezte,[186] a Pesti Napló (máj. 1.) a következő, történelmi érdeküvé vált sorokkal örökíté meg.

Budapest ma tartá meg a legnagyobb magyarért a gyászünnepet, melyet a magyar Akadémia érte, mint alkotójáért rendezett.

Azaz nem is az akadémia rendezte, csak alkalmat szolgáltatott, hogy megtartassék; és nem is Budapest tartá meg, de Budapesten az egész ország.

Közelről és messziről, magából a hazából és a haza határain túlról, azon magasztos mohósággal, mely már bűnt fél elkövetni, ha nem eléggé siet, gyülekeztek össze Pesten a nemzet fiai és leányai, ujólag és félre nem ismerhetőleg tanúságot teendők azon világtörténelmi tényről, hogy mindenben, a mi a hon közös érdeke, minden különbség nélkül osztatlanul egyek, és a kinek a hon érdeke volt minden érdeke, azt egyenlő lelkesedéssel, egyenlő hálával kegyelettel zárják emlékökbe.

Az egész haza ünnepelt ma Pesten, Budapest pedig csak azt bizonyította, hogy méltó helye az ünnepnek. Hogy a pest-belvárosi nagy templom, hol az ünnepélyes gyászmisét maga Magyarország herczeg-prímása a legfényesb segédlet mellett végezte, be nem fogadhatta az egybesereglett népet, azt mondani sem kell; de a künn maradtak is, mintha templomban volnának, födetlen fővel állottak. Hogy némi képet nyujtsunk a megjelent sokaságról, csak azt említjük, hogy a templom egész környéke, az előtte levő nagy piacz és Duna partja, továbbá a városház tere s az ide nyiló utczák mind sűrű tömegtől voltak ellepve. A nép számát 8000-re becsülik. Ezen ezrek közt maga a közönség tartotta fenn a rendet, s nem történt semmi zavar.

Magában a templomban az Akadémia tagjain kívül az elhúnytnak két fia, a magyar főurak, a hölgyek válogatott koszorúja s valamennyi társulat, intézet, egyesület képviselői foglaltak helyet. A hatóságok sem maradtak el s Benedek táborszernagy úr is jelen volt.

A templom gyászlepellel volt bevonva s csak a gyertyák és fáklyák töméntelen sokaságától, meg a nyitva álló főkapuból kapott világosságot. A falakon és ravatalon a Széchenyiek czímere díszlett: «Si Deus pro nobis, quis contra nos.» A főoltártól lefelé, egészen ki a Duna partjához, a fáklyások kettős sora képezett utczát. Azt mondják, hogy összesen ezer fáklya lobogott.

A szertartás bevégződvén, az Akadémia testületileg a plébánia-épületbe vonult, élén az elnökökkel. Hódoló tiszteletét és köszönetét mutatá be az ország főpapjának, ki jelenlétével a gyászünnepély nagyszerűségét még jobban emelte. Az Akadémia első elnöke Dessewffy Emil gróf következő szavakkal tolmácsolá az akadémia, mondhatjuk a haza érzelmeit:

«Főmagasságú bibornok úr, országunk herczeg-primása!

A magyar Akadémia igazgató-tanácsa, s összes tagjainak élén és annak nevében jövök eminentiádnak leróni hálaköszönetünket. Azon kellemetlen hírre, hogy eminentiád egészsége gyengélkedik, már el valánk készülve letenni azon reményről, hogy egy nagy magyarnak a katholika egyház magyarországbeli feje fogja megadni azon végső tisztességet, melylyel az egyház fiainak kimultát megtisztelni szokta. Azonban ezen reményünknek nem lehetett nem teljesülni. A katholika egyház az egység hármas, erős talapzatán áll, a hitnek, reménységnek s szeretetnek egységén. Ezen nagy és örök elveket ezen egyház magyar pásztorai egészen átvitték az egyháznak a hazáhozi viszonyaira, és ezért egyek ők a hazával az ügyeink igazsága iránti erős hitben, egyek a honszeretetben, egyek a hon jövője iránti reményükben. Nem lepett meg tehát bennünket eminentiád, csak új tapasztalással gazdagodtunk; gazdagodtunk azzal, hogy a katholikus egyház magyar főpásztorai minden körülmények közt össze tudnak olvadni a közérzülettel, hogy hinni, szeretni, remélleni és érezni tudnak a hazával és tudnak vele sírni is ha kell. Egy újabb indokot fűzött ezzel eminentiád azon számosakhoz, melyeknél fogva szeretjük és tiszteljük eminentiádat; egy újat azokhoz, melyeknél fogva velünk együtt buzgón óhajtja a haza, hogy a nagy Isten kisérje eminentiádat áldásával minden útjaiban, és mindnyájunk örömére sokáig boldogul éltesse.»

E beszédet a jelenlevők szívből fakadt és sokáig tartó élénk éljenzése követé, melynek lecsendesültével, Magyarország főpapja meghatott hangon körülbelül ekként szólott:

«Jól mondá a tisztelt szónok úr, hogy nem lepett meg senkit megjelenésem, mert nem csak mint az Akadémia egyik tagja, hanem mint a magyar kath. egyház méltatlan főpásztora is, kötelességemnek tartám megadni a végtiszteletet a nagy halottnak s imádságomat az önökével egyesíteni. Igaza van a tisztelt szónok úrnak, hogy mi egyek vagyunk a hitben, egyek vagyunk a szeretetben, egyek a reménységben. Tudom, hogy a haza tőlem, és méltán, – sokat vár. De ha annyit nem tehetek is, mint a mennyit tenni óhajtok, legyen meggyőződve akaratom őszintesége felől. És a kik ezen alkalommal is biztosítanak szeretetök felől, tartsanak meg ezentúl is szeretetökben.»

E beszéd alatt, melynek mi a legszorosabb kivonatát közöljük, sok szemben fakadt fel a köny s mindenki szívből élteté a magyar nemzet érdemes fő lelkipásztorát. Ő eminentiája a jelenlevőket a legnyájasabban üdvözlé s Széchenyi Béla és Ödön grófokat atyai csókjaival illeté.

Ez alatt a közönség a templomból kitódulván, most a nép összpontosulásának közepévé az egyház előtti tér lőn.[187] Miután a tódulási mozgalom némileg megszűnt s a tömeg annyira a mennyire megállapodott, a «Szózat» zendüle meg, hogy maga a szózat szavaival éljünk: «Százezrek ajakán» .

A Szózat után kis szünet mulva a «Hymnusz» első verseit dallá el a közönség, ennek végeztével pedig a plébánia épülete felé fordulván, a mennyire még előhaladhatott, közeledék s szűnni nem akaró harsány éljenekkel üdvözlé az ország herczeg-primását, ki is egy ablakon megjelenék s áldást oszta a beláthatatlan sokaságú népnek.

Többen a közönség részéről föl is menének s e rögtönzött küldöttség szónoka körülbelül így szóla:

«A legmélyebb fiui hódolattal járulunk legkegyelmesebb főpásztorunk elé, midőn bár érezve szavaink gyengeségét, tolmácsolni kivánjuk tiszteletteljes lelkesedésünket eminentiád irányában, ki egyesítve imáit a mienkkel, ez által nemcsak velünk közösen mutatá ki a nagy Széchenyi István emléke iránti igaz tiszteletét, de minket azon lelkesítő meggyőződésre is vezérelt, hogy a mi honfiúi érzelmeink íme főpásztorunk atyai szivében is viszhangra találnak; minél fogva fogadja kegyesen eminentiád a mi legalázatosabb hódolatunkat azon biztosítással, hogy mi egyaránt a vallás rendíthetetlen hívei s a nemzet hű fiai vagyunk s lenni soha meg nem szününk! Mely érzelmeink között kérjük eminentiád kegyes atyai áldását, – azon őszinte kivánságunk mellett, hogy a mi legkegyelmesebb főpásztorunk a haza javára sokáig éljen.»

A herczeg-primás erre nyájasan így válaszolt:

«Örülök a fiatalság e lelkes érzelmein, s kivánom, hogy önök valóban a vallás és nemzetiség elveit mindig összeegyeztessék; mert így sem a vallás, sem a nemzet soha veszélyeztetve nem lehet.»

Erre a nép az «Angol királyné» felé indula, hol Széchenyi Béla és Ödön grófok szállva voltak, a szálloda körül megállapodék, megint a Szózat első verseit éneklé s miután néhányan fölmentek s a grófoknak a közönség érzelmeit rövid beszédben tolmácsolták, az ablakban megjelenő grófokat szűnni nem akaró éljenzéssel üdvözlé.

Ezután a sokaság szétoszlék.

Ekkor három negyed volt egyre. A reggeli 8 óra óta talpon levő nép azonban csak alig-alig bírt haza vonulni s a város utczáin estig folyvást hullámzott a sokaság.

Az iskolák és boltok e nap zárva voltak. Az ablakokból, erkélyekről gyászlobogók és fekete leplek lengettek, főleg nagy számmal és kitünő díszszel rendezve a váczi utczában. A városházán is ki volt tűzve a gyászlobogó.

Délután 5 órakor az Akadémia rövid gyűlésben ülvén össze, az elnök gróf Dessewffy Emil jelentést tőn a herczegprimásnál történt tisztelgésről; jelenté egyszersmind, hogy az igazgató-tanács az Akadémia indítványát elfogadta s kész a Széchenyi-emlék ügyének élére állani; jelenté végül, hogy ő az igazgató-tanács nevében már írt a nagy gróf özvegyének. Ezután a titoknok felolvasá az akadémia részéről küldendő levelet. Az elnök azon indítványa, hogy az Akadémia ez nap (bár osztályülésnek kellett lenni) semmi egyébbel ne foglalkozzék, csak Széchenyi emlékezetével, közhelyesléssel fogadtaték. Ezután a jegyző fölolvasá Szász Károly l. tagnak e napra írt költeményét, melyet közakarattal kinyomatni határozának. Elhatározák végül az elnöknek a herczeg-primáshoz intézett beszédét s ennek válaszát jegyzőkönyvbe igtatni.

Végre elérkezett az Akadémiának várva-várt nagy ünnepe, melynek leírását ismét a Pesti Napló, a nemzeti közérzületnek ékes beszédben és bölcs hallgatásban akkor leghívebb képviselője hasábjairól veszünk át. Megjegyzendő, hogy az ünnepélyes közülés ekkor kivételesen két napig tartott. Az első nap két elhúnyt jelesünk emlékének (Kemény Dénesnek … és Széchenyi egykori kebelbarátjának b. Wesselényi Miklósnak) volt szentelve; a második nap kizárólag Széchenyi számára tartatott fenn.

«A magyar Akadémiának, – nem, – a magyar nemzetnek történelme – írja nevezett kútforrásunk – egy fényes levéllel, a mai nemzedék egy nagy emlékkel, irodalmunk két remekkel lett gazdagabb.

A magyar Akadémia okt. 13-án a gyásznak örömünnepét ülte meg: a mély gyásznak legmagasztosabb örömünnepét. Mert míg Széchenyi halála mély gyászba sülyeszté az országot, életének tanúsága a legmagasztosabb örömre gerjeszti.

A muzeumi díszterem szűk volt a sokaságnak, mely a komor őszi idő ellenére a testvérfőváros minden részeiből összetódult. Benn pedig a főváros, az ország szine sereglette körül a dicsőültnek mellszobrát. Kiket nevezzünk meg? Azokon kívül, kik a tegnapi ülésen is jelen voltak, a kik között Bartakovics Béla nemes alakja is ujolag tündökölt, legyen szabad csak gr. Batthyány Lajosnét, gr. Széchenyi Bélát és Ödönt, Zsedényi Edvárdot a kecskeméti. casino küldöttségét megemlítenünk. A közönség ezeket, valamint más népszerű férfiait a hazának, Deákot, Károlyi Istvánt és Györgyöt, Danielik kanonokot, stb. megjelenésökkor hosszas éljenzéssel fogadta.

Széchenyinek az Akadémiában utóda, b. Eötvös József, a szószékhez állván, a közönség ünnepélyes csendje közben kezdé meg, de utóbb a lelkesedés kitörései által számtalanszor és hosszasan félbeszakíttatva, mondá el emlékbeszédét. (Ez itt következik.)

– –

A szónokot a költő, de a lelkesedést csak újabb lelkesedés váltá fel. Arany János szavalá költeményét, melyet nyomtatásban is osztogattak a közönség közt. Dessewffy zárszavában: – – «A szellemi emléken túl érczszobor fogja Széchenyit mint emberi alakot örökíteni, itt a haza közepén, azon fővárosban, melynek sorsát ő szívében hordozta. Ott fog állani a Duna partján, Budával szemközt, legjelentékenyebb alkotásainak, az Akadémia, a lánczhíd, a mindinkább élénkülő dunai gőzhajózás mozgalmának közepette. És ez érczszobor néma nem leszen, ha azt oly ivadék fogja körülállhatni, mely ha a hogy ormára tekint: dagadó kebellel ismételhesse Széchenyi jelszavát : ,Él magyar, áll Buda még!’ és ha égnek mereszti szemeit, felkiálthasson: «Uram, a nagy ébresztőt mint kegyelmet adtad, – de mi azt megérdemeltük!»

– –

Ismét éljenek sokasága, ámenek dörgése, aztán pillanatnyi csend! – – Ime feláll a közönség, megzendül a Szózat, és zeng és zeng, mint buzgó imádság ezrek ajakán.

Utána ismét éljenek harsogtak a haza kedvenczeiért, kifogyhatatlanul.

Az éljenek sorát gr. Dessewffy Emil fejezé be ezzel: «Éljen a haza!»

Méltóbban nem lehete berekeszteni.

Hazánk székhelyén a dicsőültnek szívéhez legközelebb állott két intézet, a nemzeti casino és a M. Tud. Akadémia a Széchenyi-cultus mintegy leghivatottabb letéteményesének tekinti magát, s egy alkalmat sem mulaszt el, e hivatásának feltüntetésére s ivadékról-ivadékra áthagyományozására.

