Fazekas Mihály

kisebb költeményei

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

Eredeti kiadvány:

Fazekas Mihály összes költeményei

M. Helikon, Budapest, 1976

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/05900/05996

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

TARTALOM

AZ ÉN POÉZISOM

A SZERELEM (ÉNEKBEN)

A SZEM TÜZE

MANCIHOZ

[FELTETTE HATALMAS...]

[NAGY GYÖKEREK CSEMETÉJE...]

RAJTA VITÉZ!

AJÁNLÓ VERS

RUSZÁNDA, MOLDVAI SZÉP

[A CSERMELYHEZ]

[MÉG GYERTYÁM EL NEM ÓLTOTTAM...]

DANAË

AZ ÉRZÉKENYSÉGEK ÉNEKBEN

AZ ÖRÖM TÜNDÉRSÉGE

EGY FÉRJE ELESTÉN KESERGŐ ÖZVEGY

EGY VÉRES ÜTKÖZET ESTVÉJÉN SERKENT GONDOLATOK

KATONAI BÚCSÚÉNEK

BÚCSÚZÁS A HADI ÉLETTŐL

VÉGBÚCSÚ ÁMELITŐL

[MINT MIKOR A NAP...]

ÁMELIHEZ

EGY GERLICE KESERVE

ÉLJEN A BARÁTSÁG! (BESZÉLGETÉS)

ÁLOM

[AMA NEMZETEK VÉRÉBEN...]

A MEGÉGETT NAGYTEMPLOM FALAI KÖZT SERKENT GONDOLATOK

A GRATIÁKHOZ

CSOKONAI NEVE NAPJÁRA

A SZERENCSÉS TÖRTÉNET

A KÉTSÉGBEESETT SZERELEM

ÉNEK A HOSSZÚ TÉLHEZ

AZ ELSŐ OLVASZTÓ SZELLŐHÖZ

A TAVASZHOZ ESTENDÉN

AZ ÉN KIS KERTEM

SZÜKSÉGBEN SEGÍTSÉG

A TAVASZHOZ

CSOKONAI VITÉZ MIHÁLYHOZ

NÉHAI DEBRECENI FŐBÍRÓ DOMOKOS LAJOS HALÁLÁRA

A MEGELÉGEDÉS

AZ ÉLET [I]

AZ ÉLET [II]

ÉDES DRUSZÁM!

JÓ A BOR

A SOK BAJ

A KÖLCSÖNADOTT GYÜMÖLCS

AZ ÚJJ BOR

CICÁZÁS

SZÍVEM, ESZEM

JÓ BOR, SZÉP SZEM

CSOKONAI VITÉZ MIHÁLY HALÁLÁRA

CS. ET F.

[HÁT CSAKUGYAN NEM IGAZ...]

127. DÍCSÉRET

HORTOBÁGYI DAL

A KRUMPLI

PASQUILUS IN WOLFGANGUM IBRÁNYI, 1815

EXSURGE COR MEUM

A SERDÜLŐ BAJUSZHOZ

A BÖLCS

AZ ÖNNÖNSZERETET

EGY GAZDASÁGTANÍTÓ KÖNYVRE

A BOLDOGTALAN

A DEBRECENI ELSŐ KALENDÁRIOMBA, MELYBŐL AZ IDŐJÖVENDÖLÉS KIMARADT

A DEBRECENI KALENDÁRIOM MÁSODIK KIADÁSA ELEIBE

NYÁRI ESTI DAL

AGGODALOM

A KELLETEKORÁN JÖTT CSENDES ESŐHÖZ

EGY ASTRONOMIAI ÉRTEKEZÉS UTÁN

A PERZSA FEJEDELEM

KI A BÓLDOG?

MUNDUS VULT DECIPI, DECIPIATUR ERGO

KALENDÁRIOM MAGYARÁZATJA UTÁN SERKENT GONDOLATOK

VÉGBÚCSÚ

[A MAGAHITT KALMÁR]

AZ ÉN POÉZISOM

Lantosok-é? hegedűbe valók? vagy táragatóba?

Amiket én eddig firkálék; hogy ne hazudjak,

Nem tudom én. Aprócseprők, azt látja akárki,

És ha dorombba verik, sem szégyenlik magokat meg,

Amely verssorok egynéhány egyforma betűkön

Végződnek; hajdan azokat nevezék magyaroknak,

Már azokat ma cigány s kóldús szájába valóknak

Hirdetik. A Drómó tudná ízlésteket, édes

Lantosim! Amíg hát e per valamerre ledűlne,

Írjunk kis Múzsám pompás tógát viselendő

Verseket is, ha tudunk, de azért senkit se nevezzünk

Kóldúsnak, se cigánynak, az e’félékbe ha nem fog

Kedvet lelni, mivel zabolát nem szenved az izlés.

A SZERELEM

(ÉNEKBEN)

CIRCA, KLOE, ZELI

CIRCA

E nyájasan csergedező

Patakocska mentében,

Jertek, dűljünk e szép mező

Virágozó ölében.

Itt míg Florának mennyei

Illati ránk lengenek,

Éltünk egy kis percentési

Gond nélkül hadd tűnjenek.

KLOE

Csitt! be szépen énekelget

Ott a bokrok keblében,

Egy kis madár hogy felelget

Társa felé reptében.

Hah! e gyöngy kis hanggal, melyet

Most oly buzgón füttyentett,

Vonszódó érzékenységet

S gerjedelmet jelentett.

ZELI

Engem talpig fölperdítnek

E kis nyájas koncertek,

Éneklésre kényszerítnek,

Kövessük őket, jertek.

CIRCA

Én ráállok, de majd Zeli

Ti velem ellenkeztek,

Panaszokkal lévén teli,

Amor ellen vétkeztek.

ZELI

S már azon én megbomoljak,

Hogy megcsalt hitetlenem?

A csalárd lepkék mind ollyak,

Nem búsúlok, nem, nem, nem. -

Hogy rózsámról másra lebben,

Hadd lebbenjen, meglehet,

Azt veszem érzékenyebben,

Hogy nemünk úgy nem tehet;

Azt kell, Circám! azt átkoznunk.

Hogy mint egy nyílt rózsaszál,

Mindaddig kell várakoznunk,

Míg egy lepke ránk nem száll.

KLOE

E’ már ide nem illik ám,

Jobb volna tán danolni.

ZELI

Nem bánom, mert illik hozzám

A szerelmet gúnyolni.

Víg óráim könnyen telnek,

A búk közt is kedvet lelnek,

Nem öli buja szerelem

A kebelem.

A pajzán pásztorkának,

Csalfás pillantásának

Rám kacsingási

Éppen akkép bájolnak,

Mint a nyári dongónak

Kellemetlen zúgási.

Víg óráim könnyen telnek,

A búk közt is kedvet lelnek,

Nem öli buja szerelem

A kebelem.

Mint egy játékos kecske,

Mint egy virgonc őzecske,

Fürgén hancúzom,

Játszi szívem szüntelen

Tréfás, nyájas, helytelen,

Amor jármát nem húzom.

KLOE

Oh Zeli, színt’ olyan vólt éltem,

Szüntelen csak vígságban éltem,

Míg Venus fiának,

Szívem hóhérjának

Véletlen meg nem hódoltam.

Akkor rózsám elhúllt,

Boldogságom elmúlt,

Ellenben sok mérget kóstoltam.

Már az ég jóltévő harmatja,

A mezők s erdők jó illatja,

A ti szép táncotok

S érzékeny dallotok

Víg kedvre fel nem buzdítnak;

Nappal búmat lelem,

Nem nyúgtat éjjelem,

Álmomban árnyékok bódítnak.

CIRCA

Én Híment s azt a szempillantását

Áldom éltemnek,

Amelyben Zeminhez vonzódását

Érzém szívemnek.

Áldott légyen a nektár ízzel tele szeretet,

Mely rózsákból font láncára vetett.

Oh mely boldog lettem,

Mely jó ízt érzettem,

Zemin forró szájáról hogy csókot szedtem!

Hímen szívélesztő balzsamánál

Nincsen édesebb,

Flórának minden fűszerszámánál

Százszor kedvesebb,

Kincsem kedves karja közt eltünt ezer unalom,

Vidám hajnalom,

Nyájas nappalom,

Egy áldott tekintet,

Mely csókra intett,

Szívemből minden bús árnyékot elhintett.

ZELI

Víg óráim könnyen telnek,

A búk közt is kedvet lelnek,

Nem öli szabad kebelem

A szerelem.

Távozz tőlem csábító,

Könnyen hívőt ámító,

Nálam el nem sül

Fajtalan mesterséged,

Hódító vitézséged

Megtörik szívem körül.

A rózsánál szebbnek vallhat

Nótád, azzal meg nem csalhat,

Bár nevezzél Helénának,

Angyalkának;

Milyen szép arcúlatom,

Azt jobban megláthatom

A patak szinén,

Furcsa, karcsú termetem

Most is talpig nézhetem

Árnyékom kerűletén.

Érzem kis szám nyájasságát,

Mely veszti szemed világát,

Takarosak, tudom, ezek

A kis kezek,

Hogy Zefir velem játszik,

Sáppadt orcádon látszik,

Mint gyötri szíved;

Igy játszunk mi egymással,

Csintalan fordúlással

Elkerülvén kézíved.

KLOE

Szüzek! érzékeny szívecskétek

A csalárdoktól őrizzétek,

Mert mint a szírenek,

Míg szépen zengenek,

Szívfogó lépet készítnek.

Szűz szabadságától, ártatlanságától

Megfosztott szívvel elrepítnek.

Egy csalárd így ejté meg szívem,

Esküvén, hogy holtig lesz hívem,

Értem élt, értem halt,

Édes érzésre csalt,

Hogy rabját könnyen leláncolja,

Rózsámat megszedvén,

Más gyávák kebelén

Könnyen hitt szívem ócsárolja.

CIRCA

Legyen bár egy kényen élő leány

Élte boldogság,

Hímen szent áldása nélkül csupán

Egy oly szép virág,

Melyből tenyésző magot kertész asszonya nem vár,

Eljövén a nyár, puszta kóró már.

Szép, szép a szabad kény,

Csakhogy végre szegény

Gyáván teng-leng az élet tüskés ösvényén.

Hát akit hálójába fajtalan

Amor becsala,

Mint gyötri szívét a boldogtalan

Élet angyala.

Hát kiben szent szín alatt lappang buja szerelem,

Sok kínnal tettét,

Jámbor életét

Egyszer sem állhatja, szentségét elhagyja,

Ál-erkölcsét vígságért eladja.

ZELI

Oh Hímen, mi bérem lenne,

Ha nyakam jármodba menne?

Hová soha ne vigyenek

Az istenek.

Kedves bú, s háborúság,

Elsáppasztó gyanúság,

Édes gyötrelem;

A szabadság többet ér,

Ily idétlen életér

Nem cserélem, nem, nem, nem.

Én lennék rabjává másnak,

Térdet hajtván egy durcásnak?

Soha se tedd, Szerelem

E jót velem.

Hogy egy féltés bolondja

Kedvem bujának mondja,

Nem szenvedhetem;

A szabadság többet ér,

Ily idétlen szerzetér’

Nem cserélem, nem, nem, nem.

KLOE

Míg az Ámor részegje voltam,

Mérgemet nektárnak gondoltam,

A mélységnek szélén

Mennyországom vélvén,

Már magam tündérnek képzeltem,

Álmomból felkelvén,

Szégyennel eltelvén,

Irtództam, hogy magam megleltem.

CIRCA

Oh Hímen! bár a színméznél is édesb

Valamit a hév csókokban elrejtettél,

Ennél a nektárnál még felségesb

Azon öröm, amelyben már részeltettél,

Kik gyönyörűségeim kebelébe lettek,

Legnemesebb boldogság tetejébe tettek,

Oh milyen édes tartanom azokat

Vérem zsengéjéből,

Akiknek kis lelkek jött a

Szent szeretet öléből.

Mely édes munkánk a magzatoknak

Eleven eszét táplálni szép virtussal,

Melyért ők érzékeny jó anyjoknak

Valaha porát áldják majd méltó jussal;

Majd ha nevelvén a kicsi csecsemőket,

Virtusok oltárához bevezetem őket,

Zéminnel békével együtt aluvó szívünk árnyékának

Áldoznak. Áldottnak hirdetvén a kis unokának.

ZELI

Már az ilyen boldogság,

Néném megbájolna,

Hogyha még a szabadság

Kedvesebb nem volna;

Úgy de jármot mért tennék

Csiklandós nyakamra?

Bár bóldog rabbá lennék,

Nem veszem magamra.

KLOE

Remény! fátom! Tőlem, látom, egészen elvetted

A vígságot, bóldogságot, melybe Circát tetted.

Érzékeny volt gyenge szívem

Oh, hogy egy áldott Zeminem

Nem lehetett hívem.

MIND A HÁRMAN

Oh, szép szűzek, jól őrízzétek

A szív legszentebb érzését,

Nagy vigyázással kerüljétek

A csalfák incselkedését.

Várván méltó kincset bérül,

Majd egy jó lélek szívérül,

Egy pár érző szív boldogságát

A legtisztább hűség tészi,

Mely ellen minden pajkosságát

Amor hiába intézi.

Boldog tehát az életet

Édesítő szent szeretet,

A fajtalan boldogtalan,

Oh, Csupán a fajtalan

Szerelem boldogtalan!

A SZEM TÜZE

Manci velem szemközt üle,

Mosolygva rám tekinte,

Vérem, jaj, mint felpezsdüle!

Lobbot vetettem szinte.

Hej, ha mindég így lehetne,

S szemünk egymás szemére

Ily szikrákat hányna-vetne,

Fűtő sem kén’ télére.

MANCIHOZ

A hatalmas szerelemnek

Királynéja ihol jő,

Vagy talán az én szivemnek

Vívója az? ő az, ő!

Mely felséges egy munkája

A pompás természetnek,

Minden íze, porcikája

E gyönyörű termetnek!

Nincs őrajta álragyogvány,

Minden kitőlt magából,

Igy jött ki az első leány

A teremtő markából.

Mely gőgetlen rátartással

Hord egy bokor kellemet!

Mely szemérmes hódítással

Int magához engemet!

Jer! legyetek segítségim,

Ész! vitézség! istenek!

Mert elhagytak tehetségim,

Jaj! már hozzá szöktenek.

Vad nyakasság! fére! fére!

Ez a bájos tekintet

Büszke gőgöm ellenére

Hatalmamból kiintett.

Bírjad tehát szívem, eszem

S mindenem ennél fogvást,

Csak vess értek, óh győző szem!

Egy mosolygó pillantást. -

De ím, míg e kegyet kérem,

Ő megy s tán rám sem ügyel,

Vagy talán csak a szemérem

Csalja még előlem el!

De héj! ha úgy osztogatta

Venus közzénk kegyelmét,

Hogy kellemét néki adta,

Nékem csak a szerelmét;

Ha ő nem érez és csupán

Hódít, bár ártatlanul,

S az én szívem e nagy csatán

Csupán hódolni tanul! -

Fére bolygó gondolatok!

Melyeket szült a vak ész,

Kis reményim tornyozzatok,

Ím angyalom visszanéz.

[FELTETTE HATALMAS...]

Feltette hatalmas császárunk magában,

Hogy fogyatkozást tesz a hold világában,

Ehhez már régólta magát készítette,

S a kétfejű sassát felé repítette.

Elment ez a követ, magát úgy biztatva,

Hogy általa a hold el leszen bújtatva.

Reménylem, e dolog ki is telik tőle:

Elbúvik a földi holdvilág előle.

Mert két feje vagyon, s hogyha egyik elvész,

A másik mérgében még több károkat tész.

Egy feje tészi a tisztes németeket,

Tudom, mind a világ esméri ezeket;

A másik, a búsult árva magyarokat:

Kár, hogy előre nem tehetém azokat. -

E sasnak dereka most Bánátban lészen,

Ott, tudom, különös csudákat is tészen.

A jobb szárnya Horvátországra terjedett,

E már sokat is nyert, sokat is szenvedett.

A balt Moldva felett széjjel-kinyújtotta,

A holdnak félszárnyát itt le is csapkodta;

Mert legfőbb várába képét lefestette,

Moldvának nagy részét hólna alá vette.

Én is e balszárnynak lévén egy kis tolla,

A többét elhagyván, szóllok hát csak rólla.

Ez a szárnya teszi Princ Coburg korpussát,

E tartja Moldvának nagy részébe jussát,

E fogta meg a nagy moldvai herceget,

Aki már bennünket most Brünnben emleget,

E verte ki ama nyakas törököket

Chotzimból, s pokolba elkergette őket.

Fáráóninál is minap két hegy között

Hétezer törökkel újra megütközött

Egy maroknyi néppel, s azt úgy csúffá tette,

Hogy két zászlóját is előle elvette.

Ilyen s több dolgokat e szárny cselekedett,

Még Totrus partjára le nem telepedett.

Ez a víz folyik ki Erdély országából,

A gránicon lévő havasok aljából;

Havasok, kősziklák s bercék közt tévelyeg,

Még a zajos Szered vizibe hempelyeg;

Noha ez némelykor oly kis vizecske is,

Hogy általgázolja egy fiókkecske is;

De ha esső esik a havas bércében,

Jaj annak, ki akkor jár a közepében:

Morog, mint Cerberus, pokol örvényében,

Embernyi köveket hempelyget mérgében.

Ennek minden pontban lévő váltazása

Véletlen s akadályt szerző áradása

Ijjesztett bennünket az általmenéstől,

Vagy ha jobban mondom, a visszajövéstől.

Mert e durcás víztől hét-nyolc mértföldnyire

Kiér már az ember a hegyek szélire,

Havasalföldének síkos határára,

Hol akadni előbb Foksán városára.

Sok török szállta meg ennek környékeit,

Jancsárok bújkálták ligetes berkeit.

Ezeket is Putna vize tartóztatta:

Az is mérges, s féltek ránk jönni miatta.

Néha általjöttek; de ha észrevettek:

Megszünt kurázsijok, s meg visszasiettek.

Végre már meggyülvén a sok várakozás,

Ráununk; mert ülni: ez nem hadakozás.

Egyszer csak hirtelen hidakat csinálunk,

Marsirozunk s Putna-vízig meg sem állunk.

Ott is sietséggel pontonokat vetünk,

Heverünk s egy kevést lovakat étetünk.

