# [Szent Adalbertről, ápr. 23.]*

### ...............................

A szent lélektöl az ki indétaték,
Pánoniaba mert igaszgataték,
Magyarországnak az ki nevezteték,
És ugy hivaték.
Hogy magyaroknak ö feiedelmeket,
Alatta való szántalan népeket
Az üdvösségnek utara mind öket
Vigyen mindeneket.
Nagy tisztességgel ötet ott fogadak,
Hollott örömöst mindenek hálgatak,
Az poganyságot azért hátra hágyak,
Az Istent imadak.
Meg keresztelvén ottan az Geyzának
Fiat szent Albert Sarlotta aszszonynak,
Kiröl Istennek hálakat adanak,
És mind vigadanak.
Kit keresztségben neveze Istuannak,
Elsö kiralya lön az magyaroknak,
Igaz paisa annia szentegyháznak,
Az Panonianak.
Ennek uttana méne Prusiaban,
Christus igéiet minden varasokban
Hogy praedikallia hiven poganyságban,
Ö az Sidoságban.
Lelki gyümölczet ott nem teremthete,
Livoniaba azért onnád tére,
Isten igéit ottan-is hirdete,
Üdvösségre inte.
Heában ott-is azért fáradozván,
Mert inkab ötet ugyan meg csufulvan,
Söt az poganiok ott reá rohanvan,
És el-rágadvan,
Vévék egy hegyre, egy fához kötözék,
És két dárdaval ottan altal verék,
Az kinek lelke menyekbe viteték,
Urban el-nyugovék.
Diczösség légyen az atya Istennek,
És vele edgyütt az fiu Istennek,
És vigaztalo szent lélek Istennek,
Egy bizony Istennek.

Kézirata: Pécsi-ék. 1674, 12a–b, 1a. – A kézirat csonkasága miatt az ének eleje hiányzik; a meglévő szöveg 1–34. sora a 12a–b, a 35–40. sora pedig az 1a levélen található nyilván a kézirat hibás kötése miatt. Ének Szent Adalbertről. 956-ban a csehországi Libicében született, Rómában bencés szerzetes lett. A csehek, a magyarok, a lengyelek és a poroszok között térített. A poroszok (Prussia) között működve a mai Lengyelországban (Gniezno) 997. április 23-án szenvedett vértanúságot. 992–944 között járt Magyarországon és megkeresztelte Géza fejedelmet, továbbá fiát, Vajkot, aki a keresztségben az István nevet kapta. Szent István már 1010-ben Esztergomban székesegyházat épített Szent Adalbert tiszteletére és az elsőként alapított érsekség védőszentjének választotta. Ünnepe: április 23. Lásd Bálint 1977, I, 290–2. A szövegegyezésekből arra lehet következtetni, hogy az ismeretlen szerző forrásként a Legendae Sanctorum Regni Hungariae (első kiadása Strassburg 1486) vagy a középkor végi Breviarium Strigoniense életrajzát használta. Versforma: 11–11–11–6 (a–a–a–a); a negyedik sor néha öt szótagos. Dallamára a kézirat csonkasága miatt legfeljebb következtetni lehet. A Szent Adalbert-ének és az utána következő Az Atya Istennek ártatlan egy fia kezdetű darab első, téves nótajelzése ugyanis egyezik, ezért lehetséges, hogy az egyébként is összekeveredett első két levélen ez a dallamutalás a Szent Adalbert-énekre vonatkozik. Vö. De Sancto Georgio c. jz. 1 az ki – aki, vagyis Adalbert 21 Prusiaban – Poroszországban 25 Livonia – Livland, a Balti tenger partvidéke, Észt- és Lettország része. A latin legenda szövegében: Post hec relictis prussis cepit vir dei ad feroces lyuonum gentes iter capere: vt vel hos christo lucrifaceret. 33–34 Vevék egy hegyre – a latin legendában: Ecce turme ydolatrum adveniunt barbarico more sanctum dei invadunt ligant et ad cacumen ciuisdam montis perducunt ibique sacti viri septem lanceis viscera perfodiunt.