A nemzeti casinónak 1864 január 30-án Szentiványi Károly elnöklete alatt tartatott közgyűlésén: (140 tag jelenlétében) felolvastatott (4. p.) Széchenyi István grófnő ő excja és gróf Széchenyi Béla és Ödön ő mlgaiknak a n. casinóhoz intézett levelök, melynek kiséretében néhai gr. Széchenyi István végrendeleti kivánságának eleget téve, elküldik azon emlékserleget, melyhez a dicsőült azon óhaját kötötte, hogy a serleg a casino legjobb magyar borával töltve, emlékére évenként üríttessék. Felolvastatott egyúttal a választmánynak e tárgyra vonatkozó javaslata, mely az évenként tartandó Széchenyi-emléklakoma napjáúl egy oly évnapot, mely a nagy férfiú nyilvános pályájának valamely nevezetesebb tettét jelöli, kitüzetni, s az emlékbeszéd mondására b. Wenckheim Béla tagtársat felkérni indítványozza. A közgyűlés erre jegyzőkönyvi határozatkép mondotta ki: hogy a n. casino intézete e díszes mívű serleget örök időkig oly becses kincse gyanánt őrzendi, melyre mint az egylet dicső nevű alapítójának végrendeleti megemlékezésére a késő utódok is hálás kegyelettel fognak tekinteni; továbbá, hogy e serleg a casino legjobb magyar borával töltve, évenként egyszer, a közgyűlés hetében tartandó ünnepélyes lakoma alkalmával, a dicsőült emlékére legyen ürítendő; s végre hogy a n. casino-egylet köszönete a nagybecsű emléket átküldő n. mlgu grófnénak és grófoknak, a közgyűlési határozat tiszteletteljes közlése mellett, levél útján legyen kifejtendő. B. Wenckheim Béla, a választmánynak a közgyűlés által egyhangulag osztott felkérésébe, az emlékbeszéd mondását elvállalván, az idei első ünnepélyes lakoma megtartására febr. 1-e, – a folytatólagos és hitelesítő közgyűlés napja azon okból tüzetett ki, mert a casino tagjai közül ez idő szerint legtöbben tartózkodván Pesten, a czél, hogy ezen emlékünnepélyben minél többen vehessenek részt, e napon legjobban van elérve.[188]

S azóta nem mult el ez évforduló, hogy derült vagy borús napokon, s kisebb vagy nagyobb körben, egy-egy választott szónok tolmácsolása mellett, az áldomást meg ne tartotta volna. Az ünnepi szónoklatok bár a napi lapokban azonnal nyilvánosságra hozatva, – utóbb b. Liptay Béla buzgóságából egybegyűjtve, szépen leírva, külön díszkötetben őriztetnek, s egykor tán a hazafias kör beléletének jellemzéséhez adalékúl szolgálhatnak.[189]

A M. T. Akadémiának egyik első gondja volt, nagy alapítójának hátrahagyott iratait s évek hosszú során át vezetett naplóit, melyek tulajdoni joga, végrendelete szerint hű titkárát, Tasnert illette, magához váltani mi gr. Lónyai Menyhért elnök buzgósága folytán, nemzeti aláírás útján, sikerült. (1890-93.) Megbecsülhetetlen forrása adatainknak, s nyomdokainkon tovább menő szerencsésebb kortörténelmi – és lélektani buvárainknak.

Az érczszoborra megindított aláírás várakozáson felül sikerült. Ott áll az emlék a Duna partján, nagy alkotásai közepett Deákéval szemben, ki az általa megkezdett nagy műnek, melyet ő csak romba dülve bírt látni, felélesztője, folytatója s befejezője lett.

A leleplezés nagy és díszes közönség s ennek élén József főherczeg, mint a király személyének helyettesítője, jelenlétében 1880 május 23-án ment véghez, s tán megjegyzésre méltó, hogy valamint az emlékbeszédet (okt. 13-án) nem vak imádója, sőt ellenében egykor Kossuthnak bátor védője, b. Eötvös József mondotta el, úgy a szoborleleplezés ünnepén is a köztisztelet tolmácsáúl egykori ellenfele, Pulszky Ferencz lépett fel. Őszinte volt mindkettőnek hódolata, egyúttal régi adósságnak lerovása, s tán, ha igazat akarunk mondani, egy neme a vezeklésnek, mely sorainkban alig egypár év előtt oly általános volt országszerte, mint divatját multa politikai könnyelműség s hazafias elbizottság visszaeséseire hajlandó napjainkban.[190]

Gróf Széchenyi Béla, atyja és nagyatyja nemes lelkületének örököse, kinek közleményeink nagy részét is köszönnünk kell, nem elégedve meg a dicső elhunytakor az ország minden részeiből beérkezett részvétlevelekért maga és Ödön testvére, valamint özvegy édes anyjok nevében, a hirlapok útján közzétett köszönetét, 1885. Budapesten, ápril 8-án Széchenyi gyász czím alatt egy vastag díszes kötetet adott ki s látott el megható szép bevezetéssel, s az elismerés és kegyelet egybegyüjtött nyilatkozatait mindazon hatóságoknak, egyházaknak, intézeteknek, egyesületeknek s magánosoknak is, kik bánatuknak, részvétüknek ez alkalommal kifejezést adtak, hálás tisztelettel megküldötte.

A Tasner örököseivel való kiegyezés sikerülvén, s az Akadémia és általa a közönség a nagy halott hátrahagyott irományainak végleges birtokába jutván, élénk rokonszenvvel találkozott ez újabb áldozatkészségre való felhívás (febr. 2. 1890.), melynek eredménye az akadémia palotájának utcza felőli szegletén egy bronzba öntött emléktábla beillesztése lőn, mely amaz 1825. nov. 3-ki történelmi nevezetességű jelenetet örökíté meg, midőn Széchenyi az országgyűlés egyik kerületi ülésén ezt az ismeretes nagylelkű ajánlatát, t. i. egy évi egész, jövedelmének felajánlását tette, melylyel a ma is virágzó intézet alapját veté meg. Ez emléktábla, a talentumos ifjú Hollós szobrász sikerült műve, szokott ünnepélyességgel 1895. jun. 15-én lepleztetett le.

201. GRÓF SZÉCHENYI ISTVÁN ÉRCSZOBRA, HÁTTÉRBEN AZ AKADÉMIÁVAL.

Évek mulva (október 5. 1895.) b. Eötvös Józsefnek fia s magas állásának és nemes érzületének is örököse, a M. T. Akadémiának mostani elnöke, Széchenyi születésnapja egy-egy évfordulójának méltó megörökítésére indítványt tett, hogy a dicső hazafi nagy alkotásainak e legelsőbbike a M. Tud. Akadémia, lehetőleg évenként egy-egy emlékünnepet rendezzen, még pedig osztályonként sort tartva, mely a nagy államférfi mindenre kiterjedő munkásságának más-más képét tárná a hálás utókor elé, kiemelve a saját köréhez közelebb eső téren azóta tett haladást s közvetve bizonynyal az ő merész kezdeményeinek köszönhető mai eredményeket. Egy évtizedekre, mondhatjuk, századokra kiható munkásságnak hasznosítására, egy ezekben folyvást élő nagy elme tiszteletben tartására szebb és alkalmasabb módot kitalálni alig lehetett. Az e czélnak szánt első értekezést, mely egy igazán költői panegyris, az Akadémia I. (nyelv- és széptudományi) osztálybeli tagjának Beöthy Zsoltnak köszönhettük ily czím alatt: Széchenyi és a magyar költészet. (Január 15. 1893.) Követte ezt a II-ik (jogi és államtudományi,) osztály részéről Vécsey Tamás: Széchenyi és a magyar magánjog czímű dolgozata. (Nov. 4. 1894.) Ezt felváltotta a III-dik (mathematikai és természettudományi) osztály nevében Lipthay Sándor műve: Gr. Széchenyi István műszaki alkotásai. (Nov. 3. 1895.)

Az elfogulatlan olvasó nem tudja elhatározni: melyik szakma állott közelebb a nagy férfiú szelleméhez, s bámulva fogja kérdeni, lehetséges-e egy rövid emberélet alatt, melynek jó nagy része a testi és lelki kínszenvedések martalékáúl esett, és sötét börtönben eltöltöttnek vehető, – annyit felkarolni és jótékony eredményre vezetni?! Ha valami, bizonynyal csak a véghetetlen szeretet, a teljes önfeláldozás lehetett erre képes.

Oh! ne feledjünk oly hamar.

Legújabban, okt. 5-én 1896. ugyan az Akadémia mindig éber főtitkára indítványára határozatba ment egy külön szobának a nagy alapító összes munkái, iratai, s a reá vonatkozó ereklyék állandó megőrzésére leendő berendezése. Egyelőre is becses emlékek szép számmal a nemzeti muzeumban őriztetnek, mely dicső atyjának, Széchenyi Ferencznek, köszöni lételét. Nemzetünk ez egyik első jótevője várja még életíróját s tartozó hálánk lerovását.

XIX.

Széchenyi végrendeletei. Wesselényi. Crescence. Walhalla. Egy utolsó levele. – Zárszó.

MÉG NÉHÁNY szóval meg kell emlékeznünk Széchenyi végrendeletéről. Annál kevésbbé mellőzhetjük ezt, mert közhit szerint végrendeletében minden ember többé-kevésbbé vissza szokta tükrözni egész jellemét, gondolkodásmódját, a halállal szemben komolylyá, őszintévé válik, s olyan, a milyen emléket akar magának emelni utódai emlékezetében. Kivételt e tekintetben Széchenyi sem képez; sőt legszebb példa gyanánt idézhető.

A két országgyűlés, az 1825-7. és 1830-ki közti időben, mialatt első műve (a Lovakrul) már közkézen forgott, második nagyobb szabású műve pedig (a Hitel) készülőben volt, 1829. november 29-én történt, hogy jó barátait a nemzeti casinóban összehivogatta, s azzal a kéréssel lepte meg, hogy írnák alá mint tanúk az ő végrendeletét. Szívesen megtették, azzal az őszinte óhajtással, hogy a tény életbe léptetésére még nagyon sokáig kerüljön a sor; nem hiányoztak ezúttal sem a rossz élczek, mik minden különczködésnek látszó lépését vagy ötletét rendesen kisérni szokták. Föl sem veszi őket. Lám mondja, ha egy hetven éves vén korhely váratlan s végrendelkezés nélkül hal meg, s mindent legnagyobb confusióban hagy hátra, azt nem nevetik, sőt, mivel hogy úgy szokás, egészen rendben levőnek találják.

Ez okiratnak tartalmát nem ismerjük; de gyaníthatjuk, hogy a többi utána következő intézkedéseknek alapját vetette meg.

El levén határozva, korábbi balsikerei és Crescence iránti rajongása miatt, nőtlenül maradni, egyik birtokát, a csokonai urodalmat, két testvérbátyjára ruházta át, bizonyos évi járadék kikötése mellett. Ezt később, mikor már nős és családos ember lett, megbánta; s a szerződés visszavonása vagy változtatása végett valami tárgyalások voltak is, de eredményre nem vezettek, s a testvérek közti jó egyetértést szeretetet nem rontották meg.

1833-ban, már első dunai útja után, különben a kolera utófájdalmai közt, Pozsonyban az országgyűlés alatt (ápril 27-én) ismét egybegyüjté ismerőseit, szokottnál nagyobb számmal, s a társadalom szinte minden rétegeiből, egy újabb, terjedelmes végrendeletének hitelesítése végett.[191] Ezen végrendeletén Czenken, csendes visszavonultságban, több napokon át dolgozott. (Ápr. 6-9. 1833.)

Török János ennek az érdekes okiratnak néhány kiváló pontját később (1860-ban a Széchenyi-szobor javára) sajtó útján közzétette. Jellemző ama máskor is többször kifejezett óhajtásának ismétlése (2-ik p.), hogy holtteste felbonczoltassék, ha lehet Angliában, de ha ez szerfelett alkalmatlan lenne, itthon. «Vágassátok ki keblemből szívemet» (testvéreinek szól) «és füröszszétek égett borban. Hadd lássa, kinek tetszik, azon szivet, mely rendszerint kínos görcstől összezsugorodva epedett, midőn Hunniának nyomorult álláspontját, a magyarnak elkorcsultát, szinte mindenben érezte, s csak akkor tágult rövid örömökre, mikor egy szebb jövendőnek sejdítése villámlotta azt néha keresztül, testem pedig tétessék nemzetségünk kriptájába.»

Egybehangzik ezzel, mikor helybeli plébánosától eskü alatt igéretet vesz, hogy annak idején szivét ki fogja melléből vétetni, s a nélkül temettetni el.

Az élet iszonya sokszor annyira uralkodott rajta, hogy az élve eltemetés, s a koporsóban lehető újra ébredés gondolatával gyötörte el magát, s az indus Nirvána örök nyugalmat adó boldogsága után sóhajtozott. Tudjuk, hogy az öngyilkosság réme, egész életén át, még pedig kora ifjúságától kezdve végső lehelletéig, válhatlan kisérője volt.[192]

Egészen egyéniségéből kifolyó volt tehát a túlvilági dolgokról való egykori, sőt folytonos elmélkedése és a muló földi lét emlékének az utódoknál lehető megörökítéséről való gondoskodása, mely később a Valhalla eszméjét sugallta neki. Hazai intézményeinkre, akadémiai alapítványának megerősítése mellett, (14. p.) a Magyar színháznak 10,000 frtot szánt, de oly halmozott kamatoztatással, hogy ez a tőke 200,000 frtra növekedjék fel, ugyanily módon egy lapdaházra, (mely alatt általában gymnastikát értett) 4000 frtot, (16. p.) a nemzeti casinónak, hogy saját házában lehessen, egy 250,000 forintig felszaporítandó alapítványt, (17. p.) az emléklakoma serlegére 1000 aranyat, mely túlnagy összeget később megfelelőbb arányra (= 200 #) szállított le. Hozzáteszi azonban, hogy ha ezen társaság (t. i. a casino) felbomlana vagy elaljasodna s oly tagokat is tűrne kebelében, kik a becsület legszorosabb értelmében jól nevelt emberek közé nem valók, akkor a tőke (20,000) valami más honi, vagy ha az többé nem volna, valami emberiségi tárgyra fordíttassék.

Az emlékserleg sugalhatta Fáy Andrásnak, a casino egyik igazgatójának, hogy indítványt tegyen, miszerint az egylet tagjai szóval vagy írásban valamely emléktárgynak az egylet javára végrendeletileg leendő hagyományozására kötelezzék magokat, (1835.) mi akkor élénk viszhangot keltett, de azóta, úgy látszik, feledésbe ment.

Nyolcz év mulva, mikor már az imádott Crescence boldog férje volt, s gyermekei is lettek az említett végrendeletet egy toldalék-végrendelettel egészítette ki, illetőleg megváltoztatta. Ebben holt testével még kegyetlenebbül bánik. Szivét vegyék ki, fejét pedig vágják le, nehogy, habár csak egy pillanatra is, még egyszer felébredjen az életben. Korábban tett alapítványait (16., 17., 18. p.), változott körülményei folytán, visszavonja; azonban leplezetlen kifejezést ád azon titkos óhajának, hogy a létesítendő magyar Valhallába tegyék nyugalomra, de csak hitvesével együtt, kinek «lelke tisztulását» köszönheti. «Mert», így folytatja, «ő szerettette meg velem az erényt, s neki fogom köszönni üdvözülésemet. Hála neki! Hiszem Istenben, hogy ismét meglátjuk egymást a soha nem hervadó szeretetnek virágai közt, s az idők véghetetlenségében egymásnak élni fogunk.» E végrendelete végrehajtójává barátját gróf Teleki Józsefet teszi. Pesten, decz. 15. 1841. Tanúk: Bertha Sándor, Kacskovics Lajos és Török János.