Ezerhétszáznyolcvankilencnek folytában,

Augusztus hónapnak legelső napjában,

Mikor a szép hajnal lovait fogatta

S a szomorú éjjelt színével oszlatta:

Magunkat a török haddal megláttattuk,

Táborát s kastélyát ujjal mutogattuk.

Ágyúkat ereszténk egymásnak ellene,

Annyira, hogy a föld alattunk rengene.

A török lovasság sem hevert hijjában:

Sikoltott, mint Sátán, felénk-nyargaltában.

Mint mikor töltését a víz elszaggatja,

Dűl, s zavaros mérgét széjjel hogy oszlatja:

Úgy rohant reánk is e dühös ellenség,

Hogy sokban majd meghűlt már az elevenség.

A volontéroknak oszlott seregeket

Meg is nyomta s kezdte vagdalni fejeket.

Ezek a nagy erőt soká nem tarthatták,

Az ellenség felé hátokat forgatták.

Ekkor regementünk komandirozója

Mészáros oberster főparancsolója,

Mint bátor fővezér előljárt s vezetett,

S illendő jó sorban midőn helyheztetett:

Attakot parancsolt fújni trombitásnak;

Erre mi is mindjárt kiáltunk egymásnak:

Nosza jó vitézek! a pogány vért ontsuk,

Éles szablyáinkkal kit elérünk, rontsuk.

Ekkép nagy Attila népeit oktatta,

Friss elevenségre minden nap szoktatta.

Mint híres Nagy Sándor mely nagy gyorsasággal

Ellenség özönét vágta bátorsággal:

Mérges vitézeink rajta úgy rohannak,

S akit elől-utól értek, jaj volt annak.

Szaladt mindenfelé, vissza se fordulva,

Régen volt a török még így megszorulva.

Még lovunk győzhette, még ki nem fáradtunk:

Vágtuk s az elhulltak hantjain haladtunk.

Ezen a részen egy puskaszó sem zengett,

Hanem mindenfelé a kard vasa pengett.

Csak egy ijjedt török végső szükségében

Lőtt vissza az őtet űző ellenében,

Ez is célozását szerencséssen tette:

Mind magát s pajtássát véle megmentette.

Mert úgy belétalált a balhüvelykébe:

Hogy tört csontja mindjárt kipattant elébe.

Ez az ujj senkinek szegény nem árthatott:

Mert ő nem vágott, csak kantárt igazgatott.

A jobbal két török életét elvette,

Mégis a balnak kell szenvedni érette.

E’ volt a sasszárnynak már említett tolla,

Kit akkor egy rongyos török megcsúfola.

Azonban bennünket mind visszaszólítnak

S a város kapuja elébe fordítnak.

Itt a jancsárokra menni parancsolják;

Még jól ki sem mondják: már sokan koncolják,

Vágják, mint a kaszás a repcevirágot,

S megnyomván, úgy küldik rá a gyalogságot.

Ezek rajta mennek, ölik s fojtogatják;

Várát s puskaporosházát gyújtogatják.

Végtére délután, mikor két óra vert:

Már akkor a népünk minden placcot megnyert.

A szép gazdag lágert, cifra sátorival,

A gyönyörű kastélyt, tíz nagy ágyúival,

Segedelmével az Istennek megvettük,

S népét, még csak egyet láthattunk, kergettük.

Itt lehetett látni gazdag nyereséget,

Még azonkívül is, ami már megégett.

Itt volt az igazi debreceni vásár,

A kávé, malosa, úgy hevert, mint a sár.

Az ezüstös kardot s pisztolyt ölreszedték,

A fáin rizskását lovakkal etették. -

Én ugyan a prédát végig nem láthattam:

Mert hogy folyt a vérem, orvoshoz szaladtam.

Ez amúgy nagyjából béköté ujjomat,

S kivévén belőle két megtört csontomat,

Ispotályba küldött, a több betegekkel,

Itt már most az időt töltöm nyögésekkel.

Kínokat, az igaz, nagyokat szenvedek;

De azoknak súllyok alatt nem csüggedek.

Mert a nagy Istennek tetszett így rendelni,

Tereh alatt szokták a pálmát nevelni.

Dicsőség útjára töviseket raktak

A Múzsák, még mikor Hélikonon laktak.

Aki akar ennek tetejére menni,

Sok szálkát kell addig talpából kiszedni.

Ez életben kivált mindég ezt várhatni:

Vagy fogságba esni, vagy sebben jajgatni.

Nagy neve, pompája biztat koronával:

De kiszúrja szemed egy kolduspálcával.

Én hát az Istenre vetem minden gondom,

Ámbár ostorozzon, megnyugszom s ezt mondom:

Az Úr, a poharát aki reám mérte,

Áldassék Szent neve hát örökké érte.

[NAGY GYÖKEREK CSEMETÉJE...]

Nagy gyökerek csemetéje! Te meghódulni szokatlan

- Most noha árva - magyar! Követ is olvadni tanító

Homlokod úgy született ráncát terjeszd ki: csak addig,

Míg nemes érdemidet mutató táblára tekintesz.

Elbúsult bajnok! E százba sem engedi, ládd-e,

A Virtus, melyet magad is Regulussal imádol,

Felséges híred feledékeny sírba borulni.

A tél s a sok idő porrámorzsolva lerontja,

Amit azonkivül is lefelé sodor a maga terhe.

Elromol a föld is; de az a fejedelmi királyné,

Parnassus tetején sugárít az égigeresztő,

Kápolnába kiül; nem avulhat el, amiket épít:

Virtus ez, aki nevét igazán szolgálja tevéled.

Romlandó tetemét mikor a maga férge megőrli,

Akkor is él, s annak az idők éhsége sem árthat;

Sőt azok is hírét tartoznak égig emelni.

A sok régi vitéz, a sok fejedelmi vezérek,

Kiknek vég nélkül hírek példánkra lehetnek:

De mi szükségünk tűkört külföldbe keresnünk?

A fátum minket Márs sík mezejére teremtett,

Róllunk várhatnak hímet, kik a hírnek örűlünk.

Attillát a réz az ezüstbe s aranyba bezárta;

Hellye nem esmeretes: de nevét rettegve imádják

Még ma is az olaszok, spanyolok s több mások is íjjedt

Szívek epedve dobog - ha mikor neve ötlik eszekbe.

A Hunyadinknak hollója után mátyási oroszlány,

Zrínyi, Kinizsi, Kemény, nagy Báthory hangra inárul

A Mahomet fajzatja rogyik: mi örülve csudáljuk.

Mások is, akiknek neveket szívünkbe neveljük,

Élnek ezek most is, élnek s nem múlnak el addig,

Míg valahol gyereket selypes gagyogásra tanítnak.

Mostani nagy neved is terjed, magyar, ég fele, máris

A Mahomet maradéka fiát íjjeszti neveddel,

Féli vitézi karod, melyet győzésre teremtett,

Aki magyar szíved mejjed közepébe betette.

Édesanyád, ki fiát a bajvívásra tanítá,

Magzatjának örűl s egetérő oszlopot épít

Virtusod oltárán; melynek tetejébe borostyánt

Híred örömmel akaszt örökös díszére hazánknak.

Látod hát nevedet, magyar! Oly márványba bevágták,

Melyet mindaddig bé nem mohosíthat az óság,

Míg ropogások közt az egek kék boltja be nem dűl.

Most hát, most magyarim! ha hazánk örömére születtünk,

Rajta! ne sajnáljuk, ha magyar vérünket elébe

Ontani kívánná, mint szívessége jutalmát.

Rajta kivált te huszár! mérges Bellóna remekje.

Jól ha vitézkedtél, búzdúljon fel meg az a szív,

Mely a hazádért vér s méltó mejjedbe dobogni.

Rajta tehát! nosza rajta huszár! téged pedig oszlop,

Ág, ki borostyánból nyölt fel, karikája öleljen,

S villogjon gyönggyel ragyogó koronánk tetejedbe. -

Mink ugyan, a császár regementje vitézi, köszönjük,

Hogy romlást nevető örökös tábládra bevéstél.

Édesanyánk: kérünk, ezután is bajnokokat szülj,

Kiknek számokkal kívánt örömödre lehessünk.

RAJTA VITÉZ!

Trombita zeng, dühög a paripák nyoma, durrog az ágyú,

Bőg, morog a levegő, püfög a föld, bömböl az elgyúlt

Bombi, az aprólék tűzfegyverek egyre ropognak.

Lóra legény! jön az ellenség, ránk hajtja kapóra

Veszni való seregét; résen kell várni vitézek!

Már elibek bukkant egy éppen rájuk irányzott

Bombi, meg is dobbantak ugyan; de megint iramodnak,

Meghökkent a halál tőlök, s ím ránk igazítja

Veszni való seregét; résen kell állni vitézek! -

Így vetik a dühögő szelek a moccanni szokatlan

Kősziklák derekához az oktalanul hömpölygő

Nagy tenger vizeit, melyhez dulakodva rohannak,

S elbődülve locsongnak el, ők is veszteket érik

Márvány mejjünkön. Nyomd bé, fiam, a süveged jól,

S rettentő kardod magyarán markodba szorítván

Rajta vitéz! Nagy szíved után, nagy lelked azonban,

Mely a győzöttön könyörűlő, nyomba kövessen.

AJÁNLÓ VERS

Gyakran sírnak, akik írnak,

Hogy kajánok gúnyolódnak;

A bölcsebbek s merészebbek

Vélek nem bajlódnak.

Én meg, elmém bimbócskáját

Im ajánlom a kajánnak,

Mint ki szentelt gyertyácskáját

Gyújtá a Sátánnak.

RUSZÁNDA, MOLDVAI SZÉP

A nyúgodalomnak útján

Még nem is messze mentünk;

A borzasztó csata után

Még csak alig pihentünk;

A hadra feszült ereink

Még jól le se lankadtak;

Tüzünktől felforrt véreink

Még el se csillapodtak:

Mégis mely gyenge mozgások,

Melyek bennem pezsegnek.

Egy harc után nem szokások

Igy verni a sziveknek.

Óh hányféle indúlattól

Hányódunk és vetődünk!

Most a hadi ábrázattól

Talpig felhevitődünk:

Majd egy szép kép csillámjától

Lobbant fel egy tekintet,

Melynek igaz bírásától

Márs vasbottal elintett.

Most is a török puskája

Nem lőtt meg oly mérgessen,

Mint egy oláh kislyánykája

Rám tekintvén édessen.

Nem láttam én még vad fának

Soha ily szép gyümölcsét,

Egy havason nőtt oláhnak

Ilyen nyájas erkölcsét.

A Mahomed zord vitézze

Elfelejti vadságát,

Dühösségében csak nézze

E természet virágát.

Én is, ha magyar nem volnék,

Érte nevem letenném,

Vagy halnék, vagy megbomolnék,

De Ruszándát elvenném.

Ha nem volnék, ami vagyok,

Lábom azt is igérte,

Hogy a Kárpátusok nagyok,

Mégis megmászná érte.

Oláhszűrt vennék magamra,

Kérges bocskort kötöznék,

Fejszét vennék a vállamra,

S a hegyekbe költöznék,

Ha kimennék a juhokkal,

Ruszándát is kicsalnám,

Talpig megraknám csókokkal,

Örömömbe befalnám.

Vess véget hazai hűség

E lágy gondolatoknak,

A puhának gyönyörűség,

Pálma kell a bajnoknak.

[A CSERMELYHEZ]

Hová kis víz olyan sebessen,

Hová sietsz olyan szivessen?

A virágok, kik rád hajolnak,

S mintegy csókjaidér bókolnak,

Nem tartóztatnak egy cseppet is,

Sőt még kerülgeted őket is.

Apró cseppek! csillapodjatok,

Szörnyűség az, amint omlatok,

Vagy tán ti is felhevültetek,

S velem egyformákká lettetek?

Mégis, hogy egymást felleljétek,

Nem szükség, hogy így kergessétek,

Ha ama kis malmot éritek,

Ott egymást majd ölelhetitek,

Mátkátokat ott csókoljátok,

S a zubogón úgy bocsássátok,

Amelyen midőn lerepűlnek,

Sok apró ködöcskéket szűlnek.

Óh, ha ti is így kivánkoztok,

Tudom, hogy engem sem átkoztok,

Kinek a legforróbb szerelem

Egészen megfőzé kebelem.

Óh, miket bíznék én reátok,

De már elöllem elfutátok,

Ti egymást hancúzva űzitek,

S panaszimat nem is értitek.

Könnycseppjeim, kiket még lelek,

Menjetek el hát ti ővelek,

Majd a malomnál megálljatok,

Kerekére le ne fussatok,

Ott várjátok meg kedvesemet,

Ki öli s éleszti szivemet.

S ha vizet merít korsójába:

Fussatok bele hamarjába,

S ha inni felviszen szájára:

Csepegjetek szép ajakára.

Onnan lejjebb-lejjebb menjetek

S titkai közt enyelegjetek,

S míg nyájason csiklándozzátok,

Szivébe ezeket sugjátok,

Hogy egy bájoló tekintete

Minden nyúgodalmam elvette,

S megfosztott legfőbb vagyonomtól

Elszakasztván szabadságomtól.

Mondjátok, hogy e nagy kincsemet

Se kérem vissza, csak engemet

Tartson hivének annál fogva,

S nézzen egyszer rám mosolyogva.

[MÉG GYERTYÁM EL NEM ÓLTOTTAM...]

Még gyertyám el nem óltottam,

Tisztát akarván venni,

Mantlizsákom felbontottam,

S mellém találám tenni.

Hát egyszer lassu mozgással

Szobám ajtaja nyílik,

S rajta csendes suhanással

Egy rózsaszál benyílik.

Hogy magam aluttá tettem,

Lábujjhegyen lépeget

Ruszánda, megáll felettem,

S rám csókokat hinteget.

Amint pillám közt sejtettem,

Felém kezdett hajolni,

Ugyan miket érezhettem,

Ki ne tudná gondolni?

Tovább magam hogy titkolnám?

Karom kiterjesztettem,

S amint magamhoz kapcsolnám,

Az ágyról leejtettem.

Én leugrék megrettenve,

Hogy felkapjam lyányomat,

Mit kaptam fel, felserkenve?

Veress mantlizsákomat.

DANAË

Volt egy király, ki, míg szemét

Még az ág ki nem verte,

Sok féltett szűzek érdemét

Fortélyosan elnyerte;

Volt ennek egy leánykája,

Ki még nem is zsendűle,

Még mejje virágocskája

Bimbózni se készűle.

Ámor azt a praktikáját

Még nem is álmodozá,

A nyalándék ifjak száját

Mint ízelítse hozzá.

De tudta a vén, magára

Hogy nem jó egy lyányt bízni,

Azt is, hogy majd minden vára

Sem lesz elég őrízni.

Próbálta ennek előtte

A kis ámori nyílnak

Oly erejét, hogy előtte

Minden zárak kinyílnak.

Mint egy tanult vitéz, ki már

Sok bástyákat megveve,

Hogy planizál, midőn egy vár

Őrizőjévé leve.

A király úgy veti-hányja

Jártas-költes elméjét,

Hogy óltalmazza leánya

Legféltőbb kincsecskéjét.

Egyszer durva gondolatja

Azt súgja vén fejébe,

Hogyha lyányát bézárhatja

Egy torony tömlöcébe,

Melyet rézből koholtatna

Még nem hallott munkával,

Már úgy bátran truccolhatna

A latrok próbájával.

Jól van, a torony megkészül,

Danaët bévezeti,

Lakatot vét rá vitézül

S kúlcsát zsebjébe veti.

Végre az ajtó mellé is

Láncol dühös ebeket,

Ne bocsássanak felé is

Semmi teremtéseket.

Még ki sem nyílt virágába

Ez az ártatlan lélek,

Itt hervadozott magába,

Kiről én most mesélek.

Igy sínlik a kis viola,

Melyet, míg ki se nyitott,

Valaki, midőn árkola,

Egy hanttal beborított.

Azonban az idők múltak,

Nyílt a virágszál, nőtt is.

Érzékenységi újultak

A pengő fal között is.

Nem látott ugyan szükséget,

Mert a vén minden reggel

Elegendő eleséget

S csecsebecsét hordott fel.

Sok efféle bóldogságnak

Uszkálván közepette,

Egy ottan nőtt kivánságnak

Eleget nem tehete.

Maga sem tudja, mit kíván,

Nem is tudja képzelni.

Eszét segítségül híván,

A’ se tud rá felelni.

Sem itala, sem étele,

Álom se jő szemére,

Mejje forróval van tele,

Hol hűl, hol hevül vére.

Ég felé fel-felemeli

Elbágyadott szemeit,

Térdel, kezeit tördeli,

Kérne, de nem tudja mit.

De tudta ama csábítók

Legtöbbet próbált feje

Ki előtt nem vala titok,

Danaë rejtekhelye.

Jupiter, mondom, megfejtvén

Azon rágá körmeit,

Hogy mint törölje ki a vén

Őrállónak szemeit.

Egyszer az ötlik eszébe,

Hogy essőre kén válni,

Úgy tán Danaë ölébe

Le tudna folydogálni.

Kellemkéket gyüjt rakásra,

Kiket ölébe vészen,

S háromszori rázkódásra

Arany felhővé lészen.

Egy fót kellemnek azt mondja:

Danaët készítgessék,

A többinek arra gondja,

Hogy őtet lebegtessék.

Amazok tőlle elfutván,

Lejjebb-lejjebb hancúznak

S a réz toronyhoz lejutván,

Egy nyiláson becsúsznak.

Ott a már fellobbant szűzet

Még jobban felgerjesztik,

S a mejjét emésztő tűzet

Lengésekkel élesztik.

Most pirosra csípegetik

Sáppadozó orcáját,

Majd elfojtják, s kifűzetik

Mejj-szorító ruháját.

Fél-ájultan ágyára dűl,

Hánykódik, ürög-forog,

Míg sok padláson keresztül

Az arany-köd szivárog.

S midőn egy hízakon, szépen

Le akarna csordulni,

Akkor talált szegény éppen

Az ég felé fordulni.

S ohajtozó szívvel ekként

Hogy repesve pihegett,

Az arany esső szemenként

Szöve rá ködszőnyeget.

Azon belől hát mi esett,

Azt magam nem láthattam,

Hogy Danaë terhbe esett,

Azt csak mástól hallottam.

