Gálffy Mózes

Magyarói nyelvjárási tanulmányok

Erdélyi Tudományos Füzetek
257

Az Erdélyi Múzeum-Egyesület kiadása
Kolozsvár, 2005

Szerkesztette:
Murádin László

Megjelent
az Arany János Közalapítvány a Tudományért
támogatásával

Felelős kiadó:
Sipos Gábor

ISBN 973-8231-53-1

TARTALOM
Előszó
Egyeztetési eljárások a magyarói nyelvjárásban
Mondatátszövődés a magyarói nyelvjárásban
Az ismétlés mint mondatszerkesztési eljárás a magyarói nyelvjárásban
A tárgy és a tárgyas szószerkezet  a magyarói nyelvjárásban
Hely- és időhatározós szószerkezet  a magyarói nyelvjárásban
A magyarói nyelvjárás mássalhangzó-rendszere
Tájszótípusok a magyarói nyelvjárásban
Forrásjelzések és egyéb rövidítések

Előszó
A kiadvány Gálffy Mózesnek, a kolozsvári egyetem hajdani professzorának a Felső-Maros mente egyik nevezetes faluja, Magyaró nyelvjárásáról szóló tanulmányait foglalja egybe. A folyóiratokban és gyűjteményes kötetekben megjelent írások mindegyikének lapalji megjegyzése: Részlet egy készülő nyelvjárási monográfiából. Sajnálatosan, a szerző idő előtti halála miatt, a tervezett nyelvjárási monográfia a tanulmányok sorozatából nem állt össze, mégis az értékes részletek együttes megjelenését az indokolja, hogy egyrészt ugyanarra a településre vonatkoznak, másrészt a tanulmányok többsége mondattani vonatkozású, s köztudomású, hogy a mondattani jelenségek bemutatása, elemzése még mindig nagyon ritka, szórványos a magyar dialektológiában. Feltételezhető tehát, hogy egy helyi nyelvjárás mondattani jelenségeinek számbavétele – éppen Gálffy Mózes munkássága révén – módszertanilag is ösztönzőleg fog hatni további vizsgálatokra.
A fenti sorok igazát alátámasztandó, szót kell ejtenünk a szerző Gálffy Mózesről, valamint a vizsgált falu nyelvjárásterületi és helytörténeti vonatkozásairól. 
Az egyetemi tanár, Gálffy Mózes (1915–1988) fő kutatási területe a magyar nyelvjárások vizsgálata volt, annak ellenére, hogy az egyetemen nem nyelvjárástant, hanem leíró nyelvészetet adott elő. Mondhatni, ennek ellenére nyelvföldrajzi munkát végez Kalotaszegen, a moldvai csángók között és a Székelyföldön. A magyar nyelvjárások témaköréből írja doktori értekezését, tanulmányainak sorát, társszerzője olyan jelentős erdélyi magyar nyelvjárástani szakmunkáknak, mint a Moldvai csángó nyelvjárás atlasza és a Székely szóföldrajzi szótár. Az a tény, hogy a mai magyar nyelv előadója volt az egyetemen – úgy vélem –, alapjául szolgált a köznyelv és a nyelvjárások összehasonlító vizsgálatának, mindenekelőtt a kevésbé művelt mondattani vonatkozásban. Figyelme ugyanis – élete utolsó éveiben – egy helyi nyelvjárás – a Felső-Maros menti Magyaró – mondattani jelenségeinek leírása felé fordult. Már első, a Magyar Nyelvjárások című folyóiratban közölt tanulmányával figyelmet kelt. “Örömmel hallottunk és olvastunk – írja Kiss Jenő – Gálffy Mózes mondattani kutatásairól, és várjuk eredményeinek mielőbbi megjelenését” (Fejezetek a Mihályi nyelvjárás mondattanából 7).
Magyaró a Felső-Maros mente egyik jelentős magyar ajkú települése. Nevének első írásos említése 1228-ból való: Mogorreu. Írásváltozatainak hosszú sora után a mai ejtésnek és írásnak megfelelő névváltozat is feltűnik: 1698: Magyaró. A falunév a mogyoró, nyelvjárási magyaró növényéből keletkezett, mogyoróbokrokkal benőtt helyre utal (Kiss Lajos: FNESz. II, 75). Régi román neve a magyarból átvett Maiereu, Maierău volt, a főhatalomváltozás után 1925-ben kapta hivatali úton a magyar név értelmének megfelelő Aluniş nevet.
A népismereti irodalomban Magyaró nem ismeretlen, sőt a Felső-Maros mente egyik “nevezetes” települése. Itt régen és ma is elevenen éltek és élnek a népszokások, a népdalok, a népi tánc, s a népművészet olyan hagyományos ágai, mint a hímzés, szövés-fonás, fafaragás. A falu szülöttjében, a történész Palkó Attilában már 1954 tavaszán megérlelődött egy falumonográfia megírásának gondolata. Felismerte, hogy a népismeret minden ágára kiterjedő falumonográfia megírása nem egyetlen személy feladata. Aki ért ugyanis a falu történetének felvázolásához, nem biztos, hogy ért a tárgyi és szellemi néprajzhoz, a névtudományi és nyelvjárástani kérdésekhez. Ennek érdekében Palkó Attilának sikerült megnyernie a Magyaróból elszármazott Zsigmond Józsefet, aki a helyi népszokások legjobb ismerője volt, a népdalok lejegyzése érdekében a legjelentősebb erdélyi   muzikológust, Jagamas Jánost, továbbá a házbelső díszítés, a szövés-fonás, a népi ruházat szakértőjét, Szentimrei Juditot, valamint a falu nyelvjárásának szakszerű bemutatásához Gálffy Mózest. 
Mi az, ami a “falumonográfia” értelmének megfelelően az előbbiekben felvázolt történeti, tárgyi és szellemi néprajzi, valamint névtudományi és nyelvjárástani vonatkozásban máig megvalósult? 
Palkó Attila és Zsigmond József kiegészítő gyűjtését felhasználva, Jagamas János, megjelenteti a Magyaró énekes népzenéje című kiadványt (1984). Közös gyűjtőmunka eredményeként teszi közzé Palkó Attila–Portik Irén–Zsigmond József a magyarói népművészet egyik legszebb ágáról szóló kötetet: Felső-Maros vidéki varrottasok (1985). De a falu életére is vonatkozik Palkó Attilának Tutajozás a Maroson, Zsigmond Józsefnek Havasolás című tanulmánya. A népmesék vonatkozásában Faragó József lejegyzésében és szerkesztésében jelent meg a Kurcsi Minya havasi mesemondó című népmesegyűjtemény (1969). A történeti rész, amely a legrégibb időktől 1850-ig tárgyalja a vidék kialakulását és fejlődését, Palkó Attila munkája: Magyaró. Egy Felső-Maros menti település évszázadai (1995). Ugyancsak ő a szerzője A Maros-Torda megyei Magyaró hely- és családnevei című, a Magyar Névtani Dolgozatok 160. számaként 1998-ban Budapesten megjelent kötetnek. Nem kell megfeledkeznünk a 11 kötetre tervezett Romániai magyar nyelvjárások atlaszáról sem (Anyagát gyűjtötte és a kéziratot összeállította Murádin László. Szerkesztette Juhász Dezső), mely kötetből 1995 és 2005 között már kilenc kötet is megjelent. A 136 falu (kutatópont) egyike éppen Magyaró (jelzése a térképlapokon G-1). A kötetek adatai alapján leírható a magyarói tájszólás hang- és alaktanának és szókincsének jelentős része (3400 adat). Az adatokból kiderül, hogy a magyarói helyi nyelvjárás a mezőségi nyelvjáráscsoport része, ennek Maros–Küküllő vidéki alegységébe tartozik (1. Magyar dialektológia (szerk. Kiss Jenő), Bp., 2001. 296). Jellemző rá a teljes a-zás (ablakat, abrasz, cincag, bagár, hasszu, szambat), a hangsúlyos ü, ű, ő hang után az irodalmi ö helyett ejtett e-zés (büdes, sütek, őrel, bőtel). Az irodalmi ö hang helyén ejtett nyíltabb ś-zés (śrśkśl, kśszśnśm), s ez az ś, ha hangsúlyos helyzetben fordul elő, hasonulásos alapon kiterjed az irodalmi nyelvben hangsúlytalan e hangokra is (kśrmś, kśtvś, śklś, tśrjś). Említenünk kell a szórványos í-zést (bíka, kík, rípa, szíp), amelynek gyakorisága, súlya messze alatta marad a bihari nyelvjárás í-ző alakjainak. (E magyarói nyelvjárási jelenségekre lásd NyIrK. 1984: 58–54; 1986: 129; 1989: 40.)
Az említett atlasz azonban nem teszi lehetővé mondattani kérdések tárgyalását, elemzését. Talán ez késztette Gálffy Mózest, hogy mindenekelőtt a nyelvjárástani szakirodalomban elhanyagolt mondattani kérdések felé forduljon. Maga vallja, egyik tanulmányának lapalji jegyzetében: “Sajnos, eddig megjelent nyelvjárási monográfiáink nagyrészt csak néhány kirívó szerkezeti sajátosságokat sorolnak fel. Rendszeres mondattani feldolgozásra még nem került sor.”
A mondattani leírás hosszabb, összefüggő szöveg meglétét feltételezi. Az összefüggő szöveget, amelyre Gálffy a mondattani vizsgálatot építi, egyrészt saját magyarói gyűjtéséből, másrészt a Faragó Józseftől kiadott Kurcsi Minya havasi mesemondó meseszövegeiből és Kocsis Miklós Barabásnak a Kolozsvári Folklór Intézetben található, magnetofonra felvett, a folklóristáktól lejegyzett kéziratos szövegeiből való. 
Nem feladatom Gálffy Mózes itt közzétett tanulmányainak elemző értékelése, ezt megteszi majd a szakkritika. Mindenképpen azonban ki kell emelnem, hogy módszere nem önelvű, hanem viszonyító leíráson alapszik. A köznyelv és a nyelvjárás mondattani jelenségeinek összehasonlításában, az egyezések és az eltérések vonatkozásában megtalálja a megfelelő arányt. Az egyezéseket és eltéréseket három szempontból vizsgálja: a) mai nyelvbeli helyzetük, aktivitásuk, produktivitásuk; b) feldolgozottságuk foka és mértéke; c) gyakoriságuk szerint.
Igaz, az itt közölt résztanulmányok a magyarói nyelvjárás teljes leírásának csak egy szelete. De értékes és szakszerű része annak a Palkó Attilától megálmodott falumonográfiának, amely a különböző szakterület kutatóinak részmunkáiból egyszer talán – mint tudományos népismereti szakmunka – összeáll. Úgy vélem, reménykedhetünk benne.
Murádin László

Egyeztetési eljárások 
a magyarói nyelvjárásban
Az egyeztetés a mondat megszerkesztésének egyik alapvető kérdése, hiszen a mondatrészek logikai összefüggését hivatott szolgálni, és ezzel egyidőben formális szerkezeti kapcsolatukra, viszonyukra mutat rá. Az egyeztetés lehetséges, sőt szükséges a fő- és mellékmondatrészek, de maguk között a mellékmondatrészek között is, ha mellé- vagy alárendeltségi viszonyba kerülnek egymással, valamint az összetett mondat szerkezeti egységei között is. Az egyeztetési szabályokat mindegyik nyelvtanunk számba veszi, és foglalkoznak velük a mai nyelvi jelenségeket tárgyaló összefoglaló szakmunkák éppen úgy, mint a rájuk vonatkozó szaktanulmányok. Egy részük elsősorban nyelvhelyességi szempontból. Mindkét esetben, főleg az irodalmi nyelvben szokásos, normatív jelenséget rendszerezik, amelyek nagyrészt érvényesek nyelvjárásaink egyeztetési eljárásaira is. A nyelvjárási monográfiák vagy ilyen jellegű részlettanulmányok feladata viszont az, hogy a tájnyelvben sajátos, a köz- és irodalmi nyelvi normától eltérő, de az illető nyelvi alakulatban helyesnek elfogadott vagy szórványosan előforduló egyeztetési megoldásokat foglalják össze. Az összehasonlítási alap – mint más, leíró szempontú nyelvjárási munkában – az irodalmi nyelvi norma.
Kívánatos volna az olyan leírás, amely a tájnyelvi szótárakban kialakított módszerhez hasonlóan bemutatná a vizsgált tájnyelvi egységben meglevő összes szerkezeti jelenségeket, a mi esetünkben mindazokat az egyeztetési eljárásokat, amelyek megvannak a nyelvjárásban, tekintet nélkül arra, hogy élnek-e az irodalmi nyelvben is vagy sem. Ilyen munka azonban – tudomáson szerint – magyar nyelven még nem jelent meg, amelyben együttesen kerülnének tárgyalásra mindezek a szerkezetek. És – úgy vélem – erre ilyen formában nincs is szükség, mert hiszen a nyelvjárásbeli sajátos jelenségek ismeretében világosan meg lehet ítélni, mi van meg a nyelvjárásban (tájnyelvben) a standard irodalmi normák közül, miben különbözik tőlük a vizsgált nyelv alakulat. Ha pedig párhuzamosan él egymás mellett a két nyelvi rendszerben egy-két egyeztetési forma, erre a tanulmányok, monográfiák szerzői amúgyis felhívják majd a figyelmet. Az eszményi természetesen a tájnyelvi szótárakban érvényesített módszer volna, de ebben az esetben meg kellene írni minden egyes tájnyelvi alakulat – csaknem mindegyik helyi nyelvjárás – teljes nyelvtanát, és ez gyakorlatilag megoldhatatlan. Ezért választjuk a másik megoldást.
Az alábbiakban a magyarói nyelvjárás egyeztetési eljárásait mutatjuk be az irodalmi nyelvi szabályokhoz viszonyítva, és közben utalunk arra, hol találhatók meg egymás mellett a mindkét nyelvi változatban szokványos szerkezeti típusok.
Rendszerezésünkben a magyar nyelvtani szakirodalomban kialakult szempontokat követjük. A mai magyar irodalmi nyelvben az egyeztetés történhetik értelmi vagy alaki alapon, vagy a kettő együttes érvényesítésével. Az adott szerkezeteket vizsgálva normatív nyelvtanaink számba veszik azokat a szabályszerűségeket, amelyeknek követése kötelező irodalmi szinten a mondatrészek, mondatok egyeztetésében. Ezeknek a szabályoknak a szem előtt tartásával fogjuk rendszerezni anyagunkat.
A) Az értelmi egyeztetéses szerkezetek
I. Az alany és az állítmány egyezése
1.0. Egy alany és egy állítmány esetén az irodalmi nyelvi gyakorlattól semmilyen eltérés sem figyelhető meg a magyarói nyelvjárásban.
1.1. Többtagú (halmozott) egyes számú alany mellett azonban az igei állítmányú mondatokban már az irodalmi nyelv is kétféle egyeztetést enged meg: értelmit és alakit. Tehát: István és Péter elmentek kirándulni, illetőleg István és Péter elment kirándulni. Jóllehet ajánlatosnak tartja az alak szerinti, tehát egyes számú állítmánnyal történő egyeztetést.
A magyarói tájnyelvben ilyen alkalmakkor csak értelmi egyeztetés lehetséges: Ae–Ae–Átb: A   n á s z n a g y   é s   a   l e g i n y   člmönnek [megkérni a leányt.] Most   a   s z e g i n y    e m b e r   é s   a   f e l e s é g e   látták, hogy ... (KMHM 144). A   s ü n d i s z n ó    s   a    f e l e s é g e   a   k é t   főd végiből odamentek s lekocokták a nyulat ... (KMB Mg. 5|6/c). 
1.2. Viszont nincs eltérés az irodalmi nyelvi szabályoktól a névszói állítmányú mondatokban: Pista és Józsi jó pajtásak.
1.3. Nincs meg általában a kettősség – tehát az értelmi meg az alaki egyeztetés – a gyűjtőnévként is felfogható, illetőleg az alanyt gyűjtőnévi értékűvé tevő határozatlan számnévi jelzős alanyú szerkezetekben sem. Bennük szintén csak az értelmi egyeztetéssel találkozunk: S egy hatalmas nagy   s e r e g   m a d á r   éppen most lakmározzák a levert búzaszemeket a földről (KMHM 90).
Hasonló a helyzet az értelmező mellékmondattal alkotott alárendelő összetett mondatok főmondatának gyűjtőnévi (esetleg többséget kifejező számnévi jelzővel ellátott) alanya és igei állítmánya egyeztetésében: Agyn e / Jért mm\ Átb: S mikor megérkezett a medve a palotába, az a sok n é p, aki a mulatóteremben voltak, utat engedtek   a medvének, mert mindenki félt tőle (KMHM 156). A   n é p, amikor kijśttek   a templombo, féreállattak,   s utat engedtek nekije.
De ellenpélda is említhető: benne alaki egyeztetés érvényesül, akárcsak az irodalmi nyelvben. Agyn e   – Áe: Mind esztendőben egy sereg   v i t é z   hagyta ott az életit... (KMHM 120). Itt azonban a mesemondó nyelvhasználatára bizonyára olyan mértékben hatott az irodalmi nyelvi szerkezet, amely általánosságban a nyelvjárást beszélők gyakorlatában alig-alig, legfeljebb a fiatalok beszédében érvényesül.
1.4. Más megítélésben részesül az ugyancsak értelmi egyeztetéssel keletkezett, többséget jelölő számnévi jelzős egyes számú egyedi névvel kifejezett alany és az igei állítmány többes számú egyeztetés az irodalmi nyelvben is. Itt ugyanis “A naiv – egy kissé régies – költői stílust... hatásosan színezheti ez a forma” a közlést ... A magyarói tájnyelvben viszont a többes számú állítmánnyal való egyeztetés a szokványos, a “szabályos” forma ilyen esetben, jóllehet két megoldás lehetséges: vagy az alaki, vagy az értelmi egyeztetés. Értelmi egyeztetésre példák: És az öreg király behunyta a szemit evvel, meghalt, és    a    h á r o m   k i r á ly f i   nagy szomorúan, bánatosan eltemették az édesapjukat (KMHM 121) ... Éppen   a   k é t   k e r e s k e d ő e m b e r   egy nagy búzatábla szélin állottak (i. m. 171). Az a sok apró   h al a c s k a, ami a vízben volt, a király testire kerültek, rajta kezdtek fickándozni (i. m. 104). Ez utóbbi mondatban a vonatkozó árnyalatú minősítő jelzői mellékmondat állítmánya – a nyelvjárásban általánosabb gyakorlattól eltérően – nem igazodik az értelmi egyeztetés szabályához, és egyes számban marad. Viszont a következő, időhatározói mellékmondatban az igei állítmány már igazodik az értelmi egyeztetési eljáráshoz: A   k é t   gy e r m e k,   ahogy felvették a fejüket [ti. a párnáról], itt is két aranytallért találtak a fejük alatt (i. m. 145).
1.5. Részben más típusú az a mondatszerkezet, amelyben értelmi és egyben alaki egyeztetés érvényesül a többséget jelölő számjelzős halmozott alanyok és az állítmányok között. Ilyen: De ebben a palotában... s o k   vitéz   k i r á l y f i a k,   b á r ó k,   h e r c e g e k, szerencsét próbáltak... (i. m. 100). Hasonló a helyzet az értelmező jelzős szerkezettel bővített többséget kifejező számnévi jelzős alany esetében: Azok (ti. a k é t   öreg   k o l d u s o k), amin (= amint) járogattak jobbról balra, elérkeztek egy faluba (KMB Mg. 80/b). 
Természetesen az irodalmi nyelvben szabályszerű egyeztetési eljárással szintén találkozunk: A   k é t   e m b e r   ment karanfogva az uccán. Dáledin bement egy várakozó terembe, ahol s o k   v i t é z   otthagyta az életit. Értelem szerint a következő mondatbeli, általános névmási alany ugyancsak többséget jelöl, mégis alakilag egyeztetnek: ... sok vitéz királyfiak... szerencsét próbáltak, de   m i n d e g y i k   otthagyta az életit (KMHM 100).
1.6. Az A–Á szórendű mondatokban többséget kifejező számjelzős alannyal rendszerint szintén értelmi alapon egyeztetnek: A cigányt beperelték mind   a   k é t   f é l, mind   a   k é t   ú r i e m b e r (KMHM 210). Viszont ugyanilyen alany mellett hallható értelmi és alaki egyeztetésű mondat is: Elvezették   a   t i z e n k é t   t o l v a j o k   őtet egy nagy gazdag udvarba (KMB Mg. 1362/b).
Ellenpélda ugyancsak említhető ebben a típusban is: Hát a fának a tetején volt     e g y   griffmadár   f é s z e k. Abba fészekbe volt   k é t   griffmadár   f i ó k a (KMHM Mg. 1358). Mekkérdeszte   a két   ö r e g   e m b e r, hogy mčre mennyenek. Ezzel a szerkezettípussal kapcsolatban esetleg lehetne arra hivatkozni, hogy az egyeztetés azért nem értelmi jellegű, mert az igei állítmány megelőzi a számjelzős alanyt. Ezt látszik támogatni az Elvezették a tizenkét   t o l v a j o k Átb–Atb egyeztetési eljárás is. Mégis – úgy véljük, hogy – az értelmi alapon történő egyeztetés a tipikus és általános, jóllehet több ellenpéldát idézhetünk mindkét típusra.
1.7. Sajátos az egyeztetés tekintetében az a szerkezet, amelyben az egyes számú alanyt jelölő főnév ismétlődő értelműnek, halmozott alanynak minősül (tűnik!) az állítmányhoz kapcsolódó időhatározói determináns következtében, és emiatt értelmi egyeztetés alapján az állítmány többes számba kerül: Telt-múlt az idő, e s z t e n d ő    e s z t e n d ő    u t á n    teltek, s a királykisasszony növekedett szépen (KMHM 119). A többség (= több esztendő) fogalma kívánja meg – bizonyára – értelmi szempontból a többes számú állítmányt. Igaz, ez az egyeztetési eljárás – legalábbis a magam megfigyelése szerint – ritka.
De kihagyásos szerkezetben is előfordul ugyanannak a beszélőnek a nyelvhasználatában: teltek-múltak a hónapok, hetek (sorrend!), e s z t e n d ő   e s z t e n d ő   u t á n   (ti. telt vagy az előző példa alapján: teltek) (i. m. 168).
Gyakoribb az irodalmi nyelvi formával azonos Ae–Áe, illetőleg Atb–Átb szerkezet: E g g y i k    e s z t e n d ő   tčlt   a másik után; Így telt, múlt az idő, é v e k   é v e k   u t á n   teltek... (KMHM 110).
1.8. Minden bizonnyal román nyelvi hatást láthatunk az alábbi értelmi egyeztetésben: Facsavaró [otthon maradt]... Fütyelt, énekelt, mulatta ott magát. A   m á s i k    k e t t ő k    elmentek ott vadászni (= ceilalţi doi au plecat) (KMB Mg. 1358). S kijöttek az urak, felszöktek az ágyból, s   m i n d e n f é l e   t ö b b i   s z o l g á k   odamentek (= şi diferiţi alţi servitori s-au dus acolo) (KMB Mg. 1362/b).
1.9. A többes számú alany emellett ugyancsak értelmi, de egyben alaki egyezés folytán kifejezhet különbséget, különbözőséget a magyarói nyelvjárásban éppen úgy, mint az irodalmi és köznyelvben. Például: a küküllői borok vagy a kerti virágok jelzős szószerkezetek alaptagja azért kerül többes számba, mert különböző fajta borokra, illetőleg virágokra vonatkozik. Ugyanilyen jellegű tartalom fejeződik ki az alábbi többes számú névszós szerkezetekben: ...végigjárja a két [alvó] gyermeket a vén banya, megtapogatja őket, és elneveti magát: Pompás   p e c s e n y é k   lesznek ebből [ti. a két gyermekből] (KNHM 38). A pecsenyék ’pecsenye falatok’ értelmű, tehát ’különböző pompás falatok’-ra vonatkozik a lesznek többes szám 3. személyű létigei állítmány. Más példa: S látja a fiú s hallja, lenn a városban nagy   b a n d a s z ó k,   m u z s i k a s z ó k,   minden ablak kidíszítve, kivilágítva (KMHM 155). A bandaszók, muzsikaszók különféle és esetleg különböző irányból hallható zeneszóra utaló többes számú alakok. Az állítmány kihagyása miatt maguk a többes számban álló névszók hordozzák az állítmányi tartalmat is, akárcsak a rájuk következő határozói igenévi formák. Valójában azonban a kiemelt szerkezeti tagok halmozott alanyként állanak a mondatban.
1.10. Az értelmi egyeztetésnek egy másik, sajátos formája az ’összes’ jelentésű egész melléknévi szófajú. tehát minősítő jelző értékű meghatározótagként használt egyes számú, esetleg halmozott szerkezetes alanyú mondatokban figyelhető meg. A szerkezet típusa: egész – Ae–Átb: ...az asszony keresztesen megérintette a vesszővel a királyt, és az   e g é s z   á l l a t,   l ó,   k i r á l y,   abban a percben kővé váltak (KMHM 160). Szórendi tekintetben azonos típusú, de értelmi és alaki egyeztetésű szerkezet is kialakulhat az egész   minősítő jelzős alanyú mondatokban. Atb–Áöt tb: Mikor odaérkezett Borsszem Jankó a házhoz, látta, hogy az   e g é s z   b o s z o r k á n y o k    be vannak gyűlve az asztal megé kereken (KMB Mg. 1358).
Ha az egész melléknévi jelző a mondat végére kerül mintegy toldásként, akkor is megőrzi ezt a képességét, és a szerkezet így alakul: Atb–Áöt tb– egész: ...mert úgy tudd meg, hogy azok [ti. a pénzdarabok] nem sárga krajcárok voltak, hanem   aranyak   a z   e g é s z   (KMHM 201). – A toldás elhagyásával irodalmi nyelvi formát kapunk.
1.11. Az Átb–Atb szerkezettípus szintén gyakori, és itt emiatt már alaki egyeztetés is érvényesül a prediktív szerkezet tagjai között: Akkor jöttek a z   e g é s z   ó r i á s o k , őtet hamar felszentelték királyuknak (KMB Mg. 1358).
Az ugyanilyen szórendű, azaz állítmánnyal kezdődő, de halmozott alanyú mondatokban az egész   minősítő jelző használata sajátos egyeztetési típust hoz létre. Ugyanis a rá következő alany többes számba kerül, jóllehet az előtte álló alany alakilag egyezik az egyes számú állítmánnyal Áe–Ae–Ae–egész–Atb: Ment   a   n á s z n a g y,    a   v ő l e g i n y   s   a z    e g i s z    k i s é r ö k. Az egyes számú állítmány nyilvánvalóan a hozzá legközelebb álló, ugyancsak az egyes számú alanyokkal egyezik meg. Az egyeztetés ebben az esetben megfelel az irodalmi nyelvi gyakorlatnak, és egyben ellenpélda az előző szerkezeti formákhoz viszonyítva.
1.12. Pusztán az alaki elemek viselkedése szempontjából anakoluthiának, tehát hibás szerkezetnek tekinthető ez az egyeztetési mód: A   l ë á n k a,   mikar már tizenhárom, t i z e n n ë g y é v e s,   kezdenek járni a táncra, hiszen az Ae–Átb egyeztetés minden nyelvi szinten hibás szerkezetnek minősül. Viszont ha ún. ráértéses formának tekintjük, azaz szövődményes mondatszerkezetként, úgy értelmezzük, hogy ’mikor a leányka már 13–14 éves, az ilyen korú lányok kezdenek járni a táncba’, akkor értelmi egyeztetésnek minősíthetjük ezt az eljárást.
1.13. Vizsgált nyelvjárásunkban általános az Ae–Htárs–Átb szerkezettípus. Ez “A kevésbé irodalmas élőbeszédben [is] előfordul... ha a beszélő például a társhatározóban megnevezett egy vagy több személyt is beleérti az alany körébe: “Toldi Anikóval anyjokhoz ülének...” (MMNyR. II, 140). Példáink közül idézünk néhányat: ...a z   a p j a   a z   a n y á v a l,   l aktak ott és olvasták   az újságot (KMB Mg. 1362/b)...akkor   a    f i a t a l e m b e r   a    f e l e s é g é v e l elvették a földásó csákányokat...nekifogtak...csináljanak egy kis házat maguknak (KMB Mg. 1395/b). S  D á l e d i n   a z   a n y j á v a l   úgy   örvendtek, hogy ők is szöktek ki a bőréből (!), hogy Dáledin a királylányt vette el feleségül (KMB Mg. 1395/c). – Rejtett alanyú mondatban szintén használják ezt a szerkezeti formát: Evvel (= ekkor) a király elköszönt az emberektől, s   a   k í s é r e t é v e l   e g y ü t t   egy tanyai épületbe szállották be (KMHM 197) [ti. a király meg a kísérete].
Ellenpélda is idézhető, melyben az egyeztetés az irodalmi nyelvben szokványos módon történik:   A   l e g i n y   az   a p j á v a l   nehezen eggyezett.
1.14. Az Áe–Ae–Htárs szórendi megoldásban szintén érvényesül az alaki egyeztetés: ...felült    a   k i r á l y    a    l   e á n y á v a l   [a hintóba], s elhajtottak az alá a cím alá (KMHM 158).
Az Ae–Htárs–Á szórendű típusban gyakoribb az értelmi egyeztetés, az utóbbiban viszont kevésbé hallható. 
Végül megemlítjük itt az ugyanilyen jellegű értelmező jelzői értékű társhatározós szószerkezetbeli egyeztetést: Nem láttuk ë g g y i k   a   m á s i k o t (= egymást). Igaz ugyan, hogy ebben az esetben kölcsönösség fejeződik ki, és ez idokolhatja a többes szám használatát, akárcsak az irodalmi nyelvben. 
1.15. Az egyeztetés – az irodalmi nyelvinek megfelelően – értelmi alapon történik azokban a mondatokban, amelyeknek alanya az előző mondatban van, és többséget kifejező számnévi jelző áll előtte: Ae–Áe | Átb, illetőleg fordított szórenddel: Áe–Ae | Átb, Például:   A   k é t    t e s t v é r   a   bokorhoz lép, s mit találnak ott: két szép süldő nyulat (KMHM 148). A   k é t   k e r e s k e d ő e m b e r   megáll, és hallgatnak (KMHM 169). S akkor   a   k é t   e m b e r   beugrik a búzatáblába, és keresik Matyit mindenfelé a világon (KMHM 171). Menyen   a   s o g   g y e r m e k, s elkezdenek kijátani.
Ugyanez a szabályszerűség érvényes a határozói mellékmondatok állítmányának a főmondat többséget jelölő szánjelzős alanyára vonatkozóan is, jóllehet a főmondat állítmánya nem egyezik meg értelem szerint az alannyal számban: Áe–Ae / Átb. S még | máma is él   a   k é t   f é l k e g y e l m ű,   ha meg nem haltak (KMHM 205).
1.16. Sajátos módja az ilyen jellegű egyeztetésnek az, amelyben a címbeli fogalomra, mint alanyra utal a rá következő mondatbeli többes számú igei állítmány. Az egyik mese címe A szegény ember három fia. Erre vonatkozik az alábbi szövegbeli többes számú értelmező jelző és állítmány: egyszer vót.... egy szegény ember. Ojan szegény vót, hogy nem vót, mit egyenek   s z e g é ny e k (KMB Mg. 1360/b).
1.17. Értelmi egyeztetés szerint alakítják az A–Á viszonyt akkor is, ha előző mondatokban nincs önálló szóval megnevezve a többséget kifejező alany, amelyre a főnévi mutató névmás utal, és az alanyt csak a feltételes állapothatározói mellékmondat tartalmazza értelem szerint. Ilyen mondatszerkezet például: ...amelyik cseléd báéllott hozzája szolgálni, ha fehérnép cseléd, volt, ha férfi, azok [ti. a női meg a férfi cselédek] sokáig szolgáltak, mert nagyon szépen bánt el velek az úr (KMB Mg. 1359/b).
1.18. A értelmezői jelzői mellékmondatok többes számú állítmánya az alany szerepű többes számú vonatkozó névmási kötőszó miatt szintén értelmi egyeztetés következtében kerül többes számba a főmondat többséget kifejező számnévi jelzős alanyának hatására. Természetesen a főmondat állítmánya is többes számban áll. Például: S mikor megérkezett a medve a palotába, az   a   s o k   n é p, akik a mullatóterembe vótak, útat engedtek a medvének, mert mindenki félt tőle (KMHM 73).
1.19. A szövődményes jelenségnek tekinthető kettős alanyú szerkezet személytelen igei állítmányú mondataiban az A–Á egyeztetése a nyelvjárás rendszerében szokásos módon történik: S az   a   h a t   e m b e r   is   ē keletett, hogy onnet menjenek, me ajan nagy hideg támadatt (KMB Mg. 80/c). A hogy onnet menjenek alanyi mellékmondatbeli állítmány értelme szerint a többséget jelölő számjelzős alannyal, és mindkettő a kellett személytelen igei állítmánnyal alkot predikatív viszonyt.
II. A mellékmondatrészek egyeztetése
A mellékmondatrészeket részben az előzőkben bemutatott, részben más – olykor egyértelműen nehezen megmagyarázható – szabályoknak megfelelően egyeztetik.
1.0. A többséget jelölő számjelző mellett így nemcsak az alanyt kifejező névszó kerülhet a magyarói nyelvjárásban többes számba, hanem egyes mellékmondatrészeként szereplő névszók is. Így például a birtokos jelző: S o k   é v e k   letelte után a király arra vetődett... (KMHM 55); a tárgy: ...az ajtó [estében] nagy zuhanással, ropogással   m i n d e n    á g a k a t   tört maga előtt, s... a földre zuhant (KMHM 204).   Ez utóbbi példában az általános névmással kifejezett jelző többséget jelöl, másrészt viszont ’különféle, különböző’ értelmet is hordoz, és ennek folytán alakul ki az értelmi egyezés közötte meg a tőle meghatározott többes számú névszó között.
Ugyanilyen jelentésűek a többes tárgyragos névszók az alábbi mondatokban: Miért akarod megütni (= agyonütni)? Azt mondja az ember szégyenkezve: – Azért, mert mind meg akarja fonni ezeket a boglya szalmákat aranyfonalnak [ti. a leányom], s nem akarom hagyni (KMB Mg. 1361/b). Gondolkozott így is, gondolkozott úgy is, s amint így gondolkozik, egyszer hall valami madársírásokat... (KMB Mg. 1358). Ez utóbbi példában a különbözőség vagy különféleség tartalom mellett talán a határozatlanság érzékeltetésére is szolgál a többes szám. Erre utal a valami határozatlan névmási jelző ’valamiféle’ jelentésben. Ehhez hasonló értelműek az alábbi mondatok többes tárgyragos szerkezeti tagjai is: ...s tőlem is kérdezték, hogy nem láttam valami vadféléket itt; s én asz mondtam nekijek, hogy nem (KMB Mg. 56/d). Ne menjetek, jó öregek, mert itt csak messze lehet házakat érni (KMB Mg. 803b). A gyakoribb többes számú alakok mellett ritkábban ugyan, de hallható egyes számban megszerkesztett formák is ugyanilyen jelentésben: ...s ingemet is kérdeztek, hogy nem láttam valami vadfélét itt... (KMB Mg. 803b) ...tudta a szeginy ember, hogy... csak messze érnek házat (KMB Mg. 56/d). Szokásos jelenség kifejezésekor szintén használják a többes számot: ...megfonta ügyesen aranyfonalnak, s még összecsavar egyet-egyet mint a fő-kendereket, mind sorjába rakta (KMB Mg. 1361/b). Jelentése: ’ahogyan a különböző kenderfőket szokás’.
1.1. Az egész melléknévi jelzőként ’összes’ jelentésben megkívánja, hogy – amint fennebb láttuk – az alanyhoz hasonlóan a mellékmondatrészek ugyancsak többes számba kerüljenek. Így például a tárgyszó: Hát aztán akkor nekifogott a királyné, s az egész tudósokat az országból mind összegyűjtette... (KMB Mg. 1361/b). Nekifogott és összegyűjtötte [ti. a király] az egész országjában az aranyat s az egész aranyműveseket (KMB Mg. 1359/c). ...bevitte Dáledin az egész vendégeket (uo.). Behívja az egész vendégjejit s megvendégeli [őket].
A határozók ilyen értelmű többes számba kerülését ugyancsak az egész melléknévi jelző kitételével indokolhatjuk: Meghagyam az egész rokonaimnak, hogy soha senki istenséget ne vállaljon (KMB Mg. 13261/c).
1.2. Valójában szintén a különbözőség meg a különféleség érzékeltetését szolgálja a többes számú névszó helyre vonatkoztatva is. De emellett – a szövegösszefüggés alapján – egyes jelentésárnyalatok (például nagy távolság) kiemelésére ugyancsak alkalmas. Volt, hol nem volt, volt, hetedhét országon is túl volt, az Óperenciás-tengereken innét volt egy ember; vagy: Volt, hol nem volt, a nagy hegyeken túl volt [egy öreg házaspár] (KMHM 64–5). Hasonló a szerepe itt is: ...s ...bement a faluba, és ott az árnyékakba (= hol ebben, hol abban az árnyékban) üldegelt, s várta, hogy teljék le a nap (KMB Mg. 1361/c). Mentek [ti. a királykisasszony meg a szobalány] hegyeken völgyeken, mezőkön, èrdőkön keresztül (KMHM 136). Megvannak [ti. a régi módi kalapok] az erdökenn. A havasakann van ajan kalap. Kivállasztatt śstś nincsen itt nállunk min várasakann [ti. a legénylátogatásra]. Fennet a havasakro vágattak fát. [A pap] az élet uttyaira bacsáttya imádkozva [az új párt]. Ez utóbbi mondatban a birtok többesítőjeles helyhatározó bizonyára a ’különféle utakra’ vonatkozik.
A hely megjelölés összefonódik olykor a tisztség vagy intézmény megnevezésével: A királyfi a feleségivel azután élt vígan, boldogan ēgész 1944-ig, amíg a háború átvonult kelettől nyugatig ezeken az országokon, és minden királyságokat, bárókat, grófokat, hercegeket elűztek magok elől, elsepertek (KMHM 66). Különösen a minden általános névmás kitétele utal arra, hogy a többes szám valóban ebben az értelemben használt.
Az említett példákat megszerezhetjük még a következő, névutós szerkezetet is tartalmazó idézettel: Ezen a házikón volt három ablak; mind a három gyertyákkal volt kivilágítva, virágcsokrok közt égtek a gyertyák (KMHM 155).
Nehezebben értelmezhető, bár szintén a különféleséggel függ össze, az Öltözzél fel a legszebb ruháidba... (KMHM 182) mondatban a birtok többesítőjellel ellátott névszó pontos jelentése, mivel a kiemelő -ik jeles felsőfokú melléknévvel kifejezett jelző a sok közül egyet emel ki. Mégis úgy vélem, hogy ’különféle szép ruhadarabok’ értelemben használt ebben a példában a ruháidba állandó határozó.
1.3. Ide vonatkoztatva hasonló jelentéstartalmat hordoz ismétlődés, többszöriség értelemben az Éfëlëkig včrt az eső mondat többes szám jeles időhatározója ’sokszor, többször éjfélig’ jelentésben.
1.4. Végük a karjajival śleli többesjeles eszközhatározós szószerkezet többes voltát bizonyára a köz- és irodalmi nyelvben is egyre gyakoribb használattal magyarázhatjuk. A páros testrészek értelem szerint, azaz többes számban iktatódnak a mondatba a kívánt tartalom kifejezésére. A jelenség megterheltségét jól igazolják a következő példák: Én egy szegény vadászfiú vagyok, nem vagyok én méltó királyságra s királykisasszony kezeire (KMHM 155). Én szívesen játszok veletek, csak előbb mutassátok kezeiteket és körmeiteket (uo. 102) ... ölibe veszi a halott embert, és úgy melegíti tovább, amíg egyszer a halott embernek felnyílnak a szemei... (uo. 101). Megmelegíti a fiú a két kezit a tűz mellett, odaszalad a koporsóhoz, és melegíti a halott embernek az arcait (uo.). Megfigyelhetjük, hogy amikor nem használ birtoktöbbesítő jelet (megmelegíti a fiú a két kezit), akkor többséget kifejező számnévi jelzőt iktat a szövegbe. Végül pedig – talán a legkevésbé hallható – az arcait szóalakban a birtoktöbbesítő jeles forma. A népmesékben és népdalokban egyaránt a két orca kifejezés a megszokott.
1.5. A tárgyat jelölő névszóhoz kapcsolódó birtoktöbbesítő jelnek is van különféleséget hordozó értelme: Az ember hazaérkezett, a marháit kifogta, s elcsinálta (= elvégezte) az ő dógait, s este lefeküdt (KMB Mg. 56/d).
1.6. A jelzős szerkezetek tagjait az irodalmi nyelvi szabályok szerint egyeztetik mind a minősítő, számnévi, névmási, mind a birtokos jelzős szószerkezetekben. Kívételt mindössze a főnévi mutató névmással kifejezett kijelölő jelzős szintagmák meg a több birtokos egy birtok viszonyt jelölő szószerkezetek alkotnak. Ez utóbbiakban értelmi és egyben alaki egyeztetést találunk a birtokos jelzős szószerkezet tagjai között: ...a felesége minden áldott reggel két aranytallért [talál] a gyermekek fejek alatt (KMHM 69) ...azért nincs az ő   párnája alatt aranytallér, mert van a gyermekek párnájok alatt (KMHM 144) ...a fiúk minden élelmet vásároltak az állatok részükre (KMHM 148). Az már a szülőknek a gandalkazásaktul függ. Lefektették a koldusokat az ők ágyakba. Az irodalmi nyelvben ilyen esetben kötelező módon nem egyeztetett formát találunk.
De ma már itt is ilyen módon egyeztetünk, ha a birtokos jelzős szintagma tagjait több más mondatrész választja el egymástól. Nem hangzik helytelennek az irodalmi nyelvi használatban sem az ilyen egyeztetés: Ezeknek a szegény embereknek nem volt gyermekük (KMHM 158). Magyarón ez az eljárás – az előbbiek alapján – az általános szabályszerűségek szerint történik: A vőfiknek is az (olyan) vot a szertartásak.
Értelmi és egyben alaki egyeztetés érvényesül olyankor is, ha a jelzős szószerkezet jelzője és jelzett szava egyenként időbeliséget kifejező névszó: Azak a vőfik vettek karácsany másodnapja este, vettek magak mellé négy barátat. Emellett arra szintén hivatkozhatunk, hogy a másodnapja este szerkezetet érezheti jelöletlen birtokos jelzős szintagmának, és ebben az esetben az irodalmi nyelvi általános szabályokkal egyező módon jár el e szerkezeti forma használatában: ’karácsony második napjának az estéje’.
Igaz ugyan, hogy a személyes névmás többes szám 1. és 2. személyű alakjában a -k általános többesjel – különösen az idősebb nemzedék beszédében – kivétel nélkül. Mégis megemlítjük a birtok viszonyt kifejező szószerkezetek egyeztetése során az ilyen értelmi és alaki egyeztetéses formákat, mint: Ez a régi szapara (= egyfajta tánc), ez vot a mük üdöngbe [ti. a megszokott]. A tük karatagba nem ugy vot [mint manapság]. Az ők karagba (= az ő korukban) esment máskippen vot.
1.7. Az összetett mondatokban a birtokviszonyt kifejező szerkezeti tagok egyeztetésében váltakozva használja ugyanaz a beszélő az irodalmi nyelvi meg a nyelvjárási egyeztetési formát: Hát az anyja félt megmondani nekije, azt gondolta, hogy ha megmondja, hogy voltak testvérei, hát akkor [Borsszem Jankó] elmenyen a keresésire és odavész, akkor ő se lesz: Az anyja ott maradott sírva, hogy jaj istenem, most már a leányaimat elvitte a sárkány, a fiam elment a keresésükre (KMB Mg. 1358). Az első, nem egyeztetéses szerkesztésmód – minden bizonnyal – tekinthető anakoluthiának. Más ilyen típusú megoldásra nincs példám.
 B) A nem egyeztetéses szerkezetek
Az ide sorolható jelenségek között különféle szerkezeti megoldásokat találunk. Az eltérések elsősorban a nemzedékváltással függenek össze. A fiatalabb nemzedék tagjainak nyelvhasználatára erősen hat az irodalmi nyelv.
1.0. Így a főnévi mutató névmással szerkesztett jelzős szószerkezetek egyeztetése részben az irodalmi nyelvivel azonos: Ezt a kerek črdöt járom én. Vedd meg azokat a disznyokot! A jelző követi minden toldalék felvételében a jelzett szót. Ez a szerkezeti forma elsősorban a fiatalabb nemzedék és a várossal szorosabb kapcsolatban levő beszélők nyelvhasználatában hallható. Egyre inkább terjed. Másrészt az idősebb nemzedék beszédében még ma is általánosnak mondható nem egyeztetéses megoldással találkozunk, amelyben a főnévi mutató névmási jelző csak a ragelemet veszi fel, de számba nem egyezik meg a jelzett szavával. Erre példák: Te, asszany, hova hajtad aszt a teheneket, a tehenet és a bornyut (KMB Mg. 1361/c). Vit ki eszt a kenyereket! Aszt a nevezett almákot berakták az átolvetőbe. Nem hallgattam aszt a keserveket (= az ő keserveiket). Szivük szerént kívánnyuk eszt a jókat kigyelmeknek (köszöntőből). Mutassátok, fiaim, aszt az aranypénzeket (KMHM 145). Gondolhatnánk arra, hogy a főnévi mutató névmás azért marad egyes számban, mert egységként, egészként, összességében mutat rá a jelenségre; a többes számban álló, eredetileg értelmezőként hozzátoldott főnév pedig pontosabbá téve, értelem szerint részletező módon egészíti ki, teszi teljessé a mondanivalót értelem szerint. Erre enged következtetni első idézett példánk, amelyben részletezi is a beszélő a teheneket többes számú alak tartalmát, a tehenet s a bornyut.
1.1. Az inkongruenciának sajátos esetével találkozunk az ilyen típusú szerkezetekben, mint: Nekem van egy kis csitkóm, ez (= ennek) az ökrös fuvarosembernek az ökre mellé volt feküdve a csitkóm (KMHM 184). Ez (= ennek) a nyóc leginnek jogja vót járni [ti. a zenészekkel almaöntözni]. Talán nem tévedünk, ha az első példában ún. fölös hozzátoldásos jelenséget látunk, és így alakítjuk ki az értelmező jelzős szószerkezetet: Nekem van egy csikóm, ez (az idézett mondat végére vetett) a csitkóm az ökrös fuvarosembernek az ökre mellé volt feküdve. A csitkóm értelmezőt meg azért ismételi meg a mondat végén hozzátoldó jelleggel, mert nagyon messzire került a jelzett szótól, az ez mutató névmástól. 
1.2. A főnévi mutató névmási jelző és jelzett szava között más, az előző jelenséggel éppen ellenkező egyeztetési eljárás is ismeretes nyelvjárásunkban. Eszerint a viszonyragot csak a névmáshoz kapcsolják hozzá; az időhatározó szerepű, a főnév és egyben határozószó kategóriába egyaránt beletartozó kettős szófajiságú névszót pedig ragtalan formában illesztik a mondatba. Például: Att aluttak azann az ëccaka ~ Ott aludtak azon az éjszaka (KMB Mg. 1358). A szegény ember ezen a nap nem engedte a gyermekeket az aranyműveshez...   (KMHM 143). Az egyeztetés értelmi alapon történik, hiszen az időt jelölő névszó viszonyrag nélkül is határozói értékű mondatrész.
1.3. Egészen sajátos nyelvjárási egyeztetés érvényesül az alábbi mondatban, és a többes számú állítmány miatt bizonyára anakoluthiának minősíthető: Ēfogatta a véka aranyat, s akkó aszmondta, hogy hol vannak a bátyáimnak az óra (KMB Mg. 1360/b). Az eddig értelmi egyeztetésekkel szemben az irodalmi nyelvben szokásos inkongruens, nem egyeztetett formát használ a birtokos jelzős szószerkezetben. A többes számú állítmány a birtok többségét hivatott jelölni.
Anakoluthiának tekinthetjük a következő, nem egyeztetett szerkezetet is: Na, te sánta koldus, nagyon megtetszett nekem a kenterálásod; jutalomul annak feleségül adom hozzád a leányomat (KMHM 189). A szórendi eltérés is idegenszerűen hat, de emellett az annak ebben a szórendi egymásutánban fölös elemnek tekinthető. Ugyanakkor az annak mutató névmási birtokos jelző, annak jutalmául szórenddel megkívánná a birtokos személyragos alakot. Ha pedig arra gondolunk, hogy az annak ’azért, cserében’ értelemben használt, ebben a szórendi formában mindenképpen nyelvjárásiasnak, sőt talán egyedi és egyben anakoluthiás jelenségnek tűnik. Egyébként a mai irodalmi nyelvi szabályok szerint a szöveg mindkét részeshatározója, a nekem meg az annak egyaránt fölös töltelékelemnek minősíthető. 
1.4. Az egyeztetés hiánya észlelhető az alábbi, szövődményes szerkezetű összetett mondatban: Amint ment Borsszem Jankó gondolkozva, ment el egy erdő mellett, látott egy embert, hogy (= aki) a nagy bükkfát, amelyikek köbméteresek voltak, megfogta a tetejit, és így megcsavarta. Mint a guzsalyt (KMB Mg. 1358). A bennünket az egyeztetési eljárás szempontjából most érdeklő szövődményes szerkezetet így lehetne irodalmi nyelvre “lefordítani”: ...látta, hogy egy ember megfogta a nagy köbméteres bükkfák tetejét, és így megcsavarta. Vagyis a megfogta a bükkfát és a megfogta a tetejit két tárgyas szószerkezetből egy szószerkezet láncot hoztunk létre: megfogta a bükkfák tetejit, és az alárendelő jelzői mellékmondatban többségre utaló amelyik vonatkozó névmás alapján a birtokos jelzőt többes számba tettük. A beszélő gondolatmenetét azonban úgy is elképzelhetjük – és talán ekkor járunk közelebb a valósághoz –, hogy a nagy bükkfát... megfogta, mégpedig a tetejit (azaz a tetejénél fogva), vagyis hozzátoldó, magyarázó szerkezettagként fogjuk fel a tetejit tárgyszót. A többes számú vonatkozó névmás kötőszó viszont arra utal, hogy a tárgyszókat többes számba kell tennünk. Tehát így: a nagy bükkfákat, amelyikek köbméteresek voltak, megfogta, mégpedig a tetejüket (értsd: a tetejüknél fogva), és így megcsavarta. A mondat bonyolult volta, a szövődményes jelleg okozhatta a nem egyeztetéses szerkezet létrejöttét. – Ugyanilyen jellegű okokkal magyarázhatók a következő, szintén egyedi példaként lejegyzett mondatok: A szeginy embernek a felesége elmondta a nagygazda ember feleséginek, hogy azok a szállók (= a két öreg koldus), amejikek ott hátak az éccaka, mika el akartak menni, amér szállást adtak nekijek, hát aszmondta, hogy hármat kívánjanak, s a három kívánságokra ők tudnak fizetni (KMB Mg. 80/c). Egyeztetés szempontjából az Atb–Áe: a szállók aszmondta idokolatlan inkongruenciája és a határozott névelő fölös használata: a három kívánságokra említhető. Emellett a dolgokra utaló amelyikek vonatkozó névmási kötőszót személyekre alkalmazni szintén nyelvjárási sajátosság, sőt az ők személyes névmás kitétele és a kívánságokra... tudnak fizetni -ra ragos határozó használata is az, ti. itt nem ez az összefüggés, hogy kívánságukra fizethetnek, hanem kívánságukat tudják fizetés fejében teljesíteni. Úgy hiszem, hogy az alany–állítmány ilyen egyeztetése a mondat bonyolult voltából adódó anakoluthia; a határozott névelő viszont a már elhangzott, ismert kívánságok miatt került a mondatba, ti. a szegény ember felesége már ismerte a kívánságokat az elbeszélés idejében. A többi jelenség más kérdéskörbe tartozik. 
Nehéz megindokolni az egyeztetési eljárás okát ebben a mondatban is: Egy szép kertbe [nyílott az ajtó]. Olyan szép   g y ü m ö l cs f á k   voltak benne, annyi volt a gyümölcs rajta, hogy úgy állottak, hogy húzta le   az   á g á t   minden fa (KMB Mg. 1359/c). Az egy birtokos egy birtok viszonyra utaló rajta meg a húzta le az ágát egyes szám 3. személyű állítmány és szintén egy birtokos egy birtok viszonyt jelölő tárgyragos névszó logikailag többes számú névszóra vonatkozik (gyümölcsfák), és a mai magyar nyelvben szabályosan több birtokra utaló személyragos alakra volna szükség (rajtuk): az utolsó tagmondat állítmányának pedig szintén többes számba kellene kerülnie, mert az úgy állottak mind az ágakra, mind a rajtuk levő gyümölcsökre vonatkozik, tehát húzták le az ágait minden fának formára volna szükség. 
C) A személybeli egyeztetés
A személybeli egyeztetésben megfigyelésem szerint nincs eltérés az irodalmi nyelvet és a magyarói nyelvjárást beszélők nyelvhasználata között. Sőt, az irodalmi nyelvi változatok közül több is él Magyarón. Ezt a jelenséget egy értelmező jelzői alárendelésű összetett mondat felhasználásával mutatjuk be. (Magukról, az értelmező jelzői mellékmondatok egyeztetési kérdéseiről már volt szó.) Mindkét itt szokványos eljárás ismert az irodalmi nyelvben is, mindössze a kötőszói szerepű vonatkozó névmás megválasztásában van a két nyelvváltozat között eltérés: Én vagyok az a rigócsőrű királyfi, akit kicsúfoltál... Én vagyok az a sánta koldus, aki a bögréket csinálta! Én vagyok az a huszár, amelyik összetörettettem az edényeket (KMHM 72).
Bizonyára lapszusznak is tekinthető anakoluthiát láthatunk a személybeli egyeztetés tekintetében ebben a mondatban: Ha kegyelmednek módjában telik, adj nekem egy szépen szóló hegedűt (KMHM 164). Feltételezhetjük ezt annál inkább, mivel alább már a mai egyeztetésnek megfelelő formát találjuk: Mit ámul, mit bámul kegyelmed itt? (uo.) Az előbbi példamondatban ugyanis a régi megszólítási formára is gondolhatnánk, amelyben a tisztség vagy méltóságnév megjelölésével egy időben tegező, tehát egyes szám 2. személyű igealak volt használatos. Ha több ilyen példánk volna, valószínűbbnek tarthatnók ezt a magyarázatot az egyszerű feltevésnél.
D) Igeragozással kapcsolatos egyeztetési eljárások
1.0. Köztudomású, hogy a mai magyar nyelv egyik kötelező egyeztetési szabálya szerint 3. személyű határozott tárgy mellett csak tárgyas ragozású igealak állhat. Ennek a szabályszerűségnek eleget tesznek ugyan a magyarói nyelvjárást beszélők, mégis jegyeztünk föl nem egy, ennek az általános szabálynak ellentmondó ragozási formákat is ilyen szerkezetekben. Használatuk ritka, de felhívja a figyelmet egy sajátos fejlődési mozzanatra, amely némiképp megbontja e nyelvjárási alakulatban az alanyi és a tárgyas igeragozásban kialakult rendszerszerűséget. Íme: Bíró úr, mielőtt meghalnék, minden elítéltnek szabad egy kérését teljesíteni; hát gondolom, hogy nekem is teljesít [!] a bíró úr egy kérésemet (KMHM 166) ...ezt a leányt nem győzöm kenderrel. Éjjel-nappal fon, és már minden kenderemet felfont s nincs már több kenderem, amit adjak neki (KMHM 132). Úgy hiszem, a két példa nem teljesen azonos jellegű, ugyanis a nekem is teljesít a bíró úr egy kérésemet szerkezetben logikailag gondolhatunk ’egy valamely’ kérésre is, tehát határozatlan névelőként kezelhetjük az egy-et, jóllehet a szövegösszefüggésből meg a birtokos személyragos (kérésemet) alak használatából világosan kitűnik, hogy a beszélő egy bizonyos megfontolt, határozott kérést kíván előterjeszteni. A második példában viszont a minden ’összes, az egész’ értelmű. Ez indokolja a határozott tárgy használatát, ugyanakkor azonban logikailag felfogható általános, sőt talán részelő jelentéstartalmúnak: ’mindent felfont abból, ami a keze ügyébe került’. Ez utóbbi értelmezés igazolná az egyeztetés ilyen létrejöttét az irodalmi nyelvi Tégy bele petrezselyemzöldjét-féle szerkezetekhez hasonlóan. Ha ez az indoklás elfogadható, ebben a   szerkezetben szintén értelmi egyeztetést láthatunk.
1.1. Az alanyi és tárgyas ragozású igealakok használatában mutatkozó ilyen természetű ingadozásra utal az előzőkben bemutatott eljárás fordítottja, amikor határozatlan tárgy mellett áll tárgyas ragozású igei állítmány: ...a két [ti. otthonról elbujdosott] gyermek egy darab száraz kenyeret elfogyasztották, lefeküdtek és elaludtak (KMHM 145). Vigyázz, jó áron add el minden portékát (KMHM 191). Amint mentek ketten beszilgetve, egyszer csak látják, hogy egy ember célba vette a puskájára   valamit (KMB Mg. 80/c). Csak valahogy csináld meg, hogy ingemet és a teheneimet ne egye meg a medve (KMB Mg. 56/d). Az idézett példákban háromféle magyarázatot adhatunk lényegében ugyanannak az egyeztetési eljárásnak a megvilágítására. Az első mondatbeli egy darab száraz kenyeret kifejtett tárgyat úgy is felfoghatjuk, mint ’a meglevő, a batyujukban megmaradt, még ott levő’ értelmű szerkezetet, és így helyesnek mondhatjuk logikai, értelmi alapon a tárgyas tagozású igealakkal való egyeztetést. Erre az értelmezésre a szöveg maga is nyújt támpontot. Hasonló a helyzet a második mondatban is, ha ’add el az összes portékát’ értelemben használja. A harmadik mondatban már nem tudjuk még ennyire sem megindokolni a nem egyeztetés okát, hacsak a puskáját birtokos személyragos alak hatását nem említjük. Az utolsó, negyedik mondatban pedig kétféle magyarázatra is gondolhatunk. Egyrészt arra, hogy mondatfonetikai okok miatt az egyen felszólító mód egyes szám 3. személyű igealak szóvégi -n hangja a rákövetkező orrhangú m hatásra nem hangzik, illetőleg ejtésben a hasonulás folytán létrejövő hosszú hang röviden hangzik. Vagy pedig a beszélő nem az irodalmi nyelvi szabályoknak megfelelő módon, tehát az első személyű határozott tárgyhoz igazodva egyezteti az állítmányt. Így lesz az irodalmi nyelvi használat szabályainak megfelelő ingemet és a teheneimet ne egyen meg a medve helyett ...ne egye meg. Mindkét magyarázat védhető. Mégis mintha az utóbbi látszanék elfogadhatóbbnak, mert a hosszú orrhangú mássalhangzók a nyelvjárásban rendszerszerűen megmaradnak, sőt a rövid nazális szóvégen gyakran megnyúlik, és a magánhangzó közi helyzetben ejtett nazálisak sem szoktak megrövidülni ejtésben. Viszont a mondatban a közelebb álló szerkezeti tag könnyűszerrel gyakorolhat olyan hatást, hogy az alanyi ragozású igét tárgyas személyragos forma váltsa fel.
Ez utóbbi típusnak a párja a következő, Á–T szórendű szerkezet: Eredjetek el, és amelyik nekem a legszebb lovat hozza, annak hagyom a malmot és minden örökséget (KMHM 105). A határozott tárgy közelebb áll az igei állítmányhoz, és ennek hatására tárgyas ragozású az igei állítmány.
Anakoluthiás jelenségnek minősíthetjük a Meghordta egy nagy üstöt vízzel, azt... felforralja, és abban téged meg akar főzni (KMHM 93) első tagmondatának tárgyas ragozású igei állítmányát az egy üstöt határozatlan tárgy mellett. 
Viszont kihagyásos szerkezetként tarthatjuk számon a következő szerkezettípust: Isten nevében adom ezt a reggelit, egyébbel nem szolgálhatom [ti. kigyelmedet], mert csak ez telt a házamtól (KMHM 177). A szöveg előző része nem ad teljesen egyértelmű magyarázatot: Reggel felkel az asszony korán, és keménymaglevest főz reggelire, mert egyéb nem telt az ő szegény házától. S mikor feltálalja az asszony a reggelit az asztalra a vándor elé, azt mondja az asszony...; de erre következtethetünk belőle. Hasonlóképpen értelmezhetjük ebben a szerkezetben is a tárgyas ragozású igealak jelenlétét: ...-én elmegyek utánok, s addig megyek, addig járok, ha az életemmel is fizetem (szórend!), amíg valahol feltalálom őket... (KMHM 123). Felfoghatjuk abban az értelemben is: ’ha az életemmel fizetem is meg a tettemet’, és így az irodalmi normának megfelelő az egyeztetés. 
1.2. Ugyancsak kétféle magyarázat adható az alábbi szerkezetre: Hé, atyafiak, húzódjanak hátrább, mert tüzet fog a ruhájuk! – De a halott emberek egy se mozdult (KMHM 99). Valószínűleg névutó kihagyásáról van szó: a halott emberek közül... De elképzelhető az is, hogy a halott emberek egyike sem mozdult nyelvjárásias változatával állunk szemben, tekintettel arra, hogy a mesemondó beszédében máskor is – például a ruhájuk birtokos személyragos alakban – találhatunk olyan irodalmi nyelvi hatást, amely nem mondható általánosnak a falu nyelvjárását beszélő lakosság nagy többségének nyelvhasználatában.
A tárgyalt jelenségek egy részére gyakran egyetlen példát idézhettünk, ugyanis a szerkezet sajátosságok gyűjtését csak megfigyeléssel vagy szövegfelvétellel végezhetjük. Emiatt az egyedi, alkalmi egyeztetésként magyarázott szerkezetek között természetesen lehet – sőt bizonyára van is – nem egy olyan, amelyet több itt megfigyelt vagy más nyelvjárásból lejegyzett példamondat alapján a nyelvjárás sajátos kifejezési eljárásaként tarthatnánk számon. Így azonban, mivel “egy példa nem példa”, egyelőre csak anakoluthiás jelenségként számolhatunk vele.