Közben történt meghasonlása legrégibb, legmeghittebb barátjával, Wesselényivel. Ez szélsőségekre hajlandó indulatos ember volt, s különösen a bécsi udvar és kormány irányában egyenesen az ellenkező úton járt, mint Széchenyi. Ferencz császár őt magához hivatta, de megtéríteni nem birta.[193] Heves és kiméletlen föllépésének tulajdonították a bécsiek még a császár halálát is, s természetesen rossz szemmel néztek Széchenyire is, kinek egykori barátsága Wesselényivel szinte közmondássá vált. Az egykori rokonszenv azonban, a politika sivár küzdterén, szinte ellenszenvvé változott: egymást kölcsönösen gyanusították, s a jó ügy, bár akaratlan, ellenségének nézték.

Széchenyi első, legelől ismertetett végrendeletében többi közt ez állott: (20. p.) «Wesselényi Miklós barátomat köszöntöm és kérem fogadja el tőlem három Manton dupla fegyveremet, zsebórámat, és az asztalomon fekvő kis halálfejet, s minden írásaimat, napló-könyveimmel együtt, melyeket esze és kedve szerint használjon».

«Végrendeletemet», így írja tovább naplójában (1835 máj. 15.) «1833 ápril 27-én (a fent ismertetett pozsonyi kelet) megváltoztattam, s ezt a pontot már akkor, miután becsülésemben sülyedt, kihagyatni akartam; de mégis meghagytam. Május 2-diki codicillusomban azonban beírtam, hogy ,Végakaratom 20-dik pontját … kitörlöm!!!’ – A végrendeletben azonban az a 20-dik pont mégis kiírva maradt. Megérdemelte volna tőlem oh! az a szerencsétlen, a ki oly nagy gyászt hozott hazánkra. – – (Az akkor megindított politikai pereket s ezek évekre kihatott következményeit érti). – Mai nap mégis, miután igen rosszul éreztem magam, azt a 20-dik pontot csakugyan kitörültem.»

Hamu alatt lappangó tűz volt. Az egykori szeretet helyett már a gyűlölet tüze; de még lobbot nem vetett: idő kelle hozzá.

A magyar Pantheon, vagyis «Üdvlelde» eszméjét a Kelet Népében pendíté meg először; majd külön füzetben behatóbban, és saját személvére nézve, az álszerénységnek félretételével is tárgyalja. Nejének pedig, ismételve, ily idézetre méltó örök emléket szentelt:

«Honunk körülti fáradozásaimnak öszvege károsnak, hasznosnak fog-e mutatkozni, tudja a mindenható Isten. Annyit azonban mégis sejtek: tán nevem is birálat alá kerülend.» – «Nem számolok én ily kitüntetésre, jóllehet megvallom, és ugyan miért szégyenleném azt megvallani, – nem sóvárogtam soha és nem is fogok sóvárogni más földi jutalom után, mint hazámfiainak, vérrokonimnak egy kis méltánylatáért.» «Ha azonban mégis számos tévedéseim egykor pillanatig felejtve lennének és azon kevés mag, melyet véletlenül elhinték, mások által ápolva, hasznos gyümölcsökké virulna és ez tán nékem tulajdoníttatnék és így hamvaim is érdemeseknek tartatnának azok tetemei közt örök békében nyughatni, kikben több volt a hon- mint az önszeretet, s kikben több vala a lélek mint a pára: akkor …» (Tovább nem írja, kiesik a toll kezéből, de mégis némi utalással, megirandó végrendeletére.)

202. GRÓF SZÉCHENYI EMLÉKSERLEG A NEMZETT CASINÓBAN.

A végrendeletben, mellékletül a Toldalék-végrendelethez e sorok állanak:

– – «esedezem, tőlem ne tagadják meg, helyezzék hű élettársam, jobb felem, tiszteletreméltó feleségem tetemeit hamvaim mellé. Mert ő vala az, ki már akkor is felfogta őszinte vágyamat és nagyobbszerű eszméimet: Szolgálni a Hont, mikor, közfelhevülési pillanatokon kivül, legalább azon körökben, melyekbe én valék helyezve, alig volt egy hő kedély is, mely megértett s egy kissé méltatott volna, de általában a legtöbb egy felhőkben repdeső különcznek, sőt egy mindent magának feláldozó hiúnak színében jelentem meg. Ő volt az, kinek szép lelkéből mindég erőt és szilárdságot merítettem; mert ő soha sem tudott kétkedni őszinteségemen, mikor félreismerve, fel nem fogva anathemát kiáltott ellenem a vakhév, sőt nem egy nemes kedély fordult tőlem kétkedve el, s ilyes vajmi erősen rágódik az életen; – Ő volt végre az, kiben a legmagasztosabb germán költőnek asszonyi ideálját felleltem, mely szerint nem pipere és divathajhászat, vagy éppen politikai beleavatkozás és a pártok feltüzesítése és végre egészen vakká tétele, mire annyi asszony oly irtózatosan hajlandó, a hölgynek magasb tisztje; de a nő csak úgy felel meg magas hivatásának, csak az által lesz a mennyei lakosok legremekebb műve, ha valamint a férj Szabadságért vív, úgy küzd az asszony illemért. És ez hölgyem hű képe. [194] Üdv és hála azért neki! Hamvai pedig, ha életében vala angyalom, tetemeimtől se legyenek soha is, bárhova kerüljenek is azok, elkülönözve; mert ő lesz végre az, jól tudom, ki habár az egész világ is elhágy, hűn és bennem bízva, rólam nem kétkedve fog állani mellettem. Pest, május 16-án 1843. Gr. Széchenyi István m. k.

Politikai végrendeletnek vehető, egy barátjához, csak pár nappal halála előtt (április 2-án 1860) intézett levele, melynek szövegét (németből magyarra áttéve) ide iktatjuk.

«Mondja meg Deáknak s a többi jó barátoknak, azt a hatalmas befolyást, melyet a közvéleményre gyakorolnak, ne hagyják felhasználatlan, míg a vihar oly nagyra nem nő, hogy az ő szavukra nem fognak többé hallgatni, úgy mint az enyémre 1848-ban nem akartak hallgatni. Ha a birtokos nemesség nem áll élére a mozgalomnak, mely immár a közszellemet magával ragadja, úgy az emigratió az országra egy vérfürdőt hoz, aztán megcsalja és elárúlja.[195] Az Ausztriával már 300 év előtt kötött házasság talán nem volt szerencsés, de egy szerencsétlen házasságból is születhetnek erőteljes magzatok, ha pedig elválnak a házasfelek, úgy egyiknek sincs utóda, sem jövője. Magyarország csak Ausztriában (olvassuk helyesebben: Ausztriával) állhat fen; osztrák karok ugyan össze szoríthatják, de szláv karok bizonnyal agyon szorítják. Ne csalogassák magokat külföldi segély reményével! Anglia soha sem fog vért ontani idegen szerencsétlenségért, ő csak saját szabadságaért ad árt, s azért Magyarországnak, minden szép frázis és sympathia daczára segítségére nem lesz. Oroszország a nemzetiségi elv győzedelmét Lengyelország határain nem tűrheti. Én a kibékülést javaslom az 1847-diki alapon, a kellő és hasznos változtatásokkal, a nélkül, hogy megalázni kivánják azt a császárt, a kit mint királyt nagynak akarunk látni. Deák és társai jól megfontolva a nemzetiségi igényeknek lehető méltányos korlátokat fognak szabni. Máskép rövid idő múlva oly embereket látunk az iszapból fölemelkedni, s a mozgalom vezetésére vállalkozni, a kik csak az 1848-nak (tán 1849-nek?) megújítását s véres folytatását akarják. Nem hazafi az, aki ezt be akarná várni. Magyarország fenállása nem 1848 óta, hanem 1000 év óta datálódik. Ha Magyarország Ausztriát végső harczra hívja ki, ez a külföldnek minden engedményt meg fog adni, minden erejét összegyűjti, s Magyarországot départementokra[196] fogja felosztani. Akkor pedig Finis Hungariae.»

Sajátságos és valóban megdöbbentő, hogy hazánknak nemzetiségi területekre feldarabolása mind a két szélsőségnek, mely közt szinte két évtizeden át hányattatánk, a forradalomnak és a reactiónak – leplezett vagy bevallott végczélját képezi. A szélsőségek találkoztak. Középen lehet csak az igazság.

Deáknak, ki az üzenetet hihetőleg megkapta, volt bátorsága – «várni»! Egyik út a birodalmi tanácsba, másik a Dunai confoederatióba vezetett. Unus homo nobis cunctando restituit rem … . Széchenyi megtört lelkének nem volt meg az az ereje, az a bátorsága. Csak hazája vesztét látva, nem tudott várni. Ismét utált teherré vált előtte az élet s ellöké azt magától.

Daczára annak, hogy még három hónappal az előtt így írt Bertha Sándornak: Jövőnket tekintve én mindezek daczára most világosságot látok. Wo die Noth am Höchsten, ist die Hülfe am Nächsten (Majláth III. 685).

Vajha az ő «martyriuma», önfeláldozása, tragikus halála megváltott volna bennünket, (hogy ismét már idézett publiczistánk szavaival éljek,) «az álpróféták varázshatalmától», s azon még mindig tartó elvakultságunktól, mely a «chauvinista politikát, nagy követeléseket a hazafisággal elválhatlanúl azonosítja», míg az önmérsékletben rejlő, erőt, életképességet s előrelátással párosult igazi hazafiságot lenézni, becsmérelni vagy gyanúsítni szereti.

A válságnak végére még nem értünk. Siettetni azt bizonnyal nem áll érdekünkben.

–

Midőn e könyvet, bár több mint tíz évi munkásság eredményét, kezemből kiadnám, csak azon töredelmes vallomás kiséretében tehetem azt, hogy annak hiányait, tökéletlen voltát nálamnál jobban senki nem érzi.

Gyarló kisérlet, tapogatódzás ez is, mint többi idevágó dolgozataim, melyek után jobbat, tárgyához illőbbet, hivatottabbaktól várhat a nagyjaink iránti kegyeletet szívében megőrző közönség.

203. AZ AKADÉMIA EMLÉKÉRME.
(Schneider Ignácz vésése.)

FÜGGELÉK.

I.
GRÓF SZÉCHENYI INDÍTVÁNYA A FORRADALOM KEZDETÉN.
(A M. T. Akadémia irattárából.)

A mai napon érkezett tudósítások közmegdöbbenést okoznak, mert új még az emléke azon eseményeknek, melyek Francziaországból egész Európán átvonulva a világot megrázkodtaták.

Mélyen kell érezni e veszélyt minden magyarnak, kit hazájában az európai közfelzavarodás rendezetlen viszonyai közt készületlen lepne meg.

Szükség azért, hogy a nemzet együttlevő törvényhozása felfogva az idő nagy fontosságát, erélyes lépésekkel munkáljon minden fenyegető veszélynek ellene. Ehez képest:

1-ör. Jelentse ki a magyar nemzet nevében (a tvhozás), hogy tántoríthatlan hűséggel s őszinte ragaszkodással övedzi körül azon uralkodó házat, mellynek hatalma alatt reményli egyedül nemzeti s alkotmányos fennállhatását s kifejlését.

2-or. Azon loyalitással viseltessék fels. királya iránt most a törvényhozás, miszerint a nehéz idők közepette a concessiók sürgetését mellőzze.

3-or. Jelentse ki, miszerint az ország állapota ollyszerű, hogy hosszú sikeretlen küzdések s több csekély eredményű országgyűlések után most is minden siker nélkül szétoszlani mind a felség mind a törvényhozás közös érdekében, aggasztó esemény volna. Ezért noha igen belátja a törvényhozás, hogy illy események közepette nemzeti legfontosabb kérdéseinkről tanácskozni igen nehéz feladat, mégis mélyen meg van győződve arról, hogy a nemzetnek e perczben megnyugtató s lelkesedését élesztő eredmények kellenek. Ez okért

4-er. A létező körülmények közt azon egyedüli utat látja maga előtt a törvényhozás a kölcsönös erősbülés elémozdítására, hogy ő felsége k. királyunk megkéressék, nevezne ki egy vagy több telhatalommal felruházott kir. biztost, kikkel az ő felsége által is kitűzött s ez által nemzeti elutasíthatatlan óhajtássá vált kérdésekben a lehető legrövidebb idő alatt olly eredményeket lehessen eléidézni, mellyek a benső állapotok kiegyenlítésére s az összes nemzet szilárdítására vezessenek, hogy így bensőnkben megerősödve a felséges uralkodó házhoz ujabb hálával kapcsolva megnyugtatóbb és szilárdult viszonyok közt várhassuk a bekövetkező időket.

Hogy ezen javaslatot gróf Széchenyi Istvány a folyó év Martius 2-ik napján délután tartatott követi vegyes Conferentiának előterjesztette és azt az ő nevében ugyan e jelen papirosról Vasmegye követe, Vidos József szórul szóra felolvasta, bizonyítjuk. Posony, 1848 martius 5-én, Szentkirályi Móricz Pest m. követ. J. Bernát Sigmond Ung m. követ. Somssich m. p. baranyai k. Daróczy pécsi kápt. k. Kállay Menyhért Sz. V. k. Osztroluczky Géyza. Szumrák János. Gábriel István, m. s. k. Milkovics Antal, Komárom m. k. Egry János Ugocsa m. k. Sápy Sámuel m. k. Debreczen város követe. Bachó Lajos Trenchén megyei követ.

II.
KAISERL. MANIFEST.

(Metternich hg. fogalmazványa. Wiener Zeitung) 10/3.

Im Angesicht der wichtigen Begebenheiten der jüngst verflossenen Zeit finden Se Maj. der Kaiser sich verpflichtet, Sich und Ihre Stellung zu dem was geschehen ist und was nach den Rathschlüssen des Vorsehung die Zukunft bringen mag, offen auszusprechen. Se M. erwarten, dass Ihre Worte irrige Begriffe berichtigen und Missdeutungen vorbeugen werden, welche unnöthige Besorgnisse erregen könnten.