AZ ÉRZÉKENYSÉGEK ÉNEKBEN

LÁTÁS

Ahol jő, kit régen ohajtva lesek,

Ő, akit szüntelen lelek s keresek.

Képzelődésemnek serkenj hajnala,

Testben jő lelkemnek őrző angyala,

Most tehát, most két szemeim hívek légyetek,

Ti is, minden érzéseim jertek, nézzetek,

Csak te nyomorult kéz, s szegény ajakok,

Bár lelkemnek nehéz, legyetek vakok.

HALLÁS

Hangicsál a kincsem nyájas énekkel,

Óh, hogy testem nincsen rakva fülekkel,

Inak feszüljetek vont húr módjára

S mind együtt pengjetek édes hangjára.

Nyílj meg szívem, csókid lesznek szájmozgásai,

De ha róllad szót sem tesznek szép ajakai,

Érzéseden kívül hagyd zengéseket,

Már úgy, óh szegény fül, légy te is siket.

SZAGLÁS

Irigylem kis Virág állapotodat,

Boldogul letört ág, szép halálodat.

Kincsemnek éltedet keblébe tetted,

S fűszeres lelkedet rá lehelletted,

Már ezt az új balzsamodat rózsás kertembe

Szedted, drága jóvóltodat töltsd hát szivembe,

Óh ég! szent harmatod lelkem megtelte,

Mert e jó illatot kincsem lehelte.

TAPINTÁS

Szemem, nem láthattad, mégis fénylettél,

Fülem, nem hallhattad, mégis csengettél,

Órrom s szám izlése, csak veszteg ültél,

Mégis mi rébzés e’, hogy felhevültél?

Jádzodjatok víg szivemmel minden csepp vérek,

Mert egy édes érzésemmel egekig érek.

Kincsemmel sétáltam, kis kezét nyújtá,

Szorítni találtam, s visszaszorítá.

IZLÉS

Kézfogás, órr, fűl, szem, mind elbujhattok,

Már engem többé nem csalogathattok.

Látjátok véremnek pezsgő forrását,

Betöltém szivemnek fő kivánását.

Tudjátok-é, mi lehetett, amit ízlétek?

Aki még nem érezhetett angyali étek,

Bóldog, ha addig lés, míg meg nem talál,

Mennyei jó izlés! Forró csók valál.

KÍVÁNSÁG

Kép, amely szívemet tükröddé tetted,

Hang, amely eremet mind megpengetted,

Balzsamos lehellet! gyenge szorítás!

Melyekhez még kellett egy bóldogítás,

Édes csókok forrósági, égi harmatok!

Ti érzésim kivánsági, mi a hijjatok?

Csak középpontotok egy jó szív légyen,

Életem rajtatok mennyekbe mégyen.

AZ ÖRÖM TÜNDÉRSÉGE

Egy szép nyári estvén, csak naplement tájba

Még környékünk szinte nem borult homályba,

Még a természetnek lángszínű bársonyja,

Amellyel elnyugvó napunkat bevonja,

Mutatta mennyei pompával terjedve,

Milyen nagy méltóság légyen vele fedve;

Még kevés csillagok tudtak erőlködni,

A napnak súgára alól kivergődni;

Még az apróbbakat, bár magát elvonta,

Hosszan utánna nyúlt fénnyével bévonta:

Midőn gyepágyamról néztem fél-könyéken

E szép változást a szunnyadó környéken.

Mint a szivem, csendes vólt a levegő is,

A nap után bámult tán még a szellő is.

A diszhármóniás békák piánója,

A taktusra zúgó malom zubogója,

Vízibika, buggyok, füttyök, hápogások,

A pittyet cifrázó fürj-palattyolások,

Egy panasszát nyújtó kis fülemülének

Hangszálai között amint őgyelgének,

Az elfáradt erőt nyugvásra rengették

És a higgadt elmét andalgóvá tették.

Álmélkodva néztem e nagy játékszínbe,

Hogy a bölcs természet mennyiféle színbe

Hordja fel játékát a néző elébe,

S hányféle hangokkal zengedez fülébe.

Nemem méltóságát egészen érzettem,

Látván, hogy e mind ő érte van, s érettem,

Érzém, mely nagy lelkem állattársim felett,

Kikbe ily bölcset a fő bölcs nem lehellett.

Mi tudunk az égitestek közé menni,

A láthatatlanból megláthatót tenni,

Útját, messzeségét, nagyságát vizsgáljuk,

S a nagy természetet keresztül bujkáljuk.

Ez érzés felséges vóltával megtelvén,

S gyepágyamról mint egy kis isten felkelvén

Mennyezete alá mentem fás kertemnek,

És ott szabad folyást engedtem eszemnek,

Mely a nyughatatlan vizsgálás szárnyain

Túlszállt a halandó látás határain,

S a nagy mindenségnek már csaknem felette

Lengvén, kis lakhellyét el is felejtette,

Már az örök végzés szent kabinetjába

Csaknem belenézett az egek titkába.

Ily kis istenségnél főbb méltóságomba

Az elbújt Ámeli ugrik a nyakamba,

Csókot ígér, csak ne duzzogjak játékán,

S virágokat szór bé ingem hasítékán,

Azzal friss forgással a fák közt eltűnik,

S onnan is virágot szórni rám nem szűnik,

Most sehol se látom, majd elémbe lebben,

Senkivel se játszott még a zefír szebben,

Egyszer amint lopva hátam megé kerül,

Gyorsan megfordulok, s kezem közé kerül,

Már kikapni magát gyengén igyekezi,

Orcáját és mejjét rosszul védelmezi,

Szám és kezem veri, de nem nagy erővel,

És azt is többnyire csak a keszkenővel.

Igy hancúzván, mikor álmomba se vélem,

Megbotlok, eldűlök s ő is eldűl véllem,

S a zöld gyepen amint öszvebúnyolódtunk,

Látta az esthajnal, miként csókolódtunk,

De a “Lóra! Lóra” zajra felugrottam,

Mi a patvar! hát én ezt mind csak álmodtam?

EGY FÉRJE ELESTÉN KESERGŐ ÖZVEGY

Nyílj meg jóltévő föld hantos lapja, melyet

Tapodok, mutass egy bátorságos helyet.

Hadd szárasszam ki ott megfacsart szívemet,

Hadd sirassam el ott megúnt életemet.

Oda van! örökre, oh jaj, elvesztettem,

Életemet eddig akiért szerettem.

A gyilkos erőszak kirántván ölemből

Már most ki akarja feszítni szivemből.

Nem! nem! édes hívem, enyim vagy mostan is

A feledékenység gyász országában is.

Legféltőbb mindenem te voltál, míg éltél,

Felkereslek, bár más világot cseréltél.

Jer lelkem! nyomozzuk a halál völgyein

S örök nemtudással bévont vidékein.

Ne félj, mert vezérem lévén a szerelem,

A színetlen árnyék között is meglelem.

A végetlen semmi párkányán lebeg bár,

Avagy a tetőtlen üreg csúcsain jár,

A szakadhatatlan vonszódás kötele

Akármerre lengjen, egy pontra húz vele.

Óh jer, reppents hozzá utólsó lehellet!

Hiszen itt rezeg ő csak a szívem mellett.

Érte nőtt virágim, ti is induljatok,

Végső áldozatúl sírjára hulljatok.

Így csorgott el vére, szép rózsalevelek!

Valamint titeket széjjelhintettelek!

Liliom! így vágta azt le a kard éle,

Mint téged; ki nálad szebb vala, míg éle.

Midőn a hervasztó halál rálehellett,

Mint te, letört sárga ibolya, illyé lett!

Húlljatok virágim sírjára, húlljatok,

Magam is azonnal megyek utánnatok.

EGY VÉRES ÜTKÖZET ESTVÉJÉN

SERKENT GONDOLATOK

Nyugosznak immár a mai nap baján

Áttört vitézek, durva veszély között

Görcsökre vont képek vonásit

Hogy szedi rendbe az édes álom!

Lengj, lengj körűltök kellemes estveli

Szellő! legyezd el tőlük az érdemelt

Nyúgalmat is felháborító

Ostoba képzetek álmodásit.

Óh, kedves élet legsanyarúbb neme!

Ugyan mi szükség vólna reád, hahogy

Az ember e jó kis világot

S benne magát okosan szeretné?

Ha a kevélység hírt-nevet éhező

Lelkét nem a vér szomja hevítené,

S a kárhozandók útja helyett

Égre vivő nyomokat keresne.

Az érdemesnek hogyha segítsz ügyén,

Hatalmas ember! szebb nevet érdemelsz,

Mint aki felfúvalkodásból

Százezer atyjafiát levágat. -

Vitéz barátim! mink pedig úgy veszünk

E sullyos élet sok bajain erőt,

A vérpatak tengernyi árvák

S özvegyek átkai közt kerengő

Örvénye közt is, hogyha vitéz karunk

Patvarkodásból nem tesz erőszakot,

S tettünk jutalmát tiszta szívünk

Helybehagyó örömin keressük.

KATONAI BÚCSÚÉNEK

Márs mühelyén,

Vér mezején

Gyakran izzadozó seregek,

Kiknek epedt

Élteteket

Sok bajhoz csatolták az egek,

A jutalom noha pálma legyen,

Melyet a hír fejetekre tegyen,

Bár azzal buzdítgatja

Tüzeteket ama hadak atyja,

Hogy egekig

Emelkedik

A nevetek,

Én nem kinlódom veletek.

A sanyarún

Nyert koszorún

Csak kapkodjatok ám magatok,

Józan eszem

Már sohasem

Gyötrik bajnoki gondolatok,

Már nem akar kezem ontani vért

Címerekért, se dicső nevekért,

Pálmáim s méltóságim

Ti legyetek, igazi barátim!

Ti veletek

Ha lehetek,

Azt fogadom,

Egy hérósságért nem adom.

BÚCSÚZÁS A HADI ÉLETTŐL

Isten hozzátok!

Vitéz barátok!

Kikkel míg harcoltam,

Testvér voltam.

Már kardot nem húzok,

Végkép elbúcsúzok

Véróltárotoktól

S zászlótoktól.

Az ég őrzéstekre,

És vezérléstekre

Kivánom, szüntelen

Légyen jelen.

VÉGBÚCSÚ ÁMELITŐL

Már hát Ámelim elviszed

Fellengőn repeső jádzi reményemet?

Már hát elviszed e soha

Bé nem forradozó szív kiszakadt felét,

Már hát elviszed, elviszed

Édes mindenemet, mert magad itt hagyol.

S itt hagysz hát, ha nem álom ez,

Mellyet képzeletem féltibe rajzola.

Óh, e’ nem lehet az, mivel

Még álmomba is e színleni nem tudó

Jó szív nem csala meg soha.

Oly tisztán kifoly e szép ajakak között

Minden gondolat, aminő

Édessen petyeg el rólok az édes íz

A forró ölelés alatt.

E két mennyei kis boltozaton belől

Szintoly angyali szív dobog,

Amilyen babonás gyenge tapintata.

E gyöngy szem sebet ejt, hanem

Meg nem csal. Ne ragadd tőllem örökre el

Őket, kis szerelem fia.

Nem! nem! sőt puha kis szárnyad alá szorítsd

S úgy tedd által az útjain

Leskődő bajokon, s gyenge kezed vigye

Nem hívebb, noha bóldogabb

Társ karjára. Tanítsd vak követőidet

Édes honjok eránt való

Szent hűségre ezen áldozatunk nemes

Példáján. Koszorúk alá

Nőtt virtus! te, kiért gerjedezéseit

Megfojtá, vezetője légy.

Menj hát, Ámelim, a leggyönyörűbb napok

Kísérjék jeles érdemed.

Menj, áldjon meg az ég! jussak eszedbe, ha

Rózsák közt folyik életed.

Már én eltakarám a szerelem tüzét,

Béfedvén vele szívemet;

Nem tesz már akadályt célod eránt vivő

Útadban, kegyes Ámelim.

Vedd még e keserű csókomat, ő legyen

E könnyekkel örök jele

Szívünk rettenetes szétszakadásinak.

*

Szépen festegető remény!

Igy hát rajzolatod mind csupa füst vala.

Elszámlált gyönyörű napok,

Melyekből az öröm karjai közt, a hív

Kellemkék puha szárnyai

Lengék a szerelem fűszereit felém:

Csak képzet buborékjai

És egy szenderedés álmai vóltatok.

Eltűntök! megyen Ámelim

S nyúgalmam vele. Óh, lelkemet éltető

Kedves színeim, akiket

Gonddal festegetett a kegyek Istene

Szűz szájára. Ti bájoló

Jóízű ajakak, s édes ölő szemek,

Szépségtekre megesküszöm,

Hogy bár nékem ezen angyali kis kezet

Durcás sorsom irígyli is,

Szívem sebjeiből nem fogy el Ámeli.

[MINT MIKOR A NAP...]

Mint mikor a nap az ellátás szélére lejutván

Visszatekint, s az aranygyapjas felhőknek alóla

A már barnúló erdőkre veresses arany színt

Leggyent, azzal elűl, s az arany festést is azonnal

A sűrűségből kibukott árnyék letörűli:

Ámelim így nézett még egyszer hátra, kezével

Mejjét és ajakát illetvén, s azzal el is tünt,

S engem az aggódás és a siralom beborított

Bús árnyékával. Majd rólatok, elfeketült fák!

Mind elmászkálnak lassan a lomha homályok,

Egy pompás hajnal hasadása után; de az én rám

Gyűlt éjnek véget nem vét az örökre lement nap.

ÁMELIHEZ

Veled való múlatásom

Táplálta életemet,

Tőled való elválásom

Sietteti végemet.

Ámelim! míg öleltelek,

Haláltól tudtam félni,

Miolta elvesztettelek,

Félek azólta élni.

Gondolám: e fa enyhébe

Hogy majd nyugalmam lelem

S ím könnyebbülés helyébe

Még kínomat terhelem.

E hely szerelmünk kezdését

Juttatja bús eszembe,

Hallom egy galamb nyögését,

S könnyek gyűlnek szemembe,

Amott, ahol a vízesés

Az ekhót fecsegteti,

Úgy tetszik, a csergedezés

Nevedet emlegeti.

De csak haszontalan lesem,

Senki sem száll ölembe;

Mivel Ámeli kedvesem!

Nem vagy itt, csak szívembe.

Nálad nélkül nem találom

E világban kedvemet,

S érzem, hogy a végső álom

Már altatja véremet.

De akkor is, édes hívem!

Ha éltem kell végezni,

Hogy szeret, azt fogja szívem

Utóljára érezni.

EGY GERLICE KESERVE

Búval élek,

Bús a lélek

Éjjel-nappal bennem.

Óh egek! bár

Meghalnék már!

De mit van mit tennem?

Ha ti is kővé váltatok,

Fohászkodást nem hallatok,

Hová kell hát lennem?

A siralom

Én italom,

A csuklás ételem,

Szemem közt űl,

Együtt repűl

A kesergés velem,

Álom helyett bú veszteget,

Magát a levegőeget

Nyögések közt nyelem.

Ez ágon űlt,

Kinél nem szűlt

Szebbet a természet,

Egy átkozott

Rácélozott,

Pattant, - s elenyészett

A legártatlanabb pára,

Hogy haldoklott, utóljára

Sohajtva rám nézett.

Bóldog vóltam,

Míg csókoltam,

S csókját szedegettem,

A szomorú

S epesztő bú

Sullyát nem érzettem;

De minden gyönyörűségem,

Boldogságom, reménységem

Benne elvesztettem.

A kegyetlen

Ily véletlen

Halálát nevette,

Elragadta,

S azt sem hagyta,

Hogy sírjak mellette.

Ha társammal ily rútúl bánt,

Az álnok, engem miért szánt!

Lelőni mellette?

Árnyékos fák!

A zöld ruhák

Rólatok levesznek,

Szép ligetek!

Belőletek

Hótengerek lesznek,

De a tavaszi melegek,

És az engedelmes egek

Újra zöldellőkké tesznek:

De engemet

Úgy bétemet

Örökre bús telem,

Hogy nyílását,

Tágúlását

Már nem is képzelem,

Víg napomnak felkelését,

Tavaszomnak derülését

Csak hóltomkor lelem.

Múlt örömök!

Akkor jövök

Majd össze veletek,

Ha a halál

Reám talál,

S páromhoz mehetek;

Hogy hát ölébe juthassak,

Szájára csókot rakhassak,

Óh búk! búk! öljetek!!

ÉLJEN A BARÁTSÁG!

(BESZÉLGETÉS)

POÉTA

Múzsám! pongyola láncokat

Fűzék a kikelet gyenge virágiból,

S majd felcímerezem velek

Lassú hangho’ szokott rózsafa lantodat,

Csak zengj egy gyönyörűt nekem.

MÚZSA

Mindennél gyönyörűbb a kinyitott virág.

POÉTA

Szebb amely kirepedt piciny

Pályáján az imént dugta ki kis fejét.

MÚZSA

Mindennél gyönyörűbb? hát mikor a komor

Éjnek háta megett terem

A már ébredező napnak előlfutó

Kis súgára, s odébb veri

A környékre borúlt fátyolos éjszakát,

Bíbor kárpit alól izen

Újúlást a halál mázzaival bevont

Színeknek?

POÉTA

De jelesb, mikor

Egy szép útja után a nap aludni megy

S a párázatok estveli

Tömjénjével, örömhangot emelhetek

Búcsúzóba felé, hogyha lementekor

Oly vígan hagya itt, mint le-lejöttekor.

MÚZSA

Szép volt hát csakugyan, mikor

A legszebb kis ajak rád mosolyog vala

Nyájas gerjedezése közt

Angyalkádnak, ama kis bigecs enyhibe

Nyugvó Ámeliden mikor

A pajkos szelek úgy mertek enyelgeni,

S oly csalfán suhanának el

A kincset fedező fátyol alatt, mikor

Őgyelgő kezeid csupán

Öt-hat szál violát kaptak imitt-amott,

Nem hagyván szemedet velek

Szétkórászni. Mihelyt csókkal elegy rakád

Ártatlan violáidat

Édesden rezegő mellje növésire,

Ámor szárnya alatt puha

Szendergésbe merűlt szép szemeit miként

Csiklandá fel az ébredés.

Mint küszködtek a híg álom alá lapult

Andalgással az ellene

Serkent s a ki-kinyílt szembe cicározó

Nyájasságok; az angyali

Fénnyel rád kiderűlt Ámeli hajnala

Futkárzó ragyogása közt,

Mely édes repesést hintegetett beléd.