Mondatátszövődés 
a magyarói nyelvjárásban
A mondatátszövődés kérdésével foglalkozók (Klemm Antal, TörtMondt. 46–51; Simonyi Zsigmond, A magyar kötőszók. II, 81–4: Zolnai Gyula, Mondatátszövődés. Bp., 1926; Kiss Jenő: Nyr. CIII (1979), 66–8; MMNyR. II. 453–4) egyként megállapítják, hogy gyakori, különösen a beszélt nyelvben. Klemm és Zolnai az irodalmi és köznyelvre vonatkozóan is kiemeli, hogy régi és egyre gyakoribb a használata. Kiss Jenő, de már előtte Klemm, Zolnai és az MMNyR. is úgy véli, hogy “A közlésben fontos, többnyire új tartalmi mozzanatot kifejező mondatrész (lélektani állítmány, comment, újságoló rész) a mellékmondatból átkerül a főmondatba, zömmel mondatkezdő szóként” (i. m. 66). Idézett példái igazolják is állítását. Ezzel az indoklással – úgy hiszem –, egyet is érthetünk, de csak azzal a megszorítással, hogy függetlenül attól, melyik vagy milyen mondatból kerül át valamely mondatrész a másikba. Talán inkább úgy mondhatnók, hogy a beszélőtől fontosnak tartott, újságot tartalmazó mondatrészt kifejező szó(alak) előbbre kerül a mondatban, esetleg éppen mondatkezdő szerkezeti taggá válik. Ezt a megszorítást példáim egyértelműen igazolják. Bennük ugyanis – amint látni fogjuk – gyakran kerül át összetett mondatot kezdő vagy a nem szövődményes mondatot megelőző mellékmondatban valamely főmondatbeli mondatrész, illetőleg magában a mellékmondatban megy végbe ilyen változás. Sőt olyan jelenséggel is találkozunk a magyarói tájnyelvben, hogy a főmondat értékű szerkezet elveszíti a szövődmény eredményeként ezt a minőségét, és vagy álmellékmondat, illetőleg alárendelő mondat, vagy módosítószó értékűvé válik. Ez utóbbi jelenségre egyébként már Zolnai is utalt (i. m. 19).
A következőkben számba vesszük a vizsgált nyelvjárásban megfigyelt átszövődéses szerkezeti típusokat.
I.
1. Főmondat → álmellékmondat, illetőleg értelmező jelzői mellékmondat. Például: Azelőtt az ember a vásárra ment, és vett a lánykájának gyönyörű szép ruhát, amelyik úgy látszott, hogy a legszebb selyemből van szőve, ahol (= holott, jóllehet) tiszta papírruha volt (KMHM 110). Itt az amelyik úgy látszott szerkezet és úgy látszott mellérendelő főmondatot, illetőleg ezt az értelmező jelzői mellékmondatot helyettesíti: ...szép ruhát, olyat, amelyikről úgy látszott, hogy... Ez utóbbi változat szerint a szövődmény eredményeképpen a mellékmondat állandó határozója (amelyikről) alannyá (amelyik) alakult át. A veje vett egy lovat, amelyik aszt hitte, hagy jó húzo, de mektromfalodatt. Ebben az esetben a magyarázó ugyanis azt hitte vagy pedig az értelmezői olyat, amelyikről azt hitte, hogy... szerkezetre gondolhatunk.
2. Főmondat → módosítószó. Például: ...ezekkē az emberekkē nem lehet pityókázni (= packázni!), mer ezek ki tuggya mijen emberek... (KMB). Mikor [Jankó] kibújt [a farkas hasából], akkor megállott helyt, szertenézett, hogy ő most hol van, ki tudja (=vajon) hová vitte őt a farkas (KMB). Mindkét mondatban kérdőszót tartalmazó mondat hanglejtésével azonos, ereszkedő hangmenetű az intonáció, és szünet sem követi a ki tudja elemet.
II.
1. Főmondat alanya → mellékmondat alanya, illetőleg a mellékmondat kiemelt részének előre vetése lélektani okokból (vö. MMNyR. II, 544). Például: A gazda mikor hazaérkezik, benyit a házába, látja a feleségit négykézláb, és a nyereg a hátán (KMHM 180). Ez a szerkesztésmód nagyon gyakori a nyelvjárásban. Nagyfokú megterheltségét talán azzal magyarázhatjuk, hogy a beszélő az esetek túlnyomó többségében az esemény időrendi sorrendjében szerkeszti meg mondanivalóját, és ennek megfelelően követik egymást az összetett mondat tagmondatai. Viszont a fontosnak, esetleg újnak tartott szerkezeti tagot előreveti. Így alakul ki ez a fajta szövődményes szerkezet. Nem volna ennyire nyilvánvaló az átszövődés, ha a mikor-ral kezdené a mondatot. Így azonban, mivel a gazda és a mikor között nem tart szünetet, és nem ejti alacsonyabb zenei fokon a közbevetésnek felfogható időhatározói mellékmondatot, tehát az alany hanglejtés szempontjából a mellékmondat részévé válik, csak mondatátszövődésre gondolhatunk (vö. MMNyR. II, 455). Hasonló szerkezetek: A zsiványok mikor látják, mondják egyik a másiknak... (KMHM 204). Az ilyen típusú mondatokban valójában fölöslegesnek érezhetjük az időviszonyra utaló mikor ’amikor’ vonatkozó névmási kötőszót, mert nélküle éppen annyira egyértelműen megszerkeszthető a mondat, de ebben az esetben mellérendelő viszonyt kapunk. Tehát: A gazda hazaérkezik, benyit..., vagy: A zsiványok [ezt] látják, [és] mondják egyik a másiknak... az MMNyR. említi, hogy “Jobbára csak a beszélt nyelvben, illetőleg a beszélt nyelvet tükröztető szépirodalmi művekben fordult elő az a [mondatátszövődés] típus, amelyben a főmondat a mellékmondat után áll, a mellékmondatból kiemelt rész pedig a mellékmondat élére kerül” (II, 455). Erre idézhetők példaként ezek a szerkezetek.
Más jellegű, de részben hasonló eset a következő, amelyben a mellékmondat alanya egyben a főmondat alanya → mellékmondat alanya kategóriába is beilleszthető. Az ilyen átszövődés ugyancsak a mondatoktól kifejezett időrendi sorrend eredménye lehet: Mikor Matyi a tehén szájába került, akkor ébredt fel (KMHM 173), ti. a logikai sorrend nem kíván szövődményes megfogalmazást: Matyi akkor ébredt fel, mikor a tehén szájába került. – Ugyanilyen típusú, de szórendi változtatással párosulva: Mikor a fiú felébredt reggel, látja, hogy egyedül van (KMHM 105).
Bonyolultabb formája ennek a típusnak az ilyen szerkezet: Tíz év leteltivel, ahogy az intéző ennél a grófnál szolgált, már ott állt, hogy fele birtok, marhaállomány, minden az övé volt (KMHM 213). A szövődmény nélküli forma így képzelhető el: Az intéző tíz év leteltével, mialatt ennél a grófnál szolgált, már ott állt (= ott tartott), hogy ... 
A mondattagolás következtében nem egyértelmű a következő, ebbe az alfajba tartozó átszövődéses mondat: ...a harangozó elment és felment a toronyba. Egy fehér lepedőt vitt magával, és felállt a torony ablakába. A lepedőt magára terítette, s mikor a fiú felment a toronyba, hogy elharangozza az éjjeli tizenkettőt, látta, hogy egy fehér alak áll a torony ablakában (KMHM 97). Feltehetjük a kérdést, amíg nem olvastuk végig a mondatot, ki látta: a harangozó vagy a fiú? Nem világos. Ha viszont a szövődményt megszüntetjük, egyértelművé válik a közlés: ...a fiú látta, amikor felment a toronyba, hogy... Ha a szöveget így tagolta volna: ...felállt a torony ablakába, és a lepedőt magára terítette. Mikor a fiú felment..., ugyancsak egyértelmű lett volna a mondat.
2. Főmondat alanya → mellékmondat tárgya. Például: Az útja, ahogy vezette Jánost, egy erdőn haladott keresztül (KMHM 163) – János útja – ahogy vezetett – egy erdőn haladott keresztül. És itt a szövődmény következtében az alanyi ragozású ige a határozott tárgy hatására tárgyas ragozásba kerül. Vagy lehetséges volna egy ilyen változat: Jánost útja, ahogy haladott (= ment), egy erdőn vezette keresztül. Ez esetben azonban más kategóriába tartoznék a szerkezet. Úgy vélem azonban, mégis az előbbi értelmezés a helyénvaló; legalábbis a népmeseszövegekben ez az általános, a szokványos. Tehát valószínűbb, elfogadhatóbb a szövődményes szerkezet feltételezése az előbbi magyarázat szerint. Egyébként, ha pusztán a mellékmondat szórendi változását látjuk benne, akkor is szövődményes szerkezetnek tekinthetjük.
3. Főmondat alanya → mellékmondat határozója. Például: Evvel a lóval, melyikkel jöttem, annyira ficánkolt alattam, és össze-vissza rázott, hogy alig tudtam élve idejönni a palotába (KMHM 137) = Ez a ló, melyikkel jöttem, annyira ficánkolt alattam,... hogy alig tudtam élve idejönni a palotába. Hasonló szerkezet: Erő a fuvarosro, mejik a tënnap hazahazatt ingemet, annyit hazudatt nekem, hagy egy jó szót se tudak mondani róla = Ez a fuvaros, amelyik a tegnap hazahozott engemet, annyit hazudott, hogy egy jó szót se tudok mondani róla. És ez a szerkezeti típus azért is tanulságos, mert a kezdő szakasz és az utolsó mellékmondat logikai és grammatikai szempontból összefügg (Evvel a lóval alig tudtam idejönni..., illetőleg Erről a fuvarosról egy jó szót se tudok mondani.), sőt a második példában – és egy kis túlzással az elsőben is – elképzelhető a kezdő szakasz és a főmondat (Erről a fuvarosról annyit hazudott nekem... és Evvel a lóval annyit ficánkolt alattam...) közötti mondatszerkezeti kapcsolat is. 
4. Főmondat tárgya → időhatározói mellékmondat alanya. Például: És a királyné összeszövetkezett egy külországi királyfival, hogy az ő leánya mikor férjhezadó lesz, ennek a királyfinak adja feleségül (KMHM 138) = ...hogy az ő leányát ennek a királyfinak adja (vagy ehhez a királyfihoz adja) feleségül, mikor férjhezadó lesz. Ugyanilyen a helyzet a főmondat tárgya → tárgyi mellékmondat alanya szerkezetben: A szamszédasszanya aszt eggyeszte vëllek, hogy az ő embere (= férje) mika hazajő a munkábo, ēküdi a hňrdok utánn = ...hogy az [ő] emberét elküldi a hordók után, mikor (= miután) a munkából hazajön.
5. Főmondat határozója → mellékmondat határozója. Az összetett mondatban a szövődményes szerkezet főmondata alárendelt viszonyban van a mondat egész főmondatával szemben, de az átszövődéses alakulatban főmondat szerepet tölt be. Például: A királykisasszony éppen mikor tizenöt éves lett, úgy elfeledkezett a király és a királyné [a jóslatról], hogy aznap elsétáltak a palotából, és magára hagyták a királykisasszonyt (KMHM 119) = ...a király és a királyné úgy megfeledkezett [a jóslatról], hogy éppen aznap, mikor a királykisasszony tizenöt éves lett, elsétáltak a palotából, és... Nem hinném, hogy az éppen aznap, mikor... sorrenddel azonos értékű volna az aznap, éppen mikor egymásután, hiszen a főhangsúlyos rész az éppen aznap, és már csak ezért sem azonosítható a két szerkezet egymással. Sőt, pontosan az éppen szerepének fontos volta indokolja lélektanilag a szövődmény létrejöttét.
6. Főmondat tárgya → mellékmondat tárgya. Például: Jó, jó neked att az eszet, ahol mérték, nagyon keveset mértek (KMHM 32) = ...neked ott nagyon kevés eszet mértek, ahol mérték. A szerkezet sajátosnak mondható amiatt is, hogy az ahol vonatkozó névmási kötőszó a tárgy és az állítmány közé került: ...neked att az eszet, ahol mérték... Gondolhatnánk főmondat határozója → mellékmondat tárgya átalakulásra is, ha úgy értelmeznők, hogy ...neked ott az észből nagyon keveset mértek, ahol mérték, hiszen a tárgyszó mindenképpen részelő tartalmat hordoz. De talán mégis elsődleges a tárgy → tárgy feltételezése. Ugyanígy értelmezhető a következő példa: Igen, de a gyermeknek att, ahun a pinszt atták, nem attak sakat mondatot = Igen, de a gyermeknek ott nem sok pénzt adtak, ahol adták, vagy: ...ott a pénzből nem sokat adtak, ahol adták.
7. Főmondat birtokos jelzője → mellékmondat alanya. Például: Az az asszony egy vasárnap reggel amint sepregetett a házban, a seprüje előtt egy szem bors meghengeredett s felvette a kezibe, hogy nézze meg, hogy mi az (KMB) = Annak az asszonynak, amint egy vasárnap reggel sepregetett, a seprűje előtt egy szem bors meghengeredett... A kötőszó szórendje ugyanolyan jellegű, mint az előző (II. 6.) pontban lévőé. És a királykisasszony észrevétlenül, mikor belehajolt a forrásba, hogy vizet igyék, az a kis üvege a három csepp vérrel az ingiből kiesett, és beleesett a forrásba (KMHM 137) = És a királykisasszonynak az a kis üvege a három csepp vérrel az ingiből észrevétlenül kiesett, mikor belehajolt a forrásba, hogy vizet igyék, és beleesett (a forrásba). E mellett az átszövődés mellett érvényesül a főmondat módhatározója → mellékmondat módhatározója változás az észrevétlenül mondatrész átkerülésével. Ti. a határozó szerepe döntő fontosságú a mese további cselekménye szempontjából. Így kerül egymás mellé a közlendő tartalom két legfontosabb mozzanata az átszövődés eredményeként.
8. Főmondat birtokos jelzője → mellékmondat tárgya. Például: A leányka, ahogy kétfelé törte a kenyeret, egyik fele nagyobbra tört, mint a másik. = A kenyér egyik fele nagyobbra tört, mint a másik, ahogy a leányka kétfelé törte. A mondatok sorrendje, természetesen, lehet fordított is. Jellemző itt is, hogy az alany megelőzi a kötőszót az eredeti fogalmazásban. Hasonló szerkezet: A mészáras ahaty tőtœtte a kŕlbászt, eggyik víge vastagabb lett, mint a másik. = A kolbász egyik vége vastagabb lett, mint a másik, ahogy a mászáros töltötte, vagy: Ahogy a mészáros töltötte, a kolbász egyik vége vastagabb lett, mint a másik. Mindkét esetben gondolhatunk a mellékmondaton belüli átszövődésre is (vö. a II. 1. ponttal), de valószínűbbnek látszik a bemutatott megoldás, illetőleg tipizálás.
III.
1. Tárgyi mellékmondat → főmondat. Például: Hát itthon mi történt, lelkem uram, ha tudnád! (KMHM 90) = Hát ha tudnád, lelkem uram, hogy itthon mi történt! Jŕj, de a tënnap amit mandatt ánygyom, ha aszt hallattad vóna! = Jaj, de ha hallottad volna, amit tegnap mondott ángyóm! A mellékmondat újszerűsége, a közlés szempontjából fontosabb volta és ezen belül is az, amit a tegnap mondott, kiváltja a beszélőből természetes módon az átszövődéses szerkezet létrehozását.
IV.
1. Alanyi mellékmondat → főmondat alanya. Például: Gyuri több két hetinél, hogy beteg = Több két hetinél, hogy Gyuri beteg. Minya nincs két hónapja, hagy leszerčlt = Nincs két hónapja, hogy Minya leszerelt. 
2. Módhatározói mellékmondat alanya → főmondat alanya. Például: ...azt hazudta az anyjának, ha nem ad neki az anyja csicset (= ha nem szoptatja meg) egy kőfalon keresztül, akkor ő úgy álmodta, hogy meghal (KMB) = ...úgy ámodta, hogy akkor ő meghal. Egyúttal az akkor időhatározó is átkerül a mellékmondatból a főmondatba. Az eredeti szövegezés nem egyértelmű, csak a szövegösszefüggés alapján válik azzá. Ti. a ki hal meg? kérdésre felelhetjük, hogy az anya, illetőleg a fiú. A mesemondó ugyanis hangsúlytalanul ejti, mintegy szakaszelőzőként az akkor ő kapcsolatot, és a nyomatékosan ejtett úgy előtt nem tart szünetet.
3. Tárgyi mellékmondat alanya → főmondat tárgya. Például: Puskát, hagy let vóna, nem tudam = Nem tudom, hogy puskája lett volna. A lëjánkát nem tudtam, hogy mit mandatt. A kendčrt nem manta, hagy ki van nyűve. Most az asszony összeegyezik az emberrel, az urával: mivel látják a vándort, hogy nagyon szegény, elfáradt, engedjék át az ágyukat a vándornak (KMHM 176–7) = ...mivel látják, hogy a vándor nagyon szegény, [és] elfáradt, engedjék át...
4. Tárgyi mellékmondat alanya → főmondat határozója. Például: Egy lëjántestvërek is hallattam, hagy vót = Hallottam, hogy volt egy leánytestvérük is. Az apjak   is monták, hagy úgy járt. A lëjánkájak se tudam, hagy mibe hót meg. Ezekben az átszövődéses formákban a mellékmondatból változatlan alakban a főmondatba került mondatrész (alany) valójában nem válik a főmondat igei állítmányának meghatározó tagjává, csak logikailag következtethetünk arra, hogy -ról, -ről viszonyragos állandó határozói bővítményként fogható fel. Az új szerkezeti kapcsolat emiatt lazább, mint számos más esetben.
5. Hasonlóképpen laza a kapcsolat ebben a típusban: alanyi mellékmondat alanya → főmondat részeshatározója. Például: Aki megharagszik, a másikak szabad, hogy levágják az ārát (= orrát) (KMB) = ...szabad, hogy a másikok levágják az orrát [annak], aki megharagszik. A tśbbik kelletett, hogy várjanak sarakra (= sorukra).
V.
1. Tárgyi mellékmondat tárgya → főmondat tárgya. Például: Nem érdemled meg az istennek áldott levegőjit, hogy szívjad (KMHM 96) = Nem érdemled meg, hogy szívjad istennek áldott levegőjét.
2. Tárgyi vagy célhatározói mellékmondat tárgya → főmondat tárgya. Például: Szénát mentem, hogy adjak neki [ti. a tehénnek] másodszor... (KMHM 173). Egy víka búzát mantam [vagy kértem], hagy agyon kőcsœnn. Ez utóbbi mondatban állandó határozó tárgya → főmondat tárgya átalakulásra is gondolhatunk. Benne, jóllehet ugyanolyan átalakulás megy végbe, mint az előzőben, azaz mellékmondat tárgya → főmondat tárgya, a kapcsolás kettős, a búzát mondtam / búzát kértem és búzát adjon viszony egyként érvényesül. Viszont a szénát mentem nem lehetséges, csak a szénát adjak. 
VI.
1. Alanyi mellékmondat alanya → főmondat határozója. Például: Az asszonyaknak rigebben nem vót muszáj, hagy a mezöre járjanak = Régebben nem volt muszáj, hogy az asszonyok a mezőre járjanak. Ez az átszövődéses forma gyakori a köznyelv romániai változatában. 
2. Alanyi mellékmondat határozója → főmondat határozója. Például: Nem sokáig kellett, hogy várjanak (KMHM 146) = Nem kellett, hogy sokáig várjanak.
3. Helyhatározói mellékmondat határozója → főmondat határozója. Például:   És egy téli alkalommal, mikor nagy tél volt, nagy hó volt, hogy a világon a szem amerre ellátott, mindenütt hó borította a mezőket, hegyeket, völgyeket, tetszbetegnek tettette magát az asszony (KMHM 108) = ...hogy amerre a szem ellátott, mindenütt a világon hó borította a mezőket...   A már említett eljárás: a kötőszóként használt vonatkozó névmást megelőzi az alany, itt is érvényesül.
Ezek azok az átszövődéses szerkezeti formák, amelyeket megfigyelhetünk a meseszövegek és a magunk gyűjtése alapján. Ha a szórend és az alaki jegyek alapján tipizáljuk őket, tekintetbe véve azt is, hogy főmondat → mellékmondat, illetőleg mellékmondat → főmondat irányú fejlődés eredményeként jött-e létre az átszövődéses forma, a következő képet kapjuk:
a) Ha az átszövődést képviselő mondatrész mindkét esetben, azaz a szövődményes és a szövődmény nélküli szerkezetben azonos funkciójú marad, a változás pedig abban nyilvánul meg, hogy a kérdéses mondatrész átkerül egyik mondatból a másikba, illetőleg a mellékmondatban marad, csak szórendi átalakulás figyelhető meg. Ide sorolhatók a) a főmondat → mellékmondat altípusban a II. 1, II. 5, II. 6. pontban bemutatott mondatszerkezetek és b) a mellékmondat → főmondat altípusban a IV. 1, IV. 2, V. 1, V. 2, V. 3, VI. 2, VI. 3. pontbeliek.
b) Ha pedig az átszövődést eredményező mondatrész más funkciót kap a szövődményes szerkezetben, mint amelyet a szövődmény nélküli mondatban játszott – nem tekintve azt, hogy a fő- vagy a mellékmondatban töltötte-e be eredetileg ezt a szerepet –, akkor szórendi és alaki változást is szenved. Ide sorolhatók a) a főmondat → mellékmondat altípusban a II. 2, II. 3, II. 4, II. 7, II. 8. pontban tárgyalt szerkezetek és b) a mellékmondat → főmondat altípusban a IV. 3, VI. 1. pontbeliek. 
c) Külön csoportot alkotnak végül azok a mondatok, amelyekben megváltozik ugyan a kérdéses mondatrész szerepe az átszövődéses formában, de alaki változás nem következik be. Ide tartozik a IV. 4, IV. 5. pontbeli alfaj.
Ilyen szempontok alapján a puszta szórendi változást mutató formák tekinthetők általánosabbnak az alaki, szórendi és mondatrész szerepet változtató szerkezetekkel szemben. Az arány 10 : 7. A vegyes csoportban mindössze két típus tartozik. 
Más képet kapunk, ha az átszövődés folytán létrejött mondat szövődményt jelző/képviselő mondatrészének a kapcsolódási lehetőségeit vesszük számba. A kérdéses mondatrész ugyanis kapcsolódhat logikailag mind a fő-, mind a mellékmondat állítmányához, illetőleg csak az egyikéhez, attól függően, hogy mennyire függetlenedett   “a mondatszerkesztés általános szabályaitól” (vö. Kiss i. m. 67). Eszerint a következő a helyzet:
1. Kettős kapcsolású a kérdéses mondatrész a II. 1, II. 3 (7), II. 5, II. 6, II. 7, IV. 1, V. 1, V. 2 (2, 3), VI. 2. és VI. 3. szerkezeti típusban.
2. A többiekben csak egyszeri kapcsolás érvényesül.
3. A két szemlélet szerinti csoportosítás nem esik egybe.
A kapcsolási lehetőségek és a szórendi, alakszerkezeti, valamint a mondatrész szerep változása szerinti rendszerezést a következő táblázatban foglaltuk össze:

A változás jellege	Kapcsolási lehetőség	
	egyszeri	kétszeres	
Szórendi változás	II. 2, II. 3 (1), II. 4, II. 8, IV. 3, IV. 4, IV. 5, 
V.2 (1), VI. 1	II. 1, II. 3 (2), II. 5, II. 6, II. 7, IV. 1, IV. 2, V. 1, V. 2 (2, 3), VI. 2, VI. 3	
Alakszerkezeti forma	Változatlan	IV. 4, IV. 5, V. 2 (1)	II. 1, II. 5, II. 6, IV. 1, IV. 2, V. 1, V. 2 (2, 3), VI. 2, VI. 3	
	Változik	II. 2, II. 3 (1), II. 4, II. 8, IV. 3, VI. 1	II. 3 (2), II. 7	
Mondatrész szerep az átszövődésben	Változatlan	V. 2 (1)	II. 1, II. 5, II. 6, IV. 1, IV. 2, V. 1, V. 2 (2, 3), VI. 2, VI. 3	
	Változik	II. 2, II. 3 (1), II. 4, II. 8, IV. 3, IV. 4, IV. 5, VI. 1	II. 3 (2), II. 7	

A mondatszövődés – amint látható – valóban gyakori és több sajátos szerkezeti típust létrehozó eljárás a magyarói helyi nyelvjárásban. De amint azt az eddig megjelent összefoglaló művek és Kiss Jenő közlése bizonyítja, nem egy szerkezeti típus több területen, sőt a köznyelvben is, régóta ismert, számbavételére azonban mind ez ideig nem fordítottunk kellő figyelmet sem az irodalmi nyelvi, sem a nyelvjárási mondattani sajátosságok vizsgálatában. Számos itt bemutatott szerkezeti típus él – ismereteim szerint – mind nyelvjárásainkban, mind a köznyelv erdélyi változatában. Ez utóbbiban, természetesen, viszonylag korlátozottabb mértékben és jórészt a pongyola/pongyolább megfogalmazású közlésekben. E szerkezetek tüzetes vizsgálata, leírása – úgy hiszem – a mondatszerkezeti formák alakulása/változása szempontjából sem volna fölösleges.

Az ismétlés mint mondatszerkesztési eljárás 
a magyarói nyelvjárásban
1. Az ismétléssel mint nyelvi jelenséggel – a Kiss Jenőtől említett eljárást nem tekintve, tudomásom szerint – csak stilisztikai szempontból foglalkoztak részletesebben, illetőleg a folklór alkotások nyelvi sajátságaként tárgyalták vagy csak említették. A stilisztikában számba vett ismétléses jelenségek azonban csak részben esnek egybe a nyelvjárás mondatszerkesztési eljárásaival, és nyelvi funkciójuk igen eltérő. A folkloristák pedig csak mint redundáns, “zaj” elemet említik, egyébként nem értékelik. 
1.1. A stilisztikában olvasható fogalom-meghatározás is mutatja, milyen szerepet tulajdonítanak az ismétlésnek. Már maga az a tény, hogy erősítés címszó alatt tárgyalják, elárulja, hogy a beszélő “mintegy tovább akar időzni egy-egy fogalomnál”, illetőleg amiatt ismétel, mert a szó vagy a szerkezet “valamilyen oknál fogva mély hatással volt rá (csodálat, indulat, bánat stb.), vagy mert a kiemeléssel fel akarja hívni rá a figyelmet (i. m. 432). Kissé hézagosabban, de tömören fogalmaz az ÉrtSz., amikor azt írja az ismétlésről, hogy: “Az az eljárás, amellyel nyomósításul v. a történés többszöriségének jelölésére a szónak egy elemét v. az egész szót megismételjük”. Szathmári egyben megjegyzi, hogy “Az ismétlés akkor hatásos és helyes, ha tartalmi vagy érzelmi szempontból indokolt. Helytelen azonban az indokolatlan, ún. fölösleges ismétlés vagy tautológia”. Ilyen fölösleges ismétlésként idéz például egyes “kötőszók (és, hogy, aztán, akkor), bizonyos igék (van, mondom, azt mondja) stb. fölösleges” ismétlését “a mindennapi nyelvben” (i. m. 433). A nyelvjárások vonatkozásában – úgy vélem – ezeknek az elemeknek a gyakori használatát sem tekinthetjük olyan mértékben fölösleges ismétlésnek, mint az irodalmi vagy a köznyelvben, nem beszélve másfajta, a következőkben bemutatandó ismétléséről.
1.2. Látszólag az idézett fölösleges ismétlések közé sorolhatjuk a folkloristák megítélése szerint az ún. “zaj” elemeket is. Voigt Vilmos írja erre vonatkozóan idézett tanulmányában: “Egyébként azonban még a struktúraszerű elemek rendszerében is találunk olyan vonásokat, amelyek a teljesen zárt struktúra ellen dolgoznak. A folklór alkotások struktúraszerű részei közé ékelődő »zaj«-elemek például nem csupán akadályozzák az üzenet tömörségét, növelik a redundanciát, hanem sajátos, jellemző vonássá válnak. Ha egy népköltési szöveg elmondásából rövid részletet idézünk, ebben a »zaj« elemei (»aszonygya«, ismétlések, tévesztések) egyszersmind azt a továbbítási közeget is jelölik, ahol a történet elhangzott: »No akkor elment a templomhoz. Mikor elmegy a templomhoz, hogy meggyónjék, elment oda, aszonygya, a pap aszonygya...« és hozzáteszi, hogy »Ilyen értelemben a ’zaj’ is bizonyos hangulatteremtő, környezetfelidéző jellegű elemmé válhat főként a közösségen kívül álló városi emberek szemében«” (i. m. 265–6). Voigt tehát már utal arra, hogy egyéb elemekkel együtt az ismétlés “sajátos, jellemző vonássá” válhat, illetőleg válik, de valójában ő is mint “hangulatteremtő, környezetfelidéző jellegű” elemmel számol vele. Ez az ismétlési eljárás – amint látni fogjuk – már egyik fajta szerkezeti jellegű ismétléssel azonos.
2. A mondatok szerkezeti elemzésével – köztudomásúan – megállapítjuk az egyes szerkezeti tagok, szerkezeti egységek egymáshoz való viszonyát, és egyben betekinthetünk a mondatszerkesztés módjába, mikéntjébe. Az ismétlés a magyarói nyelvjárásban, ha mondatrész vagy szószerkezeti egység, egyfajta sajátos szerkesztési eljárás eredménye akár az egyszerű, akár az összetett mondatban, akár különálló mondatokban fordul elő. E szerkezeti formák egy része megegyezik az irodalmi köznyelv alakulatokkal, más, nagyobb részük azonban jellegzetes nyelvjárási szerkezetnek minősül.
E sajátosságok élnek – kevésbé gyakran ugyan – a mindennapi beszédben, és egészen gyakoriak a különféle események, történetek elbeszélésében meg a népmesék cselekményes részének elmondásában. Rendszerezésük tehát a nyelvjárás szintjén éppen úgy elvégezhető és elvégzendő, mint más szerkezeti jelenségeké. Emellett funkciójukat meg kell magyaráznunk a népi, népmesei szövegek vizsgálatakor is. De már előzetesen megállapíthatjuk, hogy alapvető szerepük a népmesék szövegében sem más, mint a mindennapi beszédben, pontosabban a népmesei szövegben való használatuk a mindennapi nyelvhasználatban gyökerezik.
A jelenség különböző módon érvényesülhet a gyakorlatban. Ennek megfelelően csoportosíthatók az egyes alfajok mind az egyszerű, mind az összetett mondat, mind más-más, közvetlen egymásután vagy más mondatok közbeiktatása után következő mondatokban. Ezek az eljárások az irodalmi meg a köznyelv szempontjából gyakran fölöslegesnek tekinthetők, a nyelvjárásban azonban – mivel benne eddig nem rendszerezett más normák érvényesülnek – jórészt sajátos szerkezetként kezelendők. 
Az osztályozásban külön tárgyaljuk az egyszerű mondatbeli jelenségeket és külön az összetett, illetőleg más-más mondatokban jelentkező sajátosságokat. Ez utóbbiakat azért vontuk egybe, mert jellegükben nem különböznek egymástól.
Az ismétléses szerkezetű egyszerű mondatokban különböző okok miatt és különböző módon kerülhet sor egyes mondatrészek megismétlésére.
2.1. Egyik leggyakoribb megoldás a közbeékelt, rendszerint minősítő jelzői vagy valamilyen határozói – leggyakrabban idő- vagy okhatározói – alárendelő mondat miatti ismétlés. Ezek között is az az eset, amelyben az alanyt vagy alanyi részt ismétli meg a beszélő szó szerint vagy bővített, illetőleg egyszerűsített formában vagy rokon értelmű szóval, amiatt vagy abból a célból, hogy a beszédtárs, illetőleg a hallgató(ság) félreérthetetlen módon követhesse és megérthesse a közlés tartalmát. Íme: az a semmibe vett ember /amikor megtudta / hagy a szśvetkezet vezetői mit akarnak / az az ember meg akarta akadájazni a határazatat // akkor a fiju a két új pokrócat / amit a szüleji vettek a vásárból / azt tegye rijá a gyermek az apója vállára (KMB). Ez utóbbi mondatban szinonimával ismétli meg az alanyt, és a tárgyat is megismétli névmással. (Erről l. alább.) S avval a királyfi – mert ez a királyfi volt, amit [!] ajándékozott neki, a leánykának a harmadik törpe – megfogja szép gyengén a királyfi, a hintóhoz vezeti a leányt, beülteti, és melléje ül, és elhajt az ő palotájába (KMHM 114). Szövődményes szerkezetnek is felfogható, ugyanilyen típusú szerkezet: azon az éven a rajon (= járás, közigazgatási egység) ha látta / hogy a bolt gazdagadatt ötvenezerrel [ti. ötvenezer lejjel] / követelte a rajon / hogy csináljanak... üzlethejséget [!] (KMB 144). Ugyanez a típus, mivel az amind / = amint / kötőszó előtt nem tart szünetet: az ember...   felült a lóvára / és hazafelé indult... // s a ló   amind legyezte magát menőleg / hát megbotorkázatt a ló / úgyhogy az ember szinte leesett a lóró[l] / s azt mondta az ember a lónak, hogy / jaj / hogy szakadjan meg a nyakad /s a ló nyaka megszakadatt s megdöglött (KMB). Ebben a szövegrészben a ló   határozóragos alakjainak, lóról, lónak, illetőleg az ember szónak az ismétlésére is sor kerül, de más-más mondatban, illetőleg tagmondatban.
Ezekben és más, ugyanilyen típusú mondatszerkezetekben a logikai fonal biztosítása céljából ismétli meg a beszélő az alanyt, nehogy a cselekvő személyét ki-, milétét illetően félreértés keletkezzék. Logikai és emiatt szerkesztésbeli oka van tehát az alanyt kifejező nyelvi egység megismétlésének.
2.2. Viszonylag ritkább, de még elég gyakori jelenség a tárgyként szereplő szó megismétlése vagy tárgyként vagy határozóként közbevetés miatt: S az ember a fijut / me rígtő fogva szerette [!] volna megmenekülni tölle / hogy ne kelljen szígyelje magát azé / amiket csinált / elvitte a fijut a keresztapjához /, hogy tanitsa mesterségre. A következő példában tárgyat és határozót is ismétel ugyanabban az egyszerű mondatban, bizonyára amiatt, hogy nem tart szünetet jelzői alárendelő köztőszó előtt, és ezért a közbevetett mondat előtti szószerkezetet az alárendelő mondattal önálló szerkezetnek érzi és a közbevetést követően teljes értékű mondatot szerkeszt a megismételt tárgy és határozó felhasználásával. A lónak a fejét arra a kapura, amelyiken átmegyek minden reggel a libákkal ki a mezőre, szegezd fel a ló fejét a kapu felett a kapura (KMHM 138). Azt a zsákat a szuszék mellett (= a szuszék mellett levő zsákot) / amejiket a tennap hoztam a malambo // üresitsd ki a zsákat a szuszikba//.
2.3. Sajátos szerkezetű egyszerű mondat keletkezik, ha az időegymásutánt akarja érzékeltetni, és a kotlosakat tárgy után szünetet tart, a személyes névmással megismételt tárgyat pedig nem tekinti a mondathoz tartozónak: és akkor a szolga a kotlosakat /rendre mind kidobta őket az udvara / és a kicsi csürkéket kirakta a konyha földjire // (KMB). Ugyanakkor felfoghatjuk az őket szóalakot értelmező jelzőnek is, amely távol került értelmezettjétől, és így egyfajta mondatszerkezet-lazulással számolhatnánk. Ez az indoklás azért is elfogadhatónak látszik, mert a nyelvjárásban gyakori az irodalmi nyelvhasználatban szokatlan értelmezős jelzős szerkezet. Emellett felfigyelhetünk arra, hogy ha nem időegymásutánt, hanem ellentétet akart volna kifejezni, bizonyára nem és, hanem pedig kötőszót használ.
2.4. Más típus az, amelyben az értelmező jelzős szerkezet tagjait közbevetett mondat szakít(hat)ja meg. Ez a típus az irodalmi nyelvben is ismeretes... a beteges egyházfi... / amelyik a hat családot vezette / az tudja, hogy... // (KMB 131) az a beteges legény /akiről a mese [valójában: a történet] van / az otthon maradt... // (KMB 128); az a mesebeli ember / aki vitte a pénzt a takarékba / az amikor az álmából felébredt / hát nem is tudta / hogy mi van vélle // (KMB 40) a szövetkezet vezetője   / az amelyiket régebben vállasztattak... [!] meg / s nem úgy vezette a dolgot / ahogy kellett volna / az a vezető szerette volna / hogy megmaradjon a hejin // az egyik szabadságos katona / az amejik a regátbo jśtt haza ētávozásra /   az a katona merész vót erőssen / nem filt senkitű se //. E két utóbbi esetben a mutató névmási értelmezőt mint alanyi részt ismétli meg kétszeresen. Az ismétlésre feltehetőleg amiatt kerül sor, mert önálló mondatnak érzi/tekinti így a szerkezetet. Egyébként az értelmező jelző mellékmondatot bevezető az mutató névmás funkcionálisan helyettesíti a megismételt alanyt.
2.5. Van olyan eset, amikor a fennebb már bemutatott értelmező szerkezettel egy időben habozó, tétovázó módon ismétli meg, teszi pontosabbá, egyértelművé a közlést, részleges ismétléssel: és az a szegény nyekegő legény / amejikről van a mese [ti. szól a történet] / az amikor a repülőből, amikor kiszökött / hát olvasta (= számolta) a tízet nyekegve [, hogy ti. mikor nyithatja ki az ejtőernyőt] // (KMB 74).
2.6. A köznyelvben is hallható a tárgynak közbevetett mondat után mutató névmással értelmezőként való megismétlése. A lovakot amit   [!] vitt a vásárra // azakat jól tartatta elébb //a disznyót / amejik nem malacazatt meg / aztat ē kellett hogy adja // az ember unakáját / amejikrő mandtam /, hagy sakat betegeskedett / aztat annyit hordazták az orvashaz / hogy na // és a vaddisznókat / amit [!] lőtt / azakat besózva feltette a füstre // és ezt a beteges embert akiről ez a mese van [ti. ez a történet szól] ezt nem vitték el [a háborúba] // (KMB 130). A szerkezetet bizonyára nyomósító célzattal alkotja meg. Ez utóbbi példában önmagáról beszél, ő volt az a beteges ember, de szerénységből vagy mert szégyelli, így emlegeti önmagát. Ez a szerkezeti típus névmások ismétlésével szintén gyakori: és amikor kitört a háború /azokat / akik katonák voltak / azokat mind elvitték a háboruba (KMB 130).
2.7. Nem ilyen gyakran, de ismétli a határozót is közbevetett mondat után: ...fenn a havasan onnét / ahunnet a Maras ered / onnet megvett fenyőfa-gerendát / ... (KMB). A többi teher mellett / ami le van írva [az előzőkben] / azok mellett a templomba is szolgált // (KMB 130). A jahak mellé / amiko csak tehették / azak mellé mindég jó pakulárt fagadtak // A vén embernek / ha ett / annak śrśkké meg kellett vagdalni a kenyeret s a húst //. Ez utóbbi példában gondolhatunk arra is, hogy a félreértés elkerülése végett ismétli meg névmással a részeshatározót. Ti. hogy másnak kellett megvagdalnia az ennivalót az öregember számára, nem ő maga vágta fel.
A fölsorolt jelenségek alapján – úgy vélem – rendszerszerű szerkesztési eljárásnak minősíthetjük ezt az egyszerű mondatos szerkezeti típust. S jóllehet egy részük nem ismeretlen a köznyelvben sem, használatuk nem mondható gyakorinak; kissé modorosnak érezzük. A jelenség oka rendszerint nem a hangulati tényező vagy legalábbis ritkán az. Jórészt amiatt és azért ismétel, mert egyértelmű, könnyen követhető szövegszerkesztésre törekszik, illetőleg ezzel egy időben nyomatékosan a figyelem központjába akarja állítani a mondat legfontosabb összetevőjét, amely lehet alany, tárgy vagy határozó. Egyébként az egyszerű mondatbeli mondatrész-ismétlés viszonylag ritkább, mint az összetett vagy más-más mondatbeli ilyen eljárás.
3. Az    i s m é t l é s e s    á l m e l l é k m o n d a t o s   s z e r k e z e t e k gyakorinak mondhatók. Két, egymást feltételező fő jellemvonásuk van: az egyik az amejik kötőszó csaknem kivétel nélküli használata; a másik a közvetlen a kötőszó után következő megismételt mondatrész.
3.1. A z   a l a n y   m e g i s m é t l é s e: ...volt egy lovas ember / amejik (= és az) ember jó könnyű futós lovakat tartatt // (KMB 154) egyszer volt nagyida vidékin egy csobány / amejik (= [és] az a) csobány télbe-nyárba juhakkā foglalkazatt // s így az öreg úr élve maradatt / amijé (= és emiatt) az öreg úr a vadásztársának mondott... köszönötöt [!] // (KMB 171)   ...annak az udvarnak a kellős köszepibe vót egy ügyesen feldíszített kút / amejik (= és az a) kút ē vót látva két faviderrel // (KMB) volt egy harmadéves katona / ameljik (= és az a) katona az egész háram év [!] katanaságját a háboruba tőtötte le // (KMB). Ezekben a példákban ugyanazzal a szóval ismétli meg az alanyt.
3.1.1. De megismételheti szinonimával is: volt egy nagy faluba egy tutajgerenda-kereskedő / amejik (= és ez az) ember egész életit avā tőtśtte el, hagy... // (KMB) a másik holló... azt mondta, hogy nálunk is baj van / mert az arany körtefa kiszáradatt / amejik (= pedig, jóllehet az a) fa minden három napba termett aranykörtövit / ... // (KMB 104).
3.1.2. Megtaláljuk – bár igen ritkán – az olyan értelmezős jelzős szerkezetekben is ezt a szerkezeti típust, amelyekben kiteszi az utalószót: ...és ott eldicsekedte egy másik királynak / hogy mijen igaz jó pakulárja van neki / ojan / amejik (= hogy az a) pakulár nem hazudatt soha // (KMB 95).
3.1.3. Ugyancsak ritka az az eset, amelyben a kötőszó és ezúttal a személyes névmással megismételt alany közé más mondatrész ékelődik be: És ennek a grófnak volt egy intézője, amejik a gazdaságát ő vezette (= és ez vezette a gazdaságát) (KMHM 213). Ebben a mondatban a szórend sem megszokott.
3.2. Rokon jellegű ezekkel az a szerkezet, amelyben az alanyt tárgyként ismétli meg az álmellékmondatban: és amikor odaértek / hát egy más irányból érkezett egy nagy bolond medve / amejik (= de azt a) medvét felbosszontották [!] ārébb az erdőmunkások // (KMB 149) nyáran a havasba járt a turmája (= a nyája) / amejik (= de / és azt a) turmát csak összē hajtatták le a faluba //.
3.3. Megismétli adott esetben határozóként is az alanyt az álmellékmondatban: volt egy vadas havas / amejik (= és abban a) havasba a medvék erősen pusztitatták a marhákat // (KMB 168) annak a falunak a határján volt egy nagy erdő / amejik (= és abba az) erdőbe sok-sok vadak tartozkadtak // elkészült az írás / amejik (= és abban az ) írásba az volt megírva / hagy mejik [gyermek] mennyit śrśkśl az śreg halála után // volt   egy nagy falu / amejik (= és abban a) faluba kellett hogy vállasszanak bírót // vót att a faluba egy leány / amejik (= és annak a) leánynak mindég sok szeretője vót // ípült att rígen egy ajan ház / amejik (= de ahhoz a) házhaz nem álhatatt bé akárki szógálni //. 
3.3.1. Az alanyt olykor szinonimával ismétli meg mint határozót: került oda valami tanittoné (= tanítónő) / amejik (és / de attól a) tanittokisasszonyto úgy filtek a gyermekek, mind a tűztő //.
3.3.2. Egyetlen olyan példát találtam az álmellékmondatos mondatrész-ismétlő szerkezetek között, amelyben az amejik kötőszót ami váltja fel: att falragaszak voltak kiszegezve / ami (= és azokra a) ragaszakra az vót írva / hogy ... (KMB).
3.4. Gyakran ismétlik meg a tárgyat kifejező szót, szerkezetet is valamilyen más mondatrészként az álmellékmondatokban.
3.4.1. A tárgy alanyként ismétlődik: ... hát látott ott egy legényt / ott az erdőbe / amejik (= és az a) legény tépte ki tövestől a földből a nagy köbméteres bükkfákat // és a kőmíves csinált a toronyra egy vakablakat / amejik (=de az a) vakablak se külnet, se belölnet nem láccatt // (KMB) eccer az erdőbe egy szép házat láttak / mejik (= és / de ez a) ház üres vót / benne nem is laktak (KMB).
3.4.2. Tárgyként szintén megismétlik az álmellékmondatban a tárgyat: az a vadászember csinált nagy kapkányakat (= kaptányokat) / amejik (= és azokat a) kapkányakat megkśtśtte egy nagy fáhaz / nehagy a vadak e tudjanak szabadulni // az ember eladta ... a sován tehenyeket / amejik (= ugyanis azokat a) tehenyeket addig jármazatt //.
3.4.3. Ebben az esetben állhat szinonima megismételt tárgyként: küldtek ada akka ojan csendöreket / amejik (= de azokat a) zsandárakat még a leginyek is meg tudtak jesztegetni (= ijesztgetni) //.
3.4.4. Állhat a tárgyat megismétlő szó határozóként a mondatban: küldett a rajan (= járás) jó traktarakat / amejik (= és azokkal a) traktārā [!] még a hegyen is tudtak szántani //. 
Ugyanezt a típust használta azzal a különbséggel, hogy a tárgy és a kötőszó közé kerül az állítmány: ... és szerződést kötöttek / amejik (= és abba a) szerződésbe beleírták a feltételeket... // (KMB) és āra [a toronyra] ojan zárat csinaltatatt / amejik (= hogy abba a / amelyikbe) zárva semmi kulcs ne talájan. // (KMB).
3.5. Szintén gyakori a határozót kifejező szó határozó- vagy más mondatrészként történő megismétlése álmellékmondatban.
3.5.1. Alanyként ismétli meg a határozót: az a gazdag úr adatt volna jó fizetést az ördögnek / amejik (= de az ördög) ördög nem akart beállani hozzája ispánnak / mer az úr rosszféle vót //.
3.5.2. Szinonimával megismételt formája ugyanennek a szerkezetnek: a leginyek gyűtœttek pinzt a cigányaknak /amejik (= és azok a) zenészek a pénzé kellett hagy muzsikájanak nekijek egésszen reggelig //.
3.5.3. A A határozót kifejező szót tárgy-, illetőleg határozóként is megismétli: belépróbálta a kócsat a zárba / amejik (= de azt a) zárat nem tudta [!] senki kinyitni // hazament aztán a falujába / amejik (= és azt a) falut nem is hagyta [!] el többet // az asszany elküldte a fijut a szilvávā a vásárba / amejik (= jóllehet / pedig azt a) szilvábo lekvárt kellett vona hogy főzze // a leginy fenízett a fára / amejik (= és azon a) fán att látta az aranytallu madarat // (KMB) a szeginy ember tovább szántatt az ekéjivel / amejik (= mert / ugyanis azzal az) ekével azt gondolta / hagy hamarébb bé tudja vígezni [a szántást] //; és ebben az utolsó mondatban szórendi változást, átszövődést is eredményezett az álmellékmondatos szerkesztés: ...és azt gondolta, azzal az eké(jé)vel...
A jelenség – amint a példák számaránya mutatja – igen gyakori az elbeszélt történetek, sőt a mindennapi események elmondásakor meg a népmesei szövegekben. Ez az álmellékmondat-fajta úgy jön létre, hogy megismétli a főmondat valamelyik szabad mondatrészét, és az ismétlés következtében a jelzői vagy határozói mellékmondat logikailag önálló főmondat értékű szerkezetté válik. Egyetlen példával világítjuk meg az indoklást: egyszer volt Nagyida vidékin egy csobány, amelyik csobán télbe-nyárba johakka foglalkazatt = egyszer volt... egy csobán, és az télen-nyáron a juhokkal foglalkozott. Persze nem minden esetben kapunk pontosan ilyen – akár irodalmilag is elfogadható – szerkezetet, de az álmellékmondat létrejötte, megalkotása minden bizonnyal az ismétléssel indokolható, tehát szokásos szerkesztési eljárás eredménye.
3.6. Másfajta álmellékmondatos szerkezet is előfordul: vett a leánykájának gyönyörűszép ruhát, amelyik úgy látszott, hogy a legszebb selyemből van szőve, ahol (= holott) tiszta papírruha volt ez (KMB 110). A mondat logikai felépítése talán így tehető irodalmi színtűvé: ...vett... ruhát, és úgy látszott, hogy az a legszebb selyemből van szőve, holott papírruha volt. Az álmellékmondatos szövődményes mondat megszerkesztése nem engedte meg, hogy az az / ez főnévi mutató névmás előbbre kerüljön, viszont a mesemondó – úgy látszik – szükségét érezte hangsúlyos formában a mondat végére kitenni. Elképzelhető a mondat a névmás elhagyásával is, ha a minősítő jelzői mellékmondatot az amelyikről kötőszóval kapcsoljuk a főmondathoz.
4. Egy másik, ismétlést tartalmazó típus az, amelyben az összetett mondat tagmondataiban, illetőleg egy másik összetett mondat egyik tagmondatában ismétlik meg vagy ugyanazzal a szóval, vagy pedig egy más mondatrésszel a kérdéses mondatrészt. Ez a típus a leggyakoribb mind a mindennapi beszédben, mind a meseszövegekben. Másodlagos szempontként tekintetbe vesszük itt a megismételt mondatrész szórendi helyét is a csoportosításban, mert a mondatok szerkezeti felépítésében a mondanivaló súlyának pontos megérzékítésében jelentős szerepe van.
A tárgyalás rendjén előbb az azonos mondatrészeket ismétlő típusokat soroljuk fel, majd a más mondatrészként megismételteket. Kezdjük az alannyal és folytatjuk a tárggyal, határozóval és végül a jelzővel. Viszont nem vesszük tekintetbe, hogy az ismételt mondatrészek fő- vagy mellékmondatban fordulnak-e elő.
4.1. Egyik alfaj az, amelyben mindkét tagmondat A–Á szórendű, mégpedig az első tagmondatot az alany kezdi, a második vagy valamelyik későbbi mondatban pedig az állítmány és / vagy valamely szabad mondatrész követi az alanyt és zárja a szerkezetet: a leány jött és ha látta / hogy a falábas alszik / hát a falábas kannájából a lány kiöntötte a vizet // (KMB 26) a három jó barát elindultak szerencsét próbálni / és amint mentek / a három jó barát találkazatt még két másik leginnyē //.
Itt soroljuk fel azokat az alfajokat is, amelyekben vagy ugyanannak az összetett mondatnak két tagmondatában, vagy két különálló összetett mondat egy-egy tagmondatában ismétlődik meg az alany úgy, hogy az első tagmondatban nem az alany, hanem valamely más szabad mondatrész kezdi a szerkezetet: egy szép holdvilágos éjszaka bément abba az udvarba egy róka... s benézett a kútba // és ott a kút / = a víz/   tükrében meglátta a hold képit / és ő azt egy sajtnak nézte // ... (KMB 17). Most a fiúk... féltek az édesapjuk haragjától. És a fiúk onnet elvették magukat (= eltávoztak), és elbujdostak (KMHM 122).
Ennek a szerkezeti formának az ellentéteként foghatjuk fel azt a típust, amelyben a tagmondatok vagy későbbi tagmondat alanyát előzi meg valamely más szabad mondatrész: ...és azt a tornyot csak egy kőmives csinálta / és az a kőmives csinált a toronyra egy vakablakat... / és azan a vakablakan a kőmives járagatatt oda bé / ...de azt a kőmives még a feleséginek se mondta meg / csak ő egyedül hordta [a pénzt a toronyból] és a kőmives jól meggazdagadatt / (KMB 116). Az alany ilyen mérvű ismétlése – úgy vélem – azzal indokolható, hogy a bűncselekmény elkövetőjének a szövegbeli fontosságát kiemelje, és éppen az ismétlés révén elítélő véleményét hangsúlyozza. Logikai és lélektani tényezők együtthatása indokolja így ezt az eljárást: az egyházfiu erőskedett / hogy ő hogy megpártolta a szegény asszanyakat / [amikor / ugyanis] a kurátornak ő nem engedett [az egyházi adó ügyében] (KMB) [egy, a fél szemére vak ember] ott künn a cserefás erdő mellett lakatt / és ő ott annyi vadat lőtt / amennyit ő akart // (KMB 186). Ezekben a szerkezetekben redundáns elem a megismételt alany; ismétlését legfennebb azzal indokolhatnók, hogy a beszédtárs, a hallgatóság könnyebben tudja követni a cselekvés folyamatát félreértés nélkül. Hangulati elemnek – úgy vélem – semmiképpen sem fogható fel.
4.2. Az előző típusoknál gyakoribb és változatosabb a váltakozó szerkezeti forma. Ilyen például az, A–Á / Á–A szórendű szerkezet, melyben az alany kezdi, illetőleg zárja a mondatot. A királykisasszony bejárta a palotát, annak minden szobáját, kamaráját, és utoljára egy vén toronyhoz ért a királykisasszony (KMHM 119); ...a gyermek nézte a tetveződő embert / és mind mondta a gyermek / hogy... // (KMB) a fiju ment örvendve / és elérte a verekedő hegyeket / és kérte a fiu / hogy eresszék átol őtet a verekedő hegyek // (KMB 108) és a farkas a ló után futatt a faluig / és ott elmaradatt a farkas //.
Ugyanide sorolható az a típus is, amelyben nem az alany, hanem valamely más szabad mondatrész kezdi az A–Á / Á–A szerkezetű összetett mondatot: de most a háboruval a pénz megszaparadatt / s megócsult a pénz /... (KMB 131) akka valahun a falu vigin a gyermek megállatt / s békérezett egy öregasszanyhaz a gyermek // azakkā a tutajakkā a gazda meggazdagadatt / de nem vette sok hasznát a pínznek a gazda / me megromlatt a pénz //.
Ezúttal az ismétlés mint redundáns elem kiemeli a cselekmény legfontosabb elemét, a cselekvő személyt, és olykor, illetőleg rendszerint toldásnak tűnő módon kapcsolódik a mondat végéhez. S mivel a megismételt alany mellékhangsúlyt kap, nyomatékosító szerepet is játszik.
4.3. A következő, ún. tiszta típusok azok az Á–A / Á–A szórendű szerkezetek alkotják, amelyekben az állítmány kezdi mindkét tagmondatot, az alany meg zárja az ismétléses szerkezetet: s elmegy a szerencsétlen ember az első nap / elviszi a fijut a szerencsétlen ember hogy szoktassa // találkazatt anyám a minapában sógarammā / amind ment a mezőre szántani / s azt mondta neki anyám / jőjem bé / amiko menyen haza //.
E szerkezeti forma egyik változatában az első tagmondatot zárja az alany, a másodikban pedig utolsó előtti helyen áll megismételt formában: ezért másképpen gondolkozott a cigány / úgy / hogy elment ő, a cigány a bíróhoz / s ott elpustogta a birónak, / hogy... // (KMB 66).
Tiszta típusnak minősíthetjük azt a szerkezeti formát is, amelyben szintén Á–A / Á–A szórendűek a mondatok, és mindkét különálló összetett mondatban az alany zárja a szerkezetet. Gondolta a griffmadár / hogy az őr eladudt / .../ megitta a bort is a váluból / és lerepült a tejtóra fürödni // gondolta / hogy megfürdik / s azután megissza a tejet [a tóból] // amint fürdött a tejbe / nagyon berugott a háromféle italtól a griffmadár // (KMHM 4) Erre nagyon megijedt a szakácsné, nagyon félt a vadásztól ...Mindjárt eléparancsolta a szolgákat a szakácsné, és utánuk [ti. a gyerekek után] küldte (KMHM 93).
Ennek az alfaja tehát az a mondatszerkezet, amelyben az ismétlést tartalmazó mondat alanyát követi valamilyen más szabad mondatrész: hallott az ember sok farkasorditásakat / és mind közelebb hallotta az ember őket // (KMB 182) Felnéz a fuvaros az ágra [ti. a fa ágára] és látja a verebet a fa ágon, s elneveti a fuvaros magát... (KMHM 89).
Alfajként különíthetjük el azt a szerkezetet is, amelyben mindkét mondatban megelőzi, illetőleg követi valamilyen szabad mondatrész a fő mondatrészeket: otthon nem vacsorázatt az a király / s a feleséginek elmondta a bánatát az a király / és úgy ketten az a király a feleségivel úgy találták ki / hogy... // (KMB 97). Itt az utolsó mondatban újból megismétli az alanyt A–Á szórenddel. Mikor az egész palotát, az egész (= összes) szobákat összejárta a királyfi, feljutott ő is a vén toronyhoz (KMHM 120). Ez a szerkezet megegyezik adott esetben az irodalmi nyelvivel.
Az alany megismétlése logikailag redundáns ebben a típusban is, de egyben hangsúlyossá teszi a cselekvő alanyt. Ugyanakkor nagyrészt egyfajta párhuzamos szerkezet jön létre az Á–A ismétlése folytán.
4.4. Hasonló az ismétlés szerepe az ún. vegyes típusú szerkezetekben. Itt is több alfajt különíthetünk el. Ilyen mindenekelőtt az A–Á / Á–A + valamely más szabad mondatrész és Á–A / A–Á + más szabad mondatrész típusú szerkezet. Az ismétlés történhetik névmással, illetőleg mindkét alany lehet névmással kifejezett.
Az első típusra idézhetjük a következő példákat: S a fiú szól az úriembernek, s azt mondja a fiú az úriembernek... (KMHM 99); a legnagyobb medve az ő puskája alá ment / és az öreg merész úr belélőtt / s talált / de erős nagy medve   volt... / de nem volt ideje / hogy bántalmazza a medve az öreg úrt [!] / mert... [a] vadásztársa... szíven lőtte a medvét // (KMB 171) de a medve   erős volt / egy lövésnek nem adta meg magát / [és / hanem] nekiindult a medve a pásztornak // [a farkas] panaszkodott / hogy ő mijen éhes / [és / de] az emberektől nem férhet ő semmihez // (KMB).
A másik alfaj ritkább: s hát jött az ördög / az ajálkazatt neki [ti. a gazdag úrnak] ispánynak // (KMB 81) el is ment az ember / de az még azt se mondta / hogy állj tujébb // E példákban az alany névmással történő redundáns ismétlése némi ellentétes-humoros árnyaltot érzékeltet.
Más-más mondatban ismétlődő forma: egyszē volt egy szegény katona // egy karácsani innepre kapott karácsani szabadságat // a katona nagy örömmel megindult... haza // (KMB 161). Az alany ismétlése miatt szerkeszt önálló mondatot; egyébként mellérendelő kapcsolatos összetett mondatba szerkeszthette volna mondanivalóját, például így: ...kapott ...szabadságot / és nagy örömmel indult ... haza.
Megesik, hogy egy hosszú, többszörösen összetett mondat után következő mondatban ismétli meg az alanyt bizonyára azért, hogy egyértelműen követhető legyen a történet. Mikor megtudta teljesen a királyfi, megtudakozta, hogy miféle leány, kinek a leánya, [ugyanis] elbeszélte a királykisasszony, hogy ő ennek s ennek a királynak leánygyermeke, s őt az apja azért űzte el a palotából, mivel csak úgy szerette őt, mint az emberek a sót. És most a királyfi mégis próbára akarta venni [!] a királykisasszonyt (KMHM 195). Ezt a feltevést látszik igazolni az a tény is, hogy az előzőkben alanyként szereplő királykisasszony ez utóbbi mondatban tárgyként megismétlődik. Megjegyezhetjük még, hogy a mikor időhatározó kötőszó valójában csak amolyan “űrtöltő” elem, mert a szöveg szerkezete fölöslegessé teszi.
Ugyancsak vegyes típusnak minősíthetjük azt a szerkezetet, amelyben az ismétlés az alanyi mondatból kihagyja az állítmányt. Emellett jellemző, hogy mindkét tagmondat alanya személyes névmás: Eredj, és jelentsd a királynak, hogy még egyszer eljövök én, és [= ’de’] többet soha én (KMHM 115). A kihagyásos mondat határozottabb, mondhatnók fenyegető árnyalatú az ellentét kiemelése érdekében. A megismételt névmási alany meg nyomatékosító jellegű. 
Az A–Á / Á–A típusban kezdheti a mondatot tárgy vagy határozó. Például: Ezt a valódi királykisasszony valahogy megsejtette, hogy mi készül a ló ellen, és a hóhért megvesztegette a valódi királykisasszony (KMHM 138); és amikor [a gyermek] kiért a faluból a mezőre / ott egy ember vetette a búzát / és imádkozott   az ember / hogy teremjen sok búza // (KMB).
Az alanyt alanyként megismétlő szerkezetek jóval gyakoribbak, mint az alanyt tárgy vagy határozó, illetőleg birtokos jelzőként megismétlő alakulatok. Ezt minden valószínűség szerint azzal magyarázhatjuk, hogy az alany mint fő mondatrész a cselekményes történetekben fontosabb szerepet játszik. Ti. az esetek többségében cselekvő személyt vagy cselekvő személynek minősülő lényt nevez meg, akinek a sorsa fontos vagy éppen a legfontosabb közlendő a mondatban. Ezért ismétli meg, nemegyszer nyomatékosító célzattal a beszélő; vagy pedig azért, hogy a cselekmény elmondása zavartalanul folyhasson le, ne zavarja a megértést. A mese struktúrája szempontjából “zaj”-elemnek minősíthető eljárás így válik – főként értelmi funkcionális vagy szerkesztési okok miatt –   “szükséges” elemmé a nyelvjárást beszélők nyelvhasználatában.
De lássuk az alanyt más szabad mondatrészként megismétlő mondatszerkezeteket.
4.5. A tárgyként megismételt alany lényegében két alfajban fordul elő, és ott is nagyon ritkán. 
4.5.1. Egyik fajtája az A–Á / Á–T szórendű forma. Benne az alany vagy valamely más szabad mondatrész kezdheti a mondatot, és vagy a tárgy, vagy pedig határozó zárja az ismétléses tagmondatot: a szegény ember a tűzifát a hátára vette / és a kürtet a hónya alá / és ment lassan, mendegélt / ... / és [= ’de’] a kiváncsiság mind gyötörte a szegény embert / hogy mi is lehet abba a kürtbe // (KMB 121–2); Az [ti. a ló] lesz a tiéd, János, ha azt választottad, de most nem adom oda a lovat neked (KMHM 106); hát ott egy tetveződő ember vadászta a tetűket / a gyermek nézte a tetveződő embert / és mind mondta a gyermek / hogy áldd meg isten / sokasitsd meg // (KMB).
A másik alfaj szórendje Á–A / Á–T: Leesett a madár a bokrok közé, tövisek közé, és a gyerekek örömmel szaladnak, s kihozzák a madarat a bokrok közül (KMHM 142); ...elbeszélte a királykisasszony [a királyfinak] hogy ő ennek s ennek a királynak a harmadik leánygyermeke s őt az édesapja azért űzte el a palotából, mivel csak úgy szerette őt, mint az emberek a sót. És most a királyfi mégis próbára akarta venni a királykisasszonyt (KMHM 195). 
Mindezek az ismétléses szerkezetek elfogadhatók köznyelvieknek is, és ha az ismétlés nem volna jellegzetes sajátsága a magyarói nyelvjárásnak, talán meg sem kellene említenünk őket mint ide sorolható formákat. Ezekben a mondatszerkezetekben talán inkább érezzük a stilisztikai, hangulati, jórészt jóindulatú magatartást kifejező vagy nyomatékosító hatást, mint az előző, alanyt alanyként megismétlő mondatokban.
4.5.2. Valamivel gyakoribb és ugyanakkor változatosabb is az alanyt határozóként megismétlő szerkezet. Három alfaj különíthető el: az A–Á / Á–H, Á–A / Á–H és az A–Á / H–Á szórandó mondat.
4.5.3. Az első altípusban gyakoribb az a forma, amelyben az alany kezdi az első tagmondatot, a határozó pedig zárja a másodikat: a madár egészen közel repült a gyermekekhez / de a gyermekek nem tudtak hozzányúlni a madárhaz // ojan erősen megijedett a gyermek / hogy az anyja se tudta megvigasztalni / s [emiatt] nem akart maradni a gyermek az anyjávā se // úgy nem tudatt elmenni a macska / hogy a kutyák ne lássák meg / s így jónak látta kialkunni a kutyákka // (KMB). Ezen belül elkülőníthető egy másik alfaj, amelyben valamely más szabad mondatrész kezdi, illetőleg zárja a két tagmondatot: ...és egyszer a gyermek kezdett faricskálni valami fákat a fejszével / és megkérdezte az anya a gyermektől nagy büszkén / hogy ... (KMB).
4.5.4. Az Á–A / Á–H szórendű mondatok sem nagyon gyakoriak. Itt egy-egy példát idézhetünk egyik-egyik alfajra. Az egyikben az állítmány kezdi az első tagmondatot és a határozó zárja a másodikat: mikor látta a király / hogy ki nyerte meg a lányát / egy egyszerű katona / hát nem tetszett a királynak // (KMB 26).
A következő alfaj annyiban különbözik az előzőtől, hogy az állítmányt megelőzi egy szabad mondatrész. Látod-e azt a jéghegyet? Azon van egy kapu. Adok neked egy kulcsot, és kinyitod a kaput, és bemész a kapun (KMHM 123). A harmadik mondat első tagmondatában szereplő a kaput még inkább kiemeli a kapun határozó redundáns voltát.
A harmadik alfajban az első mondatot zárja más szabad mondatrész: és elment a fiju a keresztapjához / és az ember erősen jó volt a fijuhoz (KMB).
4.5.5. Végül az A–Á / H–É típusra idézünk egy példát: de az esperest (= esperes) nem volt otthon / és a vevő emberek nem akartak az esperest nélkül az eladóval szóba állani (KMB 137).
5. Az alany birtokos jelzővel történő ismétlése két mondatszerkezeti típusban hallható. Az egyik az, amelyben az összetett mondat alárendelő tagmondatában előforduló alanyt a főmondatban birtokos jelzőként ismétli meg; a másikban viszont az alany nem attól a főmondattól függő alárendelő mondatban van, amelyben az ismétlésnek számító főmondatbeli birtokos jelző található. Mindkét szerkezet nagyon ritka.
5.1. Az első típusra példa: Mikor a királyné harmadik napja feküdt a betegágyában, megjelent a kis ember a királyné szobájában, és azt mondta: ...(KMHM 129) ...mert amejik asszonynak volt már ura // az az asszony megszokta annak az urának a szokásait... // (KMB 79).
5.2. A második szerkezeti típusra egyetlen példát idézhetünk: A lány jött // és ha látta / hogy a falábas alszik / hát a falábas   kannájába a lány kiöntötte a vizet // (KMB 26). Ebben a mondatban azonban – ha nem ismerjük a mese szövegét, a cselekmény egészét – nem volna egyértelmű a közlés a birtokos jelző elhagyásával. Ez az ismétlés tehát a szövegkörnyezet híján szükségszerű. 
6. A tárgy ismétlése történhet tárgyként, alanyként, illetőleg határozóként megismételt formában.
6.1. A tárgyat tárgyként megismétlik összetett mondat tagmondataiban és más-más összetett mondatok egy-egy tagmondatában. Szórendi szempontból igen változatosak ezek a szerkezetek. Egy részüket összefoghatjuk egy alcsoportba azon az alapon, hogy az első tagmondatban a tárgy utolsó helyen áll. Ezek felépítése lehet A–Á–T / Á–T–H. Például: Elküldte a háztól az asszonyt a faluba vásárolni, s addig a szegény ember felpakolta a két gyermeket, s elvitte a gyermekeket ki az erdőre vesszőt szedni (KMHM 144). Az ismétlés szükséges, de szokványosabb – az irodalmi nyelvhasználatban – személyes névmással. Más, Á–A–T / Á–T–H felépítésű a következő mondat: S elvitte az ember a fiút, s az első éjszaka felvitte a fiút a harangokhoz a toronyba, hogy harangozzák el a tizenkettőt (KMHM 96–7). Ebben az esetben szintén megszokottabb az irodalmi nyelvben a személyes névmással való ismétlés, de el is hagyható. – Ismét más, Á–H–T / T–H–Á felépítésű ez a mondat: Szomorkodik a leányka, és eléveszi a késit, és levágja magának a kisujját. A kisujját a zárba dugja, abban a helyben a kapu feltárult, és belépik a leányka (KMHM 124). Az ismétlést a tartalom szerint legfontosabb mondatrész kiemelése indokolja. Egyébként folytathatta volna az időegymásutáni felsorolást: ...és levágja..., a kisujját, bedugja a zárba...
6.2. A következő felépítésű szerkezet a T–Á–H / H–Á–T: A királyné szívesen fogadta az ajánlatját, és csinált a mostohaanyja egy olyan fürdőt a leányával, hogy mikor (= miután) a királynét kivették ágyából, s kivitték a fürdőszobába, ott egy kádba beletették a királynét, és hirtelen a fedelet rájazárták (KMHM 115). A megismételt tárgy redundáns, toldásszerű elem. – Csaknem ugyanez a típus a következő mondat: és amikó   jó fóró volt a kemence / a hat embert odavitték a kemencéhez / hogy égessék el őket // (KMB 26–7). Szerkezeti felépítése: T–Á–H / Á–T. Az őket személyes névmással kifejezett ismétléses tárgy redundáns elemnek is tekinthető, de nem olyan jelleggel, mint az előző mondattípusban.
6.3. Ritka a H–Á–T / H–Á–T szerkezeti forma. Egyetlen példát idézhetünk reá: A szegény ember most fogta magát, annyira megközelítette a madarat, hogy úgy megdobta a madarat, hogy mind a két szárnya kettétörött (KMHM 142).
7. A megismételt tárggyal kb. azonos megterheltségű szerkezet az, amelyben a tárgyat kifejező szót alany szerepben ismétli meg ugyanannak az összetett mondatnak két tagmondatában vagy más-más mondatok egy-egy tagmondatában. A mondatok szórendi felépítése ebben a kategóriában szintén változatos. Némiképpen összefoghatjuk őket aszerint, hogy az első tagmondatbeli tárgy zárja, illetőleg kezdi a szerkezetet.
7.1. A tárgy utolsó helyen áll több, egymástól részben eltérő felépítésű mondatban. Íme: Á–T / A–Á–T: a medve megijed / és kér téged / hogy te bujtasd el őket... / (KMB 12). Ehhez némiképpen hasonló szerkezet az Á–T / A–H–Á [Jó emberek] elfuttatták (= elmenekítették) a gyermeket / két szem búzát [menekülés közben] elvesztette és ő [ti. a gyermek] alig érkezett élve haza // (KMB 9). – Egy másik változat: Á–A–T / ...Á–A: ... és béküldte a katona a bükkfavivő legényt   / hogy szabjan – egy akkora zsákat / amekkora zsák aranyat gondolja / hogy elbír ő // (KMB 27). – Hasonló változatú: Á–A–T / Á–T–A: és kérte a fiju a verekedő hegyeket / hogy eresszék által őtet a verekedő hegyek // (KMB 18). Mindegyik mondatra jellemző, hogy a tárgynak a megismétlése redundáns, de mindegyikben a tartalom szerint legfontosabb mondatrész megismétlésére kerül sor. 
Sajátos a tárgynak két egymás utáni tagmondatban alanyként való megismétlése. Az első alany redundáns elem. az esperest (= esperes) összegyűjtett vaj tíz embert / hogy vegyék meg az emberek az úrtó a birtakat / de hagy ne tudják az emberek / hogy ő is részesedik a vásárbó //.
7.2. Ebbe a kategóriába azokat az ismétléses szerkezeteket soroljuk, amelyek az első tagmondatbeli tárggyal kezdődnek. Egyik alfaj a T–Á /... / H–A–Á felépítésű mondat: a férje üjjen lóra / és menjen / s az öregeket érje utoll / és valahagy egyezzék ki vellek /, hogy nekijek is azt a három kívánságat az öregek adják meg // (KMB 63). Az alany itt nem redundáns elem. A mondat más szórenddel irodalmi nyelvinek tekinthető. – A másik típusban viszont, a T–Á–A / ... T–Á–A felépítésűben már redundánsnak minősíthetjük az alanyt: Az embert elhagyja a béketűrése, kitör..., átkozza a fiúkat... – Ahogy az utolsó szót kimondta az ember, ...a két fiú hollóvá változott (KMHM 122). Más szórenddel ezt a mondatot se tarthatjuk irodalmi színtűnek. – A harmadik alfaj a T–H–Á / T–H–Á–H–A még kevésbé minősíthető ilyennek: ...erősen sütött [a nap], meleg volt, a lovat meg erősen szállt a legyek, és csípték, táncolt a gazda alatt. S   a gazdát evvel erősen fékezte a gondolatjában... (KMHM 179). Ebben az esetben már határozottan redundáns elem a sajátos szórend is, ha ugyanis, a s evvel erősen fékezte a gazdát gondolatjában szórenddel szerkeszti meg a mondatot, nem is lett volna szükség különálló összetett mondat szerkesztésére.
8. A tárgyat megismétlik olykor határozóval is. Viszonylag ritkább, de változatos szórendű szerkezeti forma.
8.1. Egybevonhatók itt is azok az alfajok, amelyekben a tárgy zárja az első tagmondatot. Ilyen például az Á–T / Á–H szerkezeti típus: egy hejt láttak valami nagylevelű lilijomokat és odatelepültek hárman elfáradva a fehér lilijomhoz // (KMB 3). Adok neked egy kulcsot, és kinyitod a kaput, és bemész a kapun (KMHM 123). és a kapuhoz érve megkérdezte az egyik öreg a házigazdát / hogy mire volna neki szüksége / ... / / (KMB 62). Az első példamondatban szükséges az ismétlés már csak amiatt is, mert megjelöli, hogy a pillangók milyen színű liliomhoz repültek oda. A másodikban viszont redundáns elem, legfennebb névmással (rajta) helyettesíthette volna a kapun helyhatározót. A harmadikban pedig zavaró is a neki részeshatározó kitétele az irodalmi nyelvhasználat szerint, de a nyelvjárásban elfogadhatjuk rendszerszerűnek. 
8.2. Más típus az Á–T–H / Á–H–T–H szórendű szerkezet: békötötték a lovat az istállóba / és adtak jól enni a lónak // (KMB 156). Névmással kifejezve irodalmi formának tekinthetnők. Ha a szövegkörnyezetet is figyelembe vesszük, talán a félreértés elkerülésével magyarázhatnók a lónak határozó kitételét, ugyanis: a legény ...egy este felnyergelt egy szép lovat... / és ellovagolt a lányhoz / és ott a lánynál békötötték a lovat az istállóba / és adtak jól enni a lónak / és a legénnyel szépen elbeszélgettek úgy tíz óráig // ... Amíg nem olvassuk tovább a szöveget, a neki alak tartalmát – esetleg – vonatkoztathatnók a legényre is. A teljes szövegkörnyezet azonban ezt a feltételezést kizárja.
8.3. Az utolsó változat ebben a csoportban a T–Á / H–H–Á: Elsírja magát a leányka, és mondja: a mostohája beteg, és epret kíván, csak epertől gyógyul meg (KMHM 111). Itt az ismétlés tartalom szerint indokolt, és egyben nyomatékozó szerepe is van. Az attól névmás nem tölthetné be a megismételt főnév szerepét ezúttal stilisztikai szempontból. 
9. Igen változatos és eléggé gazdagon képviselt az a típus, amelyben határozóként ismételnek meg határozót, alanyt vagy tárgyat.
9.1. E mondatok egy részében az első és a második tagmondatot is a megismételt szóból alkotott határozó zárja. Egyik alfaja az A–Á–H / T–Á–H. A mostohaanyám küldött ki a jégre (= a folyó jegére), hogy léket vágjak a jégen (KMHM 114). Egy másik változat az A–H– Á–H / Á–H szerkezet: s az úr három napra [rá] jelentkezett személyesen a vevőné / és béjelentette a vevőnek / hogy a vásárt elfogadta // (KMB 137). Ugyanez a típus: Mikor a királykisasszony első reggel ment a libákkal a kapu alatt át, feltekint a kapura, és nézi (KMHM 138). – Más alfaj az Á–A–H / Á–T–H szórendű alakulat: Felnéz a fuvaros az ágra (= a fa ágára), és látja a verebet az ágon, ... (KMHM 89). Ehhez hasonló felépítésű az Á–A–H / Á–T–H párhuzamos szerkezet: Felment a vadász a fára, levette a kisgyermeket a fáról, hazavitte... (KMHM 92). Kissé bonyolultabb változat ez: H–H–Á–T–H / Á–H: Itt most a szegény asszony restellte megvallani az igazat a királyné előtt, azt mondta a királynénak... (KMHM 132). Mindezekben a mondatfajtákban szükséges a határozós viszony kifejezése a második tagmondatban is, de nem a főnévvel való megismétléssel, hanem névmással történő utalással. Csak az utolsóként felsorolt példákban tekinthetjük indokoltnak stilisztikai szempontból a főnévvel történő ismétlést a tiszteletadás miatt.
Itt említjük meg a hasonló felépítésű, értelmezővel megtoldott szerkezetet. Benne ugyanis a határozó értelmezőjét ismétli meg hatérozóval: ...és akkor a pakulár odalépett ehhez a királyhoz az   ő gazdájához / s köszöntötte a királyt / és ...bejelentette a gazdájának, hogy... // (KMB 98). Az a stilisztikai szempont részben itt is érvényesül a főnévvel történő ismétlésben, melyre az előző példában utaltunk.
9.2. Van olyan szerkezet, amelyben az egyik tagmondatot zárja, a másikat kezdi az ismétléses forma. Egyik ilyen alfaj az A–Á–T–H / ... / H–Á–A–H: Miklós bá vitt búzát a malomba / hogy őreje meg (= őröltesse meg) / dehát a malamná kellett várjan a sorára //. Más alfaj az Á–H / H–H–Á–T–H: ...és ellovagolt [a legény] a lányhoz / és ott a lánynál békötötték a lovat az istállóba // (KMB 156).
9.3. Ebben a típusban az egyik tagmondatban utolsó előtti helyen áll az a határozó, amelyet a másodikban utolsó helyen álló határozóval megismétel. Például: A–Á–H–T / Á–H: Az úr átadta a fiúnak a száz tallérpénzt, elvált a fiútól, és szomorkodva sóhajt a fiú (KMHM 99). Más alfaj az A–H–Á / Á–H: azok hárman jó barátok voltak / és összebeszélgettek (= összebeszéltek) hárman, hogy lakjanak egy helyt // (KMB 100). Bonyolultabb alfaj az A–H–H–Á / A–H–Á–T–H: S mikor a fiúk az erdőben a kúthoz értek, mindegyik elsőnek akart meríteni a kútból (KMHM 122). Értelmezővel megtoldott, lényegében azonos típusú szerkezet az A–H–Á–J / A–A–Á–H: És Matyi egy olyan kamarába került, egy sötétbe, ahol se ablak, se ajtó nem volt rajta (KMHM 173). Az általános kategóriába illik, de a belső felépítés más az Á–A–H–T / T–Á–H szerkezetben: és adott a bíró az esküdtnek egy papírt / és azt mondta az esküdtnek / hogy... // (KMB 128).
9.4. Az előző szempont alapján vegyes csoportba tartozónak mondhatjuk az alábbiakat: Á–H–H / H–Á–T: egyszer volt egy szegény asszonynak egy kisfia / és az amind játszadatt az uccán a többi gyermekekkel / hát ott kapott (= talált) két szem búzát (KMB 7). Itt az ismétlés határozószóval történt. Más, részben hasonló szerkezetben mindkét határozót határozószóval is kifejezi. Erre példa az Á–H–H–H–H / Á–H–T–H–H felépítésű mondat: amind (= amint) ment ott egyedül gondolkozva az erdő mellett / hát látott ott egy legényt ott az erdőbe... // (KMB). Végül az alanyt és az azt determináló számállapothatározót együttesen ismétli meg a következő két különálló mondatban: ...és ők haton már nem féltek senkitől és semmitől // onnét a szélmalmaktól kevés menés után beérkeztek ők haton egy ...városba // (KMB 24). 
 9.5. A határozót ugyanazzal a szóval ismételi meg alanyként. Ez a típus kevésbé gazdag és kevésbé változatos, mint az előző, jóllehet az alapkategóriák nagyrészt itt is megtalálhatók. Kezdjük azzal az alfajjal, amelyben a határozó zárja az első, az alany meg a második tagmondatot. Ilyen típusúak a T–Á–H / Á–T–A szerkezetek: azt mondta a katona a kirájnak / hogy adjan annyi aranyat a kiráj / amennyit egy ember elbír a hátán // (KMB). Más altípusú a H–Á–H / H–Á–H szórendű: másik este elment [az ember] egy másik komájához / és egy egész este elbeszélgettek ketten a két koma // (KMB 79). Lényegében ugyanaz a változat a H–Á–H / H–H–Á–A felépítésű: megfogta az erős vágós fejszét két kézzel a szegény ember / és úgy belévágta a medve fejibe / hogy egész kettőbe hasadatt a medve feje / és megdöglött // (KMB 13).
Lényegében szintén ugyanez a típus, de az alany az utolsó helyen áll: a gyermek kérte az anyjátó / hogy adjan neki az anyja pénzt / hogy... //. Hasonló szerkezet, csak a határozónak birtokos jelzője van: Elgondolkozik a fiú: ez a [koporsóban fekvő] halott ember hasonlít erősen az ő bácsikájához. Elgondolta magában, hogy fázhatik ő [ti, a bácsikája] a koporsóban (KMHM 101). A személyes névmással kifejezett alanyt – bizonyára – nyomosítás céljából használta, egyébként a részvétet és együttérzést, sajnálatot kifejező szegény melléknév többet mondott volna.
A következő alfajban a határozó zárja az első, az alany kezdi a második tagmondatot: Á–H / A–Á–T: Imádkozott a jó istennek [a leányka], hogy az isten segélje meg őt (KMHM 111). Lényegében ugyanez az alfaj a T–Á–H / A–Á–T szerkezet: ...mit adna neki / ha ő   meggyógyítaná az aranykörtefát. (KMB 106).
A következő szövődményes szerkezetben a határozó kezdi az első tagmondatot, az alany meg a következő mondatban második helyen áll a második tagmondatban: H–T–Á–H–A / A–Á–T: A szegény embernek nagy szeget ütött a fejibe az aranyműves beszédje. Elküldte a háztól az asszonyt a faluba vásárolni; s addig a szegény ember felpakolta a két gyermeket, s elvitte a gyermekeket ki az erdőre vesszőt szedni. (KMHM 144).
10. Kevésbé gyakori a határozót kifejező szó tárgyként való megismétlése. A fő típusok mégis megtalálhatók ebben a csoportban is.
10.1. Egyik az Á–H / Á–T, illetőleg A–H–Á–H / Á–T típus, melyben a határozó zárja az egyik, a tárgy a másik tagmondatot, a medve megharagudt a dobásé / és visszatért a fijura / hogy ölje meg a fijut / ...// (KMB 160) a leginy felült a lóra / hogy tanítsa bé a lovat // apám a kovácshaz ment a szekérre / hogy csináltassa meg a szekeret //. Az ismétlés mesterkéltnek tűnő redundanciához vezet ebben a típusban, de a nyelvjárásban megszokott és rendszeres.
10.2. A következő alfajban a határozó az utolsó előtti, a tárgy meg harmadik helyen áll a mondatban: Á–A–H–H / H–Á–T–H–T–H. Hazajött a szegény ember a gyermekekkel az erdőből, s másnap megint viszi a gyerekeket az erdőre veszőt szedni (KMHM 142). Ezzel a típussal lényegében azonos az Á–A–H–H / A–Á–T–H–T: elment az ember a búzáva a malamba / de a molnár nem tudta a búzáját csak másodnap lejáratni //. Az első példamondatban névmással lehetett volna helyettesíteni a tárgyat, a másodikban viszont nem tűnik redundáns elemnek, és a névszó ismétlés nem kifogásolható irodalmi szinten sem.
10.3. A   H–Á–H–H / Á–T szerkezeti forma sem gyakori: ...s amikor meglátta a szegény ember [a tarisznyát a földön] / akko ledobta a fát a hátáról / és utánna futatt az öreg után a tarisnyával / és utolérte az öreget / és azt mondta neki // (KMB). Ha már a határozószói értékű és határozó szerepet betöltő személyragos névutót tartalom szerint megismétli a névutós névszóval, az irodalmi nyelvhasználat szerint -nak ragos névmás kívánkoznék helyette. Így értelmező jellegű szerkezetet alkot. A névszó tárgyként történő megismétlése – úgy vélem – csak azzal indokolható, hogy és kötőszóval kapcsolta az utolérte igei állítmányt, valamint a rá következő és azt mondta neki mondatot is. Az és kötőszónak ebben az esetben narratív szerepe van.
11. A jelzőt mint nem szabad mondatrészt kezeltük, és ezért a szerkezeti felépítés rendjén külön általában nem jelöltük. A mondatrészek azonos szóval és azonos vagy más mondatrészkénti ismétlése szempontjából – úgy gondoljuk – ez az eljárás helyeselhető, ugyanis nem, vagy nagyon ritkán különbözik a használatuk az irodalmi nyelvhasználattól. Ennek igazolására ide iktatunk néhány példát.
11.1. Határozót kifejező névszót ismétel meg birtokos jelzőként a következő mondatban: [a róka] benézett a kútba / és ott a kút tükrében (= a víz tükrében) meglátta a hold képit // (KMB 17).
11.2. Birtokos jelzőt kifejező szót ismétel meg alanyként: mikor a királykisasszony vőlegénye, a királyfi megérkezett / akkor a királykisasszony felöltözött királyi ruhába //. Irodalmi nyelvi használattal egyező módon ismétel.
12. Számos olyan többszörösen összetett mondatot, illetőleg szövegrészt szerkesztenek, amelyekben ugyanaz a főnév ismétlődik más-más mondatrészként az egyes tagmondatokban. Ide iktatunk néhány ilyen példát: És a király ...bement a szobába, ...várta a következőket (= az (el)következő eseményeket), ... és egy fehír kácsa ...beröppent [az ablakon] ...szembe a királlyal, és nézte a királyt ... De a király azt se tudta, hogy mi történt vele... S mikor magához tért a király ... hirtelen kirántotta a kardját... Abban a percben a királynak behunyódott a szeme... – Mikor felnyílt a király szeme, kit lát maga előtt... (KMHM 116); a gyermeknek volt egy nagy tarisnyája / és felvette a tarisnyát a hátára / és elindult a tarisnyával az iskolába //; az emberégető kihevítette a kemencét jól / és amikó jó fóró volt a kemence / akkor a hat embert   odavitték a kemencéhez / hogy égessék el őket // (KMB 26–27) megharagudott a tetveződő ember a gyermekre / és ő is megverte a gyermeket / és rákiáltatt a gyermekre / hogy mondja úgy / ... // (KMB 8) egyszer volt egy farkas / és az a farkas igen mohón evett / és evés közbe egy csont bement a farkasnak a torkába / ... / és már-már a farkas a megfulladás előtt állatt / ... // (KMB 75). – Máskor több névszót is megismételnek, illetőleg személyes névmással helyettesítenek más-más mondatrészként ugyanabban a szövegben. Például: A nap mint feljebb-feljebb emelkedett, erősen sütött, meleg volt, a lovat meg erősen szállták a legyek, és csípték, táncolt a gazda alatt. S a gazdát evvel erősen fékezte a gondolatjában a ló, mert mind azon gondolkozott az ember, hogy mit tudjon ő most hármat kívánni, hogy ő legyen a legnagyobb gazda a világon. S ahogy a ló ugrál alatta jobbra és balra, megmérgelődik, és a ló nyakára üt. O, hogy szakadna meg a nyakad! ...a ló abban a percben földhöz vágta magát és megdöglött (KMHM 179).
A mondatrészek azonos vagy más szerepbe való megismétlése sajátos a magyarói nyelvjárásban, és az esetek többségében nem stilisztikai-hangulati elem, hanem logikailag és szerkezeti szempontból a nyelvjárás szintjén indokolható eljárás.