Die Regierungs-Veränderung, welche in Frankreich vor sich gegangen ist, betrachten Se Maj. als eine innere Angelegenheit jenes Landes. Oestreich ist fern von jeder Absicht, mittelbar oder unmittelbar auf die dortigen Verhältnisse einzuwirken. Se Maj. der Kaiser erkennt es für seine Pflicht innerhalb Seiner Länder die Institutionen des Staates und das Recht zu schützen und die Wohlfahrt der Ihm anvertrauten Völker zu befördern. Diese Verpflichtung wird Er auch in der gegenwärtigen politischen Lage der Welt in ihrem ganzen Umfange zu erfüllen wissen.

Sollten jedoch wider Erwarten die bestehenden europäischen Verträge verletzt, oder die Gränzen entweder des eigenen Staaten oder die des deutschen Bundes feindlich bedroht werden, so wird Se M. der Kaiser mit allen von der Vorsehung Ihm verliehenen Mitteln einen solchen Friedensbruch zurückweisen.

Es ist der Wille Se. M. in diesem ernsten Zeitpunkt dafür kräftigst zu sorgen, dass Östreich sich nach Innen stark, nach Aussen gesichert und geachtet fühle. Se. M. werden aber auch ebenso ernstlich darüber wachen, dass keine Bestrebungen zum Umsturze der rechtlichen Ordnung stattfinden, die sein von Gott gesegnetes Reich in einen Zustand von Zerrüttung versetzen könnten, der es als leichte Beute den Angriffes jedes Feinde überliefern würde. Für diese allein dem Wohle seinen Unterthanen gewidmeten Zwecke, zählt Se M. der Kaiser auf das Vertrauen und die kräftige Mitwirkung der getreuen Stände seines Reichs, sowie aller Classen Seiner Unterthanen, denen die Aufrechterhaltung der gesetzlichen Ordnung am Herzen liegt und die sich die Fähigkeit bewahrt haben inmitten einer vielfach bewegten Zeit die Folgen zu ermessen, zu denen der entgegengesetzte Weg unausbleiblich führen würde.

III.
GRÓF SZÉCHENYI ISTVÁN NAPLÓINAK
NEHÁNY FELTÜNŐBB JELMONDATA
1821-1848.

Átmeneti időszak I. 1821 márcz. 1822 febr. 19.

Motto: Le monde n’est pas obligé de reconnaitre le merite avant qu’il se soit fait connaitre lui meme.

2. 1822 márcz. I. 1823 febr. 9.

La Hongrie n’est pas presque comptée parmi les nations

3. 1823 febr. 9. 1824 aug. 4.

II n’y a point de bonheur sans vertu,

Il faut que chaque particulier paye pour le bonheur général.

Közélet. I. 1824 aug. 4. 1826 ápr. 1.

Jamais la nature humaine n’est si avilie que quand l’ignorance superstitieuse est armée du pouvoir.

2. 1826 ápr. I. 1828 jul. 3.

Souffrir et se taîre.

Die Frauen hatten ihre Ritter, so die verschiedenen Religionen. Wir sahen Tempelherren, Johanniter, Maltheser entstehen, verschwinden.

Sollte die ächte Philosophie, die Jugend, keine Ritter haben, die sich für das Wohl der Menschheit und dessen Glück aufopfern?

3. 1828. júl. 4. 1830 jún. 17.

Hart und mühselig durchgelebte Zeiten.

4. 1830 jun. 18. 1832 jun. 15.

Le temps commence á s’obscurcir.

Il n’y a par de bonheur sans vertu. (Ismétlés később hozzátoldva:) Et il n’y a pas de bonheur sans vous!

5. 1832 jun. 15. 1835 apr. 6.

(Motto nincs.)

6. 1835 ápr. 7. 1838 febr. 1.

Utolsó sora: Sokfélét s nagyon szorgalmatosan dolgozom, mint a kinek nem sok ideje van már.

7. 1838 febr. 1. 1841 máj. 31.

Utolsó sora: A végem csak kétségbeesés lehet.

8. 1841 jún. 1. 1843 jún. 30.

Utolsó sora: Magyarország haldoklik.

9. 1843 júl. 1. 1845 márcz. 12.

Czímlapján: Der ungarische Horizont verdunkelt sich immer mehr.

10. 1845 márcz. 13. 1846 jún. 11.

Az én népem, az én fajom, a magyar, vonaglásban van.

Ezt mindig hiszem, csakhogy néha több, néha kevesebb biztossággal.

Most az egész egy hajszálon függ.

S épen azért nem hagyok fel sem a reménységgel, sem a munkával.

Világosan sejtem: ez lesz utolsó naplóm,

Annyira kimerülve, lesújtva érzem magam.

– – hadd menjenek a magok útján a csillagok,

Bárha fel tudnám őket tartóztatni!

11. 1846 jún. 13. 1847 jún. 6.

Minden szürkének, színetlennek tetszik előttem; de mégis sokkal derültebbnek látom a magyar ég látkörét, mint 20 évvel ezelőtt.

– – 55 éves vagyok s egészben véve elég jó erőben. Megyek, míg el nem esem. Adja Isten, hogy ez nagy munka közben s ne a kályha mögött érjen. Amen.

12. 1847 jún. 6. 1848 márcz. 18.

Még élek! Valóban csodálkozom rajta. – –

Borzasztó idő vár reánk Magyarországon.

Utolsó sora: Besoroztatom magam a nemzetőrségbe, melynek Z. Ottó lett ezredese.[197]

IV.
GRÓF SZÉCHENYI ISTVÁNNAK NEJÉHEZ ÍRT LEVELEI.

(Töredékmásolatok után.)

Döbling den 29-ten Juny 1850.

An meine edle, von mir ja, aber von Gott gewiss nicht verlassene Frau. Ich unglückseliger, kann noch inniger die Seligkeit nicht geniessen Dich an mein Herz zu drücken! Die eiserne Hand des Bewusstseins der fürchterlichsten Gewissensbisse halten mich festgebannt. Ob sich dieses Band lösen wird, weiss Gott! Meine Verbrechen sind zu gross; Ungarn hat seinen Untergang mir zu verdanken! Was immer geschieht, so ist soviel gewiss, dass ich noch lange werde abbüssen müssen. Die Zeit ob sie kommt, weiss ich nicht – meine Erlösung ist noch nicht da. Ergeb dich demnach in Gottes Fügung und kehre nach Zinkendorf zurück. Bete dort, sorge für die Kinder, – für ihr Herz, dass es mitleidig sei, und baue dein Glück auf Gottes Barmherzigkeit. St. Sz.

Döbling den 23-ten August 1850.

Euere Glückwünsche haben mich zermalmet. Denn ich sehe, dass ich von Euch geliebt, über Alles geliebt werde, und auch ich liebe Euch Alle zum Wahnsinn; mit Euch zu sein wäre das Paradies, und ich kann nicht, ich kann nicht! Mein Gewissen, das Bewusstsein, dass ich so Viele ins Verderben in die Verzweiflung gestürzt habe, erlaubt mir keinen Genuss. Ich habe noch nicht abgebüsst – – – ob ich es je werde, weiss ich nicht – – – O, ich möchte vor Verzweiflung vergehen. – Betet für mich, und ver traue auf Gott. Ihr alle seyd Unschuldig, ich allein bin der Schuldige.

–

Döbling den 25-ten August 1850.

An meine engelsgute Frau.

Ich Elender, ich kann Dich nicht sehen. Nie, nie mehr werde ich Ruhe und Frieden finden. Dein Brief hat mich vollends zur Verzweiflung gebracht. Lass ab von mir – ich beschwöre dich, zerreisse das Band das uns vereint – – denn sonst bist Du mit mir verloren. Mich kann nichts retten. Ich habe eine Nation um Ehre, Glück, Seeligkeit gebracht. – Ich bin der Segeltus, der in der heiligen Schrift als das grösste Ungeheuer von Sünde und Lasten dargestellt wird. Halte Dich an Gott, an den Heiland, an Deine Kinder – – An mir findest Du nicht nur keine Stütze, aber ich bin dein grösster Feind! O – Gott – Caroline starb am 30-ten August 1820. also in einigen Tagen vor 30 Jahren! Jetzt wird sie bald erlöset und ich fahre auf ewig in die Hölle.

Ich sehe klar in die Zukunft. Du wirst hienieden keine glückliche Stunde mehr haben. Du wirst elend sterben, unsere Kinder werden kein besseres Loos haben. Dein und ihr Erwachen in der andern Welt wird aber selig sein. Da wirst Du dich meiner nicht mehr erinnern. – Und das muss so sein. Lese die Bibel.

Döbling, 6-ten September 1850.

O mein Gott, ich bitte, ich beschwöre Dich, verlange mich jetzt nicht zu sehen. Den 21-ten dieses ist mein 59-ten Geburtstag. Vielleicht erbarmt sich bis dahin Gott meiner und zündet einen Funken von Hoffnung in meiner Seele, obwohl ich der lasterhafteste Mensch bin den es je gegeben hat, und kein lebendes Wesen so viel Unheil auf der Erde stiftete als ich. Dr. Goergen hat unerschöpfliche Geduld mit mir, – auch Du habe noch welche. Jetzt, ich fühle es, würde ich in Raserei, Wuth und Tobsucht ausbrechen, ja selbst Dir ein Leids anthun geneigt sein, wenn Du mich durchaus hier oder in der Stadt sehen wolltest. Vielleicht entgehe ich diesem fürchterlichen Schiksal auch später nicht, wahrscheinlich niemals, denn es (ist) dunkler in meiner Seele, als je zuvor. – Indessen sagt man, Gott sei barmherzig vielleicht auch für mich. Amen.

Döbling den 8-ten Sept. 1850.

An den Engel meiner Frau.

Ich bitte, ich beschwöre Dich, komme nicht zu mir und begehre mich nicht jetzt noch irgendwo anders zu sehen. Ich kann und darf noch nicht. Schreibe mir auch nicht, lasse auch niemand andern zu mir kommen.

Wie gesagt: erhört mich Gott und erbarmt er sich meiner armen Seele, so eile ich gleich zu Dir. Sz.
Kehre demnach nach Zinkendorf wieder zurück.

(A M. Tud. Akademia irattárából)

TÖREDÉK GRÓF SZÉCHENYI ISTVÁNNAK 1858 JAN. 30. TASNERHEZ ÍRT LEVELÉBŐL.

VI.
SZÉCHENYINEK GOERGENNÉ ASSZONYHOZ ÍRT
LEVELEI EREDETI NÉMET SZÖVEGBEN.

(Az Allgem. Ztg. mellékletének ápril 16-iki közlése szerint.)
5. Nov. 1858.

Liebe gnädige Frau! Wie lange das Licht der Welt mich bescheinen wird, und überhaupt wie lange ich noch in Ihrem Etablissement bleiben werde, ist ungewiss; – allein ich fühle, dass es nicht mehr lange währen kann. Bis dahin möchte ich meine so höchst unglückliche Lage jedoch, wie nur immer möglich mir erträglicher machen. Und dazu, können Sie hier im Hause das Meiste beitragen. Ich möchte mich vis-á-vis von Ihnen gerne einmal vollkommen aussprechen. Sie werden sehen, dass ich sehr raisonnable und so ziemlich gescheidt sein kann. – – – Ich fand in Ihrem Hause Obdach und freundliche Aufnahme, in einem Augenblick, wo ich das Leben, den Glanz der Sonne zu ertragen nicht im Stande war! … . Hätte ich keine so zahlreiche Familie, … . längst würde ich meinem verhassten, trostlosen Leben eine Ende gemacht haben, – dass kann man in jeder Lage des Lebens mit festem Willen immer. – Dass ich es bis jetzt nicht that, verdanke ich der Schonung, der Humanität, der Liebenswürdigkeit, mit der man mich bei Ihnen behandelt, – und das werde ich bis zu meinem letzten Athemzug nicht vergessen.

Mit aufrichtiger Sympathie

Gr. Széchenyi.

April 9. 1859.

Liebe gnädige Frau!

Ich bitte wieder um ein bischen bonté (bon thé) weshalb ich mir die Freiheit nehme, Ihnen hier beigefügt die stets gebrauchte Porcellan-Schachtel (was werden die Gebrüder Grimm zu dieser nicht-deutschen Wortgeburt sagen!) mit dem Ersuchen zu überantworten, damit Sie dieselbe wieder anfüllen! Sie wissen, ich bin bis zur Pedanterie ordnungsliebend! Ich zeichne alles auf, um meinem Gedächtniss Hülfe zu leisten, – was man leider in der Urtheils- und Einbildungskraft, wenigstens auf mechanischem Wege nicht kann. Ich bitte regelmässig alle 14. Tage um Thee! Wenn ich also in dieser Angelegenheit zu Ihnen sende, so will das so viel heissen: schon wieder 2 Wochen in das Meer der Ewigkeit versunken! – 26-mal geschickt ist so viel wie ein Jahr. – Für Sie, in der Blüthe des Lebens, á-peu-prés nichts, – für mich: Infam! – – – – – – – Heute geht es mir eigentlich recht schlecht, mein Kopf kitzelt mich auswendig, und thut mir weh inwendig – wenn es nur bald aus wäre! Lieber heute als morgen. Wäre es nicht vernünftig mir zur Hülfe zu kommen!? Wie? – – – – – – Da ich, wie ich hoffe und sehnlichst wünsche, – bald von Ihnen Abschied nehmen werde, um einen langen, sehr langen Schlaf zu machen, so nehme ich mir die Freiheit hier beigebogen zum Andenken mein allegorisches Porträt (vonatkozik a belezárt vignettere, az általa épített budapesti lánczhid rajzával) zu übersenden. Es ist nicht ganz ähnlich, aber nicht Ohne! Mit tiefer Ehrfurcht und mit der Sympathie eines Anverwandten, etwa eines erhabenen Onkels! Ihr aufrichtiger aber höchst unglücklicher Freund und Untergebener

Gr. Széchenyi.

Például itt van még egy bilet, nov. 17-ről 1859.

Liebe gnädige Frau! Heute geht es mir wieder recht miserable. Mein Puls stockt zuweilen so, dass ich glaube der letzte Schlag meines Herzens ist schon ganz nahe! O, wenn es nur ganz stehen bliebe! car je déteste mon existence. Werden Sie mich heute bei Tisch mit Ihrer Gegenwart erfreuen? Oder lassen Sie mich auch stehen? oder vielmehr «liegen»? Mein Kopf ist «wüst» und mein Herz ist «kalt». De grâce ne me tuez pas. Széchenyi.

N. S. Ich kann gar nichts machen, – – ich bin zu gar nichts aufgelegt. O, wenn es nur aus wäre! Wenn Sie mich sehen, bin ich stets heiter, – wenn Sie mich in meinem Jammer erblicken möchten! – Wollen Sie so gut sein Ihren Herrn Gemahl, aber mit Schonung zu präveniren, dass er … gegen mich eine Bouteille Champagner verloren hat, – indem der kleine Tisch mit der Marmorplatte beinahe 55 Pfund wiegt.