POÉTA

A már forradozó sebet

Mért kell hasztalanúl újra kimetszened?

Szünj meg szívem epeszteni

A múlt boldog idők emlegetésivel,

A menny titka akarta, hogy

Értünk a szerelem hajnala jöjjön el,

Ismét ő maga vonta bé

Sűrű köddel ama ránk nevető napot,

Óh, hát drága reményeim

Már tik mind örökös sírba borúltatok!

MÚZSA

Kergesd el, fiam, a komor

Andalgást, kiderűl a ködös éj; s noha

Virradtán zivatart hozott,

Szép lesz a szomorú zápor után napod.

Egy jó kéz vezeté, tudod,

Még gyengén tipegő lábaidat, mikor

A Pindus meredekjeit

Kétséges szemeid méregeték; ez az

Áldott kéz hoza felfelé.

Míg a mentorod él, béköti ő sebed,

Kedves karjai közt leled

Enyhítő szeredet. Véle keressed az

Élet ritka virágait.

POÉTA

Pengesd, Múzsa, tovább pindusi lantodat,

Pengesd mennyei húrjait,

Most zengnek gyönyörűn. Drága baráti név!

Nincs nálad jelesebb sehol,

Nincs oly pompa, se kincs, mely veled érne fel!

MÚZSA

Mindent elvehet a kemény

Sors, amit csak adott, mint az egek magok

Most a földre kövér esőt,

Majd ellenbe’ ragyát vagy jeget öntenek;

Úgy ő is ma nevet reád

Víg képpel, de talán még ma meg is tipor,

Mindent elvehet ő, csupán

Egy tisztán szerető lelki barátodat,

Míg órája le nem folyand,

Nem kaphatja el, a tengereket veti

Bár közzétek; akár kemény

Kőbástyákba külön dugdos is; a soha

Széjjel szemzeni nem tudó

Gyémánt láncotokat mégse szakasztja el.

Ámornak lobogó tüze

Nem tartós; s mihelyst elcsenevésztenek

A szép szembe cicázgató

Nyájas kellemek, és pápaszemed lehúllt,

Melyen képzeleted nagyobb

Fényt látott vala, mint józan eszed lele:

A bosszú s unalom nyom el.

Boldog lészel ugyan, hogyha kis angyalod

Szintúgy lelki barátod is.

Heh! mert ritka madár ám az az ég alatt,

Mely vaktába kezedbe száll! -

Jó szív és jeles ész, jól kinyitott szemek

És sokféle tapasztalás

Kell ám, hogy kitanúld lelki barátodat!

A vérnek heve vagy sava,

Sűrűbb vagy hidegebb volta sokat tehet

Két szív öszvekötésihez!

A mértéklet azért még nem elég ahoz,

Hogy láncok ne szakadjon el.

Sőt két pénzhe’ ragadt, két buja, két kevély

Egy úton nehezen mehet.

Erkölcs kell oda, jó és okos értelem,

Mely mindég igaz útakon

Jár, a szép tudomány, a nemes érezés

És jó íz violái közt;

Két ily megnemesűlt szívek elérhetik,

Bár mértékletek öszve nem

Illhetnék: az erős egybecsatoltatást.

Mely bóldog pedig, akinek

Egy hív társ kezeit tartja az ellene

Fellázadt bajok árja közt.

Nincs több ollyan öröm, mint a’, ha két nemes

Erkölcsű hazamentekor

Egymást intve dicső tette nyomán halad.

POÉTA

Ez már ami megérdemel

Egy fűzér koszorút: jöszte tehát velem,

Áldjuk mennyei kútfejét

Erkölcsünknek. Az őtőle szivárogó

Szentség húzza barátomat

Egy központra velem, s kérjük az ég urát,

Hogy bóldog legyen életek

A virtust követők lelki barátinak.

Óh, hív szív! te pedig jere,

Halld meg, s értsd el ezen gerjedezésimet,

És Múzsám igaz énekét

Tűrd el, még ha talán néha fogyatkozást

Lelsz bennem, hanem esküszöm

A mennyekre, hogy a tőlök alá lejött

Erkölcs szent nyomait s velek

Szíved tiszteletét nem hagyom el soha.

ÁLOM

A történeteken s a sok ezer bajon,

Melyek rendre velünk játszanak, a minap

Gondolkozva ledűlék

Egy kis rózsabokor tövén;

Ott, a szenderedés angyali lágy-meleg

Álom ködjeivel béhehegének, és

Selymes kis kezeikkel

Szemhéjam lesimítgaták.

Már játékos eszem képzete szárnyain

Hintázgatta magát, már csuda testeket,

Tündér-várakat és más

Holmit kezde teremteni. -

Hát egy érdemes ősz toppan előmbe, kit

Jámbor képe s egész szivreható szeme

Nemcsak tiszteletessé,

Sőt még mennyeivé teve.

Tündér teste nem is századokat, hanem

Kezdetbéli öregkort mutatott, arany

Száján ült az igazság,

S melljén a szeretet feküdt.

Nyájas, mégis azért átszegező szeme

A vállam közein mintha jeges vizet

Öntött volna le, minden

Részecském nekiborzadott.

Mozdító inaim megmerevedtenek,

Béforrott ajakam. Végre reám mutat

Márvány ujjaival, s int,

Hogy menjek vele felfelé.

Én reszketve tudám hajtani térdemet,

S félénken követém nyomdokit, egy magas

És még semmi halandó

Lábbal nem tapodott hegyen.

Feljutván, mutat egy völgyre, hová soha

Még a napnak arany fényje le nem hatott,

Köddel van beborítva,

Melyet gőzölög untalan.

Nádtorzsok, s megavúlt zsombokok öbliből

Egy nyálkás habarék, benne teménytelen

Nép dűlöngözik. Innen

Felnyúlt egy hegy az ég felé!

Tüskés oldalain állanak ördögi

Gyűlölséggel az éj ostoba lelkei,

És mérges dühödéssel

A békétlen irígykedés.

Egy kápolna ragyog fent az öreg tetőn,

Egy szép kert közepén, melyet örök tavasz,

Nyár és ősz vetekedve

Ékesgetnek, az éj oda

Kormos gyermekeit fel nem eresztheti,

Mert szent hely az. Egész táborok omlanak

Feljebb onnan alólról

A kápolna felé; hanem

A gyengék tapodó sárt, az erős karúk

Érccé lett köveket szórnak utánnok, és

A félkéz okosocskák

Lúd szárnyakkal is üldözik.

És így csak kevesen jutnak az égi fény

Látására; sokat visszacibálnak a

Sárfészekbe; sokaknak

Mérész lábokat eltörik.

Eltévednek az út tüskei közt sokan,

S tikkadtan lefelé tartanak; egy midőn

Nagy gőggel szaladott, a

Kert árkába töré nyakát.

Ládd: úgymond az öreg, mennyi nem éri el

Azt a mennyei célt, melyre teremtetett,

Lássák, mit cselekesznek!

Ott áll órrok előtt az út.

Nincs oly cél az egek bóltja alatt, hova

Baj nélkül szabad eljutni, az út nehéz

Voltán aki megijjed,

Válasszon gyepesebb nyomot.

Nem nyer ám koszorút, aki puhálkodik.

Menj, láss dolgod után. Azzal odább mene,

És én el nem akartam

Többé tőle szakadni; hát

Rettentő szemeket hánya reám; s vele

Csak mentem. - De mit ért? - a kegyes Ámeli

Néhány rózsalevélkét

A képemre lehúllatott.

S felrezzentem. Ihol büszke eszünk kevély

Fellengzéseit is hogy teszi semmivé

Egy-két rózsalevéllel

Egy kis furcsa leány keze.

[AMA NEMZETEK VÉRÉBEN...]

Ama nemzetek vérében

Úszkált világ zsivánnya,

Felpöffedt kevélységében

Nézd el! még azt kivánja:

Hogy harambasaságának

Az a jutalma lenne,

Hogy egy Homérus lantjának

Ezüst húrján pengene.

De elesnek szándékjoktól,

Ha ily polcra kapkodnak

A vérszopók, mert azoktól

A Múzsák undorodnak.

Csak az emberi nemzetnek

Felséges barátjai

Lehetnek e tiszteletnek

Valóságos tárgyai.

Ők csak azokról zenghetnek

Halhatatlan hangjokkal,

Kik az égre törekednek

Emberi virtussokkal.

A Földi geniussának

Van tehát arra jussa,

Hogy lantozzon árnyékának

Egy hazánk Homérussa.

A MEGÉGETT NAGYTEMPLOM FALAI

KÖZT SERKENT GONDOLATOK

No, megvan a kár! hajdani címerünk

És régi díszünk pernye alatt hever.

Amit tehát dicső atyáink

A veszedelmes idők s bajok közt

Hol életek, hol drága vagyonjaik

Feláldozásán tudtak, az ellene

Folyvást agyarkodó veszélyek

Körme alól ki-kiváltogatni,

Gyász omladékban hányja szemünkre, ma

A fényes úttól mennyire távozánk,

Melyen nagyérdemű atyáink

Felnyomozák vetekedve Kodrust.

Hív bajnokinknak mennyei lelkei

Kik Régulusnak legnehezebb nyomán

Törtettetek romolhatatlan

Vára felé az örök neveknek.

Bátran vivén a nyársakat, a kemény

Halálra, kedves honnyotokért, ugyan

Lássátok e szörnyű veszéllyét

Aljasodott maradékitoknak,

Áldott atyáink! hogyha ugyan lehet

A bóldogoknak sírni, sirassatok,

Mert vége a Palládiumnak.

Vége van! és mi, ihol la! élünk.

Szánjátok-e már elcsenevült fiak

Lassú veszéllyét, mert oda hajdani

Egymás eránt való szerelmünk,

Melyet örökbe ti hagytatok ránk.

Sem a tatárok, vagy törökök, sem a

Rossz nyíri pajkos nép riha tábora

Nem tettek ennyi kárt közöttünk,

Mint ihol a ravasz elpuhúlás.

A közhaszonról már nem is álmodunk,

Egymást emésztjük, s bóldog atyák! jeles

Érdemteket, hív társaiknak

Kornyadozó nyakakon tapodják

Némely, csak önnön hasznokat éhező

Fukar kevélyek. Mert bizony a sasok

Bagoly torongyokká fajultak.

Óh, esedezzetek istenünknél

Értünk, dicsőült lelkek! E hamvain

Szent templomodnak, mennyei jó Atyánk,

Im én is elbágyadva kérlek,

Halld meg uram! Könyörülj hazámon!

Add vissza közénk a szeretet tüzét,

Mely szíveinkből mind kialudt! vele

Hadd légyen e Szent hely, midőn majd

Helyre fog állni, dicsőbb amannál.

A GRATIÁKHOZ

Óh kellemesség és kegyek asszonyi,

Kik a halandók napjait, a kemény

Történeteknek ellenére,

Melyeket öblöget a szerencse,

Eltűrhetőkké tészitek egy szelíd

Kis rajzolással; sőt a halál komor

Tekintetén is bájoló színt

Tudtok az ember elébe vonni.

Ugyan mi csínt tett létem előttetek,

Hogy csalfa képek festegetésivel

És áltató ledérkedéssel

Öszvezavart eszemen cicáztok?

Hahogy nem illik mennybe vezetnetek

Egy véges élőt: menjetek el tehát

Előlem a tündér hazába,

És nevetek ne legyen Ruszánda.

CSOKONAI NEVE NAPJÁRA

Már a tarka mezők illatos asszonya

Udvarlásra magát nem piperézheti,

Minden cifra virágit

A nap szűze leszaggatá.

Már a lanyha zefir, páfusi lantodon

Sem szunnyad, se cicáz, duzzog az olykori

Hamvas harmatozáson

S gubbaszkodva voná magát

Vénus hóna alá. A meleg estveli

Csend már a locsogó völgyre se csal, hogy ott

Nétán Lilla kerekded

Combjával leköszöntsenek

A sás közt susogó réti kisasszonyid.

Elment a meleges gólyasereg, s vele

Minden handarikázó

Nimfák eltakarodtanak.

Hagyján! a futikák menjenek, a csalárd

Pajtásság gyönyörű tűköri. Nézd drusza,

Bachus régi barátunk

Most hirdet jeles innepet.

Vivát! érjen azért annyi Mihály napot,

Amennyit csak akar. Jó drusza mink pedig

Amennyit lehet, és azt

Mind vígságba fecsérljük el.

A SZERENCSÉS TÖRTÉNET

Mit látok, óh szent Istenek! álom-é?

Gyengén emelgesd kis csalogány begyed,

Lassan lebegjetek, virágok,

Álmomat el ne legyezd, zefirkém!

Óh, göndör árnyék! hogyne irigyleném

Sorsod, mikor még a nap is üldözi

Könnyű habocskádat, királyném

Gyöngykebelén s ajakán. Te félhólt!

Ki megcsömörlél rossz falatid miatt

Bús életedtől, tartsd meg ölő kezed

S reményed omladéki közzül

Vesd ide mord szemed e csudára.

S nem halsz meg úgy-é? Vén idejű, szilas

Gyengébb korodban, bárha Dianna tán

Vagy Venus is hevert alattad,

Mégse hevert, tudom, ily dicsőség.

Álnok legyecskék! Szemtelen állatok!

Ne merjetek rá szállani. Óh te kis

Szív-bájoló mozgás! Rezegj csak

Szép ajakán s szemein. Talán én

Szökdécselő...

A KÉTSÉGBEESETT SZERELEM

Húllj menykő! hegyek ormai mind csattanjatok öszve,

Lobbanj, s lökd ki magad földünk bedugúlt üregébe

Fúladozó kéntűz! Rokkanjatok öszve kiterjedt

Égi erők! minden zúdúlj a régi zavarba.

Ím! a rút habarék már mint sodródik az örvény

Forró torkában. Mely könnyen kortyan el a nagy

Minden! az elmállott fénytestek cifra világa

Mint hal, s mint elegyűl a kóválygó komor éjnek

Bolyhaival! - Lássad - megenyész! kíméljed az angyalt,

S vedd ki Ruszándámat, felséges erő! kit az omlás

Nem mozdít meg örök helyedről, s tedd a haboknak

Nagy partjára. De ni! hova bolygék? Nemde reményem

Alkotmányi ezek, melyek lezuhantak előttem?

Boldog egek! hát én csak azért láttam meg a hajnalt,

Hogy tudjam honnan számlálni keservimet? Álnok

Vértörvény! ki a honőrzés színének alatta

Óltalmadra talál! most már most érzem acélos

Öklödnek súllyát. Óh hát csak azért vezetél be,

Ámító szerelem! rózsás berkedbe, hogy ottan

Első lépéssel mindjárt tüskébe tapodjak?

Csitt! ahol a most nyílt violákkal s gyenge kökörccsel

Bészórt oltárnál gondatlan örömbe Ruszánda

Bokrétázza magát, s engem les játszi szemével,

Meglepem őt. - De minő ropogás? repedeznek a hajlék

Oszlopi! - egybe ledűl! fuss édesem! édesem ímé

Egy dörgő mars szó porrá ordítja reményünk!

Rettenetes kétség, elnyomsz. Nincs irgalom, úgy-é?

Változhatatlan rend! ölelő karod

Meg nem hajolhat? Rántsd ki tehát fene

Dárdádat, és - mi haszna kérem?

Arra se hagyja magát beszélni.

Elvesztelek hát? (rettenetes szavak)

Édes Ruszándám! s orvosoló kezed

Meg sem tapintá bélyukasztott

Mejjem örök sebeit; se számból

Nem hallhatád meg mostoha sorsomat,

És hogy keservem száma telyes legyen,

Nem nyúgtat egy felejthetetlen

Elszakadáskori: Isten hozzád.

ÉNEK A HOSSZÚ TÉLHEZ

Óh, meddig kell még a nyers szél

Dérdúrságát szenvednünk!

Engedd már óh makrancos tél,

Zúzos lárvád elvetnünk!

Vidd el rólunk vad honjába

A mord éjszak tunya seregét:

Hadd láthassuk pompájába

A vidító kikelet egét!

A gémbergő természetnek

Engedj egy kis tágúlást;

A sok béburkolt életnek

Lágy szellőtől újúlást.

A madár hadd csimpalykódzon

A bimbózó csere tetején;

Egy kis fűszál hadd nyújtódzon,

S egy szem harmat legyen a hegyén

Akkor mink is megfrissűlvén

A tavasz jóvoltából,

S új lélekkel felperdűlvén

A sut rekkent zugjából,

A zsendűlő természetbe

Víg énekkel ki-kiszaladunk:

S egy-két verset tiszteletbe,

Csak halj meg tél, neked is adunk.

AZ ELSŐ OLVASZTÓ SZELLŐHÖZ

Idvez légy óh lágy szelletnek

Első nyájas párája,

A szendergő természetnek

Felserkentő postája,

Jer, végy bosszút csendességgel

A méreggel tele szeleken,

S hirdess békét víg lengéssel

A megdurvult komor egeken.

Majd a mord tél vasmarkának

Jámbor meglágyúlásán,

S a fagy zúzos páncéljának

Harmattá lett válásán

A szép környék örvendezvén

Zöld bársonnyal befedi magát

S áldoz néked, tömjénezvén

Fűszerszámos viola szagát.

A kis tollas nép zengését

Hallom már a berkekben,

Pusztult honjok zöldűlését

Sürgetvén víg énekben,

Járd bé kis szél lengéseddel

A gyöngyellő ligetek ölét,

Háladásul majd ott vedd el

Érző szívünk öröme jelét.

A TAVASZHOZ ESTENDÉN

Itt vagy hát már óh kezdetnek

Legfelségesb példája,

A felserdült természetnek

Nagy pompájú mátkája!

Jer, tiszteljük szűz keblébe

Hol kis zefir puha szele leng

S a rábámult csendességbe

Egy andalgó fülemile zeng.

Itt, hol még egy bódúló is

Egy percet meghiggadna,

Egy országot feldúló is

Lágy érzéssel borzadna,

Itt érezzük, hív pajtások,

A szent erkölcs nemes erejét,

Hadd kapkodják másutt mások

A képzelt jó buja kebelét.

Jertek, hívek, s a gunnyasztó

Hajnal lassú lángjánál

Áldozzunk a szívforrasztó

Egyesség oltáránál,

A titkok szent egyházának

Igy ballagjunk falai körül,

Míg a kétség árnyékának

Bóldog lelkünk felibe nem ül.