A tárgy és a tárgyas szószerkezet 
a magyarói nyelvjárásban
A mellékmondatrészek rendszerezését leíró nyelvtanaink aszerint tárgyalják, hogy milyen alaptaghoz kapcsolódnak, milyen szófajtával fejezhetők ki, hogyan viselkednek alaki szempontból, milyen fajtáik vannak, illetőleg melyek az egyeztetési lehetőségeik, és alakult-e velük vagy nélkülük kihagyásos szószerkezet. Mindezek a szempontok érvényesíthetők a nyelvjárásokban, így a magyarói nyelvjárásban is a tárgy és a tárgyas szószerkezet vizsgálatában és bemutatásában. Helykímélés céljából azonban jórészt csak azokat a vizsgálódási szempontokat vesszük ezúttal külön-külön sorra, amelyekben a nyelvjárás – megfigyelésünk szerint – valamilyen eltérést mutat az irodalmi nyelvi állapothoz viszonyítva akár szerkezeti-jelentéstani, akár megterheltségi vonatkozásban. Egyébként megelégszünk a jelenség meglétére való utalással.
1. A tárgy azok közé a mellékmondatrészek közé tartozik, amelyek viszonylag kevésbé sajátos viselkedésűek a magyarói nyelvjárásban. Így alkotható tárgyas szószerkezet igei, igenévi és -ás, -és képzős cselekvést kifejező elvont főnévvel, ugyanúgy, mint az irodalmi és a köznyelvben. Az ige mint alaptag állítmány a mondatban: Ehasztam   a   b ŕ r n y u k a t. Az igenévi alaptag viszont lehet alany: It szabad   t e h e n e t   legčltetni; valamely más tárgy: szeretnék   egy   b ŕ r n y u t   venni a vásárba; határozó: Menyüng    d i s z n y ó t    venni szambatann; az igenévvel kifejezett jelzői alaptag rendszerint befejezett melléknévi igenév: Az   h á b a r u t   járt ember vót. A   f a k s á g a t   visčlt ember kśnnyebben megrakkan. Viszont az irodalmi nyelvben gyakori be nem fejezett melléknévi igenévi alaptagú szerkezet helyett csaknem kivétel nélkül jelzői mellékmondatot alkotnak, melyben az igenevet ragozott igealak váltja fel: Az a gyčrmek, amejik a szülejit szereti, szňfogado. Az irodalmi nyelvi megfelelője: A szüleit szerető gyermek szófogadó. De a beszédhelyzettől, illetőleg a szövegösszefüggéstől meghatározottan mondat értékben állhat a tárgy szószerkezeti alaptag nélkül is, akárcsak az irodalmi és köznyelvben. Közömbös tartalom kifejezésekor az előző mondatban kitett igei elemet nem ismételik meg, és emiatt marad el az alaptag. Pédául: Hány osztájt jártál? Ś t ś t   vagy   h a t a t. Mejik napat vállasztattad? A   h e t f ü t. Kit hivu ánygyod? M i n y á t, azaz főnévi értelemben használva. Így lehet -ik végű Mihályt hívja. A tulajdonnéven, köznéven, számnéven kívül bármelyik szófajta betöltheti a tárgy szerepét vagy más névmás: Mejiket   keresed? A   k i ss e b b i k e t. Kit várnak azak?   I n   g e m e t.   Hányat kaptá meg?    M i n d ë g g y i k e t    vagy    A z    e g i s z z e t.    Asztat a sak   j ŕ j t. [ti. megunja az ember]. Érzelmi telítettséget, csodálkozást vagy főként felháborodást, bosszúságot kifejező felkiáltó mondatban, káromkodásokban ugyancsak gyakori a kihagyásos tárgyas szintagma. Hű, az   á n t i - i s t e n i t,   hunnét kerül ide a vitéz úr! Ēj, az   á n t i j á t! A kutya   i s t e n i t! vagy A kutya   i s t e n i t   nekije, illetőleg neki! Ēj, az   i s t e n e d e t!   És ilyenkor rendszerint nem is lehet pontosan kiegészíteni a szerkezetet.
2. Alaki szempontból a tárgy mindegyik fajtája, az irány-, eredmény- meg a határozói értékű tárgy lehet jelölt vagy jelöletlen.
a) A jelölt tárgyas szószerkezetek
1.0. Az irodalmi nyelvi használattal megegyező tárgy lehet előhangzós vagy előhangzó nélküli szóalkat. Kati, hazd ide má aszt a naty   k é s t!   Ráborult a fijura [ti. az édesanyja], śsszecsókŕlták ë g y m á s t. Elénekčlte eszt   a   n ó t á t. Itt élik le   v i l á g j a k a t. Hangulatbeli változatok hallhatók a hangrendszerben jellemző alakban:  P a l á n t a t    hasztam. Mük nem üsmčrtük ëggyik   a   m á s i k a t. Rigebben nem épitettek ijen    h á z a k o t. Tük is láttátak eszt a   t e h e n y e k e t. A gyčrmek mind megette a   k i n y e r e t. 
1.1. A jelöltség, illetőleg jelöletlenség szempontjából elsősorban megterheltségbeli eltérést figyelhetünk meg az irodalmi nyelvi állapothoz viszonyítva. Az irodalmi nyelvben gyakrabban jelöletlenül szerkesztett visszaható névmási tárgyat Magyarón inkább jelölten használják: Én suha meg nem adam   m a g a m a t. Szígyeld meg   m a g a d o t!
1.2. Főként számnévvel kifejezett tárgy esetén az irodalmi nyelvben megszokott előhangzós ragváltozat helyett előhangzó nélküli toldalékot ragasztanak a névszóhoz a tárgyas viszony jelölésére: Vŕj (= körülbelül) s z á z n e g y v e n t   válogattak ki   kśzüllek. Ém mék    s z á z ś tv e n t   is   hallattam.
1.3. A tárgyrag megismétlésével alakult formák egymás mellett hallhatók a normatív irodalmi nyelvi alakokkal a főnévi mutató névmásokban: Att tanultam e s z t... Mutasság bé asztat [ti. az eljegyzési jegyet]! E s z tudad, kománé, eszt a Szendre Mári lëjányát?    E s z t e t    manták   jetykendönek [ti. az eljegyzés alkalmával adottat]. Bár a kétszeres ragos változat még az ifjabb nemzedék beszédében is gyakoribb. 
A személyes névmás egyes szám 3. személyében viszont az idősebbek nyelvhasználatában csaknem kizárólagos a ragkettőztetéses alakváltozat: Kereszteljük meg   ő t e t, hogy a neve legyen Hüvelyk Matyi (KMHM 168) Ü t e t   vártam. 
1.4. Az irodalmi nyelvben választékosnak-archaikusnak minősíthetünk kötött szókapcsolatnak is felfogható, belső helyviszonyt kifejező, egyes tárgyas és tárgyatlan igékkel alkotott, határozói értékű tárgyas szószerkezeteket, amelyek a nyelvjárásban közhasználatúak. Példa a tárgyas igével alkotott szerkezetre: [A násznagy – miután elmondta a köszöntőt] fčlcsapja a   k e z i t [a gazdának], azaz ’az egyesség megkötését jelezve tenyerébe csap és kezet szorít’ a menyasszonyt kiadó férfival. Ezt a kifejezést használják egyébként minden vásárkötés alkalmával.
Ennél általánosabb a köz- és irodalmi nyelvben is ismert tárgytalan igés szerkezettípus: járja az   e r d ő t, lakja a   h á z a t. Ez a bennlételt kifejező határozói értékű tárgyas szószerkezet a régi nyelvben gyakoribb volt. A magyarói nyelvjárás némiképpen a régi nyelvhez hasonló, mindennapos, közömbös stíluárnyalatban és megterheltséggel használ ilyen szerkezeteket ma is. Addig járta ő is az   è r d ő t,   amég rájak nem talált. Vették a puskájakat, járták az   e r d ö t   s   a   r e n g e t e g e t. Azonos típus a Zsiványak, tňlvajak lakják a   h á z a t   meg az ...azt a k u t a t   lakja egy tizenkétfejű sárkány (KMHM 149) mondatbeli tárgyas szintagma. Amint a példákból látható, mind az Á–T, mind a T–Á szórendű kapcsolatban szokványos, jóllehet az első típus gyakoribbnak mondható. 
1.5. Csaknem kötött szókapcsolatnak tekinthetők az alábbi tárgyas szószerkezetek is mind az irodalmi és köznyelvben, mind a magyarói nyelvjárásban. Egyeseket ugyan a mai irodalmi nyelvben archaikusnak-választékosnak érzünk közülük, a nyelvjárásban azonban mindennaposnak minősíthetjük őket. E szerkezetek jórészt különböző határozói tárgy értékűek. A fenti, bennlételt kifejező formák mellett gyakoriak a külső helyviszonyra vonatkozók: S mikor elér   e g y   v e n d é g f o g a d ó t, oda betér... (KMHM 149). Egy nagy   b u z a t á b l á t   értek el menet közbe. Nem ritka az időviszonyt tartalmazó szerkezet sem: Egy   n a p a t   énekčltem [ti. egyfolytában]. Háram e s z t e n d ő t   szňgáltam a kśzśsekné. Vót, hol nem vót... a negyvennyócas évegbe egy mónárember, aki a kiráj seregibe szógált katanai   ü d ő t. A szolgál ige mellett azonban iránytárgy is állhat: Ez a fiú is egy gyönyörű szép   l o v a t szolgált magának (KMHM 160), azaz ’lovat szerzett magánbak a szolgálatával’. És ilyen értelemben eredménytárgyas szószerkezetnek is minősíthetjük.   
A fok-, mértékhatározói értékű tárgyas szerkezetek szintén az irodalmi és köznyelvi formákkal azonos, részelő tartalmúak. Alakszerkezeti szempontból azonban eltérnek tőlük abban, hogy a nyelvjárásban a mértékképző -nyi morféma nagyrészt elmarad.   Ëggy-ëgy lánynak ëggy-ëty fiju szánt egy   n e g y e d v é k á t (= egy negyed vékányit ti. az almából). F é l   v é k á t   a szeretöjinek, s egy   v é k á t   a menyasszanyának. Talán nem tévedünk, ha ebben az esetben külön választjuk a köznyelvi meg az írott irodalmi nyelvi gyakorlatot egymástól, és a nyelvjárási szóalakot a köznyelvivel azonos megterheltségűnek tekintjük ebben a “vonzat”-kapcsolatban. Legalábbis ez állítható a köznyelv romániai változatáról. Ugyanis a mértéket jelentő szavak tárgyragos alakjából rendszerint kimarad a -nyi mértékképző. 
Egyénként ugyancsak mértékhatározói értékű a tárgy az alábbi mondatban is: Mikor elsült a puska, felugrott a vénasszony tíz-húsz méter   m a g a s a t   a fától, s mikor leesett a földre, akkor mindent tört maga alatt (KMHM 161). A magasat ugrik tárgyas kapcsolat mind az általános nyelvhasználatban, mind a sportnyelvben ismert. Például: M a g a s a t   ugrott a labda vagy Kémenes   m a g a s a t, László távolt ugrott, azaz ’magas-, illetőleg távolugró volt, abban vett részt’. Valójában tehát az irodalmi nyelvi meg a nyelvjárási forma határozói viszonyjelölés tekintetében azonos értelmű: ’magasra ugrik’. A nyelvjárásbeli szerkezet azonban egyéb tényezők miatt többlettartalommal telítődik. Így a szövegösszefüggésből adódóan fokozó tartalmú: ’felugrott a vénasszony tíz-húsz méternyivel magasabbra [a fa fölé vagy mint a fa]’. Emellett a szerkezet tartalmát sajátosan színezi és fokozza a hasonlító jelleg, valamint az Á–A–T szórend: ti. magát a cselekvést emeli ki. A hirtelen bekövetkező, váratlan eseménnyel egy időben ugyanakkor ellentét is feszül a felugrott, pillanatnyiságot, egyszeri, gyors mozdulatot kifejező igei állítmány meg a vénasszony alany egymás mellé helyezésével és a fő-, illetőleg mellékhangsúlyos Á–A–T sorrend létrehozásával. Végül fokozza ezt a jelentésárnyalatot az a tény is, hogy sok a mellékhangsúlyos szerkezeti tag (tíz-húsz, magasat, fától).
Ismeretes ugyan az irodalmi nyelvben is a beszél valakit kifejezés ’hírbe hoz, rosszallóan megtárgyal’ jelentésben, mégis úgy vélem, sajátos használatúnak tarthatjuk a magyarói nyelvjárásban. És a szomszéd asztalnál ült négy úriember, ezek beszélték a királynak az elátkozott   v á r á t (KMHM 99), ti. itt nem pejoratív értelmű a tárgyas szintagma tartalma. De Magyarón is ismert ebben a jelentésárnyalatban: Sokan beszélték a faluba aszt a   l ë j á n t, vagyis ’pletykáltak róla, rosszallóan tárgyalták’. 
Okhatározói értékű a kérdőnévmás az alábbi példában: M i t   ámul, m i d   bámul, kegyelmed itt? Mindezek a szerkezeti típusok megvannak az irodalmi és köznyelvben is.
1.6. Van azonban a magyarói nyelvjárásban számos olyan tárgyas igei kapcsolat, amely nem tekinthető irodalmi szintűnek. Ilyen megfigyelésem szerint a beszámol, kezd, kiderít, köszönget, lő (ellő), űz (elűz) igével szerkesztett tárgyragos forma. De bizonyára gyarapítható még a számuk más igei kapcsolatokkal. Régi keletű népszokással összefüggésben használjuk egy részüket: Minden eggyes leginy, aki be vót álva a seregbe, eggy-ety fél kupa bŕrt vitt a táncasházba athannét. Beszámŕlták [ti. a bort] a kócsárnak (=kulcsárnak), betötették az egisszet. Az śrśgleginy (= a sereg legidősebb tagja és egyben vezetője) beszámŕlta a   k a l á c s a k a t. Ugyanilyen szokás, hogy a mulatságban kśszśngetik az   ü v e g e t (= koccintgatnak az üveggel), isznak s falatoznak. A mai irodalmi nyelvben a beszámol tárgyatlan és ezért határozóragos szószerkezetben megszokott. Az ilyen használat archaikus és nyelvjárásias. A kśszśnget alapszava, a köszönt ’üdvözöl’ jelentésben tárgyas ige. Az ÉKsz. azonban nem tartalmazza a köszöntget gyakorító származékot, ezért tekinthetjük elavultnak a nyelvjárási alakulatot.
Az ellő ige az irodalmi nyelvben ma mind konkrét, mind átvitt értelemben tárgyas szerkezettel áll: Ellőtték a jobb karomat (népdal), illetőleg Ellőtte a dolgot, azaz valamit elhibázott, rosszul vitt végbe. Magyarón emellett ’lövéssel megöl, elpusztít’ értelme is van: S talán még ma is élnek, ha egy akna el nem lőtte ő k e t (KMHM 66). Az ÉKsz, ’lövéssel eltalált (és szétroncsolt)’ jelentését közli, és Ellőtték a bal karját példát idézi rá. 
Csak átvitt értelemben használhatjuk a mai irodalmi nyelvben a kiderít igét tárgyas szószerkezet alaptagjaként. Konkrét vonatkozásban tárgyi mellékmondatot szerkesztünk mellé. A magyarói nyelvjárásban sajátos módon konkrét jelentésben is él tárgyas szintagmában: Most az öreg király és fia látja, ...hogy az Isten kiderítette az ő fiának a   m e n y a s z o n y á t   (KMHM 140). Ma így mondanók: ,,,kiderítette, hogy az ő fiának ki az igazi menyasszonya, hiszen a kiderít igét a mai irodalmi nyelviben ’felkutat, feltár’ (ÉKsz.) értelemben használjuk, és azt fejezi ki, hogy valaki valaminek a hollétét, mibenlétét felkutatja, feltárja. Személyre irányuló tárgyas tartalmat azonban nem jelöl. A nyelvjárásban még éppen az a sajátos.
“Vonzatként” is kezelhető tárgyas szintagma van ebben a mondatban: Máma barzasztoan űzik az italt, azaz nagyon sok szeszes italt fogyasztanak. Az űz ige mellett az irodalmi nyelvben sem ismeretes a tárgyas szerkezet. Az ÉKsz. ’rendszeresen végez valamely cselekvést’ jelentésben tartalmazza, és a sportot, ipart, kereskedést űz kapcsolatot említi. A magyarói példa ugyancsak vonatkozik a cselekvés “rendszeres” végzésére, de egyben a ’mértéktelen és káros’ jelentést is magában hordozza. Ez az árnyalat az irodalmi nyelvi példákból nem olvasható ki, és főként nem pejoratív értelemben. Hacsak nem gondolunk zsargon jellegű kifejezésekre: Ez jól űzi az ipart!, azaz túlzott mértékben végez valamely cselekvést.
Csaknem közmondásszerű a következő példamondat, amelyben szintén sajátosnak mondható a tárgyas szerkezet: Mika két kecske   f e j e t   üt a pallonn, mind a kettö a patagba esik. A mondat jelentése: ’mindkét makacskodó szembenálló fél rajtaveszt a konokságán’. Maga a fejet üt kapcsolat a ’szarvával döf’ jelentésű öklel alapszó kölcsönösségét kifejező öklelőzik származékának a jelentésében ismert nyelvjárásunkban. Ugyanis ez utóbbinak ’Több állat egymást öklelve viaskodik’ (ÉKsz.) az értelme. A határozatlan tárgyas alanyi ragozású igével szerkesztett fejet üt tárgyas szintagma nem használt az irodalmi nyelvben. Helyette a fejjel megy egymásnak határozós szószerkezetbokor tekinthető megszokottnak.
1.7. Bizonyára analógiás jelenségnek minősíthetjük az elpanaszolta magát visszaható névmásos tárgyas szerkezetet az elsírta magát mellett, és ennek hatására a következő párhuzamos szerkezetű mondatban: A királykisasszony ...elsírta magát és elpanaszolta   m a g á t (KMHM 74). Esetleg az el- meg a ki- igekötő felcserélésével, az aspektus tekintetében funkcióbeli azonosságukból adódó szerepére gondolhatnánk. De talán az előbbi feltételezés helytállóbb. Tárgyas ige mellett a visszaható névmási tárgy normatív nyelvi forma az irodalmi nyelvben, és fenti példánkban sem emiatt nyelvjárásias a szerkezet, hanem a ki- igekötő el-lel való felcserélése, helyettesítése miatt. Bizonyára az el- igekötő tartósságot jelölő funkciójának is van valamelyes szerepe az igekötők felcserélésében. Bár a ki- szintén hordozhat ilyen jelentésárnyalatot: kibeszéli magát, kidühöngi magát. De ezekben az esetekben is inkább a befejezettségig terjedő időtartam miatt érezzük a tartósságot. Ez csak kísérő mozzanat a befejezettség mellett.
Még jellegzetesebben nyelvjárási forma tárgyatlan ige mellett a határozott tárgyként álló visszaható névmás. Példáink meggyőzően igazolják, hogy nem anakolúthiás jelenségről van szó. Az śrśg ember athan maradatt, fütyerelt, énekelt, mulatta at   m a g á t. Csaknem szó szerint megvan ez a szerkezet a mesemondó szövegében is: Facsavaró... Fütyelt, énekelt s mulatta ott   m a g á t (KMB Mg., 358), azaz ’szórakozott egyedül, egymagában’. Ilyen szerkezetként és ebben a jelentésben számon tartja elavult minősítéssel az ÉKsz is. A magyarói nyelvjárásban ma is mindennapos. 
Ugyanígy járnak el a megszökik alaptagú tárgytalan igés szerkezetekkel: A harmadikra [ti. amikor a hármas számot kimondták] megszökték   m a g o k o t [a nyúl meg a sündisznó], futattak a fődön végig (KMB Mg. 56/c). Ezt a “vonzat”-ot nem ismeri az irodalmi nyelv, hiszen a megszökik ige ebben a nyelvváltozatban tárgyatlan. Magyarón azonban mind ikes, mind iktelen ragozásban megvan. Az ikes változat itt is tárgyatlan, és az irodalmi nyelvbéli ’szökve távozik’ jelentésben él. Iktelen ragozású igeként tárgyas kategóriájú, és két jelentésben ismert: ’1. hirtelen nekirugaszkodva szaladni kezd; 2. meghág, megfolyat, illetőleg felcsinál’. Ez utóbbi jelentésre példák: A bika megszśkte a   t e h e n e t. Gúnyos árnyalatú: A fiju mekszśkte a   l ë j á n t. 
1.8. A kettős tárgyas szerkezet sem ismeretlen a nyelvjárásban: ...kezdte   t u d a k o l n i   a szegény ember   f e l e s é g i t, hogy mi az (= mi történt)... (KMB Mg. 80/b). A szintagmaláncban a feleségit valójában állandó határozó értékű jelölt tárgy, és itt ’feleségétől’ értelemet hordoz. Ez a szerkezet sajátosan tájnyelvi alakulat: sem az irodalmi, sem a köznyelv nem ismeri.
1.9. Idegenszerű, illetőleg csak nyelvjárásias állandó szókapcsolatnak tekinthető a tárgyas szószerkezet a Mikar   l á b a k a t   jól teszik (= mikor jól belemelegednek a táncba), akkar [a zenész] a   n ó t á t   másra fŕrdittya. Mindét tárgyas szintagma sajátos, nyelvjárási forma, mégis különbséget kell tennünk közöttük. A jól teszik a lábakat szintagma emlékeztet a ’ropja a táncot’ jelentésű jól rakja a lábát más nyelvjárásban, például a Torda környéki aranyosszéki tájnyelvben megszokott formára, amelyet gyermekkorom óta jól ismerek, és amely – legalábbis úgy érzem – nem idegenszerű az irodalmi nyelvben sem. A tesz ige azonban ilyen kapcsolatban talán román nyelvi alakulatot idéz: îşi pune bine piciorul. Viszont a nótát másra fŕrdittya tárgyas szószerkezeti része ’más nótába kezd’ értelemben inkább a kapcsolat szokatlansága, mint idegenszerűsége miatt tekinthető nyelvjárásiasnak, hiszen a fordít igét mind konkrét, mind átvitt értelemben mainak érezzük az irodalmi nyelvhasználatban is.
Szintén nyelvjárásias, bár más jellegű idegenszerűség érezhető A vőfi mand egy mekkśszśnést a papnak mondat tárgyas szószerkezetében. Némiképpen hasonló szerkezeti forma a Mond egy köszöntőt [imádságot] neki vagy érte irodalmi nyelvi alakulat, de a megköszönést mond-ban az -és képzős elvont főnévvel kifejezett tárgy merőben idegenszerű kapcsolatot hoz létre a mond igével. Talán az áldást mond, illetőleg mond egy áldást ugyancsak ismert szerkezet analógiájára keletkezett kapcsolatról lehet szó.
b) A jelöletlen tárgyas szószerkezetek
1.0. A jelöletlen tárgy bizonyos formái ritkábbak Magyarón, mint az irodalmi nyelvben. Az egyes szám 1. személyű személyes, illetőleg a visszaható névmással kifejezett tárgy rendszerint jelölt: hivutt ingemet, megütśttem magamot, de magam is. Ritkábbak a jelöletlen formák: ingem se látatt, kibeszilem magam, különösen a középkorúak meg az idősebbek beszédében. Viszont T–Á szórend esetén gyakoribb a ragos tárgyszó a visszaható névmásos szerkezetekben: Magamot sajnálom, nem őtet. Magatakat kímijitek, ne másakat!
1.1. Az igenévi alaptagú jelöletlen tárgyas szószerkezet nem irodalmi szintű   forma. Ez a bat jó   d i j ó   verni. A f č j [ti. búzafejet] szedő zsákat viszen magával. A nyelvjárásban sem gyakori, mondhatni alig hallható. Igenévi alaptag mellett Magyarón is a ragos tárgyszó általános. A fijuk čmentek   b ú z á t   aratni. Az annya adatette   k r u m p l i t   pucŕlni. Menyek a vásárba   d i s z n y ó t   venni. Különösen kihagyásos szerkezetben, párbeszédben mindennaposak az ilyen alakulatok: Hun jártá? D i s z n y ó t   venni. De nemegyszer határozói alárendelő mondat áll az igeneves kapcsolat helyett. Benne az igenév ragozott igealakká alakul át, és egyben megváltozik a szerkezeti tagok sorrendje. Az annya adatette, haty pucŕja meg a   k r u m p l i t. Menyek, hagy vegyek   d i s z n y ó t (egy   d i s z n y ó t). A jelöletlen tárgyas szószerkezetek egyébként nagyobbára összetett szóvá váltak: járnak   ŕ l m a ś n t ś z n i,   ŕ l m a s z e d n i mentek, ēmentek   h á s z t ü z n é z ö b e, nállunk is van   h a l a t l á t o   stb.
1.2. Az irodalmi nyelvben gyakori főnévi igenévi jelöletlen tárgyas szintagma Magyarón szintén mindennapos jelenség. Nem tutta   m e g m a n d a n i   neki (~ nekije). Szeretet vóna   ē m e n n i   annét (~ onnat). Szeretet vóna   e l m e n n i   onnat, ...de egyet se tudott többet   e l ő r e l é p n i   (KMHM 159).    jaj, nem merek   l e s z á l l n i, félek az állataidtól (i. h.).
c) A tárgy és az igei állítmány kapcsolata
1.0. E tekintetben alig van szerkezetbeli eltérés az irodalmi nyelvhasználat és a magyarói nyelvjárást beszélők tájnyelve között. Mindössze megterheltségbeli különbség észlelhető a határozatlan és általános névmási tárgy meg a tárgyas, illetőleg alanyi ragozású igés szerkezetekben. Az irodalmi nyelvhasználatban a birtokos személyragos névmási tárgy mellett a tárgyas ragozású igealak a megszokottabb, ha lehet így mondanom, a normatívhoz közelebb álló. Tehát így mondjuk mind az irodalmi nyelvben, mind a köznyelvben: Mindenemet elvitte. Semmidet se találod. Bár a Benczédi–Fábián–Rácz–Velcsovné egyetemi tankönyvben azt olvassuk: “Gyakoriak az alanyi ragozású formák is”, azaz Mindenemet elvitt és Semmidet se találsz. Magyarón – megfigyelésem szerint – valóban gyakoribb az alanyi ragozású alak. Például: Minden   k e n d e r e m e t   felfont. [Remélem] nekem is teljesít a bíró úr egy   k é r é s e m e t   (KMHM 166). 
1.1. Az alanyi és tárgyas ragozású alakok használatában mutatkozó ilyen természetű ingadozásra utal ennek a jelenségnek az ellenkezője, amikor is határozatlan tárgy mellett tárgyas ragozású az igei állítmány: ...a két gyermeki egy darab száraz    k e n y e r e t    elfogyasztották... (KMHM 145). Vigyázz, jó áron add el minden   p o r t é k á t (i. m. 191)! Csak valahogy csináld meg, hogy   i n g e m e t   és a   t e h e n e i m e t   ne egye meg a medve (KMB Mg. 56/d). Bár ez utóbbi példában a személybeli egyezés hiánya miatt minősíthető elsősorban nyelvjárásiasnak a szerkezet, mivel a teheneimet tárgy határozott, és vele az irodalmi normának megfelelően egyezik a tárgyas ragozású állítmány. A személybeli egyezés szabályai szerint azonban az elsőbbrendű, ebben az esetben az 1. személyű ingemet (= engem) alakkal kellene megegyeznie az igei állítmány személyragjának. 
d) A tárgyszó-kihagyásos szerkezetek
1.0. Külön kell megemlítenünk azokat a szerkezeteket, amelyekből az alanyi ragozású átható ige mellől elmarad a tárgyszó, mivel a tárgyfogalom hozzátartozik, hozzátapadt az igei tartalomhoz, és így a tárgyas szószerkezet tartalma félreérthetetlenül kifejeződik. Ez a tapadásos vagy lappangó tárgyfogalom határozott tárgy esetén kifejezhető tárgyas és alanyi ragozású igealakkal egyaránt. Példák az alanyi ragozású igealakkal szerkesztett fajtára: Mid dógoznak apádék? Takarnak, azaz szénát gyűjtenek. Mics csál anyád? Dagaszt [ti. kenyérnek való tésztát]; vagy Süt [ti. kenyeret]; vagy Mos [ti. szennyes ruhát] stb. Tárgyas ragozású igével alkotott szerkezetek: A gyermek fakta [ti. magát] s ēfuttat. De gyakori a kapta magát kapcsolat is. De nem sakájig bírta szusszal [ti. a futást]. Húszta-halasztatta [ti. a dolgot], amék csak lehetett. Na, én jól megjártam!14
1.1. Az sem ritka, hogy határozatlan tárgy fogalma tapad hozzá alanyi ragozású átható igéhez. A fijam mast jól keres. Má csak a reménysig éltet.15
1.2. Ugyancsak gyakran marad el a tárgyszó a mondatból, ha az előző szövegrészből vagy a beszédhelyzetből világos, mire utal az ige, illetőleg ha előzőleg már megneveztük a tárgyat. Te Gyuri, hazd ide aszt a villát! Minygyá viszem. Kati, te, vidd ē Munyáékni a vedret! Mŕjd ēviszem.16
3. Összegezésképpen megállapíthatjuk, hogy a magyarói tájnyelv lényegében ugyanazokat a tárgyas kapcsolatokat ismeri, mint amelyek megvannak az irodalmi és köznyelvben. Egyes szerkezeti megoldások azonban ma már archaikusnak-választékosnak minősíthetők az irodalmi és köznyelvben, a nyelvjárásban viszont mindennaposak. Egyes jelenségek megvannak a magyar köznyelv romániai változatának kevésbé igényes használatában is, több nyelvjárás hatásaként. Ezek mellett természetesen találunk számos sajátos vonzatot, amelyek a nyelvjárásban külön fejlődés eredményeként alakultak ki, vagy más nyelvben szokásos formák átültetésével váltak általánossá.
Sajnos, a magyar nyelvjárástani kutatások eleddig elhanyagolták a mondatszerkezeti formák vizsgálatát,17 és összehasonlító anyag hiányában igen gyakran nehéz vagy kockázatos egyes jelenségek értékelése, megmagyarázása. Ennek kapcsán emelném ki – Hadrovicsra hivatkozva (i. m. 60 kk.) –, hogy valóban kívánatos lenne tüzetesen számbavenni az irodalmi nyelvben – és tegyük hozzá: a nyelvjárásokban is – a meglévő tárgyas (és egyéb) “vonzatokat”, mert így lehetővé válnék a nyelvjárásokban fellelhető szerkezettípusok minősítése, illetőleg az egyes tájnyelvi alakulatokban valóban sajátos formák kimutatása. Ezzel egy időben sor kerülhetne a szupraszegmentális elemek, főként a szórend szerepének vizsgálatára a kifejezendő tartalom maradéktalan, árnyalati finomságokat is tükröztető közlésben.