–

«És ez igy ment folyvást, írja dr. Görgen. – Halálos fenyegetések a legártatlanabb, legpajkosabb tréfákkal vegyitve. Mint a gróf az idézett levelek közül az elsőben igen helyesen megjegyzi és valóban érezte, azon emberi és szeretetteljes bánásmód, melyben részesült, kedvencz foglalkozásainak és szokásainak meghagyása, a folytonos közlekedés családjával és barátaival, az egyedüli és legbiztosabb út volt életet kedvessé tenni előtte; ez a 12 év alatt megpróbált eszköz volt az uralkodó öngyilkossági eszme ellen. Így élt ő ezen 12 év alatt nyugodtan és a körülményekhez képest boldogan. Oda vittük, hogy azon számos és egyszerű öngyilkossági eszközök közül, melyek minden háztartásban feltalálhatók, mint pl. kés, zsinór, nyak- és zsebkendő, stb., egyet sem használt fel. Így fegyvereket is vásárolt ajándékul fiai számára, a nélkül, hogy azokkal magát megsértette volna. Márczius 3-án magas helyen szükségesnek találtatott szobájában rendőri vizsgálatot tartani; ezt b. Jósika régi barátjának halála követte, valamint Mesko grófnő halála, és a hozzá szinte közelálló Zsedényi udvari tanácsos elitéltetése; egész sora a csapásoknak, melyek őt mélyen meghatották, s betegsége alapeszméjének új erőt adtak. Kedélye mélyen megrázkódott s a 12 év óta folytonosan emlegetett öngyilkossági eszmék határozottabb alakot nyertek. Ekkor érkezett volna el ideje annak, hogy a gróf ellen kényszer rendszabályok alkalmaztassanak, s irányában a többi öngyilkossági rögeszmében szenvedő betegeknél szokásos bánásmód követtessek. De szemben az önmagokban beszélő tényekkel, miszerint neki meg volt engedve jószágait önmagának igazgatni, bevételei felett szabadon rendelkezni és hogy ő a társaság és a magas hatóság által egyiránt beszámítható emberkent tekintetett, tőlem a kényszer-rendszer alkalmazására minden jogalap elvonatott, s nekem kizárólag arra kellett szoritkoznom, hogy az utolsó héten nejét, valamint fiait ismételt beszélgetések alkalmával többször sürgetőleg kértem, miszerint vegyék el tőle pénzét, aggasztó szereit s igy minden eszközt, melylyel elhatározását kivihetne, hogy igy a család gondoskodása által az intézet részéről való szigorú őrködés nélkülözhetővé váljék. De mielőtt ezen szomorú ügyben elhatározás történt volna, a szerencsétlenség megtörtént.»

MEGJEGYZÉSEK A KÉPEKRŐL.

ÖNÁLLÓ KÉPEK.

Gróf Széchenyi Istvánnak Barabás Miklós által olajba festett arczképét a művész szivességéből közöljük, ki azt nekünk reprodukálás végett átengedte, megjegyezvén, hogy ez a kép még sehol sem volt közölve. Mikor Széchenyi a művésznek ült, több bizalmas nyilatkozatot tett neki, többi közt mikor épen bajuszát festette, melyet ő akkor nagyon megnyirva viselt, azt mondotta: a Ha nemzetiségünk erősebb alapon fog nyugodni, mint a bajusz és sarkantyú, akkor levágatom a bajuszomat.»

Gróf Széchenyi István naplójának eredetije az Akadémia birtokában őriztetik.

Gróf Andrássy Gyula arczképét Kriehuber kőnyomata után készült rézkarczról reprodukáltattuk.

A független magyar felelős ministeriumot ábrázoló képünk Székely Bertalan festménye után készült, a ki ezt mindjárt a második ministerium megalakulása után festette az egyes ministerek fényképeiről s igy az arczképek hűsége minden kétség felett áll. Az eredeti kőnyomat Ernst Lajos birtokában.

Gróf Széchenyi Istvánné arczképét Barabás Miklós egykorú festményéről készült rézmetszet után adjuk.

«A pozsonyi joghallgatók megérkezését és fogadtatását Bécsben 1848 márczius 14. és 15-ike közötti éjjelen» ábrázoló képet természet után rajzolta és litografálta Kollarics.

Gróf Széchenyi István arczképét Gasser remekműve után Würbel Ferencz rajzolta kőre. Mi az Ernst Lajos úr birtokában lévő kőnyomat után adjuk.

A SZÖVEGBE NYOMOTT KÉPEK.

A czímképet Cserna Károly tervezte és rajzolta.

Gróf Széchenyi István és fia Béla arczképét Stelio K. színes kőnyomata után közöljük, mely Ernst Lajos birtokában van.

Szalay László arczképe Cauzi Ágost rajza után készült.

Kazinczy Gábor arczképét 1847-ben Barabás Miklós rajza után reprodukáljuk, ugyancsak az ő rajzáról készült kőnyomat után adjuk Károlyi Lajos arczképét, valamint a báró Kemény Zsigmondét is 1843-ból, továbbá Somssich Pál arczképét is Barabás Miklós rajzolta kőre egy 1851-ben megindítandó folyóirat számára, mely azonban lefoglaltatván s elkoboztatván a rendőrség által: csak egy példányban maradt fenn.

Somssich aláirása ugyan e képről vétetett.

Báró Vay Miklós, Bónis Samu, Szemere Bertalan, Pázmándy Dénes, Hunkár Antal arczképei, Eybelnek az 1840-es években készült kőrajzairól reprodukáltattak.

Mándokot eredeti fölvétel után adjuk.

Balaton-Füred Hunfalvy János munkájában látott világot.

Szentkirályi Móricz mellszobra a Pest-Pilis-Solt-Kis-Kun egyesült vármegyék birtokában van s a vármegyeházán őriztetik. Rajzát Cserna Károly készítette.

Ő Felségének 1847-iki arczképét huszár-generalis egyenruhában a hitbizományi könyvtár birtokában levő egykori metszet után adjuk. Ő Felsége ezen egyenruhában iktatta be István nádort hivatalába. Ugyancsak a hitbizományi könyvtárban levő eredeti után közöljük Lajos főherczeg arczképét.

Gróf Széchenyi István arczképét 1858-ból Rohn kőnyomata után adjuk.

Zarka személynök, Balogh Kornél és Rajacsics patriarcha arczképeit egykorú kőnyomatok után vettük, melyek az orsz. képtár tulajdonában vannak.

IX. Pius pápa képét Metzmacher metszete után adjuk.

Báró Perényi Zsigmond, gróf Dessewffy Emil arczképei Grünn rajzai után készültek.

A helytartósági épület rajzát Mülbeck eredeti felvételéről közöljük.

Albrecht főherczeg, Windischgrätz herczeg, Ferencz Károly főherczeg és gróf Latour arczképeit ő Felsége hitbizományi könyvtárában őrzött metszetek után adjuk.

A bécsi forradalomból vett jelenetet ábrázoló képet egykorú felvételről Cserna Károly készítette.

A Matschakerhof szálloda Duschek rajza után készült.

Jókai Mór arczképét egy 1850-ben saját maga által készített rajz után adjuk.

A forradalmi csarnokot ábrázoló kép Cserna K. rajza után készült. Szintén tőle valók: Kossuth szónokol a népnek, Alagút Budán, A képviselőház belseje 1848-ban, Az Ullmann-ház Pesten, Széchenyi lakása 1848-ban, Széchenyi döblingi hálószobája, A döblingi tébolyda czímű képeink.

A népgyülés a Nemzeti Múzeum előtt, egykorú rajz Ernst Lajos birtokában.

Táncsics Mihály arczképe Barabás 1848-iki rajza után készült. Szinte tőle vannak: Petőfi Sándor arczképe (1845-iki kőrajz) Tóth Lőrincz (1845) és következő három arczkép: Perényi Zsigmond arczképe 1849-iki rajz, Damjanics arczképe daguerrotyp után készült rajz 1849-ből, Görgey Arthur arczképe 1849-ből természet után rajzolva. E két utóbbi eddig kiadatlan és ismeretlen rajznak szives átengedéséért kedves kötelességünknek tartjuk Barabás festőművész barátunknak itt is hálás köszönetet mondani.

Vasvári Pál arczképét egy Magyar Mihálynál megjelent metszet után adjuk.

Hajnik Pál arczképe Marastoni, a Babarczyé Eybl 1848-iki rajza után készült.

Sztratimirovics, Csernovics Péter, Mészáros Lázár arczképeit Rauh nyomásai után adjuk.

A parlament épületét Mühlbeck rajza után közöljük.

Jellasich arczképe az Egyetemi könyvtárban lévő metszet után készült.

A budai macskazenét ábrázoló képet, valamint János főherczeg, Mészáros Lázár, Gorové István, Kemény Dénes, Csányi László, Almási Balog Pál, gróf Lamberg, Perczel, Ghiczy Kálmán arczképeit egykorú metszetek és kőnyomatok után reprodukáltattuk.

Gróf Zichy Ödön arczképét Kriehuber 1849-iki kőrajza után adjuk, melyet Barabás Miklós volt szives részünkre átengedni.

Horváth Mihály arczképét az Országos Képtárban lévő festmény után adjuk, melynek festője ismeretlen.

Gróf Széchenyi István döblingi dolgozószobájának rajzát Cserna Károly készítette.

Szintén tőle való a nagyczenki Széchenyi-mauzoleum rajza.

Falk Miksa arczképe 1857-iki aquarel után készült.

Gróf Széchenyi István Döblingben cz. képet Katzler V. litografiája után adjuk egy Ernst Lajos úr gyűjteményében levő példány után.

Gróf Széchenyi «Ein Blick»-jének czímlapja Weinwurm felvétele.

Rónai Jáczint arczképét az Orsz. Képtárban őrzött kőnyomat után közöljük.

Török János arczképét a «Vasárnapi Ujság»-ban (1874. évf. 7. szám) közölt metszet után.

Szintén a «Vasárnapi Ujság» (1877. 17. sz.) után adjuk Kecskeméthy Aurél egykorú metszetről készült arczképét.

Hollán Ernő arczképét a Sarkady István szerkesztésében megjelent «Hajnal-Album»-ból vettük. Az arczkép Marastoni rajza után készült.

«Gróf Széchenyi István találkozása báró Jósika Sámuellel Döblingben» cz. képünket Haske és társától Pesten 1860. kiadott kőnyomat után reprodukáltattuk.

Gróf Széchenyi István arczképét emlékezetből Vahot Imre rajzolta. Kőre rajzolta Rohn.

Gróf Széchenyi István és családját ábrázoló képet Peski Ede rajza után Rohn és Grund rajzolták kőre. Mint a «Hölgyfutár» műlapja jelent meg 1863. évben. Az eredeti kőnyomat Ernst Lajos gyűjteményében.

Gróf Széchenyi István Gassertől készült mellszobrának rajzát Falk Miksa tulajdonában levő szobor után reprodukáltattuk.

Scitovszky János arczképét Török János közölte «Magyarország primásai» cz. kiadványában.

Fejkép Cserna Károlytól.

Gróf Széchenyi István érczszobra, háttérben az Akadémiával: Weinwurm eredeti fényképfelvétele.

Az Akadémia emlékérmét magáról az éremről reprodukáltattuk.