Addig a szép természetben

Hordjuk tisztán szívünket,

Még itt egy ily víg életben

Kezdjük dicsősségünket,

Hadd búzgassa mindég vérünk

Jó erkölccsel tele szeretet,

Úgy mindent oly vígan érünk,

Amint értünk ma kikeletet.

AZ ÉN KIS KERTEM

Óh, jóillatú szép virágim,

Gyönyörűségim s múlatságim!

A nagy fórróságok megfőznek,

Vizeim enyhítni nem győznek,

Plánták, kiket magam vetettem,

S különös gonddal ültetgettem,

Már fejetek le kezd hajolni,

Nem győzlek eléggé locsolni.

Hát ti, megragadt kis óltások?

És ti jól indúlt fokadások?

Szép növéstek megszűnt újúlni,

Gyenge hajtástok kezd sárgúlni.

Reményemet, óh, ne fojtsátok,

Élteteket tartóztassátok.

Ne sáppadjatok, óh, levelek,

Ma reggel, hogy öntözgettelek,

Ragyogónak láttam a napot,

Hogy a láthatárra felkapott

Fényes képe még alig vólt fent,

Hogy mindjárt egy kis fellegbe ment.

Mikor a nap ekképpen jő fel,

Nem marad akkor az esső el.

Forróságát a levegőnek

Régen értem ily rekkenőnek,

Óh, ződségeim, reményljetek:

Az ég jól tészen ma veletek,

Mint mikor a vízen cicázik

Zefir, s pelyhecskéje megázik,

És úgy nyirkos lebegésekkel

Játszik a ránéző képekkel:

Született olyan ez a szellet,

Amely most éppen rám lehellett.

Ni-ni! már amott az ég alján,

Amott nyári napnyúgot táján

Mintha nagy füstöt látnék gyűlni,

A láthatár kezd setétűlni.

Örűljetek, óh, szomjú kertek,

Még ma tápláló lelket nyertek!

Postái a terhes felhőnek,

A szelek jobban-jobban jőnek,

S felfúván a pitlélt porokat,

Mint keverik velek magokat!

Most mintha pusztítni jőnének,

Mint dűlnek a fák tetejének,

Mintha le akarnák nyomkodni,

De kezdenek immár lassodni.

Már emelkednek tolongással

A fellegek, tele áldással,

Mint lopogatják el az eget,

Rátolván a habos szőnyeget.

Már lobognak a villámások,

Már hallik is lassú morgások.

Az apró-cseprő muzsikások:

Pacsirta, fülemile s mások

A természet nagy basszusának

Dörgésére megnémulának.

Nyomúl a felleg, jobban dörög,

A csattogás ropogva görög

A megsűrűdött levegőbe.

No, most lecsapott a mezőbe!

Minden állatok ijedtekbe

Futnak, s repűlnek enyhhelyekbe.

Csemeték, elevenedjetek,

Félhólt plánták, emelkedjetek,

Szép virágaim, vidúljatok,

Nektárral majd megrakodjatok.

Mintha látnám már a gyöngyöket,

Melyek meglepnek benneteket,

Majd a leányok leguggolnak,

S titeket gondossan szagolnak,

Mondván egymásnak gyönyörködve:

Óh, jobb szagúk így, mint leszedve,

Majd hogy mutogatják újjokkal,

Hogy fog függő gyémántotokkal

A megmosdott napfény játszani,

S benne rezgő lángnak látszani,

A kezemre egy szem cseppent már,

Felmegyek, mert az ebéd is vár,

Itt hagylak hát, Isten hozzátok,

Ő viseljen gondot reátok.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Óh mely méltóságos szemlélet,

Mely egy rosszlelkűnek itélet,

Kit a villám, pattogván széjjel,

Fenyeget megannyi veszéllyel,

Melyben a bölcs tégedet fellél,

Fő jóság, ki által minden él.

Még eddig csak nagy cseppek húlltak,

Már egyszerre neki zúdúltak,

Amint sűrűn lefelé jőnek,

Mely ezüst színű recét szőnek,

Melyet, mig közte szaladoznak,

A villámok megaranyoznak.

Ők zendűlnek, ezek zuhannak,

S együtt mely szép hangzatot adnak.

Barátim, édes lesz a falat

E mennyei muzsika alatt.

Jer, örvendezvén az egekkel,

Együnk és igyunk víg lélekkel,

Áldván a természet jó atyját,

Ki táplálja minden állatját,

Ki a láthatatlan párából

S sok ezernyi szerek langjából

Felhőt hirdet a levegőbe,

S essőt ád alkalmas időbe.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

De már ritkúlnak a fellegek,

Tisztúlni kezdenek az egek.

Jerünk, szívjunk friss illatokat,

Lássunk tajtékos patakokat.

Ni! a gyermekek feltürkőzve

Ott a giz-gazt hogy tolják öszve,

S átadván a sebes folyásnak,

Benne lábokkal gödröt ásnak.

Amaz mélységét méregeti,

Elcsúszik, s a többi neveti.

Óh bóldogok! kik így játszatok,

S a jövendőre nincs gondotok.

Melyben talán a bajok árja

Élteteket nagy zajra várja. -

Ni csak! a ludak mint kötődnek

A zajjal, s benne hogy fürödnek,

S hátokat megmosván állokkal,

Mint csapják a vizet szárnyokkal.

A toronkász libákat fére

Hogy csapja a víz a szélére!

Ott egyik nyakát nyújtogatja,

Másik a tollát tisztogatja. -

De jerünk, hagyjuk itt ezeket,

S nézzük az elment fellegeket,

Áldott szolgálatjokért, jertek,

Nézzük, az egektől mit nyertek.

Látlak már felhők koronája!

A természet legszebb munkája!

Tebenned látom egy rakásban,

Amit festett mindenben másban.

Téged a nap tett örömébe

Pálmául a felhők fejébe.

Nézzük már a virágokat is,

Lássunk kis szivárványokat is,

Nézzük, a napra hogy nevetnek,

Kitől már ismét nem félhetnek.

Némelyik kinyílt örömébe,

Másik cseppet szorít keblébe,

Némelyik tömjénzi jó szagát,

Másik bókol, leiván magát.

Egyen oly szép a csepp játszása,

Mint egy síró szűz mosolygása,

Másiknak úgy függ leveléről,

Mint a gyöngy a szépek füléről...

Hogy Márstól végkép búcsút vettem,

Nyúgodalmamat itt kerestem,

Mások baját nem irigyelvén,

S a természetet énekelvén,

Ott egy kis bodza árnyékába

Elmélkedett szivem magába;

Gyakran onnan szántam azokat,

Kik bódúlva ölik magokat

Vagy a szívrontó fösvénységgel,

Vagy lélekgyötrő kevélységgel.

Ti, nyughellyeim már elmúltok,

Zöld sephedékkel béborúltok.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

De tán nem kellene heverni,

Próbálnánk e tengert kimerni,

Óh bizony, mindent elkövetek,

Kis növevények, csak éljetek,

S majd kérem az elölljárókat,

Vigyék el gyilkos árkotokat,

Amerre szabadabban mehet,

S ily rettenetes kárt nem tehet.

Hol az úr atyja szólgájának,

A fejedelem országának,

A tiszt viselő seregének,

Az elölljáró helységének:

Ott azon könnyen segítődik,

Ami által kár tetetődik;

A bóldogság a víg élettel

Ott ölelkeznek szeretettel:

Ne csüggedjünk hát munkáinkban,

Bizván ily kegyes atyáinkban.

SZÜKSÉGBEN SEGÍTSÉG

Mind egy célra kell sietnünk,

Mind egy úton ballagunk,

E pályát hogy kell követnünk,

Mind jól tudnánk azt magunk,

Óh jól tudnánk, hogy egymásnak

Közös segítségivel

E világi vándorlásnak

Könnyen bírnánk terhivel;

De azt véljük, hogy rózsákat

Csupán úgy szakaszthatunk,

Ha egynehány jámborkákat

A tövisbe buktatunk;

Hogy az élet édes mézét

Szánkba csak úgy nyelhetjük,

Ha a mások szája ízét

Keserűvé tehetjük;

Hogy útunkban dicsőséggel

Csupán csak úgy járhatunk,

Ha másoknak kevélységgel

A nyakára hághatunk.

Ez ellen már hány ezerek

Irkáltak, de hasztalan,

Mert csak gyötrik az emberek

Az embert minduntalan. -

Bűnnek lelke! ki földünknek

Színét így elfoglalád,

Csak tapodd hát életünknek

Minden szépségét alád.

De tudd meg, hogy a jó szívet

Meg nem tántoríthatod,

Bár elővégy minden mívet,

Amivel bosszanthatod.

Buja! Bátran dobzódhatol

A szegények zsírjából,

Ha jobb, amit kikaphatol

Az éhhel-hólt szájából;

De a bálok majd elmúlnak,

S ha kifarsangolhatunk,

Álorcáink majd lehúllnak,

S akkor majd mi múlatunk.

Csikarj te is szegény fösvény!

Élj húzással-vonással:

Majd ha elfogy ez az ösvény,

Megalkuszunk egymással;

Bár bírós légy, s mindenemet

Kényed szerint nyeljed el:

Egy magamnyi sírhelyemet

Ott tán csak nem perled el.

Vad erőszak! rút kevélység!

Gázolj bátran bennünket:

Jó barátok lehetünk még,

Ha lejárjuk terünket.

Vedd el minden szabadságom,

Lássad, hasznát hogy veszed:

Én ott kezdem méltóságom

Majd, ahol te végezed.

Az igaz, hogy ily reménynél

Sovárogni unalmas.

Mert addig a torkos elnyél,

Elgázol a hatalmas.

De hiában! mert más mód nincs,

Hordjuk tisztán szívünket,

Mulattat is ez a nagy kincs,

Dicsőít is bennünket.

A TAVASZHOZ

Már a gyenge kökörcs fel-felemelgeti

A nyálkás avarok leple alól fejét

És pelyhes koszorúját

Lassanként nyitogatja ki.

Jer, lágy szél, jer! öleld és nyalogasd körűl

A felkölt gyereket, jer, nehogy a fogas

Fény megverje szemével,

Vonj enyhébb levegőt reá.

Már sok kis madarak messze kerűlgetik

A füstös levegőt, melyben az emberek

Szomszédsága miatt nem

Legbátrabb telelés vala.

A kedves szabadért megvetik a gyanús

Kézzel szórt eledelt, melynek alá fogó

Lépet rejte az álnok

Embernek ravaszabb fia.

CSOKONAI VITÉZ MIHÁLYHOZ

Mély hallgatás van a hideg ég alatt,

Már megfakult rét puszta barázdain

Haldoklik a Természet, a nagy

Munka után pihenésre készül.

Hol vagynak a víg erdei lantosok

S búbos pacsirták hajnali éneki?

Megszűntek. A dér, zuzmaraz s hó

Jéglakatot vete ládd-e rájok.

A csorda, mely nemrég szabados mezőn

Tépázta a rét tarka virágait,

Most zárva kérődzik fanyar szal-

mája, csuhéja sovány korójján.

A lomha télnek zordonos éjjele

S álomhozó jégszőnyege béfede

Mindent, szemed bármerre vessed,

Egy örök éjtszaka álma borzaszt.

Úgy van, Barátom! s mind ezek azt teszik,

Hogy egy örök tél várakozik reánk,

Melyet ki kell, megtudd, aludnunk

A Lybitina setét üregébe.

Meg hát az ifjú vér pezseg és öröm

Órákat ígér, mit zsugorogsz, igyunk,

Jer, egy palack édes tokájert,

Majd eleget nem iszunk, ha nem élünk.

NÉHAI DEBRECENI FŐBÍRÓ

DOMOKOS LAJOS HALÁLÁRA

Horác hatalmas lelke! ki számtalan

Időkre nyúló életeket merél

Igérni lantos verseidnek,

Vétkezem-é, ha nevedre vágyok?

Nem, sőt ha mindjárt vétkezem is, merőn

Nyomodba lépek, már ihol a paizst,

Miként te, szintúgy elvetettem,

Csak hogy igaz követőd lehessek.

Te Lolliusnak címeres életét

Hosszúra nyújtád, én se szabok határt

Rezegve zengő verseimnek,

Míg valahol magyarul beszélnek.

S nem engedem meg, hogy Domokos nevét

Irígy feledség éjje borítsa be,

S ha érdemét kizengi Múzsám,

Gyenge, zokog, s kesereg kimúltán,

Ne éljen önnön kénye szerint, kire

Hazája lelkét bírta, nem éle ő,

Ne légyen egy ember magába,

Sok vala ő, sok is a mi híjjunk.

Dicső halandó! mely keseregve néz

Az árva község, a közügy és ez a

Bajnoktalan vallás utánnad.

Mely sok ezernyiszer ásna még fel!

Kicsinyhitűek! nemde nem így vala

Az atyja Márton hunytakor is, pedig

Láttátok ő képét fiában,

Mert hiszen a nagyok a nagyoktól

Lésznek, ne szűnjön senki reményleni,

Engedd atyáink Istene, hadd legyen

Háládatos szívünk örökre

Oszlopa a Domokos neveknek.

A MEGELÉGEDÉS

Jövel, magad légy óh megelégedés!

Mértékzsinórom, sőt vezetőm, mikor

A nagyvilág tövisses útján

És szövevénnyei közt nyomozlak. -

Bé voltam a szent hellyekig, és egész

A borzadásig telve-telék kegyes

Áhítozással s tisztelettel,

A szeretet kimeríthetetlen

Nagy kútfejének színe előtt: kinek

Mindenttudó bölcs lelke belát egész

A titkokat fedő vesékig.

Boldogok, akik ezen nagy Úrnak

Szolgái, mondék: megvetik a világ

Csalóka fénnyét és megelégszenek,

Hahogy szelid erkölcsök által

Jóra vezérlhetik a veszendőt. -

Meghökkenék és hátraesém, mivel

A tisztelendő égi libériák

Alatt sok ördögök cselédit

Kelle valóba előtalálnom.

Hol vagy! kiálték, óh, megelégedés!

Hisz a ravaszság, a dühös üldözés,

A nagyravágyás és irígység

Nem lakozik veled egy tanyába.

Rezgő inakkal lépegeték odébb. -

Atyám, ne kísérts, sőt szabadíts meg a

Gonosz kezektől. A te fényes

Képviselődhö’ megyek keresni

A lelki békét. - Hát ti kemény falak!

Feszes vitézek! fegyverek! és arany

Jármú cselédek! tán tirátok

Bízta csudállatos őrizését.

Uram, bocsáss meg, kötve hiszek, gyanús

Amott az együgy; itt ez az úri fény. -

Sok a porig nyomattatott nép,

Nem lehet addig az ő királlyok

Boldog. - Fogadd fel, kedves Atyánk! ügyét

Az elgalázolt jó fiaidnak, és

Mutass palánkot a kevélynek

S tiltsd meg az emberi vérszopókot:

Majd akkor aztán a megelégedést

Rajtad tanuljuk, mert ki-ki űzheti

Közjóra célzó hivatalját

Akkor egész az elégedésig.

Addig bocsáss meg, jó megelégedés,

Hogy nem kereslek. Mert ki találja ki,

Mely’k láncokon vagy mely’k üregbe

Mézeled a letapodt igaznak

Mérgelt falatját. - Boldog az, aki a

Másolhatatlan sors dühödése közt

Tisztán verő szivét tapintván

Simogató kezed ott találja.

AZ ÉLET [I]

Rövid egy nap életünkbe!

Nohát örömbe töltsük.

Rövid egy nap éjtszakája!

Nohát igyuk keresztül.

Rövid egy piroska hajnal!

Nohát heverjük által.

Rövid életünk! nohát egy

Lagzit tegyünk belölle.

AZ ÉLET [II]

Fiúk örömbe töltsük

Szűkön szabott időnket.

Szeressük, ami furcsa.

Nevessük, ami bangó.

Hát a töméntelen bajt

Hová tegyük nyakunkról?

Biz azt, fiúk, borozva

Fecseljük el naponként.

ÉDES DRUSZÁM!

A földbenyelte Kondé

Dézsmálta jó boromból

Van még vagy egy csebernyi.

De héj! kevés a hordóm,

Ezt is ki kén ürítnünk.

Hogy a nagy Úr megáldjon,

Segíts kiöblögetni.

Úgyis Kabán kiszáradt

A porhanyó garádján

Tán a köhécselőd is,

Vagy a kotús vizektől

Nád nőtte bé az órod.

De hátha tarka békát

Találhatál meginni,

Gyanús az a veszett víz.

Eredj le csak te Szári,

Hozz a szegény fiúknak

Egy kis - hiszen tudod már,

Héj, jó fiuk vagyunk mi.

Szerus druszám! igyunk no!

Hiszen bohó csak így foly

Emphatice az élet.

Rövid egy nap életünkbe,

Nohát örömbe töltsük.

Rövid egy nap éjtszakája,

Nohát igyuk keresztül.

Rövid a piroska hajnal,

Nohát aludjuk által.

Rövid életünk. Nohát egy

Lagzit tegyünk belölle.

JÓ A BOR

Kiköltözött azoknak

Az ész kabak fejekből,

Kik vízbe telhetetlen

Lúdnak való torokkal

A bort merik gyalázni.

A bort! az éltető bort!

A bort! ama nagy Isten

Képére alkotódott

Bölcs ember oktatóját.

Be messze elfajultak

Noé atyánk eszétől,

Ki a töméntelen víz

Peshedt nyomát azonnal

Borfával ülteté be.

Áldott emlékezetben

Maradjon én elöttem,

Mert én ha rá botolnék

Száraz porára, tüstént

Jó borral önteném meg.

Héj, kár gyalázni a bort!

Hiszen ha a garadra

Felöntök én, ki nállam

Az ég alatt vitézebb?

A legnagyobb vezér sem

Furfangol oly manővert,

Mint a fejembe készül.

Elbújhat a világnak

Minden mihaszna bölcse,

Ha néha kótyogóson

A fizikába vágok

Vagy astronómizálok.

Forog nekem nap és föld,

Sőt a sut is megindúl. -

Ha én amúgy busáson

A torkomat megöntöm:

Hozzám jöhetsz tanúlni

Bízvást akármi nyelvet;

Úgy is tudok beszélni,

Hogy egy igaz teremtés

Sem érti e világon.