Hely- és időhatározós szószerkezet 
a magyarói nyelvjárásban
Mondattani kérdésekkel foglalkozó minden mű megállapítja, hogy a határozó a leggazdagabb és egyben legbonyolultabb része a mondatnak, alak és jelentés szerint pedig igen változatos. Egy részük vonzatszerűen, mások “szóhoz szorosan nem csatlakozva...”, hanem önállóan, lazább összefüggésben illeszkednek bele a mondat egészébe”. Emellett figyelembe veendők a konkrét meg az absztrakt síkon kialakított kapcsolatok. A különféle határozók között felépítésük alapján két típust különíthetünk el. Az egyik típusban “valamely cselekvés-, történés-, létezésfogalmat kifejező mondatrész bővítménye, ezzel alkot szószerkezetet mint determináns”. A másik típus pedig az, amelyben a határozó “tulajdonságot, mennyiséget vagy körülményfogalmat” fejez ki. A szerkezet alaptagja az első típusban lehet igei állítmány, alany, tárgy, határozó és jelző. A második típusban meg névszói állítmány, alany, tárgy, határozó és jelző. Sőt előfordulhat határozó alaptag nélkül is. A kialakult szerkezetek közül sok éppen most van formálódóban. Ez a sajátosság a nyelvjárásban is érvényesül.
A határozók nagy része – köztudomásúan – a helyhatározóból fejlődött ki. Ez az oka egyrészt annak, hogy ezzel és a hozzá közel álló időhatározó kérdésével foglakozunk.
E szerkezetek általánosságban alaki tekintetben megegyeznek a mai irodalmi nyelvi formákkal, és ennek megfelelően funkcióikban sem térnek el azoktól alapvetően. Megtaláljuk Magyarón a ragtalan és ragos névszóval kifejezett határozókat éppen úgy, mint a névutós, névszós meg határozószós és igeneves alakulatokat. Még a használati arányokban sem mutatkoznak jelentős eltérések. Mégis kimutatható számos olyan határozós szerkezeti forma, mely világosan nyelvjárási jellegű, és vagy megőrzött régiségeknek, vagy külön fejlődésnek minősíthető a mai irodalmi normához viszonyítva.
Sorra vesszük az egyes szerkezeti formákat a leíró nyelvtanokban szokványos rendszer szerint, hogy rámutathassunk a Magyarón meglevő alakulatok sajátosságaira. Mindegyik kategóriában számba vesszük a határozóragos, névutós, névszós, határozószós és ragtalan névszós alakulatokat.
A határozóragos és a névutós, valamint a határozószós szószerkezeteket a határozós viszonyt jelölő morfémák, segédszók és határozószók ábécérendjében vesszük számba. Nem vesszük tekintetbe a háromirányúságnak megfelelő szempontot, ahogy azt a leíró nyelvtanok teszik, mert úgy véljük, hogy így könnyebben áttekinthetők az egyes nyelvi elemek, és könnyebben nyomon követhető az egyes morfémák nyelvi szerepe.
Már itt megjegyezzük, hogy az irodalmi, köznyelvi állapothoz viszonyítva – néhány valódi névutó nagyobb megterheltségét nem tekintve – a taglaló kifejezési mód kevésbé gyakori.
Minthogy a két kategória rendszerszerűen jórészt csak annyiban különbözik egymástól, hogy a valódi névutók ragtalan névszóhoz járulnak, és egy részük az irányhármasságnak megfelelően alakult ki és használatos; a névutószerű határozószók pedig ragos névszóhoz kapcsolódnak, és bennük az irányhármasság nem érvényesül, együtt tárgyaljuk őket ábécérendben. Így – úgy véljük – könnyebben áttekinthetők az egyes nyelvi formák funkciói, és az alaki szempont, a kifejezésmódbeli jelleg jobban nyomon követhető a nyelvjárás és az irodalmi, illetőleg köznyelv viszonyában, hiszen nem annyira a tartalmi oldal az, amelyben eltér a két nyelvváltozat egymástól, hanem a formai, a kifejezésbeli, az alaki viselkedés.
Igyekszünk számba venni minden egyes ilyen segédszó szerepet betöltő alakot, hogy az összevetés alapján ebben a vonatkozásban is fel lehessen mérni a magyarói helyi nyelvjárás és a normatív formák használatában meglevő egyezést, illetőleg különbséget. Nem jelenti ez azonban semmiképpen sem, hogy alkalomszerűen más névutós szerkezet nem fordulhat elő valamelyik beszélő nyelvében, hiszen a köznyelv állandóan hat a nyelvjárásra, de nem ellenőrizhető minden pillanatban, hogy milyen köznyelvi forma mikor jelentkezik egy-egy beszélő ajkán.
Az alkalomszerűen névutós szerkezetben hallható határozóragos alakok azt bizonyítják, hogy a nyelvjárásban ugyanolyan módon válhatnak esetenként segédszóvá egyébként önállóan is körülményt kifejező határozóragos névszók, mint más nyelvváltozatokban.
Az alaki–szerkezeti szempont elsődleges érvényesítése indokolja azt az eljárást is, hogy nem foglalkozunk külön alfejezetben sem a határozók, sem a fölérendelt tag szófajával. Emellett szól egyebek mellett az a tény, hogy e tekintetben nem figyelhető meg jelentős eltérés az irodalmi, köznyelvi változathoz képest.
I. Helyhatározós szószerkezetek
1. A háromirányúságnak megfelelően jelölhetik a kezdet, tartam, vég, illetőleg a belső, a szorosabb, valamint a lazább külső helyviszonyt. A raghasználat azonban a beszélt nyelvi formákhoz hasonlóan egybeesik a hol? és hova? kérdésre felelő belső helyviszonyt jelölő határozóragos alakokkal: a -be veszi át rendszerszerűen a -ben szerepét. A -ben alig hallható, és akkor is csak hiperurbanisztikus alakként.
-ba, -be: A hová? kérdésre felelő belső helyviszonyrag itt is a beszélt nyelvben általános ‑ba, -be. Bément a   v á r a z s b a. Láttyátak, e z e g b e [ti. sírokba] fagnak tükteket eltemetni. Minden eggyes leginy, aki be vót álva a   s e r e g b e, eggy-ety kupa bŕrt vitt a táncasházba athannét. A szinát   m e r e k j é g b e   rakja.
Az egész és a rész viszonya (esetleg) magyarázó szószerkezetnek is felfogható formában fejeződik ki az ilyen ragos alakokban: Mikor a gyászmenet visszavonult a   v á r o s b a   a királyi   p a l o t á b a... (KMHM 153). Vagy értelmezhető hátravetett határozó értékű jelzős szerkezetnek: ’a városban levő királyi palotába’.
Ugyanígy a testrészekkel kapcsolatos szerkezetekben:   A királykisasszony ezt a kicsi üveget a m e j j i b e   tette az inge alá (KMHM 136). Szintén irodalmi szintű használat az Adamaratt a   h á b o r u b a   meg a Beléhalt a   raz   b e t e k s i g b e   (= sülybe); Beléfulladatt a   M a r a z s b a.
A köznyelvi ejtésben szintén általánosnak mondható módon a -ba, -be hallható a hol? kérdésre felelő locativus értékű -ban, -ben helyén. Azak a   k o c s m á b a   vótak; A   k č r b e dógazik... Vót a   f a l u b a   eggy erdőör (KMB); Mast pergelik (= sütik)   l á b a z s b a   [az oldalast], megránytyák. A szakácsné vizsgál ide-oda a   k a m a r á b a.
Az összekapcsolt határozókban is megtaláljuk a -be morfémás megoldást a -ben helyén: ,,,csak ketten, hárman fértek   b e n n   a   h á z b a (KMB). A b b a   a   f a l u b a   úgy mentek a közvagyon vezetések... ahogy eggy ember akarta (KMB). Nem jártunk mük eleget a b b a   a   f a l u b a   leginy karamba? (KMB). Jelentése a szövegösszefüggésből ítélve locativus értelmű.
Sajátos az igei alaptag és a hozzá kapcsolódó -ba, -be ragos helyhatározó kapcsolata a Beverekettek [ti. a gyerekek] a b b a   a   h a t a l m a s   e r d ő b e   mondatban. Ilyen szerepben ma az irodalmi nyelvhasználat szerint csak tárgyas ragozású ige állhat visszaható névmásos szerkezettel (beverekedték magukat). Gondolhatnánk arra, hogy ebben az alanyi ragozású nyelvjárási alakulatban nem az ikes igék eredeti visszaható jelentése őrződött meg. De talán helyesebb, ha lapszusnak minősítjük, bár több esetben találkozunk alanyi ragozású formával tárgyas helyett.
A -ba, -be határozórag megterheltsége emellett növekszik a nyelvjárásban egyes külső helyviszonyragok rovására. Főként olyan esetekben, mikor a kérdéses szerkezet determinánsának belső viszonyrag tartalma is van. Ilyen a -nál, -nél, a -ra, -re meg az -ig. Emellett fölé névutós névszó helyén sem ritka. A -nál ragnak megfelelő a szerepe ebben a szerkezetben: Megvendégeltik [a vőfélyt] minden h á z b a. Szivesen látták a leginyt minden leányos   h á z b a. A -ra helyén áll a következő szerkezetekben: Na és ēre a szóra a medve bészökött az út közepibe a huszárló elejibe... (KMB). Felültünk a   k o c s i b a, s te lúva (=lóval, lóháton) jśttél [utánunk]. De most a városnak a másik   s z é l i b e   érkezett... (KMHM 155). Tüzzétek föl [a virágot] a mējetekbe, hoty szásszor jussak    e s z e t e g b e    (népdal). Ebben az esetben gondolhatunk rímkényszerre, de a prózai példák megerősítik előbbi állításunkat. Hallható ugyan a -ra, -re ragos alak a -ba, -be morfémás alakkal váltakozva a mező, az erdő meg az ujj szótő mellett, de jórészt gyakoribb a belső helyviszonyragos szerkezet a két előbbi esetben, illetőleg jelentésváltozás figyelhető meg a két szóalakban. Édesapám, hiszen elhajtom   én a lovat   a z   e r d ő b e... Ugyan biza, fiam, hogy tudnád te elhajtani a lovat   a z   e r d ő b e... (KMHM 168). ...kiérnek a városból, és érnek egy gyönyörű szép   m e z ő b e. S mikor a   m e z ő b e   érnek... (KMHM 147, 189), érnek egy gyönyörű szép   e r d ő b e; Amikor kiértek a   m e z ő r e, kifakta a marhákot (KMHM 146, 189). Akka ráhuzza az   u j j á r a,   a   gy ü r ü s   u j j á b a [a gyűrűt]. A külső, illetőleg a belső helyviszony jelölésével egy időben pontosítás történik; mintha ez valamelyest indokolná a magyarázó értékű második szóalakban a -ba jelenlétét a -ra raggal szemben. Mintegy határozottabbá teszi a cselekvés megjelölését. 
Az irányt és egyben véget jelölő -ba, -be ragos határozó állhat ilyen kettős jelentéstartalomban fölé névutós meg -ig határozóragos forma helyett is, mint a következő példákban:   És a királykisasszony észrevétlenül, mikor belehajolt   a   f o r r á s b a, hogy vizet igyék,... (KMHM 137). Furujaszó, haj, fölhallaccik   a   k a s t é l y b a   (népdal).
Az irodalm nyelvben -n határozórag szerepét is betöltheti olykor a -ba, -be. Ő s s z ē   é s   t é lb e, amiko hideg volt... (KMB) T é l b e - n y á r b a   mentek vadászni a havasagba.
-ból, -ből: A valamiből való kiirányulás kifejezésére az irodalmi nyelvi gyakorlattal megegyezően a -ból, -ből ragos határozó szolgál: ...a hátulsó kijáraton eltűnnek a   k a s t é l y b ó l (KMHM 93). Hosz ki a villát a   c s ű r b ő. És minden lapát hó [eltakarítása] után úgy fakadott fel a piros eper a   f ö l d b ő l, hogy ...a leányka a kézikosarat tele szedte szép piros eperrel (KMHM 11). Az asszony jót hörpöl a   l e v e z s b ő l. Emellett azonban sajátos használattal is találkozunk. Az irodalmi nyelvben -ról, -ről, tehát külső helyviszonyt kifejező morfémával alakult határozóval szemben Magyarón állhat -ból, -ből ragos névszó. Például: ...amint kiérnek a   m e z ö b ő l... a   s z e g b ő l   a hús lesuppant a fődre. És itt – akárcsak a ‑ba, -be esetében – valójában belső helyviszony árnyalattal szintén számolhatunk. Nem szokásos a köznyelvben a következő használat sem: Nész ki, rozsám,   a b l a k a d b u l,   most megyek ki   a falubol (népdal). Az ablakadbul szóalak helyett ablakodon a megszokott a köz- és irodalmi nyelvben. Lehetséges, hogy a rímkényszer miatt használja így.
Kettős határozóként fogható fel a ki- és bemenést kifejező forma: S addig mentek, mendegéltek   e r d ő b ő l   ki,   e r d ő b e   be, hogy mégse tudtak kiérni az   e r d ő b ő l (KMHM 147). Népdalszövegből idézett példa: Eggyig   g ś d ś r b ü l    a     m á s i g b a   jestem (=estem).
-hoz, -hez, -höz: A valamihez tartozást, valamihez közeledését, mint általánosságban, itt is a -hoz, ‑hez, ‑höz ragos forma jelöli: Az a főd a mü   h a t á r u n k h a s z   tartazik. [A játékbaba] fejit visszaragasztották a   t e s t h e z: ...az ember nem tért vissza a   g y e r m e k h e z; fiju felmászott a   m a d a r a k h a z   a fára. A közeledés fogalmával egy időben a mellé helyezés árnyalata erőteljesebb is lehet: Ezektől az emberektől [tanultam volna meg, mi a félelem], akiket... a   t ű z h ö z   fektettem? (KMHM 99).
A -hoz gyakran a -re ragos formával azonos viszonyt fejez ki. A lëjánkák az erdő   s z é l i h e z   értek. Talán még jellemzőbb ez a -be igekettős forma: S elment a fiú, bujdosik faluról városra, s mikor egy város   s z é l i h e z   ér be, szembejő vele egy úriember (KMHM 98). És ebben a jelentésben sajátos, a székely nyelvjárásban is meglevő szemantikai funkciókban él a ‑hoz morféma: ...vette [ti. a boszorkány] az ő csodavesszőjét,    m i n d e g y i k h e z   [azaz minden egyes személyhez / ~ -re] hozzálegyintett (= ráütött) (KMHM 162). A kezibe vót egy bat s aval jól a   l e g é n y h e z   vágatt. Igen gyakori ennek a jelentéstartalomnak a kifejezésére a hozzá határozószós igekötős forma: jól hozzávágatt a bottyával (= jól rávágott, jót ütött rá)!
Külső és belső helyviszony tartalma van a betér ehhez a házhoz kifejezésnek az irodalmi nyelvben és jórészt a magyarói nyelvjárásban is. De akkor mintha a belső helyviszonyra esnék a hangsúly a nyelvjárást beszélők közléseikben: Elkśszśnt a vendég, s az asszany mekfordult, hogy betérjen a   h á z á h a z,   hát [mit lát: a kunyhó helyén palota állott] (KMB). Az általános használat szerint a szerkezet nemcsak a házba való betérést jelenti, hanem a telekre történő bemenést, ezért van helyviszony tartalma a -hoz ragos névszónak. De ebben az utóbbi példában ’vissza megy a házába’ jelentést tulajdoníthatunk a betérjen a házáhaz szószerkezetnek. Ugyanezt a változatot találjuk a mesemondó szövegében: Evvel elköszönt Jézus Krisztus az asszonytól s az embertől, ...s megfordult az asszony, hogy betérjen a   h á z á h a z, hát... (KMHM 117). Vagy mindkét esetben csak a ’telekre való visszatérés’-t jelentené?
Összekapcsolva, határozóként szintén gyakori a nyelvjárásban a -hoz: A rúd   a h a z   a   f áh a z   vot támasztva. A létrát ada vitte   a h a z   a    b u g j á h a z.    A d a   a    c s ü r h e z   tedd a deckát!
Tulajdonnevekhez ugyancsak kapcsolható valahová közeledés, illetőleg tartozás kifejezésekor: Az a gyümölcses   B e s z t č r c é h e s z   tartazatt. J á n a s h a z   vittem a vikát. A személynevek közül csak keresztnévhez illeszthető. Családnévhez nem csatolják. A családnévhez és keresztnévhez kapcsolt -ni rag családi helyrag értelemben használt: J ó s k á n i   mentek az śste. M i n y á é k n i   kűtte a lejánkát. Zsuzsika, meny K u r c s i n i, manygyad, aggyák ide a vékát! Tisztséget jelölő és alkalmilag társadalmi szokás szereplőjeként résztvevő személy kategóriáját megnevező köznévhez ugyancsak hozzáragasztják ebben a jelentésben: A   t a n i t t o n i   járnak nyáran is. A m e n y a s s z a n n i   akarta küldeni az annya...; el lehetne [lopni a disznót], de akkó vinnék őket [ti. a cigányt] a b i r o n i (KMB). Ez a használat azonban nem kizárólagos. Ugyanott -hoz ragos alak is előfordul: ...elment ő, a cigány a   b í r ó h o z... (KMB).
-ig: A végpontot az -ig határozóragos alak jelöli, akárcsak az irodalmi nyelvben: A   k a p u i k futatt s vissza. Elkísirik a   t e m p l a m i g. V á s á r h č j i g   mek se állattam.
Kettős határozó utótagjaként ugyanilyen jelentésviszonyt hordoz: ...éltek vigan, boldogul egész 1944-ig, amíg a háború   k e l e t t ő l   n y u g a t i g,   átvonult az országokon (KMHM 104). Ez a terem   p a d l ó t ó l    p a d l á s i g    tele volt kenderrel (KMHM 132). Ez a kamara tele volt   p a d l á s t ó l (= padlótól)   p a d l á s i g   szalmával (KMHM 126).
-n: Az irodalmi nyelvbeli használattal azonos és attól eltérő szerepben egyaránt él az -n vagy valamelyik előhangzós (-on, -en, -ön, -an) változata helyviszony megjelölőjeként. Azonos funkciójú példák: Ki látatt egy   l a v a n   hat patkot? A madarak csiripelnek a   k e r t e n (=kerítésen) s   a   f á k a n. Mintegy átmenetet képez a most következő és az eddig bemutatott csoport között az ilyen jelentéstartalmú helyhatározós szószerkezetet: Az e r d ő k e n n   (ti. erdős vidékeken) van ajan [bokrétás] kalap. T ö p   h e j e n   még a gazdaságat is megnézik [ti. a házasságkötés előtt]. Az előbbiekkel megegyező, de egyúttal belső helyviszonyt tükröztető formák a következők: Futkasnak a csürkék az   u d v a r á n.   V á r a s a k a n   van kivállasztatt este [ti. az udvarlásra]. Hasonló jelentésárnyalatúak ezek is: ...meglátta a piras szallagat a bárány   n y a k á n n. Az állatairól [arról] ismeri meg, hogy a piros szalagok a   n y a k u k o n   voltak (KMHM 162). Ugyancsak konkrét értelmű ezekben a mondatokban: Vót még valamika jegygyürü a z   u j j a d a n n? ...a szegény ember két gyermeke ott játszadozott az aranyművesnél a   k o n y h á n, mint szoktak azelőtt is (KMHM 143). Az -n ragos helyhatározó itt rész: egész viszonyban van az aranyművesnél szintén hol? kérdésre felelő helyhatározóval.
Az alany (gyász) jelentéséből adódóan az egyébként konkrét értelmű belső helyviszonyt kifejező határozói képes helyhatározóként találjuk összekapcsolt határozó formában ebben a mondatban: Mondja meg, miért van ezen a   v á r o s o n   gyász (KMHM 149). Valójában ’miért öltött gyászt / miért öltözött gyászba ez a város’ jelentésű, és a -ban, -ben ragos városban szerepét átvevő alakulat: ’miért van gyász ebben a városban’.
A ’valamin át’ jelentést szintén az -n ragos határozó fejezi ki: ...[a leánykák] a hátulsó   k ij á r a t o n   eltűntek a kastéjból (KMHM 93). És ahogy beszélt a leányka, állandóan úgy ugráltak ki   a békák a   s z á j á n,   hogy már az egész ház megtölt békával (KMHM 113). De ha csak a szájból   való kiesés tényéről van szó, belső helyviszonyragos formát találunk: ,,,úgy hullott ki az arany a szájából... (KMHM 112).
A következő -n ragos alakok ugyancsak külső és belső helyviszony tartalmúak, de az irodalmi nyelvhasználatban elkülönül alakilag is a két jelentésfunkció. A magyarói nyelvjárásban viszont nem mindig. Például: A tündérlányok a   t e n g e r e k e n n   tartózkodnak. Abban a perdzben Madárkából (= leánynév) tó lett és a   t ó n   Rózsikából kácsa (!) lett (KMHM 95).
Az alábbi mondatban ’valami fölött’ viszonyt jelölnek -n   ragos formával: Ugy a   b a t a n (= pálcán, boton) kerezbe [ugrálva] táncal. 
Mindezekben a példákban jórészt azonos szerepet tölt be az -n határozóragos névszó mind a köz- és irodalmi nyelvváltozatban, mind a nyelvjárásban. Viszont a mai nyelvi normáktól eltérő a használata az ilyen szerkezetekben: ...leterítik a szalmát a   f ö d e n n,  és    a z a n    tőltik az éccakát. ...ők meg szalmát hoznak be a házba, leterítik a   f ö d ö n   és azon töltik az éjszakájukat (KMHM 117). ...tégy úgy mintha rendesen halásznál a   v   í z e n   (KMHM 184). ...betartja a hálót az út közepére, emeli, teszi, éppen mintha   v í z e n   halászna (KMHM 185). Az első két példában ’vminek a felületére’ értelmű, az utolsóban pedig ’valamiben’ jelentésű az -n ragos határozó. A szemlélet, amelynek alapján az -n ragos formát használják, megmagyarázza az eljárást, ti. a szalmát a földön teríti el, a hálót tartó rúd meg a káva, amelyre a halászháló rá van erősítve, valóban a vízen úszik mindaddig, amíg a súly le nem húzza.
Összekapcsolt határozóként szintén gyakori az -n morfémás alak mind a köznyelvivel azonos, mind attól eltérő szerkezetben: Att ült   a z a n n   a   k a n a p é n n, ahun magak ülnek mast. Ezekenn az utakan nehéz autova járni. Mindenkit, aki ben vot a   t á n c a n, mekkináltak.
-nak, -nek: Valahová irányulást fejeznek ki Magyarón is a -nak, -nek ragos névszóval: Ne menny fčjjel a   f ŕ l n a k, fijam! Most a nagyobbik fiú ment   k e l e t n e k, a kissebbik meg   n y u g a t n a k (KMHM 148). A leginy nekivágatt egyenest a   h e g y n e k.
Szinonimikus változatként hallható a -hoz ragos alakokkal hasonló jelentésben: ...a királykisasszony ment egyenest a   m e d v é n e k. De nem ellenséges értelmű ez a használat, mint gyakran az irodalmi nyelvben, hiszen a szöveg szerint jótevője volt a medve a királykisaszszonynak. 
Részben a -hoz ragos forma szinonimájaként, részben ’felé’ jelentésben ugyancsak gyakori a -nek morféma: Az idegenek megindultak a   k a p u n a k, hogy mennyenek, kérjenek szállást éccakára. A kódusak, mika érkesztek ada a naty hászhaz, megindultak a   k a p u n a k, hagy mennyeneg bé... (KMB).
Ritkábban ugyan, de az irodalmi nyelvi -ra ragos helyhatározó funkcióját veszi át a -nek toldalékos forma. Jánast   ú t n a k   eresztette (= szabadon bocsátotta) a bíró (KMHM 167). Bizonyára az útnak indul, útra bocsát kontaminációja révén alakult ki, és vált általánossá a nyelvjárásban.
-nál, -nél: A helyviszonyt kifejező -nál, -nél ragos névszó a helyben lételen és a mellettiségen kívül a valami előtt, valamint a valamiben lételt egyaránt jelölheti. Külső helyviszonyt és egyben locativusi tartalmat hordoz az ilyen mondatokban: A lëjányas   h á z n á   várja a vicégazda [a lakodalmas népet]. A cément   h í d n á l   tanálkasztak [ők]. Gyere le, ha fázol, s füttözzél meg a   t ű z n é l   (KMHM 159). Nem ritka az sem, hogy a jelző veszi át a jelzett szó szerepét és viszonyragját ilyen funkcióban: S att mekkeszték [ti. a legények] az almaśntśzist [egyfajta népszokás] a   l e g e l s ö   l á ny n á l   [ti. lányos háznál] a   l e g e l s ö n é l. 
Személynévhez kapcsolva az irodalmi nyelvi gyakorlatnak megfelelően használják Magyarón is, ha nem családi helyrag értelem kifejezéséről van szó: J ó s k á n á    vagyak.  K a t i n á    tanálkasztam vellek (= velük).
Inkább locativus értelme van a -nál, -nél ragos határozónak az olyan típusú szerkezetekben, amelyekben a cselekvés eredményeként helybenlétet jelentő tartalom fejeződik ki. Ezért helyettesíthetjük az irodalmi nyelvhasználatban -n ragos névszóval: Att leültek az črdő szélinél. Megállattak a falu szélinél, hogy egyenek valamit.
Hasonló kettős jelentésárnyalatot hordoz a -nál, -nél a mozgást jelentő igék mellett: ...ahogy az új király lovagol az erdő   s z é l i n é l,   gyönyörű rénszarvas ugrott eléje (KMHM 159).
Valami mellett és/vagy valami előtt lételt szintén jelölnek ezzel a ragos alakkal: ...mikor a gyermek a harmadik, negyedik   é p ü l e t n é l   ment, ráfutattak a kutyák. Att állatt a   b ó t n á l   sakájig. Máskor meg külső és belső helyviszonyt egyaránt kifejezheti: ...aki ki akarja kisérni utolsó útjára a királykisasszonyt, jelentkezzék a   p a l o t á n á l   (KMHM 150). Itt ’a palota előtt’ vagy a ’palotában’ jelentkezésre egyként gondolhatunk.
Viszont egyértelműen belső helyviszonyt és bennlétet fejez ki ebben a szerkezetben: Sötét vót, nem vót lámpavilág a   h á z n á l   mindenki le vót feküve.
Éppen csak megemlítjük, ugyanis a határozószóval kifejezett szerkezetek között tárgyaljuk majd, hogy a -nál személyragos alakja valahová irányulást is jelölhet: gyere nálunk (= hozzánk).
Említettem, hogy személynevekhez kapcsolva ’valahol létel’ értelmű a -nél ragos alak. Ha viszont az a családot kívánják megnevezni, amelynél valami történik, helyette a -nitt családi helyragot ragasztják az összefoglalónév-képzős alakhoz: K á d á r n i t   tanultuk az éneket. K u r c s i ( é k) n i t t   aluttak   akka. J ó s k á n i t   vótunk az śstś.   K a t i (é k) n i t    nem maradatt senki kśzüllek. Amika mektörtint a   j e d d z ö n i t t   (a jegyzőségen és a jegyző jelenlétében és közreműködésével ) a hivatalos esküvö, a rakanak [összegyűltek]. Sőt alkalmilag valamely szerepet játszó, valamely társadalmi szokás szereplőjének résztvevő személy kategóriáját megnevező közszóhoz is hozzákapcsolják: Az   a   m e n y a s s z a n n i t   tśrtint. A   m e n y a s s z a n n i t   vótak. A   k a m á n i t t   is tanálkasztak...
-net: Gyakran hallható a -ról rokon értelmű párjaként a -net (~ nét, ~ -nit) határozórag: A t h a n n é t   kiszámítatta, hogy huwá mennyen almaśntśzni, mejik lányhaz. Minden eggyes legény, aki be vot álva a seregbe, eggy-ety fél kupa bŕrt vitt a táncasházba    a t h a n n é t. A muzsikusak már   k ü n n e t   mekforditatták tánc nótára...   Ő   e l ö n e t (= elülről kezdve) az egisszet ő is ēmanta.
Ennek a   morfémának az irodalmi megfelelője lehet az -n, honnan? kérdésre felelő helyhatározó rag: A leginy felvette a hátára [ti. az almával megrakott átalvetőt], s   a n n i t   egyenesen megindultak a kösség vígire. Jűnek   e g y e b ü n n e t   is [a vásárba].
-ni: valahová irányulást kifejező határozórag, de csak személy- és tisztségnevekhez járulhat: K a t i é k n i   hítták a tennap. A   b í r ó n i   kellett hogy mennyen. A   t a n i t t o n i   akartam kűdni.
-ni ~ -nitt: Helybenlételt jelölnek ezzel a határozóraggal személynevekhez és tisztségnevekhez kapcsolva. Funkciója szerint a -nál, -nél-nek felel meg ’valahol létel’-t fejez ki: A tennap láttam M i n y á é k n i t t... hisze (= hiszen)   b í r ó   ú r é k n i t t    ugysincs, aki [a disznót] megegye (KMB).
-nként: Ez a módhatározó szerepű morféma betöltheti alkalomszerűen a helyhatározó funkcióját: Azakat [ti. a besorozott legényeket]   f a   l u n k é n t   szették össze a sarazáskar. Ha úgy értelmezzük, hogy ’mindegyik faluban (külön-külön)’, hely árnyalatot is érezhetünk benne.
-ra, -re: A külső helyviszonyragok között az azonos szerep mellett a -ra, -re-nek van több, az irodalmi nyelvitől eltérő funkciója. Azonos a viszonyjelőlés például: ...a násznagynak a   b a l   k a r j á r a   köti [a varrottas kendőt] szerkezetben meg az Ő meg a szobalányi ruháját húzattatta a   k i r á ly k i s s z o n y r a (KMHM 137) mondatban.
Csak a szóhasználat miatt szokatlan a -ra viszonyragos forma ebben a szövegrészben: ...a törpék... azt mondták neki: – Eredj ki a ház   t á j é k á r a, ott takaritsd el a havat! (KIMHM 111). Bizonyára a mesemondó “irodalmias” előadásmódjával magyarázható ez a szóhasználat. Maga a viszony jelölése megszokott.
Ugyancsak megegyeznek jórészt az irodalmi, köznyelvi használattal az összekapcsolt határozós szerkezetek: A r a   a   b a t r a   kötötte rá a tarisnyáját. E z e k r e   a   h á z a k r a   jól emlékszem. ...tüzet gyújt pontosan a r r a   a   h e l y r e, ahol a király is tüzet gyújtott (KMHM 161). Igaz ugyan, hogy ez utóbbi példában locativusi viszonyra is gondolhatunk (azon a helyen), vagy talán megszokottabb a locativus, de a valahová irányulás sem ellenkezik az irodalmi nyelvi használattal.
Lehet végül kettős határozó tagja az irodalmi nyelvi gyakorlatnak megfelelően: ...a veréb ...száll   e g y i k   t á n y é r r ó l   a   m á s i k r a   és ilyenkor a cselekvés véghelyére utal.
Részben egyező, részben eltérő használatról beszélhetünk azokban az esetekben, amelyek tekinthetők irodalmi, köznyelvi formáknak, de értékelhetők sajátosan nyelvjárásiaknak is egyben. Ilyen például: ...az [a gazfickó] megérdemli, hogy hordóba fenekejék, és a   t e n g e r r e   kűggyék (= a tengerbe dobják). ... egy   m o t o r c s ó n a k r a   tétette a hordót, és a   t e n g e r r e   vetette (KMHM 116–7). A tengerre küld kapcsolat irodalmi szintű forma, de nem ’tengerbe dob’ jelentésben, amint hogy a tengerre vetette szerkezet jelentése is, ’a tengerbe vetette’ ebben a példában. A motorcsónakra tétette szószerkezetet tekinthetjük normatív formának, ha egybevetjük például a hajóra tétette, rakatatta kapcsolattal, de a motorcsónakba tétette a hordót szerkezet nem elképzelhetetlen. – Ugyanide sorolhatnók funkció szerint egyértelműen a következő példát: S mikor a medve visszatért a   l a k á s r a... (KMHM 157), azaz abba a lakásba, pontosabban arra az alkalmi szállásra, amelyből (= ahonnan) gazdája elküldte, ha az irodalmi nyelvben nem jelölne sajátos jelentéstartalmat a -ra, -re, illetőleg a -ba, -be raggal szerkesztett szintagma. Ott ugyanis a külső helyviszonyragos lakásra jelölhet alkalmi szállást az állandó lakás értelemben használt belső helyviszonyragos szerkezettel szemben. A magyarói nyelvjárásban azonban mind a meseszövegben, mind a társalgás folyamán lejegyzett szövegekben nemcsak ’alkalmi szállás’ megnevezésekor, mint az idézett példában, hanem ’állandó lakhely’ megjelölésekor is gyakran találkozunk -ra, -re ragos határozóval. Például: Mikor az istállóból jött előre az ember, hogy bemenjen a   l a k á s á r a,   kitekint az utcára...(KMHM 178). Meghítta a vendégeket a   l a k á s á r a. Addig járta ő is eszt az erdőt, amég (isten) rávezérelte a báttyaji   k u n y h ó j á r a. Valójában elvezérelte a ’kunyhóba’ vagy a ’kunyhóhoz’. De az eredeti sem minősíthető helytelennek köznyelvi szempontból sem.
Ebbe a csoportba sorolhatjuk a külső és belső helyviszony tartalmat egyként hordozó ilyen ‑ra, ‑re morfémás szószerkezeteket: Berohan [a királyné] a kör   k ö z e p i r e..., ráborul az urára örömibe. Másszan fel a legmagasap fa   t e t e j i r e. Mindkét esetben a belső helyviszonyragos alakot kívánnók meg a köznyelvben. Az első példában maga a be-   igekötő is erre utal, a második mondatban már a köznyelv erdélyi változatában sem szokatlan a külső helyviszonyrag jelenléte, a belső helyviszonyt jelölő -ba, -be tekinthető ilyen esetben választékos formának.
Hasonló a helyzet a -re meg a -be ragos alakok szerepcseréjében: Egy vadász úriember Szászrégenből kijött a   h a t á r r a   vadászni. Meglátta a medvét s a szalagot, amit ő kötött a   n y a k á r a... És abban a helyben a bíró a kötelet a   n y a k á r a   tette (az elítéltnek) (KMHM 167) ...háram hónap múlva visszajöttek   a falujak   h a t á r j á r a   és ott legeltettek, amég lehavazatt (KMB).
Ezeknél egyértelműbb a szerepcsere itt: akkor annit (= onnan) mennek a   t á n c r a, a táncashászhaz. Ott az   e r d ő r e   érve az ember gyűtett egy nagy hát fát (KMB).
Ugyanezt a viszonyjelölő eljárást látszanak igazolni az ilyen -re morfémás helyhatározók, mint Manta, jűjünk az alispányi   i r a d á r a. Hüvelyk Matyi kijutott [a résen át] a   k o n y h á r a   (KMHM 173) A nyúl béugratt a bakrak közé az   e r d ö r e. S akkor a két ember béugrik a   b ú z a t á b l á r a, és keresik Matyit mindenfelé a világon (KMHM 171). Nem ismeretlen ez a szerepváltás az irodalmi és köznyelvben sem, amint azt a mesemondó szövegében olvashatjuk: János   z s e b r e   vágta a három egész krajcárt (KMHM 163), de a felsorolt példákban mégsem minősíthetjük köz- és irodalmi nyelvinek a -re ragos határozót ezekben a mondatokban. 
Ugyancsak sajátos használatúnak mondhatjuk a ’felé’ értelmet hordozó helyhatározót: ...s annit (= onnan) egyetemlegesen (= együttesen) megindultak [a legények] a kösség eggyik   v í g i r e.
Hangsúlyozottan emeli ki ezt a szemléletet a következő összekapcsolt határozós példa: Énekeltem   r ë j á   a magnetafanra; hét mesét   r ë j a   mantam. Valójában bele mondja, nem reá, jóllehet a szalagra ráveszi a készülék a szöveget. Talán ez a szemlélet érvényesült a beszélő mondatalkotásban.
Csak hangalaki különbségként említjük meg itt az iskolábra ~ iskalábra szóalakot tartalmazó mondatot: Hazunnat jár iskalábra. A gyermekek járnak iskalábra, hiszen a rag világosan belső helyviszonyt jelöl. 
Ez a ragpár átveheti az ugyancsak külső helyviszonyt, ezen belül mellettiséget kifejező ‑hoz, -hez, -höz funkcióját ugyanúgy, mint az irodalmi nyelvben: A gyčrmek kapta magát, s lefutatt a   f o j ó r a. A magyarói nyelvjárásban azonban megterheltebb ebben a szerepben a ‑re, mert olyankor is helyébe lép a ‑hoz-nak, amikor az irodalmi nyelvben nem szokványos. Például: Az śrśg ember ety k u n y h ó r a   vezette a gyčrmeket. Az isten egy   h á z i k ó r a   vezette őköt. Mikar az   a j t ó r a   ért, bekapaktatatt az ajtonn.
Idézhetünk egy kétféleképpen értelmezhető példát a helybenlételt, illetőleg az irányulást jelölő funkciókra: Mikor a gróf látta ezt [ti. hogy az intézője lop], akkor megfogta az intézőt, s a   l e g e l ő r e, ahová a szarvasmarhák is jártak ki, egy fához odakötötte... (KMHM 213). Ha úgy fogjuk fel, mint kihagyásos szerkezetű tagmondatot: s kivitte a legelőre, akkor az irodalmi nyelvi formával megegyező tartalmú a szerkezet; ha azonban úgy magyarázzuk: s a legelőre... egy fához odakötötte, akkor az irányjelölő ragos alak (legelőre) locativus viszonyt fejez ki. Az előzőkben bemutatott sajátosságok figyelembevételével ez a feltevés sem látszik valószínűtlennek. De bármelyik értelmezést fogadjuk is el, a -re, -n,   illetőleg -hoz ragos határozó az általános és a sajátos viszonyát fejezi ki. A második határozós viszony beletartozik az első körébe.
A -ra   meg a -ról szerepcseréje érvényesül ebben a szerkezetben: H é t   m é r f ö l d r e (=mérföldről, mérföldnyire) megérzi a dśgśt [a keselyű], s ērepül (= odarepül). Az ilyen szerepcsere nem szokványos sem az irodalmi, sem a köznyelvben.
Az előzőkben már utaltam arra, hogy ugyanabban a mondatban lehet két helyhatározó. Ezek állhatnak egymással értelmezős viszonyban, azaz a sorrendben második határozó pontosabban megjelöli a helyet, vagy pedig sajátos helykörülményt jelez. Például:   A völeginy kiáll a szakat (= megszokott) h č j r e   az asztal   v i g i h e z. Veszi a leányka a fejszét, és kimegy a   f o j ó r a,   a   j é g r e (KMHM 114). Máskor meg ugyancsak értelmező tartalommal, de általános és sajátos viszony lehet, a két helyhatározó között, azaz az egyik helykörülmény része a másiknak, egyik a cselekvés helyét illetően benne foglaltatik a másikban: ...az első éjszaka felvitte a fiút a   h a r a n g o k h o z   a   t o r o n y b a (KMHM 96). A rokonságat, az śrśgśkśt az asztalhaz [ültetik],   a fikatalakat a   s í r a t ó b a    t á n d z b a   viszik. Akkar annit (= onnan) mentek a   t á n c r a   a   t á n c a s h á s z h a z. A két utolsó mondatban a tándzba meg a táncra lényegében szinonimikus képes helyviszonyt jelöl. Az első esetben a köznyelvben szokványos -ba ragos formát találunk.
A –ról, -ről határozóragos példák között mindössze egy-két olyan példát jegyeztem le, amely eltér az irodalmi nyelvi használattól:   A régi intézőt elszabaditották a   f á r ó l   (= eloldozták a fától)... (KMHM 214). ...s az asszony valamiért kifordult a   k o n y h á r ó l, s akkor a két gyerek a kályhához lépett,... (KMHM 143). A mai irodalmi köznyelvi szokás szerint -ból toldalékot várnánk, jóllehet Petőfinél szintén külső helyviszonyragot találunk a Befordultam a konyhára verssorban. És ennek pontos megfelelője a valamiből, valahonnan való kiirányulás jelölésére a -ról morfémás konyháról. Mégsem tekinthetjük ma irodalmi nyelvi normának ezt a raghasználatot. Emellett egyetlen olyan mondatot hallottam, amelyben “vitatható”, hogy eltér-e az irodalmi nyelvi formától vagy sem: Asz parancsalam, hagy eszt a kśvet vegyétek el innet a   j u k   sz á j á r ó l   (= szájától). Logikailag ez utóbbi példában a szemléletnek mind a -ról, mind a -tól ragos alak megfelel, és az irodalmi nyelvi normák szerint mindkettő helyes lehet. A mai gyakorlatban talán mégis a -tól ragos névszó az irodalmi szint. S hogy a -ra, -re morfémás szerkezetek között említett tájékára szóalakot nem tekinthetjük pusztán lapszusnak, arra példa a következő -ról határozóragos használat: Fogta a leányka a lapátot, kilépett a házikóból, és takarította a havat a ház   t á j á k á r ó l (KMHM 111).
De idézhetünk más példát is az irodalmi nyelvivel azonos használatra: Magos hegyről fojik a víz (népdal). Száj le a lú   h á t á r ó ! Segitnek nekije leszállanni a   s z e k é r r ő. Még   m e s s z í r ü l   kijáttya a bójtárnak. Vagy ebben a népdalszövegben: S szájan annak a szivére, s   k í r ő   szállatt az enyémre. Ebben a példában a második mondat előtt álló s kötőszó a dallam ritmusa miatt hangzik csupán. Nyelvileg teljesen fölösleges, sőt értelmetlen.
Helységnevekben hasonló a helyzet: Sz i g e t r ő l   jöttünk hozzátak. 
Kettős határozóban a honnan? kérdésre felelő alak szintén megegyezik az irodalmi használattal: Azak a két örek kódusak, amint járogattak   j o b r ó l   b ā r a, egy hejen elestelettek... (KMB). S element a fiú, bujdosik   f a l u r ó l   v á r a s r a.