Jegyzetek

1. L. GR. SZÉCHENYI ISTVÁN Naplói 481. stb.[VISSZA]
2. L. I. köt. 590. l.[VISSZA]
3. «Vagy – jőni fog... a nagyszerű halál, Hol a temetkezés felett egy ország vérben áll» (Szózat.) «Multadban nincs öröm, jövődben nincs remény» (Bajza) stb.[VISSZA]
4. Széchenyinek Kovács Lajossal, ki nemsokára nélkülözhetetlenné vált, ez alkalommal kötött barátsága tartós maradt. Vásárhelyi, közsajnálatra, rövid idő mulva meghalt. (Ápr. 8.) Utóda Kecskés lett.[VISSZA]
5. V. ö. az idézett forrást.[VISSZA]
6. Különben dicsekedett, hogy száz lapja is lesz, ha akarja.[VISSZA]
7. «Ha az ellenzék azon részének, melyet Kossuth képvisel, organuma nincs kénytelenek vagyunk neki megnyitni hasábjainkat, bármennyire különbözőek nézeteink. – – Kivánom tehát, hogy Kossuthnak lapja legyen, s reménylem, hogy ez történni fog.» (Eötvös levele Széchenyihez. 1847 február.)[VISSZA]
8. Elnöknek akarták, de ez ellen ő határozottan tiltakozott.[VISSZA]
9. Azóta a tó déli partjain is számos új telepek keletkeztek s teszik virulóvá környékét.[VISSZA]
10. Error being showy, forward and plausible, attracts many followers, while truth, on account of her unobstrusive simplicity, in neglected or despised. (J. Henry M. D.) Másik: Barbaram igitur Scythicae gentis immanitatem, quae tantopere concordiam et otium abominatur, diu iste furor exercuit; et eousque exercebit; donec se quisque metiri, coërcere ambitionem, invidia arcere, mutuamque concordiam amare didicerit.[VISSZA]
11. Ezt magára nézve így egészíti ki: «Az én legjobb tulajdonságom oly hangyaféle minőség, melyhez képest soha nem unom meg a munkát, habár toties quoties elszedik vagy elgázolják is előttem a tojást»,[VISSZA]
12. A régi táblabiró-világban, mikor opponálni s egyúttal kormányozni is tudtunk, többi közt Fáy András némi dicsekvéssel szokta magát a nemzet mindenesének nevezni.[VISSZA]
13. Metternich is ily színben látta a dolgot; de ellene mitsem tett.[VISSZA]
14. L. Sz. külföldi utazásai.[VISSZA]
15. Részleteket l. Kónyi Deák F. Beszédei I. Az ellenzéki programm, melynek «tengernyi» nehézségeire Deák figyelmeztetett, mint egy Janusfő két különböző részre oszlott. Egyik volt az ellenzéki álláspont szigorú fentartása, a régi és újabb sérelmek és a kormány egész politikája irányában; másik (miben Széchenyi ellenmondást látott) a reform előrevitele. Ez utóbbi pontonként kifejezést nyert a megyék s különösen Pest m. utasításaiban. A Magyarország önállását biztosító 1790. X. hangsúlyozása mellett nem volt feledve a Pragmatica Sanctio és a «közös viszonyok». stb.[VISSZA]
16. V. ö. Gróf Széchenyi István Naplóinak akadémiai kiadását (1884.) E munka anyagának felhasználására jogosítottnak éreztük magunkat bocsánatot kérve és remélve többszöri ismétléseinkért.[VISSZA]
17. Oroszországban és Ausztriában tett utazása leirásai lehettek. (Travels 1846.)[VISSZA]
18. Való, hogy az öreg nádor egykor közvetlen maga mellé ültette! De ne feledjük azt se, hogy Széchenyi, mint a víz-szabályozási ügy vezetője, most voltakép a báró Vay Miklós helyét foglalta el s hogy ez a főméltóságu úr is ugyanazt a jegyzetet igtathatta volna naplójába, melyet a Széchenyiében olvasunk; «Mennyi abnegatio kell mindehhez!» – [VISSZA]
19. A választás utóbb Sopronban megejtetvén, a Pesti Hírlap az eredményt, Simon János és Pál János megválasztatását azzal a megjegyzéssel veszi tudomásul, miszerint sikerült a conservativ pártnak különböző ürügyek alatt megbuktatni Széchenyit, s hozzá teszi, hogy ezt az alkotmányos ügy veszteségének tekinti.[VISSZA]
20. Ezek voltak a szabadelvűségnek úgynevezett «commis voyageur»-jei. A főispán szorúltságában viszont a pesti Gyüldéhez folyamodott segítségért. Küldöttek is onnét két conservativ szónokot. Ez régi megyei alkotmányunk tréfás vonásaihoz tartozik.[VISSZA]
21. E szívemelő ünnepélyről Széchenyi egyenesen Pozsonyba hajtatott, hol Crescence és Marie örvendezve fogadják. Nem úgy Károlyiné, ki a választásnál fenforgott ,szabálytalanságról’ már értesítve volt. «Legalább pénzbe nem került» enyeleg Széchenyi, érthető czélzással a pesti választásra, melynek költségeihez ama lelkes delnő maga 2000 pfrtot adott volt.[VISSZA]
22. KOVÁCS LAJOS: Gróf Széchenyi István közéletének három utolsó éve. (1889.)[VISSZA]
23. E levelében Eötvös kimerítően tárgyalja a városok szavazatának s szabadelvű rendezésének kérdését, melyre véghetetlen nagy súlyt fektet s melynek eddigi kezelésére nézve, úgy látszik, egyik féllel sincs megelégedve.[VISSZA]
24. Lásd: KOVÁCS LAJOS idézett könyvét. I. k. 227.[VISSZA]
25. PETŐFI hires gyujtó versének: «esküszünk, hogy rabok többé nem leszünk» prózára fordítva, semmi értelme nincs. Itt semmiféle rabság, melyből csak erőszakos módon lehetett volna felszabadulnunk, nem létezett.[VISSZA]
26. Az augsburgi Allgemeine Zeitung ez időben már jóakaró figyelmet kezdett szentelni Magyarország ügyeinek. Többek közt örvendetes tudomásul vette, hogy az első kerületi ülések egyikében a sajtó ügye tárgyaltatott s az előleges censura eltöröltetése egyhangulag kimondatott. A nálunk nagyon olvasott lapnak egyik szorgalmas levelezője Pulszky volt.[VISSZA]
27. «Minden lehető emberek közt senkinek kezében nem látnám a hatalmat (szivesebben), mint a tiédben. Adja az ég, hogy e kivánat mentül előbb teljesüljön.» (Jan. 7. 1848.)[VISSZA]
28. V. ö. I. kötet 35. stb. 1. Fontos küldetése volt, melyet dicsőségesen végzett el.[VISSZA]
29. L. Gróf Széchenyi István Beszédei (1887). A Magyar Tud. Akadémia kiadása. II. köt.[VISSZA]
30. Moson m. rendei oly lelkesedéssel csüggtek rajta, hogy mindig készek voltak utasításaikat az ő magasabb álláspontjaihoz mérten módosítani, vagy azoktól való eltéréseit utólag jóváhagyni.[VISSZA]
31. Ez a híres sarkalatos törvény magyar forditásban így hangzik. «– – ámbár a trónöröklés rendje a fels. ausztriai ház női ágát is megilleti, Magyarország mindazonáltal kapcsolt részeivel együtt szabad államot (regnum) képez, mely egész törvényszerű kormányzatára nézve (odaértve bárminő törvényhatóságait) semmi más államnak vagy nemzetnek alárendelve nincs, hanem saját önállósággal és alkotmánynyal bír s ennélfogva azt saját törvényesen megkoronázott királya s így ő királyi szent felsége is, valamint utódai Magyarország leendő királyai csak saját törvényei és szokásai szerint, nem pedig a többi tartományok módjára bírhatják és kormányozhatják.» (Hivatkozás a korábbi 1711: 3. és 1741: 11. törvényczikkekre.)[VISSZA]
32. Erőltette magára e mondást, melyet naplójegyzeteinek majd minden sora megczáfol.[VISSZA]
33. Nem csak erkölcsi megsemmisüléssel látta magát Kossuth fenyegetve, anyagi állása is komoly veszélyben forgott. (Falk: Gr. Széchenyi István és kora.)[VISSZA]
34. Ma már nem érjük be ily ellenőrzéssel; az egész közigazgatásnak államosítása lett a jelszó. Az önkormányzat régi módozatainak védői, ósdi, elmaradott emberek.[VISSZA]
35. Lásd gr. Széchenyi István Naplói 415. 1. és Hirlapi czikkei. I. k.[VISSZA]
36. E sérelmet békésen elintézni, mondja a helyzetet találóan jellemezve Horváth M., annyit tett, mint Kossuthot kibuktatni vezéri állásából. Huszonöt év II. k.[VISSZA]
37. L. Naplóit. Ellenkezőleg gyakori összekocczanásaik daczára egymás barátságát keresték.[VISSZA]
38. Ez egykori jelesünk emlékezetét szerfelett korán adja át feledésnek a hálátlan utókor. A vihar elvonulta után írt híres röpirata (Das legitime Recht Ungarns und seines Königs 1855.) lényeges befolyással bírt a magyar alkotmány visszaállítására.[VISSZA]
39. Ez a tréfás, de találó jelző kiszivárgott a nyilvánosságra, divatba jött Debreczenben (1849) s azóta jó darab ideig fentartotta magát a magyar közéletben.[VISSZA]
40. A m. t. Akademia irattárából.[VISSZA]
41. A jóslat teljesült. Magát az eszmét elég korán s nem egyszer pendíté meg Metternich megcsontosult conservatismusa ellenében Széchenyi. Tüzetesen fejtegeté az előző országgyűlésen Perczel Mór, mint Tolnamegye követe.[VISSZA]
42. Minden engedményt gyávaságnak tartott. «Wenn es nicht anders geht, so muss man an der Bresche sterben», mondá Flahaut franczia követnek; de szavát nem váltá be. (Lónyay M. naplója)[VISSZA]
43. Meg kell jegyeznünk, hogy hivatalos adat erről nem áll rendelkezésünkre; csak töredékes naplójegyzetei s a forradalmi párt czélzatos fenyegetőzései vezetnek ily következtetésre.[VISSZA]
44. M. hinterlassene Schriften; aus dem Tagebuch der Fürstin Melanie.[VISSZA]
45. Gr. Sz. I. közéletének három utolsó éve. II. k. 45. Az érdekes okirat eredetije az akadem. Irattárában. (Mellékelve mint Függelék.)[VISSZA]
46. Közbeszúrás; És B. Lizihez. Itt Montenegro a bécsi kravallról – kissé nagyítva.[VISSZA]
47. Közbeszúrva: Engemet egészen kihagytak.[VISSZA]
48. Közbeszúrás: Hallom, javaslatom nem megy. Egy szót sem akarnak engedni. Passivitásba esem.[VISSZA]
49. Széljegyzet: Ezek teljes sajtószabadságot akarnak és az ifjuság fölfegyverzését.[VISSZA]
50. Közbeszúrás: Vegyesen jurátusok és polgárok, Kossuth B. Lajost akarja premiernek.[VISSZA]
51. Előbb Sajtóválasztmány nálam.[VISSZA]
52. Közbeszúrás: Májbajommal czudarul. Ma úgy látom, Magyarország teljes felbomlásnak indul. Hamar végzek.[VISSZA]

53. Közbeszúrás: S ez annyira ment, hogy W. Béla végre így szólt: ,Hagyj mindent a maga útjára, mert még leszúrnak’.

    Más széljegyzet: ,Oly csend és rend volt … Senki sem lopott, így szólnak és örülnek rajt! Én megijedek attól … mert azt mutatja, hogy még a tolvajok sem számítanak, hanem már ezek is fanatizálva vannak!