Ha a fejem nem ollyan,

Amint magam szeretném,

Egyszerre fínumabb észt

Tudok belé locsolni.

Rebelliót ha érzek

Belső monarchiámba:

Egy jó palack-kommandó

Lecsendesíti tüstént.

Ki a király, ha én nem!

Héj, kár gyalázni a bort!

A SOK BAJ

Héj, jó fiúk! be sok bajt

Kell érni e világon;

Meg hány ezernyi bosszút

Kell nyelni a becsüllet

Útján bakácsolónak.

Csak végye gondolóra

Akárki, úgy találja:

Hogy sok cudar gazember

Csupádokonn azért van

E jó világra csapva,

Hogy másokat gyötörjön.

Hogy a gutába nem tud

Az a goromba csürhe

Békével ellegelni?

Jobban körültekintvén

Itt léte kurtaságát,

Mely oly hamar lerusszan,

Mint szinte egy csupor bor

A porbelepte gégén.

Fiúk! örömbe töltsük

Rövidre tött időnket.

Szeressük a barátot,

Nevessük a bolondot;

Hát a töméntelen bajt

Hová tegyük nyakunkról?

Biz’ azt, fiuk, az egymást

Váltó palack borokkal

Fecserljük el naponként.

A KÖLCSÖNADOTT GYÜMÖLCS

Jó lyány! jut-é eszedbe,

Hogy míg kicsinke voltál,

Kertembe bármi zsendült,

Mindég te kóstolád meg?

Hát a’ jut-é eszedbe,

Mit mondtam olykor-olykor?

»Kis lyány! te is ha zsendülsz,

Számomra tartsd magad meg!«

Akkor te csak virágzál,

De már pirúl gyümölcsöd.

Nohát fizess meg, édes!

Csak annyi csókot adj bár,

Ahány szem epret adtam.

Ha többre megy, se sajnáld,

Ikább egész bigecském,

Legyen tiéd, de én is.

AZ ÚJJ BOR

Be jól esett, te kislyány,

Zsendült cseresznye szemmel

Zsendítni a szerelmet.

Be jól esett az első

Piross epert pirossabb

Szácskádhoz illegetnem.

Guggon, tudod, be jó vólt

Csipegetni zsenge szőlőt,

De levét ezerszer is jobb

Dúdolva szürcsölésznünk.

S eszemadta kis kezedből

Mogyorót szemelni hozzá.

Sokáig élj, gyerek bor!

Nőttön neveld tüzünket.

Ámor, te is! ki nádcsőn

Szopatsz velünk szerelmet.

CICÁZÁS

Cicázzatok, leányok,

Cicázzatok, galambim.

Míg egy fiú öléből

A másikig repülni

Nem fajtalan ledérség.

Míg a fiú irígyen

Nem nézi, hogy kiszöktök

Szorongató kezéből.

Cicázzatok, leányok,

Cicázzatok, galambim,

Míg a ledér cicának,

A körme nagyra nem nő,

Játéka csak ciróka.

Kacsintsatok hol ennek,

Hol annak a szemébe,

S repkedjetek közöttük.

Cicázzatok, galambim,

Míg egy hegyeske körmű

El nem ragad magának,

Már akkor ám ha pajkos

Cicuska csal cicázni,

Kackit kiáltsatok rá,

Mivel hiúz szemekkel

Lés a gyanakszi kandúr.

SZÍVEM, ESZEM

Ama diós tanyából

Egy kis vidor leányka

A vízre vólt, s edénnye

A kútba visszacuppant.

Oda pattanék, kikaptam.

Ajakának és szemének

Rezgési megköszönték

Azon elandalodván,

S a hamis kicsente szívem.

Hogy szívemet kiváltsam,

Bokréta-szedni mentem,

De az ő badár szemétől

Nem leltem egy virágot.

Epret kerestem menten,

De szája bíborától

Eperre sem találék.

Szívem tehát csak ott van.

Add szép szemed, te kislyány,

S mogyorónyi szádat érte.

Ikább kipótolásba

Eszem is tiéd maradjon.

JÓ BOR, SZÉP SZEM

Ha te is, valódi jó bor,

Szikrádzol a pohárba,

Te is, kacsongató szem,

Szikrádzol a szemembe!

Csuda-é, ha néha szivem

Miattatok kilobban,

Jó bor s kacsongató szem!

CSOKONAI VITÉZ MIHÁLY HALÁLÁRA

Él-é a síron túl vagy nem az emberi lélek?

Ezt a kérdések kérdését a mi Vitézünk

Fejtegeté; de mivel nem akadt nyitjára elölről,

Túlnanról akará még megvizsgálni. Azonnal

Kettényílt az örök titok kárpitja előtte...

Ő bément s széjjelnézett. Látván a halandók

Gyenge világa elől elrejtett mennyei pompát,

Gondolatit szárnyára vevé a lelki dicsősség,

És ő még fül nem hallott szent angyali hangú

Énekek énekein kezdé dicsérni az élet

Felséges voltát, mely várja az emberi lelket.

Megtetszett kedves zengése az angyali karnak

S mennyei múzsának lelkét ottfogta. E halmot

Hamvai tisztelik, és gyönyörű munkái hazáját.

CS. ET F.

CS MAGÁBA

Vagyok-é én? vagy nem? azt csak nem kérdhetem:

Mert azzal magamat magam kinevetem.

De hogy hol? S mi vagyok? és mimódon élek?

Mi ez itt, s mi vólt az, amiről eszmélek?

Csak álom vólt-é az? vagy pedig ez álom?

Különös! magamat hogy fel nem találom!

Semmi lettem? Óh, ez nem semmivé levés!

Álomnak sok, sőt tán az álmom vólt kevés.

Mi nagy dicsősség ez, mely ragyog felettem?

Melynek, úgy tetszik, hogy egy fényszála lettem,

Mert középpontjára érzem, hogy siettet

A fő esméretre vonszó szent szeretet.

Tán ez az élet az, melyet míg álmodtam,

Ott a porban, legfőbb kérdésnek tartottam?

Hát ennek vólt olyan nehéz a fejtése?

Isten! mely homályos a lélek nézése,

Míg ama setétség völgyén raboskodik

S a test kóldusbotja után vakoskodik.

Imé felhánytam az új és vén könyveket,

Megkértem a világ imádta bölcseket,

S ha visszaeszmélek, hogy ki-ki mit mondott:

Egyik nevetséget, a másik bolondot,

Szegények! nem csuda. Sőt hogy is lehetne,

Hogy a vak a napról tisztán itélhetne?

Érzi, hogy melegít, de azt nem gyanítja,

Hogy az még őtet is megvilágosítja.

Neki azt hinni kell, s ha képtelenség is

Előtte, mindegy, mert ragyog a nap mégis.

Vóltam hát! Vagyok is! Érzek is, hanem ez

Elevenebb annál, amint a test érez.

Vagyok! De mi leszek? itt fényt s dicsőséget

Látok; amott távol homályt s setétséget.

Egy édes vonszódás ehez ragaszkodtat,

Amattól egy tiszta érzés iszonyodtat.

Óh, vajjon mi róllam az egek végzése?

Bezzeg még ez ám a kérdések kérdése.

De ihol egy hozzám vonszódó fényt látok,

A szent fények közt is vagynak tán barátok?

F

Be boldog, aki aggodalmait szegény

Testével a porban hagyá.

Sírcímed alján hadd heverjen, óh Vitéz

Barátom, a világi gond.

Ne félj! Csupán az eltökélve kárt tevők

S a jóra érzéketlenek

Szenvednek itt örökre tartó kínokat.

Ama setét ködoszlopok

Zárják el őket e dicső világi fény

Megszentelő súgáritól:

De a nemes lelkek, habár képzéseik

(Mint olykor-olykor a miénk)

Hibások és idétlenek lehettek is,

Itt érik el nyúgalmakat.

Jövel tehát a gyáva test ezer hagymázitól

És rabbilincsétől szabad

Lelkünk repüljön a világos esmeret

Szárnyán egész az Istenig!

CS

Dicső barátom! már te ez új világ

Titkába fennyen jársz; de az én gyerek

Lelkem pehellyét még ama föld

Lanyha szerelme magáho’ szívja.

Engedj csak egyszer visszatekintenem,

Hadd nézzem, egy-két régi barátaim

És jó hazám mint tisztelik meg

Hólta után az igaz poétát.

Hozzánk ragyognak (bármi szemérmesen

Titkoljad) áldott orvosom! a csupán

Hasznot leső nép közt szokatlan

Tetteid. - Égre lobog fel a te

Jótéteményed lángja is, orvosi

Szerrel segitőm. - Árva szülötteim

Jó atyja! szíved érdemének

Tiszteletet tesz az égi tábor.

Mind! Mind! barátim! mind köszönöm nevem

Díszére célzó fáradozástokat!

Fénytársam! óh, máris haladják

Ennyi sok áldozatok reményem.

Nézd! síromat nézd! most koszorúzza fel

Egy hív barátném - Oszlop! Akármi légy

Bernárd hegyén a Nagy Vitéznek:

Nyert koszorúm gyönyörűbb tenállad.

F

Érzettem én is, amit oly elmerülve érzel.

Gyerekkorunk csecséit. Megért időnkbe szint illy

Örömmel emlegettük. - Óh, mint örültem én is,

Mikor egy nemes barátom poromra tiszteletből

Leülteté az akászt. - De mit ér neked, Vitézem,

Egy gyenge rozmaringszál? Szentségtörő kezeknek

Zsákmánnya lesz az úgyis. - Szebb egy virágos akász.

Tovább is él ez annál.

CS

Nékem télbe is egy zöld koszorú fedi

Békés homlokomat, bár ha letépi is

A rablásra szokott nép,

Mást függeszt oda kedvesem.

Mert a cél csak az, ott hogy koszorú legyen.

Ákászod se soká tarta, barátom, az

Nincs már: a barom ember

Kártékony keze törte le.

A természet ugyan vátig erőlködött

Sarjadztatni letört címedet; azt viszont

Bosszújára barátod

Védjének, lepocsíkolák.

F

Örök valóság! engedelem legyen

Szent tisztaságú fényed elött nekem,

Hogy égi díszem ellenére

Részt veszek a nyomorúlt világi

Történetekben. - Szent seregek! kiket

A nagy dicsősség elragadott, örök

Esméretünk felséges útján

Ily alacson lebocsátkozásért

Ne feddjetek meg. - Még csecsemőkori

Lélek barátom! mennyei célra nyílt

Pályádat egy kevés időre

Hogy zavarásba hozom, bocsáss meg.

Jövel, tekintsünk vissza, ez otthagyott

Kis bolyra. - Nézd, mint gyötri magát amaz:

Rakásra mit gyűjthetne. Másik

Mint akar a tetejekre mászni

Gyengélkedő testvéreinek. Miként

Rugdossa széjjel némelyik a rakást.

Amaz hogy ás-vés. - Nézd, az álnok

Mint temeté el örökre társát.

Hogy e dicsőült élet eránt kevés

Itélletek van, csak hihető; hanem

Hogy a kigyomláló halál is

Számba se jőhet előttök, a’ már

Megfoghatatlan. Nézd! Amaz életét

Dühös kezekkel vette amannak el;

S már gőzölő testét megette:

Mert fejedelmei rákapatták.

A víz fejülről árad alább. - Amott

A győzödelmes, hűlt tetemét megölt

Társának a vadakra bízta:

Mert fene tigrisek a vezéri.

Emitt! a hervadt testet alázatos

Képpel letették atyjaihoz. Behányt

Sírjára pompás jelt faragtak:

Úgy, de mit ér? szabadon bocsájtják

Reá az erkölcs mocskait. Ott, ahol

Szentségtörőktől díszteleníttetik

A halva fekvők nyúgodalma:

Nem csuda ám, ha pocsék az élő.

CS

Hagyd el, barátom! Jó, hogy azokra nincs

A lelki rend is bízva: bizonnyal úgy

Barmoknak és kedves lovoknak

Lelke is itt legelészne köztünk.

De nem mosolygasz? ott ama híveik

Sírjára gonddal nyári virágtövet

Ültetgető jámbor seregre.

Ott, hol az ész nemes érezéssel

S szent borzadással tiszteli a derék

Lelkek leroskadt házait, és szelíd

Elmélkedésre serken a szív:

Mennyei tán az igazgatás ott?

F

Boldog halandók, kiknek az ég kegyes

És bölcs vezért ad.

CS

Boldogok ám.

F

Jövel!

A megdicsőültek világa

Már nemesebb figyelemre szóllít.

[HÁT CSAKUGYAN NEM IGAZ...]

Hát csakugyan nem igaz: hogy az ollyan cifra virágnak,

Mellyet ezer közzűl a természet, kijegyezvén

Teljesnek remekelt, sohasem várhatni gyümölcsét!

Megbizonyítád ezt, díszes növevénnye hazánknak.

Mert buja szirmokkal koszorúzva derült ki virágod

A nagy eszek pompás tábláján: mégis ihol már

Magvát is meghozta. - Ne szűnj markodba nevelni,

Óh, jó Gondviselés! e szép növevény szüleménnyét.

127. DÍCSÉRET

Óh, mely nagy az oly ember bóldogsága,

Kinek igazán gyűlt minden jószága;

Ki híven jár a magáé körűl,

És a hamisan jöttnek nem örűl.

Bóldog, aki az álnok nyereségre

Átkot mer kérni, felnézvén az égre,

És kinek jó lelkiismérete

Útján mégyen szüntelen élete.

De jaj! akinek az Isten törvénnye

Nyilván mondja, hogy hamis keresménnye!

Romlást okoz felebarátjának,

Kárhozatot gyűjt önnönmagának.

Jaj annak, kinek szerzett gazdasága

Csalárd lelkének tanúbizonysága,

Kit elhagyott lelkiesmérete,

S a baromhoz hasonló élete.

Óh Isten! áldd meg foglalatosságom,

Melyben szent tetszésed által nem hágom;

Vezéreld hozzád vágyó lelkemet,

Hogy tőled várjam nyereségemet;

Azt tartván hasznos vevésnek, adásnak,

Melyben nem csaltam s kárt nem tettem másnak,

Melyért szent orcádnak ítélete

Előtt nem bánt lelkem esmérete.

HORTOBÁGYI DAL

Óh, te áldott Kanahám,

Hortobágy mellyéke!

Beh sok szegény legénynek

Vagy te menedéke,

Jó paripán ugratod,

Pénzt adsz erszényébe,

Szép menyecskét karjára,

Jó bort a kezébe.

Itt a szegény legénynek

Uraság a dolga,

Heverészhet kedvére,

Nem lebernyés szolga,

Van húsa, szalonnája,

Öt őrü bundája,

Szép zöldellő mezőben

Legel a marhája.

Óh én édes Istenem!

Adj jó békességet,

Fordíts el országunkról

Döghalált, inséget,

Hogy ehessük békével

Zsíros kenyerünket,

Áldj meg uram, teremtőm!

Jó borral is minket.

Csaplárosné, galambom!

Tölts bort a kupába,

A szegény magyar legény

Hadd igyon búvába;

Pajtás! Isten áldjon meg,

Őrizzen a kártól,

Vármegyétől, fiscustól,

Töröktől, tatártól.

A KRUMPLI

Egykor nagy fellegszakadás vólt, a zabolátlan

Szél a századokon élő fákat töveikből

Döntögeté; izmos gyökerek mormolva halomnyi

Földdel moccant fel. Szomszédjokat a belecsattant

Ég ropogó tüze pukkantotta diribre-darabra,

A rohanó zápor jéggel morzsolta törekké

A lepocsékolt szép gabonát. A krumpli is úntig

Őgyelgette büdös indáját; csak letapasztá

Őtet is a zivatar, s szétmállva fedezte be halmát. -

A vad idő elment; a rémült ember utána

Sáppadtan nézett, kóldús pálcára jutását

S éhen haldokló hív társának s gyerekének

Ínségét mélyen képzelvén. Messze határról

Eljött a takaró, de fejét csóválva tovább ment.

Egy lakos, aki csupán krumplit termeszte, mivelhogy

Földje igen szűk volt, sarjadzani látja vetését,

S a cudar inda alól kenyeret vájkála fel ősszel.

Ezt látván a több lakosok, felhagytak az áldott

Búzatenyésztéssel; s inkább sóvárganak ikrás

Krumplijokon, mintsem gondoskodnának az élet

Bő termő idején szükségre való kenyerekről. -

*

Nemzetem, így jársz majd, egy náladnál szaporább nép,

Bár sikeretlen is ő, magod a földből kiszorítja.

PASQUILUS IN WOLFGANGUM IBRÁNYI, 1815

A természet örök rendjét egy emberi végzés

Megzavará, mikor a bárány ártatlan ügyéhez

A felsőbb hatalom jussát farkasra ruházá.

E zavarást az örök végzés elnézte sokáig.

Végre elég! így szólt, s ím a természet előbbi

Rendje azonnal előállván, a vérbe feresztett

Bárány lábainál a farkas alélva rogyott le,

S bosszús élte morogva futott el az éj üregébe.

Óh magyaroknak erős, bölcs és szent Istene! Jámbor

Bárányodnak ügyét többé farkasra ne bízzad,

Sőt mindentehető karral pusztíts ki hazánkból

Minden farkasokat, hogy boldog nyájad ezentúl

A magyar Albion örvendő mezejébe legelvén,

Néked öröm-hálát zengjen s fejedelme javára

Colchisi gyapjúval, hószín hűséggel adózzon.

EXSURGE COR MEUM

Szívem, emelkedjél

Míg ügyed ártatlan,

Légy tántoríthatatlan;

A rossz szerencsének

S rendetlenségének

Pálmát ne engedjél,

Szívem, emelkedjél.

Ne szünj reményleni,

Szélvész után mindég

Kellemetesebb az ég;

Majd ha jól kiderűl,

S a bús tenger leűl,

Szép lesz rajta menni,

Ne szünj reményleni.

Csak dühösködjetek,

Menyköves fellegek,

Szórjatok lángot, egek,

Mindég nem tartatok,

Majd más csillagzatok

Lenyomják mérgetek,

Csak dühösködjetek.

Reménylek, míg élek,

A nagy lélek nem fél,

Akármint fújjon a szél.

A hab ha rám dűl is,

Hajóm elmerül is:

Úszva is reménylek,

Reménylek, míg élek.