-t: A -t helyhatározóragos névszókkal jelölnek külső és belső helyviszonyt is a magyarói nyelvjárásban; ezzel egy időben helybenlételt, illetőleg irányulást szintén kifejezhetnek vele. Emellett alkalmas a mérték megjelölésére. Sőt, határozó értékű tárgyként sem ritka inessivusi meg superessivusi értelemben. Vegyük sorra az egyes funkciókat példákkal: sak   h č j t   hallattam eszt [az éneket]. K a l a z s v á   r t   lakik   a fija. De egyre gyakoribb már az -n ~ -nn ragos alak: Kalazsváron(n) járt iskalába. ...ety   h č j e n elestelettek [az öregek], ajan hejt, ahun csak két ház vót, a mezönn. B a l k é s z t   fakta a szekčrcét. És itt a -t ragos névszó -ben, illetőleg -vel határozóraggal kifejezhető belső hely-, illetőleg inessivusi értékű éppen úgy lehet, mint eszközhatározó értékű. Az At van   j a p   k é s z t   a saragba mondatbeli jap készt irányjelölő tartalmú ’jobb kézre, jobb kéz felől’. Ez utóbbi példában már a -ra ragos alak szerepével is azonosítható. Éppen a -ra külső helyviszonyt és valamerre irányulást kifejező funkcióval azonos szerepe látszik a locativusi mellett a leggyakoribbnak. Ezt igazolják az alábbi, alkalomszerűen egyben mértéket jelölő -t ragos szerkezetek: Mikor elsült a puska, felugrott a vénasszony   t í z-h ú s z   m é t e r   m a g a s t   a fától (KMHM 161). ...s attól a fától körülbelül egy   s z á z   m é t e r t   egy hatalmas gödör volt (KMHM 160). ...a tűztől   e g y   p á r   l é p é s t   leteszik a koporsót (KMHM 101). A kúttol   e t y   p á r   l é p é s t   meglátta szerteszéjjel gurulva a sárkánynak a fejit (KMB). Végül hadd említsük meg, hogy a -t ragos, határozó értékű tárgyas szerkezet szintén eléggé gyakori; nagyobb megterheltségű, mint az irodalmi használatban: T ö m l ö c ö t   kel   űjen.
-tól, -től: A melletiség kifejezésére szolgál a honnan? kérdésre felelő, irodalmi nyelvivel azonos funkciójú -tól, -től. Elhasztad a kosarat a   s z a m s z i t t ó? Kérd el   a n y á t t o l   a keszkennyöt (= fejkendőt)! Elhuszta a szekeret a   k č r t t ű (= kerítéstől).
E morféma váltakozhat mindkét nyelvváltozatban névutós szerkezettel ilyen kapcsolatban: Kikölt a násznagy az   a s z t a l t ó l. Nem akart elmenni semmiletteképpen a   h á z    m e l l ő l. Személynevekhez kapcsolva szintén megegyezik a nyelvjárásbeli használat az irodalmi nyelvivel: J ó s k á t ó   jövök. M i n y á t ó l   haszta a vejem.
Ugyancsak azonos, külső és belső helyviszonyt jelölő szerepű az irodalmi nyelvben is az ilyen típusú, mondhatni kötött, vonzatszerű, tehát állandó határozós kapcsolatnak is felfogható szerkezetekben: Eltüntek a gyčrmekek a   h á s z t o l. Vigyázz, me ekergetlek a   h á s z t ó l! ...hallattam, hogy ippek   k i t ü l, asz nem tudam.
A ’valamihez viszonyítva’ tartalmat hordozza a -tól ragos névszó ebben a példában: ...felugrott a vénasszony tíz-húsz méter magasat a   f á t ó l (KMHM 161).
Nem egyedi példa viszont a névutó nélkül szerkesztett helyhatározó ezekben a mondatokban: A királykisasszonyt, a   h e g y   t ö v é t ő l   csak magára (= egyedül) kellett engedni [az úton] (KMHM 151). A falu   v é g i t ő   gyalog mentünk. A   h e g y   ā j á t u   csak lépést mentek a lovak is a szekérrē.
Összekapcsolt határozóként áll ebben a mondatban a -tól, -től ragos névszó: S   a t t ó l   a   f a l u t ó l   már sűrűbben értek községeket és városokat (KMHM 118).
-ul,-ül: Hallható helyhatározói szerepben is:   A szeretője maradat   l e k h á t u l, akárcsak az irodalmi és köznyelvben.
-vá, -vé: Bujdassatak   v i l á g á. (Itt a rövid g hang ejtése az általánosan jellemző rövid ejtéssel magyarázható.) A kutya elkeseredett, s ement   v i l á g á.
2. Az egyes segédszók funkciójának a bemutatásában az elsődleges jelentés-használattól elindulva haladunk a másodlagos jelentés felé. Ezt a megoldást nem a történeti szempont érvényesítése indokolja, hanem főként az, hogy az esetleg túlnyomó többségében ugyanúgy, mint a ragos névszók esetében, az elsődleges (konkrét) jelentésviszonyban a legnagyobb e segédszók megterheltsége a nyelvjárásban.
Bemutatásukban – amint említettük – az ábécérendet követjük, mert így könnyebb a tájékozódás; másrészt meg a névutók nagyrészt külső helyviszonyt fejeznek ki, vagy annak valamelyik pontosabb árnyalatát jelölik (vö. MMNy. 296). Ezen belül pedig nagy részük a háromirányúságnak megfelelően alakult ki.
alá: A Tedd a   h u n y a m   a l á   a batat, haty támaszkaggyam rëjá meg a ...benyúlt    a   k a b á t j a   a l á (KMHM 147). mondatban konkrét helyviszonyt jelöl a névutós névszó az irodalmi, köznyelvi gyakorlathoz hasonlóan. De már a következő szerkezetben: ...elhajtattak (= elhajtottak) a z   a l á   a   c í m   a l á   az összekapcsolt határozó az irodalmi nyelvi -ra ragos névszóval azonos körülményt fejez ki ugyancsak hova? kérdésre felelve. Talán párhuzamba állíthatjuk az az alá a (ház)szám alá irodalmi nyelvibeli szerkezettel a szemlélet alapján.
alatt: konkrét helyhatározói és egyben hátravetett határozó értékű jelzői viszonyra példa az alábbi: At van a sándzba a   k a s t é j   a l a t t, ti. ’a kastély alatt levő/alatti sáncban’ tartalmat hordoz.
alól: Példáim között csak hely- és képes helyhatározós szintagmák vannak. Helyhatározós szerkezetek: Még a párnát is kihuzná a   f e j e k (= fejük)   a l o l. Hazd ide   a seprüt   a z   e r e s z   a l o l! Nem láccak ki a   t a k a r o   a l o l.
átal: Az át alakot csak igekötői szerepben találtam meg Magyarón. Az irodalmi, köznyelvi változatbeli névutószerű határozószói szerepet itt az átol alak vette át: Ahagy mentek   a   h e g y e n   á t o l, ēfáradatt erössen. De ez egyben igekötői funkciójú is. Segédszóként viszonylag ritka. Helyette a keresztül-t használják mind hely-, mind időviszony kifejezésére.
átellenben: A nyelvjárásban átolellenbe hangalakú a névutó, és a helykörülményt fejezi ki. V ë l l e m   á t o l   e l l e m b e   akart házat ipittetni az apja. Ritkán hallható.
belül: A bčjül ~ bejül alakváltozatban élő névutó szintén jelölhet helyviszonyt. A   k e r t e m   (=kerítésem)   b e j ü l   én vagyak az úr. At van a kapa a   k a p u n   b e j ü l.
elé:   Viszonylag ritkább használatú, mint az irodalmi nyelviben. Állizsd a seprüt az   ŕ j t o   e l é! A lovat   a   t e h e n y e k   e l é   fakták bé.; ... egyenest a   k i r á l y   e l é... (KMB). Helyette jórészt az elejibe névutószerű határozószót vagy -be, illetőleg -hoz ragos határozót használnak: Álliccsa a seprüt az   ŕ j t o b a   ŕ j t o h a z!
elejébe: Ez az általánosnak mondható névutó az elé-vel szemben. Mé nem kanyarattá a   k a p u   e l e j i b e?  A   k o c s m a    e l e j i b e   hajtatt.
élén: Konkrét értelmű ez a névútószerű határozószó a következő szerkezetben: A   k a s z a   é l i n   vigik husztam a kezem. Nem gyakori.
elől: Nagy megterheltségű segédszó mind konkrét, mind képes helyhatározószóként. Sőt, állandó határozó szerepben sem ritka. Konkrét helyviszonyt jelöl például ebben a mondatban: Innet a   h á z   e l ö l   vitte el a tënnap. Elpusztuj a   sz e m e m   e l ö l!
előtt: Ugyancsak nagy a megterheltsége, és – két esetet nem tekintve – az irodalmi, köznyelvi használattal egyező szerepe van a nyelvjárásban: A   k o c s m a   e l ő t t   sakan ácsaraktak. ...jelentkezett a   k i r á l y   e l ő t t   (= királynál).
De sajátos funkciójú ebben a két példában: ...találkozott farkasokkal, őzikékkel, szarvasokkal, vadakkal, minden állat kitért a   l e á n y k a   e l ö t t (KMHM 111). Itt ’elől’ jelentésű, tehát valamerre irányulást fejez ki helybenlétel helyett. Valójában nem logikátlan a használata, hiszen mikor előtte voltak, akkor tértek ki az útjából. De talán a szemléletbeli magyarázat értelmében elsősorban saját talajon létrejött használatnak minősíthetjük, amelyet a kölcsönhatás eredményeként erősíthetett a román nyelvbeli szerkezet. Nem egészen világos a viszonyjelölés ebben a meseszövegben: ...meg fogja átkozni a királykisasszonyt… és szörnyen meghal. S avval eltűnt a tizenharmadik bűbájos asszony. Lett egyszerre nagy bánat, szomorúság a   k i r á l y n é   és a   k i r á l y   e l ő t t (KMHM 118). Jelentése: ’egyszerre nagy bánat és szomorúság lett úrrá a királyon meg a királynén’. Az előtt névutós névszó ebben a jelentésben nem világos értelmű.
felé: Ez a névutó részben a helykörülmény kifejezésére használatos és gyakori a nyelvjárásban. Az irodalmi, köznyelvi formában azonos szerepű helyhatározó: Mikar jöttem   h a z a f e l i, magyaroji   f a l u   f e l é   (népdal). Kétszer is előfordul a következő mondatban. Egyszer sajátos jelentésben, egyszer meg sajátos kapcsolatban: János megy be a   v á r o s   f e l é, a kecskeszakálú kereskedőember meg e g y é b   f e l é (KMHM 165). Itt a bemegy igekötős ige illativusi tartalmat jelöl, a város felé névutós szerkezet viszont valamerre irányulást. A mondat egészéből ugyanakkor a névutós formától kifejezett tartalom felel meg a valóságnak. Ezt bizonyítja az egyéb felé, azaz ’másfelé, más irányba’ névutós kapcsolat. Ugyanezt a szembenállást mutatja a valamire és valamibe irányulás tekintetében, és a külső helyviszony-funkció mellett szól ez az alábbi példa: Ő, Borsszem Jankó megindult egyedül egy   i r á n y   f e l é   (= egy irányba). Hogy azonban a felé névutó külső helyviszonyt jelölő funkciója az általános és a gyakori, azt igazolhatjuk számos más példával. Íme: S e m m i   f e l é   (= semerre) nem tekint, csak állandóan a kártyákat nézi (KMHM 100). Akka asztán elindult a   k a p u   f e l é.
Összekapcsolt határozói formában sem ismeretlen a nyelvjárásban: A felé az črdö felé kśzeledett, ahun... .
felett: Csak helyhatározói szerepben jegyeztem le. Ippeg a   f e j ü n k   f e l e t t   vót egy nagy felleg. Ugyanakkor magyarázó, pontosabban kiegészítést tartalmazó mellérendelő szószerkezetet alkot ebben a mondatban a két névutós névszó: ...egyszer csak az   e r d ő   f e l e t t, a   f e j ü n k   f e l e t t   a magas levegőben húzódik kilenc vadlúd (KMHM 146). És itt felhívható a figyelem a magas levegőben kifejezésre. Lényegében a magasban vagy ’magasan a levegőben’ értelmű a kapcsolat. Emellett sajátos a húzódik ’repül’ jelentése. A húz cselekvő ige szokványos az irodalmi és köznyelvben is ’száll’ jelentésben. (Dél felé húznak a vadludak). De a visszaható képzős származék ilyen jelentésárnyalatban ritka, ha egyáltalán hallható ebben a nyelvváltozatban. 
felől: Névutóként megfigyelésem szerint helyviszonyon kívül semmilyen más körülményt nem fejezhet ki: Nállunk   é s z a k   f e l ö l   fú a szél.
fölül: A nyelvjárásban fejül-nek hangzik: A z a m    f e j ü l   van a Minyájëkë [ti. a földjük].
hosszat: Kötött szókapcsolatként hallható, archaikus hangulatú névutószószerű elem: Ugy manták, hogy   u c c a   h o s s z a t   muzsikáltatatt magának.
innen: Itt innet hangalakú: A   n a g y   u t a n   i n n e t (=az országúton innen) kezdödett a sár. A   t e m p l a m a n   i n n e t   vot a házak [= házuk).
iránt: Irányjelölő értékű névutó: At van a fa a gerincen. Na, a z   i r á n t   vegye az uttyát.
keresztül: Az irodalmi, köznyelvi jelentés mellett az ’át’ funcióját is ez a névutószerű határozószó hordozza. A   M a r a s a n   k e r e s z t ü l   van hid. Az útja, ahogy vezette Jánost, egy   e r d ő n   haladott   k e r e s z t ü l   (KMHM 163).
kezdve: Mint majd látni fogjuk, ez a névutószószerű határozószó elmaradhat a névszó mellől a hely- vagy időkörülmény jelölésekor. De egyébként az irodalmi, köznyelvi gyakorlat szerinti szerepben él a nyelvjárásban: I n n e t ő l   k e z d v e   egisszen a falu vigijig [mentek kántálni].
kívül: Három hangalak-változatban jegyeztem föl: küjel ~ kűjel ~ küll. Jelölhet locativusi tartalmat: A   k č r t e n   k ü j e l   nem láthatta. A   f a l u n   k ü l l   s u h u t   s e   járt. Úgy váljatok el, hogy vagy   f a l u n   k í v ü l, vagy   v á r o s o n   k í v ü l [legyetek] (KMHM 147). A gyászmenet megindult a palotából ki a   v á r o s o n   k í v ü l (KMHM 151). Ez utóbbi mondatban viszont az irányulást kifejező ’kívülre’ határozószóval azonos jelentésű: ’ki a városon kívülre’ indult a tömeg; nem helybenlétel értelmű.
körül: Hallható ritkán kśrül hangalakban. At futkasnak a gyermekek a z   a n n y a   k ś r ü l. Mind at szaglászatt a   h á s z   k ś r ü l.
közé ( kśzé): A   t ś r ś b u z a   k ö z é   tettek fuszujkát? Istenem, hová jutottam! – gondolta magában. Talán   k é t   m a l o m k ő   k ö z é, hogy megőröljenek. (KMHM 173).
közel: Itt rendszerint közél ~ kśzél-nek ejtik: A   f a l u h a s z   k ś z é l   vot a föggyek.
között, közt: A   f ő d e k   k œ sz t   vot jabb is rosszabb is. Itt irodalmi, köznyelvi jelentésű. De A leginyek sakat jártak a   f a l u   k ś s z t   mondatban sajátos a jelentéstartalma: ’a faluban, a falu utcáin’. 
közül: Konkrét és képes értelemben egyaránt használt. Konkrét értelmű: Nem láccodat ki   a   b a k r a k   k ö z ü l.
megett: Konkrét helykörülményt jelöl: A   h á t a m   m e g e t t   állatt mindég. At kapta meg ánygyom a   h á z   m e g e t t. De gyakoribb e helyett a ház hátánál megjelölés   a ’ház mögött’ kifejezésre: At van a   h á s z   h á t á n á l.
mellé: Mind az irodalmi és köznyelvi szokványos jelentésfunkcióban, mind sajátos értelemben használatos. Áj ada a   f ü t t ő   m e l l é...! Egy fényes vendéglőben megszállott a fiú, egy   a s z t a l   m e l l é   ült, és vacsorát, italt rendelt magának (KMHM 99). A gazdaember reggel, mikor felkelt, kiment a   m a r h á i   m e l l é   az istállóba (KMHM 178). A két utóbbi példában a névutós szerkezet azonos jelentésű az irodalmi szintű -hoz ragos névszóval: az asztalhoz ült, kiment a marháihoz. A mellé névutós névszó inkább foglalkozásszerű viszonyra utaló forma a nyelvjárásban: Fagadatt egy gyčrmeket a   t e h e n y e k   m e l l é [ti. a tehenek őrzésére]. És ez az irodalmi nyelvivel azonos jelentéstartalmú.
mellett: At várta a kamját (= komáját) a   k ú t   m e l l e t t .
mellöl: Konkrét jelentésben gyakori: E nem mozdult vóna a tándzba a   s z e r e t ő j e   m e l l ö l: Gyere elé a   h á z   m e l l ö l, te! Elkőtœzśtt a   t e m p l a m   m e l l ö l. Összekapcsolt határozóként sem szokatlan. Ehejeszték Antit annét a   s ó g o r a   m e l l ö l.
mögé: Magyarón csak megë ~ megé ~ megi hangalakban él. A   c s ű r   m e g i   rakta a bugját a kerbe. [Az ember] vett egy rosz lovat, és oda vitte a   h á z   m e g é... (KMB). A mögé névutós szerkezetet a ház szóval alkotott kifejezésekben rendszerint felváltja a ház hátához birtokos jelzővel szerkesztett alakulat: Adabutt [= bújt] a gyermek a   h á s z   h á t á h a z. Vidd ada a lajtarját a   h á s z   h á t á h a z!
nyomon: Elindult az is a   l á b a   n y a m á n   világá. Valójában az irodalmi nyelvbeli -ben ragos forma helyén áll ez a névutószerű határozószó a nyelvjárásban. Gyakoribb itt is a lába nyamába viszonyragos szóalak. (L. a hátánál is.)
szembe(n): A -be meg a -ben ragos alak egyként -be hangalakú Magyarón: Tśpszś jöt vélle s z e m b e   az uccán, s mindëk kśszśnt. A   m ë j ë n k ē   s z e m b e   vot a házak (= házuk).
szemközt: Gyakran áll a szemben értelmű névutós szerkezet helyett: Az   i r a d á v ā     s z e m k ś s z t   vot egy bót, ugy manta. Tśpsző jöt   v é l l e   s z e m k ö s z t   részegen az uccán.
túl: Rövid u-s változata is van a nyelvjárásban: A   M a r a s a n   t ú l   vot azaknak a birtakjak (= birtokuk).
után: Konkrét és képes helyhatározói viszonyt jelöl hová? kérdésre felelve ugyanúgy, mint az irodalmi és köznyelvben: ...jön egy hintó négy lóval, az ötödik a   k o c s i   u t á n   kötve (KMHM 107). Mindék fut a gyčrmek a   s z e k é r   u t á n n. Egészen sajátos ebben a kapcsolatban: Nézzetek a   l á b a t a k   u t á n, hagy ne botorkázzatak! Az után névutónak ebben az összefüggésében az alá felel meg az irodalmi, köznyelvi változatban. Viszont egészen sajátos, a -hoz ragos névszó jelentésével azonos szerepű ebben a szerkezetben: ...az ember, ...behunyta a szemit és úgy vágott a   v e r é b   u t á n, de megint csak a lónak a fejit találta [el] (KMHM 90). A vág igének az irodalmi, köznyelvi változatban nincs után névutós “vonzata”.
végig: Uty hájtatta az śkrśkśt a   f a l u n   v é g i g, hagy mindenki utánna fordult. A nem ment vóna az   u c c á n   v í g i g   śste egyedül, ajajāj! ...és kidobolták a   f a l u n   v é g i g, hogy mindenki mennyen most, most zsiré (KMB). Valójában az eredeti szemléletet tükrözi a névutós szerkezet, de az irodalmi és köznyelvben a faluban határozóragos névszós forma a szokványos.
3. Esetenként névutószerű kifejezésekkel jelölt helyhatározói viszonyra kevesebb példa van. Meglétük azt igazolja, hogy a nyelvjárásban az irodalmi, köznyelvi változatra jellemző fejlődési tendenciák érvényesülnek.
hátánál: A mögött névutós serkezettel azonos funkciójú alakulatot alkot: Nisz csak meg a   h á s z   h á t á n á l!
irányába, irányba: (A -be és a -ben egyként -be-ben realizálódik.)  B e s z t e r c e    i r á n y á b a   igyekesztünk, hagy... Annit (= onnan)   k e l e t i   i r á n y b a vezényelték az ezredet. Összekapcsolt határozóként: A támadás   a b b a   a z   i r á n y b a   indult meg.  A b b a   a z   i r á n y b a   kellett hagy legyen.
környékén: Nem vot nálla nagyobb úr   V á s á r h č j   k ö r n y é k i n n.   Még a   f a l u    k ś r n y é k i n   se marathatat meg atto.
közelébe(n): A -be tölti be a -ben funkcióját is: A   l ś v ë s z á r a k   k ś z e l i b e   se dukta az ārát eggyik se [ti. a tisztek közül]. Śrśkkétig a   s z e r e t ö j e   k ö z e l i b e   akŕrt lenni.
mentén: A   M a r a s   m e n t i n   sakszā van árviz.
nyomába(n): (A -ba átveszi itt is a -ban szerepét.) Lehet konkrét és képes értelmű helyhatározós szerkezet tagja: Lípj a   n a g y a k   n y a m á b a, me kśnnyebb [a menés]. A sündiszno mind a   n y ú l   n y a m á b a   járt a borozdán.
végénél: Az a fa   a   h á z   v i g i n é   még az én gyčrmekkarambů valo. A hátravetett határozó jelzői értékű: ’a ház végénél levő fa’.
vonalon: Konkrét értelemben régebbi kapcsolatban hallható. A pájaőr mindég járt a   v a s u t i   v o n a l a n. Összekapcsolt határozóként is megvan. Huzatt egy vonalat a födenn, s azann a vonalann féllában ment végig.
A helykörülményt gyakran határozószóval fejezik ki, akárcsak az irodalmi és köznyelvben. Határozószóként iktatjuk be a személyragos névutókat, a helyhatározói viszonyt önállóan jelölő ragos névmásokat is, hiszen mondatbeli szerepük szerint azonos értékűek a határozókkal. Külön-külön csoportba soroljuk ábácérendben az egyes alfajokat.
a) Határozószókkal jelölt helyviszonyok. – Közöttük a névmási határozószók az irodalmi használattal egybehangzóan alkalmasak mindhárom irány megjelölésére.
akárhol, akárhonnan, akármerre: Eléggé gyakoriak az akár- előtagú névmási határozók, különösen a hol? és merre? kérdésre felelő utótaggal: Felkeresem a kedvesem    a k á r h o l   is van. A k á r m ē r e   nízek, csak vizet látak. Nem bánnám én,   a k á r h u n n a n,   csak kerüjen elé. 
hol, honnan, hová: H o l   akarnak találkozni vélle? H u n   vótál ijen sakájig? H o v á   mész, te málészáju? Nem tudam, h o v á   tuttam tenni. H o n n e t   tudad, mikor jśnnek?   H u n n e t   jösz, Minya? Aszt kérdeszte az asszonytól, hogy: – Esztet, te asszony, h o n n e n   kaptad? (KMB). Ez utóbbi mondatban a határozószó értékű kérdőszó valójában képes értelmű és ’kitől’ jelentésű.
itt, ide, innen: I t   hatta nállam a kaszát. A nagyapja kőtözött   i d e   Disznajoro. A szakácsné megvizasgál   i d e - o d a   a kamarában.... (KMHM 173). I n n ő t   kezdödett a birtaka. I n n ő t van az (azaz ’idevaló a faluba’).
merre, merről: M ē r e   vagy te, hagy a fene egyem meg? Ez helybenlétel jelentésű: ’hol vagy’: Ara ment, m č r ő l l e t (amerről, amelyik irányból) / <m e r ő l n e t> a sírást hallatta. M ē r e mentek a mŕrhákkal? Itt viszont valahová irányulás értelmű a határozószó. 
mindenütt, mindenüvé, mindenünnen: M i n d e n ü t t   śsszekereste, ahun csak tutta. Az annya   m i n d e n ü v e   elment, hátha mekkapná. Jöttek   m i n d e n ü n n e t   a világan: Amerikábo, Tśrśkországbo, Indijábo, s ki tuggya mék honnat. A ’valahonnan irányulás’ kifejezésére szokványosabb a mindenfelőnnet határozószó: ...s   m i n d e n f e l ő n n e t   jöttek királyfiak... meg akarták látni Csipkerózsikát (KMHM 120). Menekültek azak   m i n d e n f e l ő l n e t   mind az ázatt egerek!
ott, oda, onnan: A t   maratt a hijuba. O d a / a d a   ment lakni Minyáékni, me nem tudat máshun mekhuzodni. Ép   a n n ó t / a n n o t   elik tuttam mekszkepálni (= megszabadulni). A n n a t / o n n a t   haszták a fát tutajann. A n n e d   gyurják ide az italt [ti. városról]. S   a n n i t egyetemlegesen (= együtt(esen) megindultak a kösség eggyik vigire (= vége felé) [ti. a legények].
sehol(se) ~ sehun(se), sehunnet(se), sehova ~ suhuvá(se): Nem találta párját   s e h o l   a világan. Nem jött asz   s e h u n n e t, csak a szamsziggyáto.
valahol, valahova, valahonnan: Magyarón valahun, valamerre, valahunnet hangalakban, illetőleg alakváltozatban gyakoribb. At messze,   v a l a h u n   a galicijai fronton vótunk eggyütt vélle utajára. Elment   v a l a m ē r e, de minygyá kel jöjśn/jen. Összekapcsolt határozóként:   I n n e t   v a l a h u n n e t   a havasokrol került a faluba.
b) A nem névmási természetű valóságos határozószók ragtalan formában nagyrészt egyetlen irányt fejezhetnek ki. De van közöttük két, sőt három irányt jelölő is.
Egy irányt kifejezők:
alattabb: Az a hej [= földdarab] alattab van, azaz alacsonyabban, mélyebben fekszik. Csak középfokú alakban jegyeztem fel. Ez tehát a két említett határozóragos névszóval rokon értelmű határozószó, és csak az említett jelentésárnyalatokra szükítve használják. 
belül: Csak a ’belülről’ jelentésű belölnet formában jegyeztem le: ...és az a kőmíves csinált a toronyra egy vakablakat, amejik vakablak se külnet, se   b e l ö l n e t   nem láccatt (KMB).
egyfelé se: A ’sehová’-nak megfelelő jelentésű határozószó. Ez a gyakoribb a sehová-val szemben az idősebb nemzedék szóhasználatában: Nem menyek én   e t y f e l é   s e, hijába is mondad. Nem jött az   e t y f e l é   s e   lëján korába se.
elöl ~ elől: E l ő l   ment mindenütt az śrśgleginy. Ragos alakjaival ’valahova, valahonnan’ irányulást is kifejezhetnek. E l ö r ö n n ö t   nem láthattam [ti. háttal állt] Ő [ti. a vöfély]   e l ő l n e t   az egiszet ő is emanta. E l ő r e   ment apám a marhákkal.
fenn: F e n   van a fa tetejin [a gyermek]. Ebben locativusi tartalmat jelöl. Viszont a következő, középfokú alakkal valahová, valameddig irányulást fejez ki. Vit   f ē j e b b   a vígit, me leesik! A honnan? kérdésre felelő szerkezet: F e n n e t (= fennről) a havasakro vágattak fát.
hátul: Az mindig att maratt, h á t u l... Honnan? kérdésre felelő ragos alakja: H á t u l n a t / h á t u r o   ütötte meg, s nem tudatt védekezni... és magát én megfogom, és addig üttetem az asszanyakkal hátulnet, amég maga is meghal (KMB). Viszont a ’valahová irányulás’-t kifejező ragos alak a hátra, nem hátulra. Ne maraggy śrśkké   h á t r a! Összekapcsolt határozó tagjaként: Tedd   a d a   h á t r a   a saragjába!
innen: Magyarón innet ~ innőt hangalakú. Mesze van még   i n n ő t   a malam. I n ő t / i n n e t   nem láthattad, me (= mert)...
innetfelől: Az irodalmi nyelvben ’erről, ezen az oldalon, az innenső oldalon’, a köznyelvben ezek mellett az ’errőlfelől’ felel meg neki jelentés szerint: A mü fődünk az övékén   i n n e t f e l ő l   vót. Áj   i n n e t f e l ő l, me nem láccodal! [ti. a fényképen].
itthon/otthon: I t h a n   akarta tartani a fiját. Viszonyragos alakjával ’valahonnan irányulás’-t jelölnek. I t h a n n ó t / h a z u r ó   jár [a gyermek iskolába]. A t h a n n e t    menyen, hagy a merekjét (= rudast) erázza; menyen takarni (= szénát gyűjteni). Ety fél kupa bŕrt vitt athannét.
kívül: Itt kűjel ~ küjel ~ küll hangalakú: K ű j e l   állatt, tul a kerten (= kerítésen). Ragos alakban honnan? kérdésre felelhet. K ü l n e t   hideg [a levegő], s a fagy nyomja a cserepet. ...és az a kőmíves csinált a toronyra egy vakablakat, amejik, vakablak se   k ü l n e t,   se belölnet nem láccat (KMB). A muzsikusak már   k ü n n e t   mekforditatták [ti. a zenét] tánc nótára.
künn: K ü n n   maratt az udvarann, a ház előtt. K ü n n   a   l e g e l ö n n   kapta meg a bŕrnyut.
szerteszéjjenünt: ’mindenfelől(ről)’ értelmű határozószó. Jöttek is   s z e r t e s z é j e n ü n t   országokból királyfiak, [hogy lássák Csipkerózsikát] (KMHM 187).
túl: ~ tul: T ú l   áj meg, ne innetfelől! Gyakoribb a tulfelől alakváltozat: T u l f e l ő l   akart megállani, de... T u l f e l ő l   jött az annyával.
Két irányt kifejező határozószók.
felül: Nyelvjárási alakja a fčjül ~ fējül. F ē j ü l   tegyed, me ha nem, lēsik! Helybenlételt és valahová irányulást fejezhet ki. A fējülnet ~ fējönnet viszont valahonnan irányulást jelöl: Annét   f ē j ü n n e t   hoszták a sak fát. Itt összekapcsolt határozó tagja. – Magyarón valójában csak egy irányt kifejező forma.
közel ~ közél: Hozzánk   k ś   z é l   van a kollektív [ti. a termelőszövetkezet székháza]. Ugyanez az alak a ’közelre’ jelentést is jelölheti ugyanúgy, mint az irodalmi nyelviben. Ne meny   k ö z é l, me megdöf! Középfokú alakja szintén kifejezi a bennlételt és a valahová irányulást. A gyčrmek   k ś z e l e b   vót a tüszhśz... K ś z e l e p   húszta vona a szekeret, de nem tutta (= nem bírt vele). – Honnan? kérdésre a kśzélről ~ közčlrö ragos alak felel: Ne nézd ajan   k ś z č l r ö l   [ti. az írást], me kancsi leszē!
messze: Ebben a hangalakban helybenlételt és valahová irányulást fejezhet ki: M e s s z e   fenn a havasakan vákták a fát. M e s s z e   van még innöt a malam. Vidd ē jo   m e s s z e   (= messzire), hagy ne is lássa! ...és [a pillangók] csak azon vették észre magokat, hogy jó   m e s z s z e   voltak elmenve... (KMB). Ez a használat az irodalmi nyelviben sem idegen (vö. MMNy. 181). Középfokú alakja ugyanilyen szerepű. Az   m e s s z é b (= távolabb) van, mind (=mint) a koperátiva (= szövetkezet). – Honnan? kérdésre ragos alak felel: M e s s z ü l n e t   érzem [az illatát]. Az m e s s z ü n e t   jśtt ide. – Megjegyezzük, hogy a távol határozószó csak népdalszövegben hallható, vagy valamilyen népi rigmusban, a mindaennapi beszélt változatbvan nem használatos. 
Három irányt kifejező határozószók:
egyébütt, egyebünnet, egyebüve: ’máshol, máshonnan, máshova’: Menj isten hírivel, próbálj szerencsét e g y é b ü t t   (KMHM 163). Jönnek   e g y e b ü n n e t   (= más faluból) is. E g y e b ü v e ~ e g y e b ü v é   tettem, de nem tudam, haty hova.
c) Ragos névmással kifejezett helyhatározói szószerkezetek:
abba: Mind a helybenlétel, mind a valamibe irányulás tartalmat ez a hangalak hordozza. Emellett ’azzal’ értelemben sem ritka. Nem   a b b a [ti. a kosárban] van: kitötöttem egy nagyabba. Ne tőzsd   a b b a   [ti. a lábasba], me jukas!
addig: A d d   i g   járta ő is ezt az èrdöt [ti. ameddig a faluhoz tartozott].
azon: Leteritik a szalmát, s   a z a n    tőtik az éccakájakat/éccakát.
Nem lehet célunk minden egyes ragos névmásra példát idézni. Használatuk mindenben megegyezik az irodalmi nyelvi gyakorlattal.
erre, arra: Ē r e   gyere, ne menny ā r a, ē r e   jabb az ut, mind   ā r a (népdal). Az összetett ērefelë ārafelë jellemzőbb, gyakoribb. Asz tuttam, hagy   ē r e f e l ë   lakik, de... Ā r a f e l ë   mijen üdő van?
d) A személyes névmás határozóragos alakjával szintén gyakran jelölnek helyviszonyt. Mindhárom irányt jelölhetik ugyanúgy, mint az irodalmi és köznyelvben.
bele: a városon kívül van egy elvarázsolt erdő, ha esetleg oda   b e l e   talált menni, onnét élve soha ki nem tud jönni (KMHM 161). Valójában az oda bele összekapcsolt határozónak minősíthető. Az irodalmi nyelvben a be- igekötős forma szokványos helyette. 
belőle: Szénát mentem, hogy adjak neki [ti. a tehénnek] másodszor, és valami emberi hang kiszólt   b e l ő l e... (KMHM 173). Na, most legyen   b e l ő l e d   egy templom... (KMHM 94). Itt belőlle   ~ belölle hangalakban használt.
benne: Na, most legyen belőled egy templom, én meg oltár legyek   b e n n e   (KMHM 94). B e n n e   van a kutya.
hozzá: Az ember... fēszol hazza [ti. Hüvelyk Matyihoz]... (KMB). Ementek   h o z z á t a k, hogy beszéljenek apáddal.
nála: Klemm (i. m. 162) írja, hogy “Ritkábban... mozgást jelentő igéhez járul, nyugvást jelentő határozó” és a hozzánk szóalakot említi példaként. Ennek a viszonynak a kifejezésére az idősebb nemzedék nagyrészt, de részben a fiatalabb korosztálybeliek is a nálunk személyragos alakot használják: Kati te, gyere śste   n á l u n k, ... Összekapcsolt határozó tagjaként: ...āra mejenm amēre akar, akár felfelé, akár lefelé, és többet   i d e   n á l u n k   vissza ne jön (= jöjjön) (KMB). Egyébként ugyanazt a szerepet tölti be a falu nyelvjárásában, mint amelyet az irodalmi nyelvből ismerünk: N á l u n k hatta tënnap [ti. a pénzt]. N á l u n k   nem vót aféle rígente [ti. olyan szokás]: N á l a k / n á l o j a k   szeretet vóna maradni.
Az irodalmi nyelvbeli mifelénk helyett itt a nálunkfelé járja. Nem tudam, ārafele mijen a búza, i t   n á l u n k f e l é   elék szépen indult. Ez utóbbi példában összekapcsolt határozó tagja a kiemelt mondatrész. 
rajta: Általánosságban az irodalmi nyelvbeli funkcióban használatos Magyarón. De sajátos szemlélet tükrözője is lehet, mint ebben a példában: Most legyen belőled egy tó, én meg kácsa (!hiperurbanizmus) leszek   r a j t a (KMHM 94). Valójában a ’benne’ értelmet hordozza, de egyben a vízben lételt jelzi, tehát rajta úszik.
róla: Sajátos használattal nem találkoztam. Kifogta a fuvaros a szekeréből [ti. a lovat], és leveszi a hámot   r ó l a (KMHM 89). Ejtése rólla ~ rolla a nyelvjárásban.
Ebben a kategóriában szintén hallható az irodalmi nyelvben meglévő alakok ugyanabban a szerepben. Fölösleges hát mindannyijuk felsorolása. 
e) Végül a személyragos névutók között találunk néhány sajátos hangalakú, illetőleg szerepű formát.
Valójában ugyanarról a névutóról, illetőleg személyragos alakról van szó, de alak szerint elkülönül tőle. Ezért választjuk külön.
elejébe: Az irodalmi nyelvi eléje megfelelője a nyelvjárásban: Menny   e l e j i b e, s nyis ki a kaput [a csordából hazajövő állatoknak]. Nem álhat senki   e l e j e g b e.
elő ’elé’: Csak személyragos alakban jegyeztem le, és találtam meg a szövegekben. Kati, te, ne áj   e l ö m b e! azaz ’ne állj elém’. Ezek mind   e l ö m b e   állattak, s nem látak semmit / semmit se. Ne engedd, hagy   e l ö d b e   ájan! Gyčrtek   e l ő n g b e,   ha ēsötétedünk!
A helyviszonyon kívül kifejezhet időhatározói tartalmat (l. ott).
előtte: Kettős szerepe van ugyanúgy, mint az irodalmi nyelvben: körülmény- és helyviszonyt jelölhet egyidőben: E l ő t t e m   szégyelte magát. E l ő t t e k   nem manthattam meg.
utána: Magyarón utánna. Főként szókapcsolatban hallható sajátos jelentésben: U t á n n a    ment (= férjhezment hozzá), pedig szeginy leginy vot. Egyébként az irodalmi nyelvben ismert szerepet tölti be: Nizz   u t á n n a, nehagy baja legyen!: Mennyen   u t á n n a, s hozza haza!
4. A képes helyhatározó viszonyt részben az irodalmi nyelvben szokásos módon, részben attól eltérő morfémákkal fejezik ki a nyelvjárásban. Minthogy a helyhatározói viszony jelölésére alkalmazott ragok használatát eléggé kimerítően ismertettem, ezúttal nem törekszem ilyen részletezésre. Csak a főbb típusokat mutatom be, különös tekintettel a nyelvjárásban sajátos formában jelentkező szerkezetekre. 
-ba, -be: A belső helyviszonyt kifejező -be ragos határozó ebben a kategóriában szintén betölti mind az illativusi, mind az inessivusi funkcióit. Illativusi viszonyra példák: Járnak a   s z é n á b a, azaz szénával dolgozni, szénát gyűjteni. Ez már szeget ütött a király   f e j i b e (KMHM 126). S akko člmentek a   t ö r v é n y b e   (KMB), azaz ’törvényre mentek’. 
Inessivusi tartalmat kifejező mondatok: Még   á l m a m b a   se jutatt eszembe eféle. [Az a legény] az egész háram évjit (= mind a három évi katonai szolgálatát) a   h á b o r u b a    tőtette el (KMB). Te, pajtás, én a   m e s é b e   hallattam a csárdárol. Elmanygya, hagy mér(= miért) és mijen   j á r á z s b a   vannak. Minden   s e r e g b e   nyóc leginnek vót jogja a muzsikással almaśntśzni. 
Szerepelhet kettős határozó tagjaként képes értelemben a -ba ragos névszó, mint ebben a köszöntőből vett példában: ...léptesse át az óesztendöböl az újba [az isten a családtagokat]. Külsö és belső helyviszonyértékű a -ba ragos forma itt: A közelebbi rakanakat mekhitták a   k é s z f a g ó b a. A mai irodalmi nyelvi gyakorlat szerint az összefüggésben kézfogóra alakot várnánk, bár az inessivusi viszony sem helytelen logikailag.
-ból, -ből: Sajátos szerkezetek hallhatók egyrészt a kölcsönösséget kifejező visszaható képzős alaptagú ige mellett: ...a   k a t a n a s á g b o l   még levelezödnek [a szerelmesek], vagyis a legény még levelezik a leánnyal katonáéktól. Lebeszélgettem   a z   é l e t r a j z o m b ó l, azaz ’elbeszéltem néhány részletet az életemből’. A lebeszél itt tulajdonképpen ’rábeszél’, pontosabban ’belebeszél’ értelmű, arra vonatkozik, hogy ’belemondta’ a mikrofonba, hogy fölvegyék magnószalagra.
-hoz, -hez, -höz: A raghasználat tekintetében a -hoz morféma sem tér el jelentősen az irodalmi és köznyelvitől: Kiszámitatta, haty huwa menyen, mejik   l á n y h a z. Onnet ementek   a z   a n y a k ö n y v e z e t ö h e z. Néha azonban találkozunk olyan sajátos alkalmazásával, amely vagy román nyelvi hatásra utal, vagy más indíttatású, de mindenképpen szokatlan használatra vall: S mikar odaérkeztek, a   t ö r v é n y h e z,   elévették a tárgyaló bírók... (KMB). Érdekes, hogy két, egymást követő mondatban egymással ellentétes funkciójú – belső, illetőleg külső – helyviszonyraggal jelöl azonos összefüggést. Az előbbi mondat előtt a következő szerkezet áll: S akkó elmentek   a   t ö r v i n y b e. A -be meg a -hoz ragos alak ilyen szinonimikus használata a nyelvi formák funkcióazonosságára utal. A -hoz konkrét helyviszonyt jelölő példák között már említettünk hasonló párhuzamokat.
Szinonimikus formaként értékelhetjük egyes példáink alapján a -hoz és -nek morfémás határozókat, jóllehet általánosságban különbséget tesznek a két viszonyragos alak jelentéstartalma között. Íme: Na, édes leányom, ezt a mozsarat elviszem a   k i r á l y n a k, a   k i r á l y h o z, odaajándékozom, hátha kapunk valamit érette... Édesapám, jobb lesz, ha kigyelmed hallgat a mozsárral, és nem viszi el a   k i r á l y h o z, mert ha a   k i r á l y h o z   viszi a mozsarat, meglátja, hogy még baja lesz belőle (KMHM 181). Ha nem volna szó szerint kimondva, hogy odaajándékozom, a -nek ragos alak helyesbítéseként kellene felfognunk a rá következő és később is megismételt -hoz viszonyragos határozót. Így azonban nem lehet kétséges a szinonimikus voltuk. Viszont az utóbbi, a -hoz toldalék többszöri előfordulása a rag nagyobb fokú megterheltségét jelzi ebben a szerepben.
-n: Külviszony jelölésére mind a szorosabb, mind a lazább változatban találunk az irodalmi gyakorlattal megegyező, illetőleg eltérő példát: S z i v e n   tanálta, amit mondatt. Összekapcsolt határozóval találkozunk az ilyen szerkezetekben: Mindenkit, aki   b e n   vót    a   t á n c a n, mekkínáltak [étellel, itallal]. Valójában belső helyviszonyra utal: ’részt vesz a tánc’-ban: ezt a tartalmat sugallja maga a benn inessivus jelentésű határozószó, a szemlélet azonban – úgy látszik– locativusnak felel meg, illetőleg gondolhatunk forma szerint román nyelvi hatásra: e la joc. A románban azonban ugyanez a kifejezése a belviszonynak is: ’a táncban van’. Mégis úgy vélem, hogy az -n viszonyragos alak ilyen értelmű használata beleillik a nyelvjárás belső fejlődésében tapasztalható jelenségcsoportba: a külviszonyrag nagyobb mérvű használatába.
