# [Oh te ember Istennek teremtett állattya…]*

### Nota: Mittitur ad Virginem

Oh te ember Istennek teremtett állattya,
Es ékes személlyére formált alkotmánya:
Téged Isten kezdetben rendelt bóldogságra,
Hogy nem viselsz hát gondot idvesség dolgára?
A' Mennyei bóldogság minémü ha tudnád,
Mely gyönyörü, és kedves hogy ha meg-gondolnád:
E' Világnak pompáját semminek tartanád,
Bolondságos hivságát bizony meg-útálnád.
Emberi szem nem látta, sem fül nem hallotta,
Es senki ö nyelvével azt meg-nem mondhattya:
Söt ingyen csak szivel-is meg-sem gondolhattya,
Ö hiveit az Isten miként meg-áldotta.
A' kik ötet igazán tisztelik, és félik,
Tellyes szivböl, lélekböl, eröböl szeretik:
Erdemeknek jutalmát azok mind el-vészik,
Dicsösségét Istennek szinröl szinre nézik.
Menyországban a' Szentek mint a' Nap fénlenek,
Tündöklö koronában, vigaságban élnek:
Mindenkor az Istenre nagy örömmel néznek,
Angyali társaságban mind örökké lésznek.
A' kárhoztak pediglen pokolban gyötrödnek,
Véghetetlen tüz langban nagy erössen égnek:
Sok rút, undok férgektöl szüntelen étetnek,
Mind örökkön örökké gyötrelemben élnek.
A' Jók-is, mint gonoszok, egy-aránt meg-halnak,
Es a' földnek gyomrában minnyájan bé-szálnak:
Senki el-nem kerüli hálóját halálnak,
Mint az árnyék olly hamar mindenek el-múlnak.
Mint a' virág életed ékes, ember néked,
De viszontag olly hamar, el-múlik szépséged:
Mint a' fonnyatt rósáknak meg-hirvad szép színed,
Ottan távozik tölled minden ékességed.
Mit használ az embernek irott palotája,
Külömb-külömb sok színü változó ruhája:
Fáratsággal, múnkával gyüjtött sok marhája,
Hólta-után mind másra marad mert jószága.
A' te Anyád méhéböl mezitelen jöttél,
Es magaddal nem hoztál semmit hogy születtél:
A' mit pedig múnkáddal éltedben kerestél,
Semmit abból el-nem visz, mellyeket gyüjtöttél.
Hanem a' mit az Isten szegényinek adtál,
Örömmel, és víg-kedvel kezekben nyújtottál:
Bö erdemet magadnak Mennyégben foglaltál,
IESUS Urunk mondotta: kinek szava meg-ál.
Azért senki ne-bízzék, erös hatalmában,
Reménségét ne-vesse ö gazdagságában:
Semmit ne-gyönyörködgyék szép iffiúságában,
Mert azok mind el-múlnak egy szem-pillantásban.
Ki-múlásod jó lészen, ha lész igaz Hitben,
Es gyakorlod magadat jó-cselekedetben:
Es mind végig meg-maradsz ártatlan életben,
Ugy tesz Isten részessé az örök-életben.
IESUS, ki mi-érettünk Menyböl le-szállottál,
Es a' magas Kereszt-fán érettünk áldoztál:
Az ördög hatalmából ki-szabadítottál,
Az idvesség útára mindeneket híttál.
Kérünk azon tégedet, óltalmazz bennünket,
Távoztasd-el mi-töllünk mi ellenségünket:
Eletünket jobbíts-meg, bocsásd-meg bününket,
Es ki-múlásunk-után, vedd hozzánk lelkünket.

Nyomtatott kiadása: Kájoni János: Cantionale catholicum. Csík 1676, 554–5. – Felirata és nótajelzése: MAS. Nota: Mittitur ad Virginem. – Megtalálható a második kiadásban is (1719, 477). Ének a mennyei boldogságról és a világ hiúságáról. Az utolsó két versszak könyörgés Jézus oltalmáért. Szerzője, forrása ismeretlen. Versforma: 13–13–13–13 (a–a–a–a); a sorok 7/6 osztásúak. Dallama a nótajelzés alapján: RMDT II., 145. sz. 9 emberi szem nem latta – a mennyei boldogság jellemzésére Szent Pál apostol (1 Kor 2,9) idézi Izaiás prófétát (Iz 64,4): Világ kezdetitől-fogva nem hallották, se fülökbe nem vötték, a' szem nem látta Isten te-kivüled, a' miket készitettél a' tégedet váróknak. 44 IESUS Urunk mondotta – Mt 25, 34–36: Jőjetek-el én Atyámnak áldottai, birjátok a' világ kezdetitől-fogva néktek készíttetett országot. Mert éheztem, és ennem adtatok, szomjuhoztam, és innom adtatok; jövevény vóltam, és bé-fogadtatok engem.