Szívem, békével élj,

Mert ha nem tántorog,

Reménységem győzni fog;

Amit sok átkozott

Esztendő nem hozott,

Megád egy perc, ne félj;

Szívem, békével élj!

A SERDÜLŐ BAJUSZHOZ

Ifjú tolla Ámor nyilának,

Serdűlő bajusz! idvez légy!

Sok szerelmes csókok párjának

Felibe prémkoszorút tégy;

Míg a finnyás nyári lepkéket

Torzos tarlód el nem inti,

Vagy míg a göndör szőröcskéket

A tél dérrel be nem hinti.

Mondja bár a szépség Mómussa,

Hogy ékesnek nem tart senki,

Ne hidd, kis Cupido mókussa,

Csak pelyhed jobban tessen ki;

Hogy játszhassanak búvócskákat

Bársonyában a kellemek,

Majd meglásd, millyen gyöngyszikrákat

Szórnak rád minden szép szemek.

Én is sodrom, de mindhiában,

Zúzos fürtjét a szürkének,

Elhűl ettől a csók szájában

A könnyen ingó hölgykének;

S midőn szeme rezzenéséből

Bóldog jelemet képzelem,

Borzomtól megdobbant szívéből

Akkor reppent a szerelem.

A BÖLCS

Függetlenségében lél a bölcs nagyságot,

S neveti az arany jármos uraságot;

Ő a természetet szabadon vizsgálja,

A képzelt jót, szépet s igazat útálja,

Ő a legnagyobb úr az egész világon,

Felyül ragyog lelke a múlandóságon,

Gyűjt ő kincset, hanem csupán csak magából,

A valóságnak quintessentiájából;

Mert minden vagyonját szép tudományjába

Tartja, s megnemesült szíve jóságába,

Melyet a sors, légyen édes vagy mostoha,

Tőle el nem csalhat, el nem lophat soha.

AZ ÖNNÖNSZERETET

Akik rettenetes Mársnak ölő szava

Dörgésére acél szívvel enyelgenek

A poklok kirohant durva cselédivel;

Egymásért nemesül ontani véreket

Készek, bár a halál ércfoga csattog is,

Torkából kiveszik néha barátjokat,

Áttörvén az ezerféle veszélyeken,

A sok bajba került kis nyereség felett,

Gyakran aki kiért halni akar vala,

Azt önnön maga kész vágni ezer felé.

Visszás gerjedelem! hol veheted magad

Egy szívhártya alatt? Úgy van az! úgy van az!

Óh, önnönszeretet! néha ha nyúgszol is,

Felrijjadsz csakugyan, s aki felugrata,

Fusson színed elől, mert te megökleled.

Óh, mit nem követett már ez az átkozott

Bűnnek mételye el? hány birodalmakat

Gyűrt vas térde alá, s hány ezerig való

Roppant városokat ronta s emészte meg!

Sőt míg érte siket lantomat izgatom,

Már hányféle veszélyt szűle csak addig is.

E mindent tehető durva tirannuson

Már sok móddal akart sok nyomorult erő

Bosszút állni, de jaj! múljon el életünk

Inkább, minthogy ezek fegyvere törje meg.

Sok bal vélelkedés lomha barátjai

Úgy csalnak bizonyos győzedelem felé

Bennünket, hogy elébb áporodott s hideg

Vérrel fojtjuk el a gerjedelem tüzét,

S oly megrészegedett szívet ajánlanak,

Mely a jót s gyönyörűt futva kerülje el,

S a rúton s keserűn kapva röhögje ki

A vídám örömöt, s a nevető reményt. -

A nyelv is sokezer kárt s bajokat szerez,

Légyek néma tehát? - Vagy hogy az értelem

Sok kétségre vezet: légyek azért buta?

Óh nem, mert ezeket s minden egyéb nemes

Eszközt a kegyes ég úgy ada, hogy velek

Éltünknek meredek vagy köves útjait

Símítnánk, gyönyörű részeiben pedig

Kóstolnánk az öröm drága gyümölcseit.

Így önnönszeretet! téged is a komor

Egyűgyű hamisan tart csupa ördögi

Mételynek (pedig a durva daróc alá

Bújjon bár, egyedűl téged apolgat ott).

Óh nem vagy te az ég átka vagy ostora,

Sem pusztítni való dög, se pokol tüze,

Szent szikrádat azért adta az ég belénk,

Hogy sokféle nemes gerjedezéseket

Gyujts szívünkbe. Csupán csak te igazgatod

A nagy lelkeket a virtusok útjain.

A tőled jelesebb tárgyra hevíttetett

Átall a nyomorult sírba leszállani,

S készebb a meredek horpaszain is a

Szikláknak nyomokat törni az ég felé

Nagy tettével. Örűl a nyomorultakon

Könnyebbítni, kiben tiszta tüzed lobog,

Mert kedvelli csupán jóba gyönyörködő

Lelkét. A maga jobb vólta egyengeti

A műves kezeit, s hasznokat úgy szerez

Embertársainak. Kész ki-ki vállait

A köz terhek alá vetni, ha érezi,

Hogy hasznát veszi majd fáradozásinak.

Minden dolgaiban hív s igaz, akinek

Belső nyúgodalom célja, s az angyali

Békesség. Koszorút kössetek, óh jeles

Lánggal gerjedező szűzek! emeljetek

Óltárt! s mirtusokat rakjatok a maga-

Kedvellésnek. Az ő lelke hevíti fel

Érző szíveteket, hogy nemes érdemű

Tárggyal tudja magát s virtusa díszeit

Kedveltetni. De majd messze repültök el

Lengő gondolatok. Lássuk, ezen csuda

Két színű s erejű szörnyeteget miként

Pusztíthat szilajon, és ugyan ő maga

Minden jó s gyönyörű célra miként vihet?

Őrzőangyala van mindenikünknek, ez

Kit-kit szívreható hangjaival tanít,

Ő megsúgja, miként kelljen ereszteni

Gyeplűjét s micsodás útra bocsátani.

Nem hágy ő soha el, s bár bedugod füled,

Még ujjával is int, merre keressed a

Jobb ösvényt, s ha bolond tévelyedésedet

Megbántad, kisegít, csak te fogadd szavát.

Erkölcs ő, ha ezen Mentor eszén viszen,

Ember vagy. Kiesen ballag az életed

A nyájas szeretet s a megelégedés

Rózsás sorjai közt, míg ezer esztelent

Önnön kényje cibál a keresett bajok

Vad tüskéje között, s kornyadoz életek

A lelket tagadó barna gyanú alatt.

Téged, bár az egek bóltja leroskad is,

A béhorpadozott föld düledéke közt

Sem rettent meg az ég rád lihegő fia.

EGY GAZDASÁGTANÍTÓ KÖNYVRE

Hasznunkat szívből kívánó drága barátom!

Óh, ki ne kedvelné, hogy gazdáskodni tanítod

Édes nemzetedet? ha ki nem hagynád okosan írt

Munkádból egy fő titkát e nagy tudománynak,

Amely ebből áll, hogy tudjon az ember azokból,

Amikhez még csak nem is ért, pénzt gyűjteni, már ezt

Lám, te tudod, mégis tőlünk titkolni akarnád.

Én ugyan azt mondom, hogy nem lesz gazda azokból,

Akik megveszik illy tetemes hijjával ez írást.

A BOLDOGTALAN

Ki homályos magafelejtésben,

Bús gondok közt bolygó tévelygésben

Űzi nyugtát, mely régen eltűnt:

Az paradicsomától távozott,

Annak még lakhelye is átkozott,

Mert reménye pislogni megszűnt.

Liliomi kényének, kedvének

Elkorhódtak; édes érzésének

Rózsáit a szélvész levágta,

Megelégvésének ibolyáit,

Becsületének zöld borostyánit

Egy kártékony féreg kirágta.

Ti példái a hív barátoknak!

Kik környékét erős honotoknak

Fűszerezitek látatlanúl,

Violák! nem vidul balzsamtoktól,

Minden gyönyörködtető tárgyaktól

Végbúcsút vett irgalmatlanúl.

Csak az elfelejtett temetőkben,

A szomorú estike gőzökben

Kornyadoz tövisbokros útján,

Vagy egy példázgató gyászfűzfánál,

Az emlékezet esthajnalánál

Tűnődik örömnapja után.

Elgázolta minden dicsőségét,

Nyereségét és gyönyörűségét,

Közűlök nagy harccal kirontott,

Vége szeretetnek, barátságnak,

Bizodalomnak és kivánságnak,

Minden boldogságról lemondott.

A DEBRECENI ELSŐ KALENDÁRIOMBA,

MELYBŐL AZ IDŐJÖVENDÖLÉS KIMARADT

Szép idő lessz-é vagy homályos hólnap?

Nem nagy országban, de csak egy megyében:

Ily kevésről is nyomosan felelni

Senkise tudna.

Hát az esztendő lefolyása millyen

Változásokkal fog előhaladni?

Mely’k hazug lélek meri azt előre

Sorba leírni?

A boszorkány, a levegői sárkány,

Tátos és tündér, kik az ostobáknak,

A setétbenn űlt babonás világban,

Bábjai vóltak,

Szent hevétől a szabad értelemnek

Mind elolvadtak, valamint az ablak

Zúzmarázból egy hideg éjtszakán nőtt

Cifra virági.

Óh, dicső nemzet! Te! ki hajdanában,

A vitéz korbann, egekig ragyogtál,

A világosság kiderült korában

Éjbe maradnál?

Nem! dehát tőlünk ne reménylj, ne kívánj

Sem csudát, sem hogy kikoholt időkkel

Mégse szűnjünk meg csalogatni a még

Gyenge hitűket.

A nap és hold s a nagy üregbe forgó

Csillagok közzűl bizonyos, hogy egy is

A teremtőtől kiszabott határát

Át nem ugordja.

Hogy tehát a tél, tavasz, a meleg nyár

És az ősz mely’k nap jön elő, s mikor lesz

Hóld világának bizonyos negyedként

Fogyta, telése,

Mint fogyatkoznak meg a hóld vagy a nap

És mikor pontban - ki lehet tanúlni

Rendes útjokból. De mivel nem értünk

Így az időhöz:

Végyük el hasznát mai jó napunknak,

Holnapunk gondját az egekre bízván,

Várjuk el vígan; de azért kezünket

Öszve ne dugjuk!

Társaságunknak ne legyünk heréi,

És ne kívánjuk, hogy elénkbe szórja

Nem velünk együtt keresett vagyonját

A takarékos.

Munka, gondosság! ezek, amik által

Várhatunk vídám napokat napunkra;

S nem szorúlunk a panaszos kenyérért

Más küszöbéhez.

A DEBRECENI KALENDÁRIOM

MÁSODIK KIADÁSA ELEIBE

Lám, nem igaz, hogy ama tehetetlen gyermeki korból

Felserdült virgonc ifjú ne szeretne leszállni

Vázparipájáról, mellyen csak az ostoba dajka

Húzavonása szerént, de nem önkénnyére lovaglott.

Míg vad pusztákon szilajon bolygottak atyáink,

Jó lehetett nekik a tátorján s kákagyökér is;

Már ma pedig, mikor a gyomor és száj íze szelídebb,

Búzakenyér hellyett ki bolond óhajtana makkot?

Lépcsőn lépeget e nemesebb célokra teremtett

Állat, az oktalanok közzűl, nagy hívatalához

Illő pólca felé. Míg lelke burokba szorongott,

Holmi szerencse- s időmondók félisteni voltak.

A szomorú telet a tavasz elseperé, s ihol a nyár

Érleli már itt-ott jelesebb növevénnye gyümölcsét.

Szűnjetek hát, óh kertmivelők, az időre kiomlott

Értelmek gyökerét a tél babonáiba fagylalt

Jéggel rakni körűl. Zsendűl a józan okosság!

Ami csak árnyékoz, takarítgassátok előle!

NYÁRI ESTI DAL

Halkkal ingó lanyha pára!

Szálldogáló harmatok!

Kis furuglyám lágy szavára

Tiszta hangot adjatok;

Lengd be véle gyenge szellet

Sík mezőnk határait,

A juhász a nyájja mellett

Hadd fülelje sorjait.

Míg az estve bíborozza

A lement nap hajnalát,

Míg az éjj becsillagozza

Szétterítve fátyolát:

Addig a menny főldre hinti

Balzsamának harmatit,

S új erővel áldva inti

Új örömre állatit.

A mocsáros nép kuruttyol,

Prüccsög a sok kis bogár,

Réce hápog, fürj palattyol,

Hangicsál egy kis madár.

Jó napunkat felcserélő

Édes esti hajnalom!

Téged áld e tenger élő,

Téged áld e kis dalom.

Harmatoddal részegűlve

A virággal tarka rét,

Hímje nővel egyesűlve

Néked ontja fűszerét.

A nap éles fénnye súllyán

Minthogy úntig szenvedett

A kaszás, a szűre ujján

Alva tisztel tégedet.

Óh, palolj rá, csendes este,

Nyugtató lehelletet,

Hogy törődött vére, teste

Újra nyerjen életet.

Szállj le rám is sátorozva,

Szenderítő nyúgalom;

Közbe-közbe szunnyadozva

Csendesedj le, kis dalom.

AGGODALOM

Virágzásom idejében

Akármerre kerültem,

A természet nagy kertjében

Minden nyitott körűltem;

Minden újult, éledett,

Minden örvendeztetett.

Héj de már hogy meghervadtam,

Ha lehajtom fejemet,

Azt súgja a főld alattam,

Hogy maholnap eltemet.

Sorsom így ha képzelem,

Elgyalít a félelem.

De ha nézem a temérdek

Csillagokkal tölt eget

És tanácsot tőlle kérdek;

Ő magához integet,

Hol kinyílva tölthetem

Újra munkás életem.

Lelkem azt örülve látja

És repülne hirtelen;

Csak az fáj, hogy test barátja

Tőlle válni kénytelen;

Ő a világi sok bajt

Únva nyúgalmat óhajt.

A KELLETEKORÁN JÖTT CSENDES ESŐHÖZ

Óh hozott Isten gyönyörű esőcske!

Héj be jókor jössz, ihol a reménység

Már is elkezdett vala csüggedezni

Gyenge hitünkben.

Már az ég boltját sikeretlen ércnek

Képzelénk; a fő hegye, minthogy onnan

Harmatot nem nyert, szomorún elaszva

Mind lekonyúla.

Fellegek helyett, levegőnket a por

Őgyelíté fel, hogy az útazónak

Mind szemét-száját bekeverje piszkos

Rajzolatokkal.

Jókor értél hát kis esőcske, látod

Mennyi sínlődőt hozol új erőre.

És ki nem dícsér? csak az, aki búzát

Vett nyereségre.

Ő gyaláz, mert a gabonának árrát

Megtöröd, s amit beszedett, nyakán vész.

Add Uram! hogy rádohosodjon; a nép

Rá ne szoruljon.

Ess tehát kedves kis eső! locsolgasd

A megijjedt nép sanyarú vetését!

Hallod! áldottnak nevez a szegénység:

Ess, kis eső, ess!

EGY ASTRONOMIAI ÉRTEKEZÉS UTÁN

Hogy forog-é főldünk? azt kérdeni már ma nem illik.

Azt inkább illik kérdeni: merre forog?

Ennekelőtte kik azt csak előre forogni gyaníták,

Most azt vallják, hogy visszafelé csavarog.

Még úgy lenne bajos, ha megállana, mégpedig éppen

Egy szemfényt vesztő éjtszaka állana meg:

Minthogy az ész vaksága pokol; s örök élte csak ott van,

Hol neki mennyei fény tiszta világa ragyog.

A PERZSA FEJEDELEM

Egy bölcs perzsa fejedelem olykor-olykor magában

Méllyen szokott gondolkodni kertre nyílt ablakában.

Egykor ilyen állapotban töltvén el egész napot,

Naplement tájban magához rendeli a főpapot.

Világosítást kívánok, úgymond, némely isteni

Titkok felől, amelyeket nem tudok megfejteni.

A főpap magát előtte illendőn meghajtotta,

A szultán pedig elkezdett beszédét így folytatta:

SZULTÁN

Igaz-é, amit Istenről mond az ő profétája,

Hogy ő csak a jót szereti és a gonoszt útálja?

FŐPAP

Az ő szentsége kútfeje ezen nagy igazságnak;

Őhozzá még árnyéka se férhet a hamisságnak.

SZULTÁN

Igaz-é, hogy a mi hitünk sorsosit tartja jóknak,

Akik velünk ellenkeznek, azokat gonoszoknak?

FŐPAP

Úgy van! valakik nem hisznek az ő prófétájába,

Nem mehetnek bé mennyei szép Paradicsomába.

SZULTÁN

Hát az igaz-é, hogy oly nagy hatalmú akaratja,

Hogy mindazt, valami néki nem tetszik, elronthatja?

FŐPAP

Óh, felséges szultán! ezek mind olyan igazságok,

Mellyekről a menny, föld, tenger örökös bizonyságok.

SZULTÁN

Jól van! hogyha tehát amit akar, azt megteheti;

A hitetleneket pedig, mint mondád, nem szereti:

Miért nem törli el őket? ezen nehézségemet

Fejtsd meg; - de vigyázz, meg ne csalj, meg ne bántsd Istenemet.

FŐPAP

Hogy e fontos kérdésedre nyomosan felelhessek,

Engedd meg, uram! hogy tőled én is egyet kérdhessek.

SZULTÁN

Halljam!

FŐPAP

Az ott ékeskedő virágok seregében

Melyiknek van elsősége felséged tetszésében?

SZULTÁN

Annak, mely amott pompázik deli méltóságában,

Nagy megelégedésem van színében és szagában.

FŐPAP

Mit felelne rá felséged, ha kérdené valaki,

Hogy a többit átaljában miért nem hányatja ki?

SZULTÁN

E nevetséges kérdésre a’ volna feleletem:

Azért, mert a kedves mellett a többit is szeretem;

És mi adna elsőséget kellemetességének,

Ha körűlte vetélkedő szépségek nem lennének?

FŐPAP

Így tehát maga felséged megfelelt énhelyettem,

Mivel a Mindenhatóról én is azt felelhetem:

Ő azokat kedvelli, kik vallásunkat követik,

De a többit is irgalmas szemei szenvedhetik;

Sőt azokat csak azért is meghagyja bölcsessége,

Hogy köztök jobban kitessen vallásunk dicsősége.