-ra, -re: Irányulás fejeződik ki képes helyhatározói értelemben -ra morfémájú alakban. Az első példában gondolhattunk arra, hogy -hoz ragos névszó helyett áll: Paciltak ajant is   (= megjárták, megtörtént az is), hagy [a róka] bement a   t y ú k a k r a. Vagy lehet a jelentése: bement a ketrecbe, és rátámadt a tyúkokra. És ha így értelmezzük, be- igekötős ige mellett külső helyviszonyragos névszó áll tömör, logikailag kihagyásos szerkezetben. Így jöhetett létre a képes értelmű helyhatározós alakulat. Nem kihagyásos semmilyen vonatkozásban, de egyébként azonos jellegű határozós szerkezet van ebben a mondatban: És egy alkalommal történt, hogy vidékről jöttek be emberek fával a   v á s á r r a   eladni (KMHM 83). Igekötő nélküli változat: Azelőtt az ember a   v á s á r r a   ment, és vett a leánykájának gyönyörű szép ruhát... (KMHM 110). A lëjánka, mikar már tizenháram, tizennégy éves, kezdenek járni a   t á n c r a. Az irodalmi és köznyelvben ilyen esetben jobbára -be ragos névszót találunk, bár a -ra morfémájú alak sem ritka. (Vásárra jár.) Mégis érezhető különbség van irodalmi szinten a két szerkesztésmód jelentése között. A nyelvjárásban viszont ilyen kettősségre nem figyeltünk fel.
-tól, -től: E ragos képeshelyhatározók egyben állandó határozóknak minősíthetők: De az asszony meg se várta a feleletet az   u r á t ó l, már el is eresztette az ajtót (KMHM 204). Az ember nem állat fére a   s z a v á t o l, azaz ’nem állt el a szavától, megtartotta a szavát’. Kśménymaglevest főzett reggelire az asszony, me egyéb nem telt az ő szegëny   h á z á t o l. Áso-kapa vállasszan el tükteket   e g y m á s t o l [köszöntőből]. Összekapcsolt határozó tagja is lehet: ... áltam fel ety kicsit   e t t ő l   a naty   s t r a p á t o l. Valójában mindegyik példa megfelel a raghasználat szempontjából az irodalmi, köznyelvi normáknak, de az első két szerkezet sajátos a megformálás módja miatt. Az első mondatban a hely‑ és állandó határozós szerkezet tulajdonképpen birtokviszonynak felel meg: ’meg se várta az ura válaszát’, a másodikban pedig az irodalmi és köznyelvi állandó szókapcsolat helyett (nem áll el a szavától, megtartja a szavát) sajátos nyelvi formát használ. A többiek megegyeznek a mai irodalmi normával. 
II. Névutós szerkezetek
alatt: Kihagyásos szerkezetként is felfogható a képes helyhatározós szószerkezet ebben a szövegben: Kegyelmezz az életemnek, ne ölj meg, mert minden kincset megmutatok, ami a   s z e l l e m e k   a l a t t   van (KMHM 103), hiszen ’a szellemek hatalma alatt / hatalmában’ értelmű a névutós határozó. 
alól: Gyakori ebben a funkcióban ...hogy szabaduljon fel az ősi palota   a z   á t o k   és a    v a r á z s    alól (KMHM 101). És – amint ez meg a következő példa is bizonyítja – ezzel a névutóval szintén szerkesztenek kihagyásos szószerkezetet az alatt névutós szintagmához hasonlóan: ...annak igérte fele kirájságát, ...aki az ősi palotáját az   á t o k   a l o l    s   a   s z e l l e m e k   a l o l megvátya / megváltya.
élén: Alig hallható képes helyhatározói szerepben: A   s z ś v e t k e z e t   é l i n   akka ügyes ember állatt!
elől: Nagy megterheltsége képes értelmű kapcsolatokban: Menekült a   t a n u l á s    e l ö l,   mind az śrdśg a tśmjéntöl. Efutatt a   v e r é s   e l ö l.
felé: Ez a névutó ritkán jelöl képes értelmű külső helyviszonyt: ...kéréssel fordult a z    é d e s a n y j a   f e l é   (KMHM 154). Magyarón is az irodalmi nyelvben honos -hoz ragos forma az általános ebben a kapcsolatban: A fiju kéréssel a   s z ü l e i h e z. Még gyakoribb az igés szerkesztés: ...kérte a szüleit.
közé: Képes értelmű használata ritkább, mint a konkrét helyviszonyt jelölő szerepe. Az unakája a   jo   t a n u l o k   k ś zé   tartozik. 
közte: Szintén képes helyhatározói szerepű. Jórészt egyezik a köznyelvi használattal. Például: K ö s z t e m   s   k ö s z t e   csak háram hónap van [ti. korban]. De sajátosnak mondható az ilyen szerkezetben: Mekkötöttö   k ś s z t e k   a mátkaságat [ti. a násznagy azzal, hogy a gyűrűt a menyasszonynak és a vőlegénynek az ujjára húzta].
közül: Választ ki a jovát a   r a s z   k ö z ü l!
mellől: Nem ritka képes jelentésben sem. Mék tizenhat esztendős se vot, mika ekerült a    s z ü l ö j i (!)   m e l l ö l. Sőt az ilyen kapcsolatban állandó határozói szerepre is gondolhatunk.
szemben: A biza vétte v é l e   s z e m b e   a jogját. Megcsinálta az még az apjával    s z e m b e n   is, hagy at hatta. És ez utóbbi mondatban komplex képes-, hely- és tekintethatározói szerepe egyaránt nyilvánvaló. 
után: Jóllehet több más nyelvjárásban hallható a férjhez megy valaki után kifejezés, mégis valószínű, hogy a magyarói tájnyelvben román hatás érvényesült a csaknem egyeduralkodó használatában a -hoz határozóragos névszóval szemben. A lëjányo férhez ment Disznajoba e g y   l e g i n y   u t á n. – Sőt utána megy formában is hallható ugyanebben a jelentésben. Az   u t á m   ment a lëjánya, amejik... azaz ’ahhoz [a legényhez] ment férjhez, aki...’. A román megfelelője, mintája: S-a măritat după, illetőleg s-a dus după.
Alkalomszerűen névutószerűen alkalmazott ragos névszóval jóval kevesebb esetben fejeznek ki képes helyhatározói viszonyt. 
vonalon: Újabb keletű, csupán mozgalmi nyelvi szerkezetben használt: P á r t    v o n a l a n   dogazatt itt is. A román nyelvi pe linie de partid pontos megfelelője, de nem bizonyos, hogy átvétel, hiszen a közmagyar használata is általános.
III. Időhatározós szószerkezetek
a) Az időviszony kifejezésében aránylag kevesebb az eltérés az irodalmi és köznyelvi meg a magyarói nyelvjárásbeli használat között. Időbeli körülményt a nyelvjárásban is kifejezhetnek ragtalan, határozóragos névutós névszóval, határozószóval, sőt határozói igenévvel is. A kifejezési eszközök megterheltsége természetesen különböző, de e tekintetben sincs lényeges eltérés a két nyelvváltozatban.
1. A Ř morfémás kifejezést napok, napszakok megjelölésekor alkalmazzák: V o s á r n a p  nem szaktak a mezönn dógazni, csak nagy dalagüdöbe. Innepnap a gyčrmekek is felőtśznek szipen. R e g g ē   vitte el a várazsba a tejet. Megesik, hogy egymás mellett használ a beszélő ragtalan és ragos alakot az időviszony kifejezésére: ...akko ojan divat vót, hogy csak   d é l r e   ettek,   r e g g ē r e   s   e s t e (!)   nem ettek az emberek (KMB). A z   n a p    v i r a d o r a,   a z a n n   az éje fekántájják (= felköszöntik énekkel). Összekapcsolt határozóként: M a   é c c a k a   jśt haza.
2. -kor: A mai köznyelvi használathoz viszonyítva eléggé gyakori a -kor különböző hangalakban az időbeliség kifejezésére: L a k a d a l m a z á s k a r,   k é s z f a g á s k a r   szakták [megvendégelni]: Vot   v a l a m i k a   (= egykor régen) móriska (= kis malom). S a r a z á s k a   levetkesztetik anyaszült mesztelenre.
-ba, -be: Igen megterhelt a -be viszonyrag az időviszony közlésére időt vagy időpontot jelölő névszók mellett az irodalmi és köznyelvi -ban megfelelőjeként: Nem ölel mek t ś p    h ŕ j n a l b a   (népdal). D é l b e   megfargattya s estefelé megnizi [a száradó szénát]. H u s í d b a   (= húsvétban, húsvétkor) lessz a lakadalam. Huszaneggy esztendös   k a r a m b a   (= koromban) [történt]. É f i l   t á j b a   manta, mi ja baja. K a r á c s a m b a   járnak kántálni (= énekkel köszönteni). A régi   i d ő b e   rikótazva mentek [lakodalomba]. A vicégazda fogaggya másik v e r z s b e   (= más alkalommal). Akkor megállt a fijatalasszony is és összenéztek ketten [a férjével], és   s z é g y e l l e t e k b e   mind a kettöjeknek a szeme megtőt könnyel (KMB). – A példa kétféleképpen is értelmezhető. Fölfoghajuk okviszonyt jelölőnek, ha úgy értelmezzük, hogy ’mivel megszégyellték magukat’; de gondolhatunk egyszerűen időbeliségre is, ha úgy fogjuk fel, hogy ’miután, amikor megszégyellték magukat’. 
E morféma gyakoriságát – egyebek mellett – az is igazolja, hogy váltakozva használják a ‑kor raggal: K a r á c s a m b a / k a r á c s a n k o   szaktuk [csinálni]. A j a n    ë f ë l i k a    é f i l   t á j b a   hazamentek. K a r á c s a m b a   hazajśtt a katanaságbo;  K a r á c s o n ka   várták haza a szülöji.
Összekapcsolt határozóként szintén eleven a -be: Tettek (= ültettek) immá mast e b b e   az   e s z t e n d ő b e   [szőlőt]. Különösen az abba / abb a hčjbe ~ ebbe / ebb a hčjbe kifejezés gyakori: ...úty szájba ütette az urát a fčjsze fakával, hagy   a b b a    h č j b e   szörnyethalt. A vém boszorkányt   a b b a    a    h č j b e  kivégezték: E b b   a    h č j b e   üssen meg ingemet a gutta, ha nem ugy vot! A grof   a b b a   a   h e l y b e   egy násik intézőt fogadott fel helyibe (KMHM 213). 
Hely- és időviszony együttes jelölésre ugyancsak alkalmas: ... e b b a   h è j b e    megsapkázlak, te kśjśk! (L. a helyviszonyt kifejező viszonyragnál is.)
Ritkábban ugyan, de időbeliségek jelölésére is alkalmas a -be az -n helyett. Összč és   t é l b e, amiko hideg volt... (KMB). Kettőshatározóként áll ebben a mondatban: T é l b e – ny á r b a   jártak att vadászni a havasakra.
-ig: A valameddig terjedő időtartamot az irodalmi nyelvi gyakorlathoz hasonlóan -ig ragos névszóval fejezi ki: Járnak a fonóba   h u s h a g y o k e d d i g. Nem beszilgettem   ém vélle    s a k á j i g. ...hogy megint vize legyen egy   é v i g   a városnak (KMHM 151).
Az időpontot kifejező névszó többes számú alakjával ismétlődést és huzamos-tartós cselekvést, történést jelölnek. É f é l é k i g   vert az eső. E s z t e n d ö k i g   járt utánna.
Kettős határozó második tagjaként a végpontot jelöli: Ö s t é t ü l   r e g g e l i g   jártak kántálni. É f é l t ü l   egisz   h a r a n g a z á s i g   jogos [a mulatás]. Minden újév másodnapjátul járnak a fonóba egisszen   h u s a g y ó k e d d i g (!).
Talán értelmezős szerkezet sajátos formájának foghatjuk fel az estig   ...addig időviszonyt kifejező ragos alakokat az ilyen típusú mondatban: Mikor hazaérkeztek, hát ügyesen megvendégelte a király   e s t e f e l é i g   [a fonó leányt], s   e s t i g   amég ők folytatták a vendégeskedést, a d d i g egy szobát megtőttetett [a király] szalmával (KMB). Ugyanis az említett két határozóragos forma tartalmilag így kapcsolható össze: ...s estig (azaz) addig, amég vendégeskedtek. De magyarázható ugyanakkor stilisztikai eljárásként az eredeti szórenddel. Vagy gondolhatnánk arra, hogy a közbeékelt értelmező értékű időhatározói mellékmondat miatt ismétli meg utalásszerűen, nyomatékosító céllal az addig ragos névmással az estig, határidőt jelölő határozóban közölt tartalmát, hogy a hallgató számára megkönnyítse a logikai összefüggés követését. Mindenképpen hatáskeltő szerkesztési eljárás, tehát stilisztikai szempontból fontos, nem annyira pusztán szerkezeti tekintetben.
-lag, -leg: Ritka időviszony jelölése: M e n ö l e g   a z   u t a n, találkazatt ety szekeres emberrel. Haza kel hogy mennyen. Ot   m e n ő l e g,   azon gondolkazatt, hogy... (KMB). Gondolhatunk ez esetben román nyelvi hatásra. Ott ugyanis a mergând gerundiumos szerkezetek igen gyakoriak. (Mergând pe strada, m-am întâlnit cu...)
-n: Az -n viszonylag kisebb megterheltségű idő jelölésére: Karácson    é c c a k á j á n,    kesztük meg énekelni [az egyházi énekeket]: Husit   h e t f ü j i n   (= húsvét hétfőjén) mennek śntśzni a leginyek. Jóllehet az -n váltakozik az alapszótól meghatározottan a -kor meg a -be morfémával, akárcsak az irodalmi és köznyelvben, mégsem minősíthető gyakoriság tekintetében velük egyenlő értékűnek. H u s h a g y o k e d d e n,   pánkot sütünk. N a t y p i n t e k e n   sakan bűtölnek. Kisőre tuttam meg. / Későn tutta meg a bajt. Ez utóbbi változat ritkább, akárcsak a -kor ragos forma. (L. a -kor-nál is.)
-nál, -nél: Az utóbbi évtizedekben egyre gyakoribb a köz-, sőt az irodalmi nyelvben a mikor? kérdésre felelő időviszony jelölésére -kor ragos névszó helyén a -nál, jóllehet a nyelvművelő irodalom helytelennek tartja. Ugyanez a jelenség figyelhető meg, egyelőre, gyengébb fokon, a magyarói nyelvjárásban, talán román nyelvi hatásra vagy arra is: Ekkor jutott eszibe..., hogy mit igért ő a harmadik szoba szalma   f e l f o n á s á n á l   a kicsi törpe emberkének (KMHM 129).
Ugyanezt a mondatot ismétli meg egyik-másik adatközlöm: Csak akka jutatt eszibe nekije, hogy mit igirt ő a harmadik szoba (= szobányi szalma)   f e l f a n á s á n á l   a kicsi tśrpe emberkënek. A tavaji   s a r a z á s n á   törtint a dalag. És ez utóbbi példamondatban a -nál ragos névszó az alkalmával névutószerű ragos alakkal egyértékű árnyalatot jelöl: ’sorozás alkalmával’ történt.
-nként: Megosztó-ismétlődő jelentéstartalmat hordoz az -nkét ragos névszó mint időhatározó. Szerepe megegyezik a köz- és irodalmi nyelvi használattal. napanként jśttek hozzám. E s z t e n d ö n k é n t   megismetlödett... Egyébként nagyrészt körülíró módon fejezi ki ezt a tartalmat: Minden nap... Minden / mindeggyik esztendőben... Eggyik nap is, másik nap is... Ma is, hónap is...
-ra, -re: Megterheltség szempontjából jórészt versenyez a -re a -kor meg a -be raggal az időviszony kifejezésében. Ez a viszony különböző jelentésárnyalatú lehet. Ilyenek a mikor? kérdésre felelő, időpontot jelölő -re ragos határozók. K í s ő r e, tuttam meg én is. Aznap   v i r a d o r a   fekatájják [ti. amikor nevenapja van]. Az egymás utáni sorrend időbeli megjelölésére szintén használják: L e g u t a j á r a   megkérdi [a násznagy] a lëjánt, haty szereti (= szereti-e) a legint. Ugyancsak mikor? kérdésre felel, de azt jelöli meg, hogy mennyi idő múlva, mennyi idő elteltével megy végbe a cselekvés, történés: Kapatt eggy ajan [ti. nagyon súlyos] haslśvést, s   h á r a m   n a p r a   r á ētemették. Ebben az alfajba illeszthető a    K e v é s   m e n t é s r e   összetanálkazatt a tesvirejivel mondat időhatározója is, de a fentin kívül után névutós szerkezetnek szintén értelmezhetjük. Ugyanilyen értelmű: ...ha neked fúvó erőd van, gyere velünk, hogy hódiccsunk valahol világot... nem fogod megbánni. És egy ennyi   b e s z é d r e   a szuflás (= a hideget fúvó) is ment velek (KMB).
Összekapcsolt határozó tagjaként szintén hallható locativusi értelemben: Na, és ëre a szóra (= ekkor) a medve beszökött az út közepibe a huszárló elejibe... (KMB).
Mikorra? kérdésre felelnek a meghatározott időpontra vagy időszakra utaló -re ragos határozók: És addig járt a fiú, koborolt erre-arra, hogy esztendő   v é g i r e   mégis visszahúzta a szíve ebben a királyi városba (KMHM 115). ...ö r e g s é g i r e   ő is éppen ilyen éktelen csúf vénasszony lesz, mint ezek (KMHM 135). D č l u t á n r a   (= délutáni istentiszteletre) harangaznak.
Időtartamot fejez ki a mennyi időre?, mennyi ideig? kérdésre felelő időhatározó. Megmaradt [szolgálatban] a második   e s z t e n d ő r e   is (KMHM 163). Csak a mennyi időre? kérdés tehető föl az ilyen szerkezet kapcsán: K é t   n a p r á   tettük [eledelt a tutajosoknak]. Időtartamot és egyben hangsúlyozottan a végpontra utaló tartalmat szintén hordozhat a -ra ragos névszó. Ezt a szalmát ha   r e g g e l r e (aranyfonalé!) meg nem fonod, karóba húzatam a fejedet (KMHM 127). Az időviszonnyal egyidőben állandó határozós kapcsolat fejeződik ki az ilyen szerkezetekben, mint: ...mi lesz velem? Koldus vagyok    v i l á g é l e t e m r e,   azaz az életem végéig, mondja a fuvaros:   Úgy meg foglak vendégelni, hogy   v i l á g é l e t e d r e   meg fogsz emlegetni (KMHM 174).
Ugyanerre a kérdésre felel, de a végpont hangsúlyozása nélkül, csak az időtartam megjelölésével ebben a mondatban: Az megérdemli, ...hogy ...ott vesszen    ö r ö k r e    (KMHM 116), azaz végképpen.
Végül mennyi idővel? kérdést tehetünk föl a vég megjelölését kiemelő időhatározóra: ...az esküvőnket elhalasszuk   e g y   é v   é s   e g y   n a p r a   (KMHM 154).
Ez a forma az irodalmi és köznyelvi -vel morfémának megfelelő toldalék ebben a kapcsolatban. A -ra ragos névszóban azonban nyomatékosabb a végpont, mint a -vel   ragosban. Talán ez indokolja a használatát.
-ról, -ről: Az irányhármasság kezdetet jelölő viszonyrag az időhatározóragok között a -ról meg -től. Mindkét toldalék használata megegyezik az irodalmi, köznyelvi gyakorlattal. Mikorról? kérdésre felelő időhatározó például: H ó n a p r ó l   elmarad az aratás, me nagy eső vot. Kettős határozó egyik tagjaként szintén hallható: Igy éltek   e g g y i k   n a p r ó l   a másikra; De azért   n a p r ó l   n a p r a   szépült a leányka, az emberé (KMHM 110). Valójában az egyik tag önmagában nem fejezi ki a kívánt tartalmat, sőt nem hordoz értelmes mondanivalót, amiatt nem is szerencsés a külön való elemzése. Itt csak a rendszer kedvéért emeltük ki.
-t: A valameddig terjedő időtartamot fejezi ki a -t ragos időhatározó. Használata gyakoribb mint az irodalmi nyelvben: Így éltek tizenkét   e s z t e n d ö t.   A huszárakná szólgált háram    e s z t e n d ö t.   E t y   h e t e t   ült it nállunk. E t y   p e r c e t   se maradak itt.
-tól, -től: A -tól ragos határozó mellől gyakran marad el a kezdve, fogva névutó értékű határozói igenév: R e g g e l t ő   meglátad, nem lessz tśbb eső. ...modasítattuk   m o s t a n t u l   [a régi szokást]. Minden újév   m á s o d n a p j á t u l   járnak [a nők] a fonóba. Esztet vilák   k e z d e t i t ü l   [éneklik Magyarón]. ...ez attól van, hogy   v i l á g é l e t e m t ő l,   mióta bírom az eszemet, állandóan fonok (KMHM 134). (L. a helyhatározószónál is!)
Kettős határozó első tagja az alábbi szerkezetben: L á t á s t o   v a k u l á s i g   dogazatt szeginy apám. Különálló viszonyító elemként ezúttal is csak a rendszer kedvéért említjük meg. (L. a -ról, -ről-nél is hasonlóan.) 
-val, -vel: A -vel morféma mint időhatározórag tiszta időbeliség és idő-, valamint okviszony jelölésére alkalmas. Puszta időviszonyt fejez ki időt megnevező névszóval: ...összegyülnek    n y ó c   ó r a   e l ő t t   e g y   p á r   p e r c e l... az esküvőnket elhalasztjuk egy év és egy napra; e g y   é v   l e t e l t é v e l   é s   e gy   n a p p a l   [megesküszünk] (KMHM 154). Ez utóbbi szerkezetben valójában névutószerűen használt a leteltével ragos főnév. Érdekes viszont, hogy nem az irodalmi nyelvben szokványos módon szerkeszti meg (egy év és egy nap leteltével), mint az előző mondatbeli ragos időhatározót: egy év és egy napra. Talán amiatt, mert akkor szinonimikus formaként felfogva egy mondatba kívánkoznék a két időhatározó, így viszont csak kihagyásos önálló értékű egyszerű mondatnak minősíthetjük.
Ugyancsak puszta időbeliséget fejeznek ki a határozószóként elemezhető távolra mutató határozóragos főnévi mutató névmások az ilyen típusú szerkezetekben: Elbucsuzatt a szülejitül s a szeretöjitöl. A v a l   elindult. Az aval jelentése ’és akkor, azután’. Viszont a közelre mutató -vel ragos alakok összetett, idő- és okviszony értékűek: Holnap reggel felforralom a vizet, ebben Madárkát megfőzöm. E v v e l   (= ekkor és emiatt) nagyon elszomorodott Rózsikának a szíve... (KMHM 93). Megszakadna a szíve az édesanyádnak. Ha tudná a sorsát egyetlen lányának [mondta a táltos ló]. E v v e l   sírt a királykisasszony keservesen... (KMHM 138).
Ritkább a határozói igenévvel kifejezett előidejűséget jelölő forma: Hát ott verekedett egy nagy medve egy kis nyúllal. Ezt   l á t v a,   a szegény ember elkacagta magát. (KMB).
3. Névutóval, névutószerű határozószóval jelölt viszonyt fejeznek ki a következő segédszókkal:
alatt: Mind a nyelvjárásban, mind az irodalmi nyelvben van idő jelentése az alatt névutós szerkezetnek: ...az egisz   i n n e p   a l a t t ...kikijátatta az śrśgleginy... Sőt, idő- és körülményviszonyt is kifejezhet: E r e g e t i s   a l a t t   törik a fa, azaz ’a hegyről történő csúsztatás közben’ törik, rongálódik a fa. Részben hasonló a határozó jelentéstartalma a következő két példában: A   t á n c a l á s   a l a t t   (= tánc közben) menteg bé bekśszśnni [ti. a legények a szomszéd falu mulatságába]. M u z s i k a s z ó   a l a t t   menteg bé a házba. Mindkét névutós határozó jelöl idő- és körülményviszonyt, de a második mondatban a muzsikaszó alatt emellett tárhatározói értelmet is hordoz, ha úgy értelmezzük, hogy ’muzsikaszó kíséretében, muzsikaszóval [együtt]’. És a szövegösszefüggés ezt a jelentésváltozatot szintén igazolja.
Az alatt névutós szerkezetek egy része, amint a példákból látható, megegyezik funkció szerint az irodalmi nyelvivel, más részük azonban sajátos, bizonyos mértékig idegenszerű (táncalás, muzsikaszó alatt!) ehhez viszonyítva.
átal: Itteni ejtésváltozata: átol. A helyviszonyon kívül jelölhet időbeliséget. Sak   e s z t e n d ö n   á t o l, magára (= egyedül) kellett fojtassa a gazdaságot. 
azelőtt, ezelőtt: Névutóként használatos számos esetben: H á r a m   h ë t t e l   a z e l ö t t   én se tuttam, hogy ajan beteg leszek. Biza, vaj   h ŕ r m i n c   é v v e l   e z e l ö t t   törtint.
belül: A nyelvjárásban – amint már említettem – bčjül ~ bejül hangalakban él: Adja kend hozzám ezt a gyereket, én meg   h á r o m   n a p o n   b e j ü l   kitanítom, hogy mi a félelem (KMHM 96). H u s z a n n í g y   ó r á m   b e j ü l   megindul a támadás.
előtt: Időhatározóként áll az ilyen típusú szerkezetekben: K a r á c s a n   e l ö t t   hatt héttel [történt]. Még   l á m p a g y u j t á s   e l ö t t   megindulnak [kántálni a legények].
felé: Gyakran ’tájban’ jelentésben időviszony kifejezésére, akárcsak az irodalmi és köznyelvben: Naphaladat   f e l é   vot.
fogva, fogvást: Időkörülmény megjelölésére a nyelvjárásban is -től morfémával ellátott névszóhoz kapcsolódik, mint az irodalmi és köznyelvben. M á t o   f a g v a   asz manta, nem iszik tśbbet. Ilyen sszerepben sajátos szerkezeti formát is alkot: A z ó t á t o l   f a g v a nem tudam emelni a karamat. ...hogy létezik az, hogy már   e s t é t ő l   f o g v a   legyen is ház (KMB). Az azóta határozószónak, illetőleg az este óta névutós ragtalan névszónak a megfelelője a nyelvjárásban.
Ugyancsak időbeliségre utal a fogvást: A z   ő s z t ű   f a g v á s t   kinlodatt a reumájával.
keresztül: Az -ig határozóragos névszó meg az átal névutószerű határozós szerkezet tartamot kifejező rokon értelmű párja. H a t   h e t e n   k e r e s z t ü l   min hurcolták a jeddzöségre. Alkalomszerűen lehet emellett -ben morfémás szóalak időbeliséget jelölő szerepével azonos funkciójú: Legyen a te harmadik kívánságod az, hogy bárkitől akármit kérsz    v i l á g   é l e t e d e n   k e r e s z t ü l,   meg ne tudja tagadni tőled (KMHM 164). Részben ugyancsak a -ben viszonyragos névszóval azonos, részben azonban az át névutós szerkezettel lehet egyértelmű a használata: ... v i l á g   é l e t e m e n   k e r e s z t ü l   mindig fonok (KMHM 134).
kezdve: A mióta? mikortól fogva? kérdésre felel. Kisebb megterheltségű, mint az irodalmi és köznyelvben, mert gyakran marad el a ragos névszó mellett. Példánkban összekapcsolt határozóként találjuk: E t t ő l   a z   i d ő t ő l   k e z v e ...gyűjtöttek a pénzt (KMHM 146).
korában: Csak -n nélküli alakban él. A -ben hangalak csak alkalomszerűen jelentkezik hiperurbanisztikus elemként. F i j a t a l   k a r a m b a   jártunk almaśntśzni. [Az almaöntözés kiveszett népszokás.]
közben: Idő- és körülményhatározó szerepű segédszó, és közbe ~ kśzbe hangalakban él. A r a t á s   k ś z b e   nem jo az eső.   M u l a t á s   k ö z b e   sag balancsák törtinik.  M u z s i k á l á s   k ś z b e   az eggyik vőfi bement...
között, közt: Ajany   n y ó c - k i l e n c   ó r a   k ś s z t   lehetett, tëgnap. A között ritka.
múlva: Jórészt rövid u-val és ú-val ejtik váltakozva. Vaj   k é t   h o n a p   m u l v a   hazajśtt, nem teccet at nekije. H á r a m - n í g y   é v   m u l v a, śkśr lez belślle [ti. a tinóból]. E g y   k e v é s   i d ő   m ú l v a    egy mezőbe értek ki (KMHM 146).
óta: H á r a m   h é t   o t a   nem láttam. Az óta alakváltozatai ritkák. Inkább az ótától fogva hallható, azaz névutószerű határozós szerkezetet használnak helyette.
tájban: Csak tájba, azaz -n nélküli hangalakban él. D í l   t á j b a   vigesztek az aratássā. É f é l   t á j b a   indult el.
tájt: Jórészt kötött kapcsolatban hallható: é f é l e   tájt ’éjfél tájban’. É f é l e   t á j t   jött haza a malambo.
túl: Váltakozik a tul rövid u-s alakkal. E t y   h o n a p a n   t ú l   nem maradhattam.  A z a n t u l (= azután, attől fogva) már nem sakat törödett semmivē se. Használata – úgy vélem – sajátos ebben a jelentésben. 
után: Részben az irodalmi és köznyelvben ismert módon használják: Í f i l   (~ é f ë l e)   u t á n [történt]. Mikor   é j f é l e   u t á n   volt az idő, nagy szél kerekedett (KMHM 98); részben sajátos árnyalatban: Eléb jól laktak, s az   é t e l   u t á n   nekifaktak inni. Itt az étel ’evés’ jelentésű, emiatt sajátos a nyelvi forma. – Máskor a ’múlva’ szinonimája az után: N e m   s o k   i d ő   u t á n   jön egy fuvaros egy szekérrel... (KMHM 88). ...h á r o m   n a p   u t á n   hazaviszem neked a lovat (KMHM 106). Ez a használat német, itt bizonyára román nyelvi hatásra utal: după trei zile. A ’rövidesen, nemsokára’ használatban ugyancsak idegenszerűnek hat: Onnét a szélmalmaktól   k e v é s    m e n é s   u t á n    beérkeztek ők haton egy királyi városba... (KMB).
Végül – amint utaltam rá – a névutószerű határozószó, illetőleg igenév elmaradhat az időt jelölő ragos névszó mellől anélkül, hogy értelmi zavar keletkeznék. Minden új év    m á s o d n a p j á t u l [kezdve] járnak a fonóba egisszen hushagyokeddig. Így a szerkezet Ř jelöltségű, pontosabban a határozóragos névszó átveszi a névutó szerepét is.
IV. Határozószóval kifejezett időhatározós szószerkezetek
Az időviszony ilyen módon történő kifejezésében alig mutatkozik eltérés a nyelvjárás és az   irodalmi nyelvbeli gyakorlat között. Legszembetűnőbb sajátosság, hogy egyes határozószók nem élnek vagy legalábbis nem szokványosak a nyelvjárásban. Nem találtam példát az egykor, néha, nemsokára, soká, továbbra használatára, és a -va, -ve képzős igenévvel való időviszony jelőlésére. Ugyanakkor följegyeztem egy-két sajátos formát, illetőleg jellegzetes szerepű határozószót.
a) A névmási eredtű határozószók egy része két-, másik része háromirányúság kifejezésére vált alkalmassá. Két irány jelölhető például az addig határozószóval: tartam és vég.
addig: A d d i g   járta ő is eszt az èrdőt, ameddig ki nem öregedett. Az addig itt ’annyi ideig’ tehát elsősorban tartamot kifejező értelmű. Viszont a Nem ment   a d d i g tándzba, azaz csak akkor ment a táncba, amikor betöltötte a 16. életévét.
akkor: Többféle jelentésviszonyt fejezhet ki. Egyidejű és egymás utáni időpont jelölése mellett feltételhez kötöttséget, valamint valaminek következtében adódó tartalmat jelölhet: Íme: Mika a lányas hászha érkeznek, akka a muzsika megáll. [Miután a násznagy megkéri a szülőktől a leányt], a k k a   r á h u z z a   a zujára [a jegygyűrüt], a gyürüsujába (!). Jól összeverték egymást... s   a k k o   elmentek törvénybe(!) (KMB). Ha megizented vóna,    a k k a   biztasan ejöt vóna. Nem is hivutt ide. A k k a   minek jötté?
Ezek mellett az irodalmi nyelvben is meglevő jelentésárnyalatok mellett kaphat sajátos szerepet az akkor a nyelvjárásban. Így van ’akkorról, arról az időről’ jelentése. [Most nem így szokás]. Én   a k k a   beszélek, mika mük vótunk [fiatalok]. Máskor ’erre fel, ennek következtében’ jelentésű. A róka elkezdett trombitálni, ...és   a k k o r   a medve megijedett s kérdezte a szeginy embert, hogy ... (KMB). A következő mondatban idő- és egyben körülményhatározói tartalmat hordoz: Szerencsés utat kívánok [mondta Hüvelyk Matyi és nyomtalanul eltűnt]. S   a k k o r   a két ember beugrik a búzatáblára (!), és keresik Matyit mindemfelé a világon (KMHM 171).
Nemegyszer ’azután’ jelentésű az akkor: Az ember hazament, leült, megebédelt,  a k k o r   fokta a fejszét s kiment fát vágni.
Idő- és körülmény viszonyra is gondolhatunk olykor, de minősíthetjük nemegyszer pusztán formális és egyben tartalmi szempontból fölösleges töltelékelemnek az akkor időhatározószót. És látja a veréb az ágról a fuvarosnak a szándékát: nem akarja kikerülni a (heverő) kutyát, egyenesen neki akar hajtani. S   a k k o r   leszól a madár az ágról... Ugyan bizony, milyen kárt tudnál nekem csinálni, te szemtelen madár? A k k o r   azért is mérgiben a fuvaros egyenest a kutyára hajtott   (KMHM 88–9). Van ötven tallérom, s annak adnám, aki megtanítana a félelemre [mondta a fiú]. S   a k k o r   az úriember elvitte a fiút... S mikor elkövetkezett az idő, hallja a fiú, hogy a vár udvarán nagy dörömbözés, lárma, hogy reng a palota belé. S   a k k o r   a fiú előveszi a játszókártyát... (KMHM 98, 100). Vagy egyszerűen a mese fonalának tovább vitelét láthatjuk benne?
avval: Ez a határozói szerepű ragos névmás az akkor, illetőleg azután rokon értelmű párja lehet az ilyen szerkezetekben: [a javasasszony azt mondta]... meg fogja átkozni a királykisasszonyt... S   a v v a l   eltűnt... (KMHM 118). (L. előbb is a -val, -vel-nél.)
akkoriban: Az akkor-ral azonos szerepű határozószó. Hijába [mondod], me    a k k a r i b a    (= akkortájban, abban az időben) ugy vot, azaz az volt a szokás.
azelőtt, ezelőtt: A z   e l ö t t   a papnak mindenki adatt gabanát s pénszt. Nem tudam, hány esztendeje tśrtént, de legalább   e z e l ö t t   vaj tizenśt, húsz évvel.
azóta: A mióta? kérdésre felel, akárcsak az irodalmi nyelvváltozatban: A z o t a   nem láttam, amiota behitták katanának. Különösen az idősebbek beszédében gyakori mellette az azotáto szóalak ugyanabban a jelentésben.   A z o t á t o   eggyet (= állandóan) sír az annya, hagy a fija odaveszett a háboruba.
eddig, eddiglen: Az eddig rokon értelmű társa az idáijig, ritkábban ezidájig. Archaikus és ma már csak kötött szövegben, köszöntőben hallható megfelelője az eddiglen: E d d i g   még nem kaptunk büntetist. Nálunk   i d á i g   minden esztendőbe elég jo tèrmés vot.  E z i d á i g   én se tuttam hagy megváltazatt. ...aki nem nészte   e d d i g l e n   valo gyarló bűneinket (köszöntőben).
elejében ’eleinte’: Sajátos nyelvjárási elem: E l e j i b e   még nem tuttam, mi a dśrgis (= hogyan mennek a dolgok). Itt ritka és archaikus formának tekinthető. A székely nyelvjárásban le egészen a háromszéki falvakig még ma is általános.
legelébb ’először, első ízben’: Sajátos tájnyelvi szóalak ebben a jelentésben: Mika    l e g e l é b b   mekházasultam (= férjhez mentem), ingem is fēkanytyàltak.
máma ’ma’: Nyelvjárásias szóalak, de a kevésbé igényes köznyelvi használatban is hallható: M á m a   barzasztoan üzik az italt, azaz sokat isznak az emberek.
örökké: Itt inkább śrśkkéig, tehát -ig ragos alakban hallható. Ebben a formában táji jellegű elem. Én   ś r ś k k é t i g   leirtam [a köszöntöt és úgy tanultam meg].
majd: M ŕ j d meglátad te, ha megnössz! Összekapcsolt határozó egyik tagjaként is gyakori: ...várta a vadász, hogy   m a j d   reggel... lesz-e aranytallér a párnájok alatt [ti. a gyermekeknek] (KMHM 146).
mikor, mióta, meddig: A kötőszóként is szereplő mikor, mióta, meddig névmási természetű határozószók szintén azonos szerepet töltenek be az irodalmi nyelvbeliekkel: [Akkor történt],   m i k a r   ëm már még gyerek votam. Csŕjom (=csaljon)   mek téged a halál. M i k o   jó kedvedbe tanál (népdal). M i k o r   az istállóból jött előre az ember, hogy bemenjen a lakására, kitekint az utcára... (KMHM 178). Ez utóbbi mondatban a mikor ’miközben’ értelmű. M i o t a   ithan járt, nem tudam felejteni. M e d d i g   maradnak még itt a faluba?
amikor, amióta, ameddig: Ezek a vonatkozó névmási természetű kötőszók szintén használatosak határozószói szerepben. Funkciójuk megegyezik az irodalmi nyelviekkel.
Az irodalmi nyelvi határozatlan névmási időhatározószók közül nem mindegyik él a nyelvjárásban, illetőleg egyik-másik csak ritkán hallható. Gyakorlatilag az akár- előtagúak, a vala- előtagúak közül a valamikor; verses szövegben előfordul a valaha. Ezek mellett gyakori a soha, illetőleg sohase, a máskor, mindig, a semeddig. Ritkábbak a bár- előtagúak. Mindezeket természetesen a nyelvjárásban szokványos hangalakban ejtik. Íme néhány példa:   V a l a m i k o r / v a l a m i k a   mük is fúttuk śstëtö reggelig [a nótát].  M á s k a   ne hazuggy! S o h a s e   hallattam addig, amég apám élt.
A nem névmási értelmű időhatározók közül gyakoriak az egyszer, egyszer se, először, későn, korán, ma, majd, már, mindig, mindjárt, most, rég, régóta, reggel, sokáig, sokszor tavaly, újból, utoljára ’végül’ stb.
Idézünk ezekre is néhány példát: E c c č r   se manta meg, hogy mit aká csinálni. Előpször (= először) nem tuttam, hogy mit csináljak. M i n d é t i g   (= mindig) csak sóhajtazatt a fija utánn. Há sze te minygyá-minygyá mérgelődel! S a k s z ā   (= sokszor) megbántam, hagy nem hŕlgattam a szülöjimre. T a v ŕ j   szerettem vóna elmenni [Kolozsvárra].
Egyik-másik időhatározószóhoz viszonyragot ragasztanak akárcsak az irodalmi és köznyelvben. R é k t ó l   (= rég, régóta) / r í k t ű   váram a szabadulást. K í s ő r e   hatta a szántást... K í s ő i g   maratt a szeretőjiné. T o v á b b a t   (= tovább, hosszabb ideig) nem ülhetett, me haza kellett hagy mennyen a marhákhaz.
Névutós vagy névutószerűen használt határozóragos névszójú szerkezettel ugyancsak kifejezhetik az időbeliséget. Archaikus forma a versben ’ízben’ és ritka, újszerű az alkalommal névutós kifejezés. Háram   v e r z s b e   is kimarattam az iskalábo, me kčllet mennyek a mezöre. Eggy alkalommā meg is kérdesztem, hagy rámanygyam az éneket ara a gépre. Ugyancsak újabb és inkább a mozgalmi életben résztvevők beszédében hallható az esetben névutós forma. S o k   e s e d b e   mektörtint, hogy ifile utám ment haza a gyülézsbö. Jóval gyakoribb a sokszor meg a többször az itt szokványos hangalakban. 
b) Az időhatározóval rokon kategória a számhatározó. A számhatározói viszonyt a -szer meg -t ragos névszóval fejezik ki. Ez utóbbi azonban – megfigyelésem szerint – csak a sok, több határozatlan számnévhez kapcsolódhat. Ezért megterheltsége jóval kisebb. A -szer határozórag hangtani változatai az irodalmi-köznyelvi normák szerint használják. Ha még eccčr legin lehetnék! A pitŕrba ēfúttuk a nagyéneket (= egyházi ének), amit énekeltünk   e l ő s z ö r.   Vaty (= kb.) h á r a m s z a   ke manygyam el a szot.
A ’sokszor’, ’többször, máskor’ jelentésű sokat ~ sakat, illetőleg többet ~ tśbbet archaikusnak mondható, mivel inkább az idősebb nemzedék beszédében és egyes folklór szövegekben fordul elő: Bemenni, babám,    t ö b b e t   ne bizz (népdal)! Biza   l e k t ś b b e t   gyalog jártunk... abba az üdöbe. Nem   s a k a t   kírelte. Amint ez utóbbi példából kitűnik, a sokat szóalak időtartamot is jelölhet: ’sokáig’. Világos a logikai összefüggés: többször próbálkozott, és ez hosszú ideig tartott. Az ismétlődés és az időbeliség összefüggését igazolja.
Az irodalmi nyelvi előbb a nyelvjárásban elébb alakú és ’először’ jelentést is hordozhat: A küssebbik fiju ment   e l é b b   szerencsét próbálni. Bár ’elsőként, elsőnek’ értelme is lehet.
Összegezés helyett emeljük ki, hogy a hely- és időhatározó-rendszerben számos, az irodalmi és köznyelvi használattal egyező eljárás mellett elég sok sajátos kifejezési formát, módot találunk. Sajnos, hogy más nyelvjárások hasonló szerkezeteiből csak szórványos jelenségeket ismerünk, és emiatt nincs módunkban általános jellegű következtetéseket levonni. Kívánatos volna, hogy minél több nyelvjárásunkból álljon rendelkezésünkre összegyűjtött hasonló anyag, mert akkor határozottabban rámutathatnánk a közmagyar meg az egyes nyelvjárásokban sajátos kifejezési formák viszonyára. Arra, mi megőrzött régiség, mi újszerű alakulat, milyen tendencia érvényesül jelenleg nagyobb súllyal egyes nyelvjárások szerkezeti alakulásában, állapotában.