    [VISSZA]
54. Esterházy Zsófia, Széchenyi régi barátnéja.[VISSZA]
55. Betoldás: A szent Nemesis mindenben mutatkozik. A bécsi légkörben határozzák el, mi lesz jó Pozsonyban, tehát természetesen Pozsonyban kell eldönteni, mi lesz jó Pesten.[VISSZA]
56. S itt a Naplóknak vége szakad.[VISSZA]
57. Tunc etiam fatis aperit Cassandra futuris, ora (dei jussu) non unquam credita … Teucris.[VISSZA]
58. L. Sz. I. Beszédei.[VISSZA]
59. Az akkori lapok szerint jóval nagyobb számmal voltak a küldöttség tagjai. Mutatványul iktassunk ide egy érdekes névsort: Ghiczy K., Bernáth Zs., Szemere B., gróf Andrássy M. és Gyula, Szentiványi K., Schnee, Gábriel J., Radics M., Darvas P., Bükk Zs., Bónis S., Bohus J., Papszász, Biró, Babarczy, Rónay, Mannó, Kállay, Tomcsányi, Kossuth L., Szentkirályi, Asztalos, Révay, Dessewffy Jób, Tarnóczy, Olgyay, Ruttkay, Justh, Kubicza, Rakovszky, Pázmándy, Széchenyi I., Madarász, Vidos, Hunkár, Csúzy, Somssich, Horváth, Szabó M., Gaal E., Tolnay, Josipovich, Fogthűi, Máriássy, Forgách, Daróczy, Házmán, Háder, Hergesell, Martiny, Pitroff, Rényei, Komlóssy, Tóth Lőrincz, Sztanaszky, Károlyi I.[VISSZA]
60. Hozzuk emlékezetbe a jellemző adomát, melyet e büszke nő maga örökített meg naplójegyzeteiben. Egy fényes estélyen (s ilyeneket nagyon kedvelt a nagyszépségű s pompaszerető úri hölgy) ragyogó diadémszerű fejékkel jelent meg, s mikor St. Aulaire gróf, Lajos Fülöp követe, azzal a bókkal lépett elébe, hogy hisz ez egy egész korona, csípősen azzal válaszolt, hogy ez a korona az övé, s ha őt nem illetné, bizonynyal nem is tenné a fejére. Ez a czélzás a bitorló Orleans-házra, átcsúszott az akkori franczia lapokba, s a diplomatáknak is, komolylyá válható jegyzékváltásra adott alkalmat.[VISSZA]
61. A bécsi tudós társaság alapszabályai nagyban különböznek a magyar tud. Akademia alaptervétől és szabályaitól. (Függelék.)[VISSZA]
62. A bécsi forradalomnak egész irodalma van. Különösen érdekesek az Augsb. Allgem. Ztg. azon időbeli tudósításai. Mi Springer, és illetőleg Metternich autografiája adatait tartjuk aránylag legmegbízhatóbbnak.[VISSZA]
63. «Bin ich Kaiser oder nicht?» – És közmondássá vált mondása: «Auf meini Ungarn las i nit schiessen.» … (?! )[VISSZA]
64. További útjai, saját elbeszélése szerint, voltak: kocsin Feldsbergbe (magán ügyei végett). Itt több napi tartózkodás után, vasúton Olmütz, Prága; postán Teplitz, Drezda. Kényelmesen vasuton Minden, s postán Arnheim, 8 nap mulva Amsterdam és Haag, s végre London. Minden egyéb, mese. (Álruha, tejes szekér stb.)[VISSZA]
65. Irásai az emigratióból.[VISSZA]
66. Vegyük figyelembe, hogy míg egész európai continensünk ingadozott s nap nap után más-más pontjairól hallottunk utczai kravallokról, véres jelenetekről. aggasztó (illetőleg buzdító híreket, az egy Albion, az alkotmányosság ez ős hazája, maradt nyugodtan, rendületlen régi alapjain. Ellenben első volt, ki az Orleansok bukása után sietett elismerni a franczia köztársaságot.[VISSZA]
67. Nem volt több 11-nél, 7 szekéren, kiket a közkórház udvaráról kikisértek. Különben az áldozatok számát 46-48 halottra (köztük nők is) és vagy 500 sebesültre teszik.[VISSZA]
68. Az ott szerepelt politikai nevezetességek egyike, jó humorral nevezte el később parapli forradalomnak, mert épen eső esett.[VISSZA]
69. A m. t. Akademia, mihelyt alapítójának nagybecsű irodalmi hagyatékát megkapta, kiadványai közt első sorba tette Széchenyi sajátkezű Naplóinak ismertetését. (1884)[VISSZA]
70. FERENCZY ZOLTÁN: Petőfi életrajza. 1896.[VISSZA]
71. L. FERENCZY ZOLTÁN. «A legmagasztosabb, legfinomabb érzések e dalnoka nem ajánlkozik-e (a királyok ellen) lant és kard eldobásával, hóhérnak! … . . Igazolja Széchenyi jóslatát a politikai fanatizmusnak őrjöngésig leendő fokozódásáról, mely utóbb is vérbe fulaszt minden szabadságot.[VISSZA]
72. Egressy a szinész, Gyurkovics, Irányi, Irinyi, Kacskovics, Klauzál, Molnár, Nyári, Petőfi, Rottenbiller, Staffenberger, Tóth J., Vasvári, Jókai, Emődi stb.[VISSZA]
73. «Egy gondolat bánt engemet: Ágyban, párnák közt halni meg! – – – Ott essem el én, a harcz mezején – – S holt testemen át fújó paripák Száguldjanak a kivívott diadalra S ott hagyjanak engemet összetiporva …» stb. (1846.)[VISSZA]
74. KOVÁCS L. Levelei az Akademia levéltárában.[VISSZA]
75. Olvasóink tudják, hogy úgy a «Felséges haza» megszólítást, mely a nemzetnek a koronával egyenjogú souverainitását fejezi ki, mint a fővárosnak egybefoglalt «Budapest» elnevezését Széchenyi hozta legelőször divatba.[VISSZA]
76. Az eddig tett lépések sikertelenek voltak; az összes iratok állítólag «elvesztek» az 1860 márczius 3-án Döblingben tartatott végzetes házkutatás után. Az elveszést, aligha csalódom, hogy nem betű szerint, hanem csak egyelőre s a kutató memoire-írók számára kell értenünk.[VISSZA]
77. Gr. Sz. I. Beszédei. 570.[VISSZA]
78. Az első magyar miniszterium teljes, fényes névjegyzéke ez: Gr. Batthyány min.-elnök, Szemere Bertalan belügyi, hg. Eszterházy Pál a király személye körüli, Kossuth Lajos pénzügy, gr. Széchenyi István közmunka, Mészáros Lázár honvédelmi, b. Eötvös József vallás- és közokt., Klauzál Gábor földművelési, Deák Ferencz igazságügyi miniszter.[VISSZA]
79. L. gr. Sz. I. Beszédei. 572. l.[VISSZA]
80. Egy régi ismerősömtől hallottam az adomát, hogy Ferencz császár és király, mikor neje M. Ludovica megkoronáztatása végett Pozsonyban mulatott, a magyar koronát, mely szokás szerint közszemlére kitéve volt, kezébe vette s mintegy súlyát mérlegelve, a koronaőrnek azzal a megjegyzéssel adta vissza: hogy ez az ő legkönnyebb koronája, mert semmi adósság nem terheli. Deák bizony elég későn, szinte húsz év mulva, mondá el híres mea culpáját. (Decz. 14-én 1867.) Azelőtt ily nagy teher elviselésére Magyarországot képtelennek tartotta.[VISSZA]
81. Pesti Hirlap. Apr. 14. 1848. Hozzá teszi: «Soha fejedelem őszintébben szivesebb, bensőbben kedélyes fogadtatásában nem részesült». E lap szerkesztői ekkor Csengery és Kemény voltak.[VISSZA]
82. Ez alkalommal mondá az új kormányrendszerre vonatkozólag azt a kaczagásra fakasztó élczet a hausherré lett szabóról, ki nem sejdítette előre, mennyi költségbe verte magát. (Hab nit gwusst, dass soviel kusst.) Bizony «Galgenhumor» volt ez a vidámság.[VISSZA]
83. Aug. 8. 1868. Deák Ferencz így szólt: «Tekintse bár végig akárki a törvényeket és országgyűlési iratokat, látni fogja, hogy teljes önálló független külön magyar hadsereg létezésének nyoma sincs azokban. Sőt még az 1848-iki törvények is említik ugyan e szót: «magyar hadsereg», de arról, mint önálló független külön hadseregről sehol sem rendelkeznek. S hivatkozom a t. ház tagjaira, hogy olyan önálló független külön hadsereg 1848-ban is csak akkor jött tettleg létre, mikor seregeink nem a sanctio pragmatica értelmében ő felsége seregeivel együtt, hanem ellenök küzdöttek. (Ifj. gróf ANDRÁSSY GYULA: Az 1867-iki kiegyezésről. Budapest, 1896.)[VISSZA]
84. Hadügyminiszterré kineveztetése Ferdinand király ő felsége által május 7-én történt, azzal a parancscsal, hogy ezredét (Radetzky huszár e. 5. sz.) ott hagyva, hivatalát rögtön foglalja el. Május 24-én altábornagygyá neveztetett ki.[VISSZA]
85. A felső-magyarországi inség egyik oka volt Széchenyi kétségbeesésének, egyéb bajaink betetőzésére az urak ellen támadandó parasztlázadástól is félt.[VISSZA]
86. A legdühösebb mészárlók, a P. H. szerint, saját véreink, magyar gránátosok voltak. – A vizsgálatot Nyáry Pál vezette.[VISSZA]
87. LUKÁCS BÉLA: 1848-49-ki magyar pénzügy. HENTALLER.[VISSZA]
88. Utólagos jóváhagyás alatt az országgyűlésé és a királyé egyaránt volt érthető. [VISSZA]
89. Hogy ez az eszme nem új, lásd az 1825-27-ki országgyűlés aktáit, stb.[VISSZA]
90. Nem hizelgő czélzás a bécsi májusi forradalomra, melyet az imént ismertettünk. (173. l.)[VISSZA]
91. L. HENTALLER L.[VISSZA]
92. Az ifjú Clark azon a lánczon szeretett egyik partról a másikig átsétálgatni, mit Széchenyi szörnyűködve nézegetett, míg maga is kedvet kapott reá, sőt egyszer Béla fiát is magával vitte e szédítő sétára.[VISSZA]
93. Gr. ANDRÁSSY GYULA: A 67-diki kiegyezésről. 1896.[VISSZA]
94. A haza veszélyben létét ő maga is, minisztertársaival együtt aláírta, már május 19-én, mikor az uralkodónak Bécsből eltávozása közhírré lett. (P. Hirl.)[VISSZA]
95. El kelle buknunk – Hogy romjaidra s romjainkra hullván, Adjunk, Igaz! tenéked igazat. (Arany, Széchenyi emlékezete.)[VISSZA]
96. KEMÉNY ZSIGMOND: Forradalom után.[VISSZA]
97. Különben örökké becsületére fog válni a magyarnak, hogy mihelyt önnön magának visszaadatott, még fegyverzaj és harczi készülődés közepett is, első gondja volt törvényt hozni a népnevelésről.[VISSZA]
98. A Mészáros ujonczozási javaslatának lényeges pontjai ezek valának: 1. Kiegészítése a régi harmadik zászlóaljaknak s két tartalékszázad felállítása. 2. Lovasságnál négy osztály s egy tart. (4. §.) 3. A számon feletti ujonczokból honvéd zászlóaljak alakítása, melyeknél ügyvezetés, vezénylet, zászló, ruha, jelvény azonnal magyar. (5. §.) 4. Mihelyt a körülmények engedik, a mostani sorezredeknek is tökéletesen magyar lábra állítása.[VISSZA]
99. V. ö. a mit a Walhalla indítványozásakor mondott. I. k. 475.[VISSZA]
100. A testi büntetés mint hathatós correctivum iránti előszeretetét még derék édes apjától öröklé, mit emlékirataiban szokott jóízü humorával örökített meg.[VISSZA]
101. Az első évi magyar budgetünk k. sz. 28.840,000 frttal 18.700,000 deficittel; a második 62.200,000 frttal 45.800,000 deficittel volt előirányozva. Államadósságra vagy ennek kamatjaira semmi sem vétetett fel.[VISSZA]
102. V. ö. Kovács LAJOS: Történelmi tanulmányok. Bpesti Szemle. Az akkori Közlöny és a Kossuth Hirlapja közlései közt mind erre, mind egyéb tárgyakra nézve jókora különbség van.[VISSZA]
103. Ismeretes adoma a szivarról, melylyel Széchenyi egy nála elköltött barátságos ebéd után meg akarta volna mérgezni. Nyáry ezt a corpus delictit hirtelen kikapta K. reszkető kezéből, meggyújtotta s nevetve elszívta.[VISSZA]
104. «Das formale Recht war auf Seite der Ungarn; an ihrer neuen Verfassung auch nicht ein Titelchen von zweifelhaften Giltigkeit.» (Geschichte Oesterreichs, II. 499.)[VISSZA]
105. Kezdetleges magyarázata a miniszterválságnak, hol nem a kormányelnökkel együtt állnak vagy buknak társai: hanem egyenként teszik le illető tárczáikat! Ennek akkor Bécsben is különösen nagy divatja volt.[VISSZA]
106. Idézett forrásunkban itt egy nagy hézag támad. Majdnem egy év mulva július 5-én 1849, találkozunk ismét vele, mikor Görgei tábornok, hadügyminiszter lemondásáról, s Klapka és Nagy Sándor únszolására a hadseregnél megmarasztalásáról, Mészárosnak főhadvezérségéről stb. kelle határozni. Mindezek már munkánk keretén kívül esnek.[VISSZA]
107. Magyar szónokok és Államférfiak könyve. 1851.[VISSZA]
108. KOVÁCS LAJOS II. k.[VISSZA]
109. MAJLÁTH III. 626.[VISSZA]
110. Részletek KECSKEMÉTHY, FALK, KEMÉNY, KOVÁCS stb.[VISSZA]
111. L. KECSKEMÉTHY AURÉL: Gróf Széchenyi István utolsó évei és halála. 1866.[VISSZA]
112. P. o. egy Lukács Móricz, Eötvös, stb.[VISSZA]
113. KEMÉNY Zs. Forradalom után I.[VISSZA]
114. Magyarország függetlenségének története I. 522. stb.[VISSZA]
115. Élő tanúk reá.[VISSZA]
116. Tagjai valának: Kossuth, Pálfy János, Nyáry, Patay, Zsembery, Madarász, s a főrendek részéről Perényi Zs., gr. Esterházy Mikl., b. Jósika Mikl. Később még hozzá adattak: Mészáros, Szemere és Csányi. ( – 12.)[VISSZA]
117. Formailag igazolva: Mein Leben und Wirken in Ungarn. 1848-49.[VISSZA]
118. Perényi és Pázmándy közös elnöksége alatt. Amaz szokott idegessége, emez rendkivüli hidegsége által tünt fel.[VISSZA]
119. El is ment, Gräfenbergben temetve el magát.[VISSZA]
120. V. ö. SZÉCHENYI Beszédeit, és különösen Hirlapi czikkeit. II. k.[VISSZA]
121. L. Közlöny szept. 20. 1848.[VISSZA]
122. L. Függelék.[VISSZA]
123. L. FALK MIKSA: Gr. Széchenyi István és kora … KECSKEMÉTHY AURÉL: Gr. Széchenyi István utolsó évei és halála.[VISSZA]
124. Falk elbeszélése ellenében meg kell jegyeznünk, hogy e látogatás a grófnak saját kivánatára, másnap ismételtetett. (Kézirat, az akadem.)[VISSZA]
125. Köztük pater Albach Szaniszlóét is, kismartoni visszavonultságában.[VISSZA]
126. Csak némi bús töredékeit bírjuk e levelezésnek dr. Goergen másolatai után. (Kézir. akad.) L. Függelék.[VISSZA]
127. A bécsi rendőrség által zárlatba vett irományok kiadása végett évek előtt gr. Lónyay és gr. Andrássy Gyula tettek lépéseket, de melyek eredménye csak azon valószínűtlen válasz volt, hogy azok – nem léteznek többé. Hasonló eredménynyel, azaz eredménytelenséggel volt b. Bánffy min. elnök szives utána járása is. A dr. Goergen elleni vizsgálatról német lapok útján vett némi értesülést a közönség.[VISSZA]
128. Köszönettel tartozom dr. Schwarzer Ottónak is szives közreműködéséért.[VISSZA]
129. L. Deák levelét, sógorához, Marienbad, jul. 21. 1857. Ez már a javulás korszakába esik. «A mi lelki állapotját illeti, abban, úgy látom semmi nyoma a betegségnek. Eszejárása épen olyan mint előbb volt; előadása épen olyan érdekes.»[VISSZA]
130. Csak a napokban Krafft Ebing Bécsben egy P. P.-vel (Paralysis Progressiva) jelzett betegjét, művelt közönség előtt tudományos felolvasás tartására hatalmazott fel, melyet az teljes sikerrel és tapsok között végzett el. (L. napi lapok okt. 1896.)[VISSZA]