SZULTÁN

Úgy van-é az, amint szóllasz? Isten jámbor szolgája!

FŐPAP

Úgy van, uram! tőle hozta szentséges prófétája.

SZULTÁN

Parancsolom tehát, menten főtörvénynek íródjon:

Minden vallás országomban tiszteletbe tartódjon.

KI A BÓLDOG?

Bóldog, ki fákat űltet, ólt

Ifjú legény korában,

Osztán azokra gondja vólt,

Hogy nőjjenek bujábban,

Hernyó, bogár ne bántsa,

Nyúl, kecske meg ne hántsa.

Kivált ha nem róvják azért,

Hogy a kéménnye füstöl,

Dézmát nem ád, se taxabért,

Nem tarthat a becsűstől,

Nem korhelyes, se kényes,

Be bóldog egy legény ez.

Amely leányzó nem hever

Virága szép korában,

De sütni, főzni, varrni szer,

S nem módiz a ruhában,

Vídám, eszes, serény, jó,

Be bóldog egy leányzó.

Midőn az ilyen bóldogok

Egymás eránt hevűlnek,

Azon az égiek magok

Előre már örűlnek,

Látván, hogy a teremtés

Itt is lehet szerencsés.

Tisztán verő jó szíveket

Egymással egyesítik,

Szeplőtelen hűségeket

Áldással ékesítik.

Úgy-é bizony, hogy e’ már

Valóba bóldog egy pár.

Ők a világi terheket

Fogódzva hordogatják,

A homlokon gyűlt cseppeket

Csókkal leszárogatják;

Gyűl a gyerek, de nő is,

Gyűl a segítgető is.

Már a fiú az ölyvöket

Riasztja a csibéktől,

Csergetve a gyümőlcsöket

Megőrzi a verébtől,

A fára már fel is mász,

Anyjának ért epert ráz.

A kisleány már enni hint

A tyúknak és rucának,

De csakhamar bé-bétekint

S nagyot visít anyjának:

Jöjjön ki! a kakassa

A tyúkot eltapossa.

Mindennemű szükségeket

A szorgalom beszerzi,

Rakásra gyűlt élelmeket

A gondos ész megőrzi,

Szintúgy dologho’ nyúlnak

A gyermekek, s tanúlnak.

A jó szülői nyomdokon

Hogy ékesen nyitának,

A jól nevelt leányokon

Minden szemek kapának.

Elhordta a szerencse,

Már mindenik menyecske.

Három fiok kinőtt: eme’

Törvénytudó, ama’ pap,

Egynek vitézi érdeme

Véres jutalmakon kap.

Csak egy maradt a háznál,

Az ősi gazdaságnál.

Jó kis segítő is kerűlt

Menyűl a jó anyának,

Hordozni a nagyobbra gyűlt

Terhét a ház bajának.

Gondos, serény, eszes, jó,

Napához úgy hasonló.

Gyakorta a két öszveűlt

Szépen megért öregnek

Körűlte már a kertbe gyűlt

Másod rajok csevegnek.

Egyik csapat cicázik,

Egy báboz, egy cocózik.

Némely’k após combjára űl,

Némely’k alatta bújkál,

Kis lyány kereng anyós körűl,

Egy a fején babirkál.

Igy múlat olykor-olykor

A kétszeres gyerekkor.

Egy kis legény a fára mász,

Keres gyümőlcs puháját,

Vagy elterűlt ponyvára ráz,

S megrakva inge alját,

Hogy kedveket találja,

A véneket kinálja.

Héj! mond após, midőn kezem

E fákat óltogatta,

Egy vén dudás, emlékezem

Biz erre, mondogatta:

Hogy bóldog, aki fába

Ólt kis legény korába.

MUNDUS VULT DECIPI, DECIPIATUR ERGO

Hogy Megváltónk eleget tett

S itt lent mindent elvégezett;

Amit vállalt ő magára

Az emberiség javára.

Míg kimutatná Atyjának

Érdemét áldozatjának,

Mint jól nevelt fiaira

Ezt bízta tanítványira:

Ti majd széllyel oszoljatok

S minden népet tanítsatok,

Az isteni tiszteletre

És kölcsönös szeretetre;

De hát az ördögök feje, -

Midőn megtörvén ereje,

És minden hatalma itt fent

Örökre poklába lement. -

Szólgálatjában felhízott

Tanítványaira mit bizott?:

A felső sor foglalatja -

Deák nyelven azt mutatja.

Az az, minthogy a tudatlan

Nép setétben örömest van:

Azt vakítni is örökké

Tegyék kötelességekké.

Hogy csak őtet s őket félje,

A tisztán nézőt gyűlölje, -

Nem kell hát sokat vizsgálni,

Igen könnyű kitalálni,

Kik Jézus tanítványai

És kik Belzebub szólgái,

Amazok mindent tanítnak,

Ezek meg mindent vakítnak.

KALENDÁRIOM MAGYARÁZATJA

UTÁN SERKENT GONDOLATOK

Gergely pápa az időnek

Baján úgy segíthetett,

Hogy tízet egy esztendőnek

Napjából számkivetett;

Ha ez igy menne sorba,

Hány idő lenne csorba?

Ha éltemen végignézek,

Csak elijjedek tőle

Magam is, hogy mennyi tízek

Esnének ki belőle,

Mellyek e jó hazának

Hasznára nem valának.

Hanem azzal mégis végre

Magamat megnyugtatom,

Hogy a közös segítségre

Vólt mindég akaratom;

Ha mikor nem kellettem,

Én arról nem tehettem.

De tudtam mindég érzeni,

Hogy kellene igazán

És haszonnal segíteni

E bajban forgó hazán;

S ha többet nem tehettem,

Legalább kesergettem.

Használtam is, megesmérem,

Mikor hogy tőlt, ha kellett,

Buzgott is és folyt is vérem

Érdemes hazám mellett;

Hogy ennyit is tehettem,

Boldogságom érzettem.

Olykor, midőn a felkentek

Helikon tetejére

Zengedezni lanttal mentek

Nyelvünk dícséretére,

Én kenetlen, dudában

Dícsértem a pusztában.

Ha más hazánk óltárára

Ökröt vagy bakot vágott,

Áldozatul tettem arra

Én is egy-két virágot;

S hogy többet nem tehettem,

Rá csillagot festettem.

Többre nem is számlálhatom

Éltem arany számait,

De majd ha megtalálhatom

A nagy titok kúlcsait,

Újra nyíló életem

Hasznosabban tölthetem.

VÉGBÚCSÚ

Elunván már várakozni

A világ jobbúlásán,

S haszontalan gondolkozni

A szív titkos forgásán,

Szegény testem bár nem ohajt

Jó lelkétől elesni,

De ez őrá keveset hajt,

S jobb hazát megy keresni.

Barátim! kik türhetétek,

Elnézvén sok hibámat,

És édessé tehetétek

Sok keserű órámat,

Én a kétség nagy kárpitját

Ímé már elérhettem,

Mellynek eddig titkos nyitját

Ésszel fel nem érhettem,

Már ajtaja felén vagyok,

Már küszöbén lépek bé,

S íme mindent idehagyok,

Csak titeket veszlek bé.

[A MAGAHITT KALMÁR]

Egyszer hol vólt, hol nem vólt, vólt egy török város,

Nagy város vólt, és benne vólt sok gazdag áros.

Egy ifjú kereskedő ezeknek sorában,

Leginkább szembetűnő vólt csinos bóltjában.

Hogy őtet a szerencse szépen megáldotta,

Ő azt saját eszének tulajdonította,

Azért ez irást tevé bóltja címerének:

Semmi sem hág elébe a férjfi eszének.

Egy reggel négy szerecsen egy kengyelfutóval

Megálla a bóltja előtt egy kézi hintóval.

Kinyílik az ajtaja, s belölle kilebben

Egy fátyolos kisasszony pompás öltözetben.

Megkérdeti az urat kengyelfutójával,

Ha szólhat-é szabadon egyedül magával.

Ez kiküldi cselédjét felelet hellyébe

S bevezeti a dámát bóltja közepébe.

Ekkor a hölgy fátyolát felhajtja kevéllyen,

S így szól: Nézze meg az úr gondosan személlyem,

Lát-e forradást avvagy himlőhelyet képemben,

Horpadást az óromon, hályogot szememben?

Feketék-é fogaim, és az ajakamban

Vesz-é észre hasadást s golyvát a nyakamban?

Semmit sem felelhetett az ifju ezekre,

Megmeredten bámula a látott szépségekre.

Mondja hát a hölgy tovább, mejjét kitakarva:

Tapintsa, nem vendég-mejj van-é ide varrva?

Vizsgálja meg oldalam, leli-é ferdének?

Nézzen végig lábamon, látja-é görbének?

A bölcs ifjú nem győzvén annyi sok szépséget,

Bámulni és imádni, hol fázott, hol égett.

Elfogódott mejjéből, végre így szólhatva:

Kedves angyal, azokat reád ki foghatta?

Édesatyám az, úgymond, aki velem így bánt,

Tőlem mindent elijjeszt, nem tudom, kinek szánt.

Már most a’ peng ajakán minden vén banyának,

Nincs egy ép tagja is a bíró leányának.

Ezeket én az úrnak kinyilatkoztattam,

Mert érdemes nevének szép hirét hallottam.

Azzal gyorsan ellebbent orcáját befedve,

Hagyván a bölcs ifjút félig merevedve.

Portékái hellyébe ez a szájatátott,

Csak szép szemet, szép mejjet, szép lábikrát látott.

Nincs sem éte, sem ita, éjszaka sincs nyugta,

A szépségek szépsége szívét úgy elfogta.

Mihez fogjon? nem bizik tulajdon eszéhez,

Tanács-kérdeni megy hát egy jó emberéhez.

Kérdi tölle, hogy fejét merje-é rávetni,

A főbíró leányát magának kéretni.

Merhet’d biz azt, barátom, nagy bizodalommal;

Mond az, de nem vagy bolond, hogy vétkezz majommal.

Már te azzal ne gondolj, felel ez begyessen,

Bár hadd legyen ő majom, csak enyém lehessen.

Ha az nem baj, mond amaz, nincs miért mulassunk,

Készülj hamar, hogy még ma kézfogót lakhassunk.

Bőriből majd kipattan a szerelmes kalmár,

Elszalad, meg ott terem, merő cifra báb már.

Barátja is öltözvén csinosabb ruhába,

Megindulnak s mennek a bíró udvarába.

Sugnak a belső szolga fülébe, kezébe,

S az őket bejelenti azon hevenyébe,

És kijövén illendő módon bebocsátja,

Mondván, éppen maga van és szivesen látja.

Hálálkodások után mindent előhoznak,

Amiből jól kitessen, miért fáradoznak.

Szóll a biró: Az urat már régen esmérem

Jó hirében, nevében, azért arra kérem,

Előre meggondolja műbe vett lépését,

Hogy osztán meg ne bánja férebiccenését,

Lépésemet, felel ez, mindig meggondoltam,

Állhatatos szándokom most is, amit szóltam.

Ha hát, mond az, úgy tetszik a nagy prófétának,

Hogy fiam tagja légy e szép familiának,

Mivel nyugtatsz meg engem, s mi bírságát adnád,

Szerelmes gyermekemet, hogyha cserbe hagynád.

Mivel a fiatal ész hirtelen habozhat,

És az ifjak szerelme hamar megváltozhat.

Az ifjúban hevesen felbuzdulván a vér,

Hűsége zálogául ezer aranyt igér.

Jól vagyon részemről is, feleli a bíró,

Kötelezőben annyit tegyen fel az író.

Azzal csenget s a hites jegyzőket hivatja,

És a két kötelező levélt megiratja.

Mivel mégis az ifjú szép koncát féltette,

Az egybekelés napját nagyon siettette.

Végtére is a biró hat napot javallott,

Melyre ráállott, ámbár annyit is sokallott.

Szokás ellen a bírót arra is rávette,

Hogy szerelmes mátkáját másnap megnézhette.

Jaj, de ki írhatná le, mi lelte, mivé lett,

Hogy szörnyeteget látott a várt angyal hellyett.

Egy fő-formán egyik szem félig kidüllyedve,

A másik golyó nélkül annyira süppedve,

Órr helyét egy fekete tafota pótolja,

Nyúlajak közt orcáját egy-két fog kitolja.

Amely két domb Édenné teszi a szűz mejjet,

Éppen a füle tövén nőtt egy azok hellyett.

Egy lapocka fellyebb áll, púpos egyik óldal,

A másik ki van tömve mesterséges fólttal.

Csámpások a lábszárak, kétfelé kaszálnak,

Száraz karján az ujjak görbe-gurbán állnak.

Egy-két szó után, melyre a leány sipogva

Válaszolt, a vőlegény elment tántorogva

S hogy nagyeszű létére illy csapás érhette,

Félig megkábult fejét búnak eresztette.

Midőn igy mélly gondok közt gyötrődik magába,

Egy virgonc hölgy bepattan nevetve bóltjába,

Kiván sok jó szerencsét az új házassághoz,

S az irigylésre méltó szép atyafisághoz.

Jaj, mond amaz, ki hinné, hogy míg a föld hátán

Élő angyal képében járhatna a Sátán!

Avvagy nem te voltál-é, ki megbolondított,

S minden igaz ok nélkül pokolba taszított?

Felel az: Ne ok nélkül vegye azt magára,

Mert én csak azt akartam kitenni próbára,

Hogy igaz-é értelme bóltja cimerének,

És mennyi ereje van a férjfi eszének.

De látom, hogy az úré olly csekély lábon jár,

Hogy azt bóltcímerének tenni valóban kár.

Hanem ha az ur baja ollyan igen szörnyű,

Azon bizony az észnek segíteni könnyű.

Segítsen hát angyalom, mind éltem, mind hóltom

Kezében van, jutalma légyen fele bóltom.

Ezt kiáltván a szegény kalmár megölelte

A szép leányt, az pedig neki azt felelte:

Megcselekszem, ha az úr címerét levészi,

S annak hellyébe ezt az okosabbat tészi:

Mindeneken felyül jár az asszonyi elme,

Nem hasonlíthat ahhoz a férjfi értelme.

Megigéri a kalmár, ez hát tanácsolja,

Hogyha tudja, hol van a cigányok kunyhója,

Ott keressen segitő társakat magának,

Jó áldomást igérvén az öreg vajdának,

Hogy majd az öszvekelés kiszabott napjára

Egész rajjal menjen a bíró udvarára.

Nagy hálálkodva adja jelét örömöknek

Felmagasztaltatásán szerelmes véröknek.

Többit az okos vajda ki tudja csinálni,

Csakhogy nem kell tőlle az áldomást sajnálni.

Könnyű vólt erre venni az elbódult kalmárt,

A tanácsolt dologban még akkor nap eljárt.

*

Felviradván az öszvekelésnek napjára,

A cigányság felgyült a bíró udvarára.

Örömökben elkezdett fel s alá ugrálni,

Cigánykereket hányni, s rókatáncot járni.

A szokatlan zaj jutván a bíró fülébe,

Parancsolja, hogy vigyék a vajdát elébe.

Hát ti sok gazemberek, ugymond, mit akartok,

És éppen ma, amidőn én mennyegzőt tartok.

Jaj! feleli a vajda, éppen azért jöttünk,

Hogy ez az öröm napja tudva van elöttünk,

Amely uraságoddal öszveköt bennünket,

Ajh ne utálja hát meg mély tiszteletünket.

Még énvelem kötődjön öszve egy ebfajta!

Mond a bíró. Biz’ csak megbolondultál, vajda.

Uram, felel a vajda, a vőlegény vérünk,

Ne vegye hát rossz néven, az Istenre kérünk,

Hogy e szerencsén való szörnyű örömében

Nem férhet egy rajkó is a maga bőrében.

A vőlegény véretek, felkiált tüzessen

Bíró uram, a hóhér hogy meghömpölygessen,

Hogy mered azt, gazember, szádon kibocsátni,

Kivel komázol, mindjárt meg fogod most látni.

Jaj, hebegi a vajda, a Próféta mentse

Legszegényebb szolgáját, hogy ez a szerencse

Még átkot ne borítson nyomorúlt rajomra,

De én, uram, esküszöm göndör szakállamra,

Hogy a jövendő veje, tudja a nagy Alla,

Szintén ilyen vajda vólt, mint ihol magam la.

De őtet egy nagy kalmár még purgyé korába

Elvitte, s ugy nevelte a maga házába.

Szólna még, de a bíró tovább nem állhatja,

S udvarából az egész csürhét kihajtatja.

Egy csauszával pedig hivatja a kalmárt.

Ki szegény hajnal ólta hegyes tövissen járt.

Kérdi tőlle, hogy-hogy mert sült cigány léttére

Kácsingózni egy bíró leánya kezére.

Én uram, feleli az szép illendőséggel,

Az úr házához éppen nem jöttem oly véggel,

Hogy azt akarmely részben vagy megkisebbítsem,

Vagy pedig hogy általa magam nemesítsem.

A szép erkölcsben tartom én a nemességet,

Melyre a szorgalom ád nagyobb dicsősséget.

De a familiámról nem adhatok számot,

Mert sohasem esmertem atyámat, anyámat.

Hanem egy becsülletes háznál neveltettem,

Tisztességesen míg csak szárnyamra nem keltem.

Az mind igazság lehet, a biró belészóll,

De ha maga nem tudja, bezzeg tudom én jól,

Híres neves nemzete hogy hol telepedjen,

Ha házasodni akar, hát ott kereskedjen.

Én házamat nem csúfítom egy cigánylegénnyel,

A kötelezést, ha tetszik, keresse törvénnyel.

Oh felöllem, mond amaz, ollyat hogy gondolna,

Hogy tudva illy szemtelen lépést tettem vólna.

De ha el kell esmernem gyász sorsát nememnek,

Kérem, uram, kedvezzen a becsülletemnek.

Felel az: Hogy a szennyből rám is ne ragadjon,

Gondom lesz rá, hogy minden titokban maradjon.

Szörnyen rá is parancsolt a cigányvajdára,

Hogyha éltének örül, zárt vessen szájára.

Igy szabadulhata meg a megszorúlt kalmár,

De hát szabaditóját, hol találja fel már?

Ő ugyan a címerét mindjárt levétette,

S helyette az ajánlott sorokat tétette.

De a leány nem jelent, s ki kellett fáradni

A jó szerelmesnek, míg rá tudott akadni.

-&-