131. Sok tért nem szentelhetünk az e rovatba tartozó, bár elég érdekes adatoknak. Egy-két jellemzőt legyen szabad röviden érintenünk. P. o. Wesselényi dolga. Wodianer Bécsből 1849. szept. 6. Ha a báró tartozását lefizeti, az utolsó évi kamat elengedhető-e? Sz. felel: igen is! Wesselényi Freiwaldau szept, 17. 1849. Nem kapván meg a reménylett kölcsönt, a tőkének csak egy harmadát (= 4612 frt 20 kr.) kinálja, a kamat leengedése mellett. Sz. felel okt. 1. Elfogadja. Wesselényi jan. 21. 1850. Ismét nem fizethet. Tasner Pestről jan. 4. 1850. (az 1850-ki vagyonmérleghez.) Hogy Wesselényi a kamatokat 1847-re lefizette. Sz. ir W.-nek: jan. 30. 1850. Ha a tőkét letenné, a kamat leengedését a grófnénál eszközölni fogja. Wesselényi febr. 27. 1850. Ismét nem képes fizetni. Tasner ápr. 22. Hogy W. Pesten ápr. 21. meghalt, jó lesz a kötelezvényét betábláztatni. Széchenyi ápr. 27. küldi az eredeti obligatiót postán, stb. (Kézir. jegyz.) Szalay tiszttartó nyugdíja biztosítását kéri (1851. jul.) Sz. válasza (dr. Goergen által), hogy mint egyik legderekabb, s leghűségesebb tisztjét ismeri, a ki ily kedvezést nagyon megérdemel, de ő maga nem intézkedhetik, mert nem is arra való ember már, hogy még valakivel az életben jót tehessen; hanem, hogy nevében a grófnő bizonynyal stb. E napokban épen egy visszaesése volt. (K. i.) Nagyobb fejtörést okozott az oly szép hírben állott Hajnik elbocsátása, a ki minden optimismusa mellett, soha sem bírta a folytonos nagy beruházásokat jövedelmezőkké tenni. (L. Majláth III.) Az előbb Szontaggal, majd Gyürkyvel megkezdett borűzlet melylyel, mint egyik legfontosabb közgazdasági tényezővel, de már korábbi éveiben is tüzetesen foglalkozott, s melyből most nagy jövedelmet remélt, a várakozásnak nem felelt meg. Fiára, Bélára maradt a vállalatnak, nem minden veszteség nélkül, lebonyolítása. (V. ö. Majl. III.) stb. e.[VISSZA]
132. Szakértők tapasztalásai szerint nincs mód az öngyilkosság igazi jelöltjeinek megmentésére, furfangjaik kijátszására.[VISSZA]
133. Egynémely bécsi lap oly bárgyuságot hiresztelt, hogy Sz. a gutaütéstől való félelme miatt nem mert kilépni a házból, mely rögeszméje szerint abban a pillanatban érni fogná.[VISSZA]
134. Egy Aszbóth nevű fiatal tanuló, kit jó pénzért felfogadott, megörült, s kora halállal múlt ki. Hasonló sors érte környezői közül Kis, volt titkárát, Grosz komornyikját, dr. Goldberg int. alorvost. (L. KECSKEMÉTHY: Nagyoknak estte sok apróbbét vonja maga után.)[VISSZA]
135. Hazánk 1884. 106-126. Az akadémiai kiadvány V. k. 599 és 600. sz. a.[VISSZA]
136. Majláth III. 598. sz. 1850. jul. 7.[VISSZA]
137. Ez érdekes adalékokat 1. II. sz. Függelékben.[VISSZA]
138. A kinek valaha alkalma volt elmebetegekkel társalkodni, tapasztalhatta értelmes, sőt elmeéllel párosult, huzamosb időn át folytatott nyilatkozataikat, míg egyszerre csak váratlanul rögeszméikre ugranak át, s elárulják siralmas állapotjokat.[VISSZA]
139. Wenn ich nur nicht angefeindet hätte! – Das Centralisiren in Pest war ein schrecklicher Fehler, stb. (Kossuth, t. i. mint erős municipalista, ezt a hibát nem követte volna el!)[VISSZA]
140. L. Kelet Népe. S Kossuth elleni egész polemiája.[VISSZA]
141. Az érdekes okirat magyar és német szövegét közzétette Török János. – Ide igtatjuk az aláírók névjegyzékét: Gr. Apponyi György, b. Jósika Samu, ifj. gr. Zichy Ferencz, Ürményi József, gr. Széchenyi Pál, b. Barkóczy J., Ambrózy J., gr. Zichy Felix és Henrik, Szirmay, Bretzenheim, Batthyány Ker. J., Esterházy F., Bethlen D., Dessewffy E., Sennyei, Pallavicini Ad., Péchy M., Waldstein J., Bánffy M., Babarczy, Andrássy György, ifj. Majláth Gy., Kelt apr. 4. 1850.[VISSZA]
142. Utána járásaim a jeles főpap netán hátrahagyott irásai s oly sok más tekintetben is érdekessé válható feljegyzései iránt, eddigelé sikertelenek valának.[VISSZA]
143. L. t. k. gr. Zichy Edmundhoz írt levelét, 1858. okt. 14. (Majláth III.)[VISSZA]
144. Kossuth jellemzése szerint: ultra-radikálisból lett ultra-absolutista, hypocrita mindig. (Iratai.)[VISSZA]
145. Ein Blick auf den anonymen Rückblick, welcher für einen vertrauten Kreis in verhältnissmässig wenigen Exemplaren im Monate October 1857. in Wien er schien. Von einem Ungarn. London, 1859.[VISSZA]
146. Befejezésül, ily tollatlan állapotában még becsületszavát kérték, melyet, mint ez esetben fölöslegest, megtagadott.[VISSZA]
147. E furcsa frázisnak kétféle magyarázata lehet. Egyik a római nép előitélete a hatujjas kezüek ellen, kiket, igazságtalanul bár, mindenfelé gúnynyal illetett, másik a bibliai csapások egyike, melyeknek a zsidó népre rámérése vagy róla levétele Mózesnek egy-egy botütésébe került.[VISSZA]
148. Magyarország közjogának s alaptörvényeinek e tüzetes ismertetése a derék Hopf J. (jelenleg kalocsai kanonok) szakavatott tollából származott, ki, mint említők, Lonovics érsek kiséretében, többször megfordult a gróf döblingi lakásán.[VISSZA]
149. L. Gróf Széchenyi István, mint paedagóg. 18.[VISSZA]
150. Polonius híres mondása: «Őrült beszéd, de van benne rendszer». (SHAKESPEARE Hamlet. Arany ford.)[VISSZA]
151. T. i. a döblingi elmebetegek házában.[VISSZA]
152. A válságos napokban mennyire elégületlen volt önmagával, Naplói tanusítják. V. ö. I. k. 404.[VISSZA]
153. L. gr. Sz. I. Utirajzai és feljegyzései.[VISSZA]
154. Összeesküvés a döblingi tébolydában cz. alatti, rendkívül érdekes közleményében. Pesti Hirlap 1879. decz. 28. 357. sz.[VISSZA]
155. Az 1857-diki petitio 127 aláirói közül soroljunk fel csak néhány nevet: A primás után, Pálfy hg, Apponyi, Jósika, Károlyi, Szögyény, b. Eötvös József, Zsedényi, Szécsen, Mailáth, Wenckheim, Ürményi, Orczy, Zichy N., Ráday, Ghiczy K., Erdődy, Festetics, Bethlen, stb. A kérvény nem fogadtatott el, sőt nem volt hiány a jóakaratú figyelmeztetésben, hogy aláirói fejökkel játszanak.[VISSZA]
156. Ez akkor volt, mikor Kossuth egy kétszázezer főnyi hadsereg felállítását merte igérni III. Napoleonnak abban a perczben, melyben csak egy vörös nadrágost (értsd: 30,000 embert) szállít ki a magyar tengerpartra. (Iratai.)[VISSZA]
157. Ez embryóból fejlődött ki utóbb a «Verstärkter Reichsrath» eszméje, s a vele tett nem egészen sikertelen kisérlet.[VISSZA]
158. Lásd a Selyemrül írt röpiratát és czikkeit. 1840.[VISSZA]
159. Széchenyi őt csakhamar annyira megkedvelte, hogy hozzá intézett bizalmas leveleiben többnyire édes fiának, nejét szeretett Anti leányának nevezgette. (1859.) Utolsó bús napjait nem kis mértékben megkeseríté, hogy társaságuktól (valamint egyéb jó barátaitól is) el volt zárva. (Részleteket l. KÓNYI, Deák F. beszédei II. k.)[VISSZA]
160. Szerzőnek a miniszterrel való találkozásáról érdekes részleteket l. KÓNYI, Deák F. beszédei II. köt. [VISSZA]
161. Zur ungarischen Frage. Eine Denkschrift von einem ungarischen Patrioten. Leipzig, 1859.[VISSZA]
162. A józan észnek, az események hatalmának, a jognak végre mindenkor győzni kell.[VISSZA]
163. Garantien der Macht und Einheit Oesterreichs. Lipcse, 1858-9. Jeligéje egy Guizotból vett idézet: Un peuple a beau renier son passé, il n’est pas en son pouvoir de l’anéantir ni de s’y soustraine stb.[VISSZA]
164. A hivatallal való visszaélés vádját vonta magára, mely később sem lőn neki megbocsátva.[VISSZA]
165. Hozzá írt levelében, jan. 3. 1860.[VISSZA]
166. Széchenyi buzgóbb látogatóinak névjegyzéke (orvosain, tisztjein és családja tagjain kívül) betűrendben, körülbelől ez volna: Andrássy Gy., Apponyi L., Babarczy A. és J., Batthyány hg., Bethlen L, Danielik, Dessewffy Emil, Erdődy, Esterházy M, Falk M., Frankenburg, Grassalkovics hgné, Gyürky, Hollán E. és neje, Hopf, Horváth, Hübner, Jósika S., Károlyi Gy., Kecskeméthy, Kovács L., Lonovics, Mailáth Gy., Nákó, Orczyné, Pálfy-Daun, Schlick, Török J., Waldstein, Wenckheim B., Zichy Edmund és Jenő, stb.[VISSZA]
167. Majd egy Lear, majd egy Dávid királyt lát benne meghatott fantasiával Kecskeméthy A.[VISSZA]
168. Mint szemtanú dr. Guszman.[VISSZA]
169. Az ismertetett rajzot még érdekesebbé teszi a párvonal, melybe Wesselényivel, Batthyány Lajossal, Telekivel és Görgeivel állítja, stb. L. KEMÉNY ZSIGMOND tanulmányai Kiadta Gyulai Pál. I. k. A Széchenyi arczképével különböző alakban, több kevesebb sikerrel foglalkozó művészek (illetőleg sokszorozók) névjegyzéke: Amerling, Barabás, Daffinger, Ehrenreich, Einsle, Ender, Eybl, Grosz, Hoffman, Haske, Kriehuber, Osterlamm, Pollák, Kohn, Schönberg, Schuler, Senefelder, T. Trentsensky, Vahot J., Werfer stb.[VISSZA]
170. Széchenyi döblingi tartózkodásának harmadik stádiuma: a visszaesés ama kórállapotba, mely őt először (11 és fél év előtt) oda vitte. FALK: gr. Széchenyi István és kora. [VISSZA]
171. Falk értesülése szerint a tanakodás fölötte nyolcz napig tartott.[VISSZA]
172. Falk után, közzé tette Mailáth III. k.[VISSZA]
173. L. SCHWARZENBERG hg levelezését Helfertnél «L’ennemi irréconciliable de l’Autriche» stb. Annak daczára, hogy épen Palmerston, az angol alsóházban (jul. 21. 1849.) mindent a mi Ausztriának gyengítésére, csonkítására vagy egy másodhatalmi állásra való lealacsonyítására vezet, európai közszerencsétlenségnek nevezett; mikor egyúttal hő óhajtását fejezte ki, hogy a háború oly békés befejezést nyerjen, mely egyrészt Magyarország nemzeti érzületét kielégítse, másrészt Ausztriát megóvja a veszélytől, hogy egy második Lengyelországot, még pedig nagyobbat, rejtsen kebelébe.[VISSZA]
174. Ha jól vagyunk értesülve, a rendőrség e szánalmas fellépésének pár nap mulva még egy ismétlése is volt. Egyébiránt az első támadás tiszteletében Falk Miksán kívül Kecskeméthy, és az épen felérkezett, már lesben tartott, Hollán Ernő, továbbá Kiss titkár, s gr. Zichy Géza is részesültek.[VISSZA]
175. Unni kezdem (?) az életet, írja aug. 24. 1859. Paur barátjának. És: kivált erkölcsi tekintetben nyomorultan vagyok. Vérben látom (ismét?) hazánkat. Wenn keiner nachgibt, so entsteht Todtschlag. Decz. 6. Jövőnk sötétedik. Decz. 25. (Muz. Kézirattár.)[VISSZA]
176. B. Jósika Samu, volt erdélyi kanczellár, legőszintébb tisztelőinek egyike, Metternich kedves embere. († márcz. 28. 1860.)[VISSZA]
177. Sajátságos, hogy a házkutatás alkalmával a rendőri tisztviselők egy pisztoly elvittek, de ennek a párját ott hagyták.[VISSZA]
178. Függelék III. sz. a.[VISSZA]
179. Felelős szerkesztője a lapnak Nádaskay Lajos volt.[VISSZA]
180. Kihagyva egy korábbi szerkezet kifejezését: «agyszélhűdésben».[VISSZA]
181. Nyilvánvaló, hogy a mindig gyanakvó kormány félt a nemzeti érzület minden nyilvánulásától s szánalmas kicsinyes fogásokkal igyekezett azt ellensúlyozni[VISSZA]
182. Becses ajándékát, egy cseresnyefából csinosan faragott s a Széchenyiek családi czímerével diszített üveges könyvszekrényt, a n. casino kegyelettel őrzi.[VISSZA]
183. Kazinczy Gábor által.[VISSZA]
184. Ez utóbb elhalasztatott, miután az egylet 500 frttal járult hozzá az Akadémia által indítványozott nagyobb emlékszobor költségeihez. (Jan. 31. 1861. és 1862.) [VISSZA]
185. Feltünt t. k., hogy a bécsi aristocratiának csak egy tagja, mutatta magát. Pestről ez alkalommal az ifjúság (500 fő) külön hajón akart Bécsbe felrándulni; de a rendőrség betiltotta ezt.[VISSZA]
186. Benedek magyarbarát érzelmeiről volt ismeretes, s egykor közte és Mészáros közt ingadozott a választás a magyar hadügyminiszterségre, mely e két nevezetes embernek mily különböző életirányt jelölt volna ki! Fata …[VISSZA]
187. Ma eskütér a neve s dicső királyunk megkoronáztatásának emléke van hozzá kötve.[VISSZA]
188. Az egylet eredeti jegyzőkönyvéből, Deák Fer. gyengélkedése miatt, meg nem jelenvén, levélben mentette ki magát, s Szentiványi helyette vitte az elnökséget.[VISSZA]
189. Az eddigi szónokok sorrende: B. Wenckheim Béla (febr. 1. 1864.), Szentiványi Károly (kétszer), gr. Waldstein János, Laczkovics József (kétszer), gr. Károlyi György (háromszor), Mailáth György (háromszor), Beöthy Ákos, gr. Apponyi Albert (kétszer), gr. Péchy Manó, Zichy Antal, Jókai Mór, gr. Széchenyi Pál, (gr. Dessewffy Aurél nem jelenhetett meg), b. Radvánszky Béla, gr. Keglevics István, gr. Széchenyi Béla, gr. Tisza Lajos, gr. Károlyi István (háromszor), b. Liptay Béla (nem jelenhetett meg), gr. Zichy Géza, gr. Zichy Antal, gr. Zichy Jenő, Szemere Miklós. A nevezettek közt tizenkét beszédnek szövege hiányzik. Egyes lapokat stilszerű kezdőbetűk s az illetők családi czímerei ékesítik.
     A billikum egy ambrasi minta után, az özvegy grófnő módosításaival készült remekmű. «Borura derű.» «Si Deus pro nobis, quis contra nos». «Nem halt meg, a ki honfitársainak emlékezetében él» jeligékkel és Széchenyi műveinek czímeivel ékeskedik. Rajzát adjuk.[VISSZA]
190. A szívemelő szertartás részleteit s az emlékmű keletkezésének s létrejöttének egész történetét 1. Budapest székes főváros törzskönyvében 1895. K sz. 144620 frtba került.[VISSZA]
191. Aláírták, mint együtt egy időben jelen volt tanúk: Szegedy Ferencz, Marich István, Czindery László, b. Jeszenák János, Bernáth Zsigm., Baloghján., gr. Kollonits Max., b. Mesko Jak., Dubraviczky Sim., Somsich Mikl., gr. Károlyi Lajos, Csapó Dán., b. Podmanitzky Laj., Majthényi László, gr. Andrássy György, Niczky Józs., Vay Ján., Eötvös Mih., Péchy Fer., Bezerédj Istv., Siskovics Józs., Költsey Fer., Pázmándy Dén., gr. Károlyi Gy., Borsitzky Istv., Ürményi Fer., Beöthy Öd., Ocskay Ign., gr. Waldstein Józs., gr. Szapáry Mikl., G. Esterházy P., gr. Schwarczenberg K., gr. Waldstein Ján., Bertha S.[VISSZA]
192. Lásd: Gr. Széchenyi I. Naplói Hit és Kétségbeesés cz. fejezetét.[VISSZA]
193. Egy könnyekig megindító jelenet játszódott le köztük. (Május elején 1833. Sz. napló.)[VISSZA]
194. Visszaemlékezés ifjukori kedvencz költője Schiller Würde der Frauen czímű szép költeményére.[VISSZA]
195. Ez arra mutat, hogy Kossuthnak Klapka által Cousa fejedelemnél tett lépéseiről volt értesülve. (Jancsó: Szabadságharczunk.)[VISSZA]
196. Gondolom provincziákat értett, megannyi kisebb Kronlandot.[VISSZA]
197. A M. t. akadémia Irattárából.[VISSZA]