A magyarói nyelvjárás 
mássalhangzó-rendszere
I. 
1. A magyar nyelvjárástani irodalomban a nyelvjárástípusokat eleddig elsősorban a magánhangzó-rendszer alapján alakították ki, és eszerint különítették el egymástól. Imre Samu azonban már mássalhangzó-rendszerbeli sajátosságokat, sőt számos alaktani jelenséget is számba vesz a főbb nyelvjárástípusok kialakításában, elhatárolásában (MMNyR. 330 kk.). De kiemeli, hogy “Tipizálásom elsődlegesen hangtani alapú... A hangtani jellegű sajátosságokon belül tekintettel vagyok a hangrendszerre, az egyes fonémák megterhelésére, egyes hangszín-realizációkra, illetőleg bizonyos alaktani jellegű vonatkozásokra is.”
Csak helyeselhetjük ezt az eljárást, hiszen a nyelvjárástípusra jellemzőek lehetnek a mássalhangzók rendszerbeli sajátosságai, sőt az alaktani jelenségek is. A hangrendszertípusok összeállításában azt tekintette kiindulási alapnak, hogy “a vizsgált nyelvjárásban    h á n y   fonéma, illetőleg csak polifonémikus értékben előforduló hang használatos”. Majd hozzáteszi: “Külön vizsgáltam a rövid és a hosszú magánhangzók rendszerét, de tekintettel voltam a mássalhangzók rendszerére is” (i. m. 60). Már ebből a megfogalmazásból kitűnik, hogy a mássalhangzó-rendszert nem tárgyalja ugyanolyan módon, mint a magánhangzókét. Eljárását a következőkkel indokolja: a magyar nyelvjárások “zöme rendszerszerűen alig tér el egymástól, illetőleg a köznyelvtől” (i. h.); “A megterhelés kérdése a mássalhangzók esetében sok szempontból más jellegű, mint a magánhangzóknál. Az egyes jelenségek realizálódásában gyakran van meghatározó szerepe a hangkörnyezetnek”, és számos jelenség eléggé elszigetelt, esetleg egyedi jellegű. “Mindezek következtében – írja – a mássalhangzók gyakoriságával kapcsolatos kérdéseket némileg másképpen fogom vizsgálni, mint a magánhangzók hasonló problémáit. Nem tárgyalom külön-külön az egyes fonémákat, hanem a számottevőbb megfeleléseket – az eddigi szakirodalmi gyakorlatnak megfelelően az érintett mássalhangzókon együtt mutatom be; s általában eltekintek a fentebb említett egyedi jellegű, esetlegesen felbukkanó megfelelések részletezésétől” (i. m. 241).
Ugyanakkor “A hosszú mássalhangzó rendszerét – gyakorlati megfontolások miatt – nem különítem el – írja – olyan határozottan a rövidektől, mint a magánhangzók esetében... Arra azonban, ha maga a hosszú rendszer nem jelentkezik a köznyelvben tapasztalható következetességgel, esetleg lényegében hiányzik, természetesen tekintettel vagyok” (i. m. 60).
2. Valamely rendszerezés egyöntetűséget, a bemutatott jelenségek értékét, rendszerbeli helyét legeredményesebben az egységes szempontú vizsgálat biztosíthatja. A nyelvjárástípusok kialakításában és bemutatásában – úgy véljük – szintén helyeselhető ez az elvi, módszertani kívánalom. Összefoglaló áttekintésben – amilyen Imre munkája – bizonyára indokolt a mássalhangzó-rendszer fontosabb sajátosságainak az előzőkben vázolt szempontú bemutatása, de ha egy valamely nyelvjárás vagy nyelvjárástípus leírásában következetesek akarunk lenni, és a mássalhangzók fonematikus értékét rendszerbeli szerepét a magánhangzókéval azonosnak tekintjük, tárgyalásukban ugyanazokat a szempontokat érvényesíthetjük, amelyeket a magánhangzó-rendszer elemeinek vizsgálatában alkalmazunk. Igaz ugyan, hogy a magyar nyelvben a nyelvjárási sajátosságok elsősorban a magánhangzókban figyelhetők meg, ez a tény azonban nem indokolhatja eléggé más szempontok szerinti tárgyalásukat. Még azt sem tekinthetjük megfelelő indoknak, hogy egyes jelenségek ma még (vagy már) szórványosan, esetleg csak egyes szavakhoz kötötten jelentkeznek, hiszen a magánhangzók esetében sem különbözik mindegyik nyelvjárásban azonos módon és mértékben minden egyes fonéma, illetőleg más-más megterheltségű egyik vagy másik nyelvjárásban. Olykor éppen az ilyen szórványosnak mondható sajátosság szolgálhat fogódzóul a típus elkülönítésében, a sajátos fonémakapcsolatok feltárásában. Ha pedig a szinkrón leírást úgy tekintjük, mint egy fejlődő rendszer bizonyos időben meglévő keresztmetszetét, a szórványos, egyedi jelenségeket sem tanácsos elhanyagolnunk, mert nem tudhatjuk, milyen irányban fejlődik a kérdéses nyelvjárás. Vajon csírájában jelentkező sajátosságot vagy – éppen ellenkezőleg – csökevényként még megőrzött jellegzetességet sikerült-e rögzítenünk.
A mássalhangzók rendszerében ugyanúgy következetes általánosságában a hosszú–rövid párok szembenállása, mint a magánhangzókéban. Ilyen szempontú rendszerben foglalásuk is lehetséges, sőt szükséges. Azok az állománybeli vagy megterheltségbeli különbségek, amelyek ilyen vagy amolyan mértékben megfigyelhetők, összességükben és a nyelvjárás magánhangzó-rendszerében érvényesülő jellegzetességekkel együtt alakítják ki az egyes nyelvjárástípusokat vagy azok kisebb egységeit.
Az elmondottak alapján úgy vélem, hogy valamely helyi nyelvjárás vagy nyelvjárástípus bemutatásakor, leírásakor tanácsos azonos szempontok szerint eljárnunk a magán- és mássalhangzók rendszerezésében. Még akkor is, ha a mássalhangzók valamilyen vonatkozásban kevesebb eltérést mutatnak a köznyelvitől, mint a magánhangzók.
3. A fonémamegfelelések, illetőleg szembenállások szerinti tárgyalásmód lehetővé teszi egyben azt is, hogy a hasonulásos és hangkivetéses jelenségeket, valamint a nyúlás, rövidülés eredményeként bemutatott sajátosságokat meg a mássalhangzó-torlódás feloldásával keletkezett fonématöbblet (vö. Imre i. m. 266–70) ne fejlődésükre, kialakulásukra utaló formában, hanem a szinkrón leírás következetes érvényesítésével állapotukban, a köznyelvi fonémákkal való szembenállásukban rendszerezzük. Igaz, hogy ezek a jelenségek kötött fonémakapcsolatokban jelentkeznek, de hiszen hasonlóan kötött fonémakapcsolat eredményének tekinthetjük a magánhangzók esetében a polifonémikus elemek létrejöttét, vagy például az a–á magánhangzó szótagok egymásutánjából adódó a–á fonémaviszonyt is. Van számos, kötöttségekhez kapcsolódó fonémaszembenállást tükröztető szóalakunk, és a bennük megfigyelhető hangtani jelenségek rendszerszerűen számba vehető a fonémaszembenállások szerint tárgyalásban egységes, leíró szempont alapján. (Pl. a kny. r + gy a nyj, gy / kny. j szembenálláshoz vonható, és így a gy fonéma megterheltségét növeli a kérdéses tájnyelvi alakulat fonémarendszerében.)
Más jellegű – nézetünk szerint – a hangátvetés, ugyanis ebben az esetben nincs eltolódás a fonémamegterheltségben, mindössze a fonémák egymásutánja, a kapcsolatok sorrendje változik meg, anélkül azonban, hogy ezzel egy időben a hangsor jelentését is megváltoztatná. A fonémák sorrendi cseréje így leíró alapon is megállapítható.
Ha a fenti jelenségeket ilyen módon tárgyaljuk, nem kényszerülünk olyan műszóhasználatra, amely a történeti jelleg látszatát keltheti, és a tárgyalási szempont egységét megtöri. 
4. Az alábbiakban megkísérlem a magyarói helyi nyelvjárás mássalhangzó-rendszerének bemutatását a magyar nyelvjárástani irodalomban a magánhangzók osztályozásában követett fonéma megfelelések, illetőleg szembenállások szerint. Az egyes mássalhangzókat a hagyományos osztályozásában, azaz a képzés módja, illetőleg a képzés helye alapján kialakult csoportosításban tárgyalom. Teszem ezt azért, mert úgy gondolom egyrészt, hogy így a helyi nyelvjárásra legjellemzőbb sajátosságokat emelhetem ki, másrészt meg a magyar nyelvjárástani irodalomban még nem alakult ki a szinkrón jellegű nyelvjárási hangrendszer-leírásban olyan általánosan elfogadott eljárás, mint a magánhangzó-rendszer tárgyalásában; illetőleg azért, mert a mássalhangzók rendszerezését – amint arra Imre is utal (i. m. 241) – az eddigiekben jelenségcsoportonként és csak ezen belül tárgyalták fonéma-szembenállásonként (vö. Imre i. m. 241–62), és emiatt a rendszer leírása nem egységes szempontok szerint történt.
II.
1. Az említett módszer alkalmazásával megállapíthatjuk a fonémaállományt, a fonematikus megfeleléseket, szembenállásokat és ezek alapján a fonémák megterheltségét. Ezután számbavesszük a realizációs jelenségeket a hangszínárnyalatokkal együtt, valamint az időtartambeli viszonyokat. 
2. A mássalhangzó-fonémák száma nagyobb a magyarói nyelvjárásban, mint a köznyelvben, ugyanis hallható a két ajak vibrálásával képzett biabilális tremuláns, a /ψ/ meg az ly is. Az előbbinek a köznyelvi szembenállásoknak megfelelő hangértéke t:tr, illetőleg pr (ψücsek ~ ψücsök ’tücsök’, ψü ~ ψű állatterelő szó). – Az /ly/ az l + ë ~ é, i polifonémikus kapcsolat szembenállásaként értékelhető alkalmi ejtésben és szóhoz kötötten a lyánka ’leányka’ és a csáklyázik ~ csákljázik ’fakorcsolyával siklik a havon vagy a jégen’ szavakban. Lehetséges, hogy az utóbbi hangalakot érzékeltük ly-nek egyes beszélők ejtésében. A ’leányka’ megnevezésre egyébként a lëánka alakot is használják.
3. A nyelvjárás mássalhangzó-fonémáinak bemutatását a bilabiális zárhangokkal kezdjük. A /b/ fonéma megterheltsége gyűjtött anyagunk bizonysága szerint csak annyiban különbözik a köznyelvitől, hogy a nyj. b : kny. b fonémamegfelelés mellett szóhoz kötötten érvényesül nyj. b/kny. m meg nyj. b/kny. p szembenállás a prezsmiter ’prezsbiter’, illetőleg a lopta ’labda’ szóban. 
A nyj. bb:   kny. bb fonéma arányában nem figyelhetünk meg különbséget a magyarói tájnyelvben. Mindössze a realizációs eltérést említhetjük. A nyj. bb ugyanis abszolút szóvégén realizálódhat hosszan (küssebb, nagyobb, rigibb, szebb) vagy félhosszan.
A /p/ fonémának csak nyj. p : kny. p megfelelése mutatható ki az említett, szóhoz kötött nyj.-b /kny. p szembenálláson kívül.
A /pp/ fonéma ugyanolyan megterheltségű, mint a köznyelvben, és csak ebben a hangalakban realizálódik (ëppen, koppan, szappany stb.).
Az ugyancsak két ajakkal képzett /m/-nek szintén csak nyj. m : knyj. m fonémamegfelelését figyeltük meg a már említett, szóhoz kötött nyj. b / kny. m szembenállását nem tekintve. Ez a különbség azonban megterheltség szempontjából elhanyagolható. 
Az /mm/ fonémák szintén csak mm megfelelése van a magyarói nyelvjárásban (semm). Mind a /pp/, mind az /mm/ csak ebben a formában realizálódik.
Az ajak- és foghangok közül az /f/ megterheltsége ugyancsak megegyezik a köznyelvi fonémával. Még a nyj. f/kny. ff szembenállásban is azonos a viszony az aféle, efële, afele és más, ilyen szerkezetű szóalakokban. 
A /v/ kisebb megterheltségű a köznyelvinél. Általánosságban érvényesül a nyj. v : kny. v fonémamegfelelés mind szókezdő (van, vén ~ vín), mind hangzóközi (hivu, kśnyve ’könnye’), mind szóvégi (szarv) helyzetben. Gyarapítja a /v/ fonémák számát a nyj. v/kny. vv fonéma. szembenállás (aval ’avval’, evel), a nyj. v/kny. j. váltakozás (süvedett ’süllyedt’), jóllehet a süjett ~ süjedett hangalak gyakoribb különösen a fiatalok meg a középkorúak beszédében. Ezt a megterheltségbeli többletet azonban jelentős mértékben csökkenti a jóval gyakrabban érvényesülő nyj. Ø/kny. v. szembenállás (fődmies ’földműves’, husét ’húsvét’, pitŕr ’pitvar’ stb.). Bár a fődmiwes ~ <földmives>, husvét, azaz a v-s alakváltozat sem ritka. A /v/ fonéma emiatt mintegy 10%-kal kevésbé megterhelt, mint a köznyelvben.
A /v/ nagyrészt v-ben, részben bilabiális w-ben realizálódik (vak, vér ~ vír ~ vër); hivatŕl, hivu, ’hív’ kivčl?, kśnyvezik ’könnyezik’, fődmiwes; hawas, hawat ~ <hawat>, hawaz, huwa ’hova’, nyiwor, ’egyéves bárány’, suwad ’kibomlik és lehull (a dió zöld burka)’, suwasztyuk ’lehántjuk (a dió zöld burkát)’. A példák alapján azonban nem határozható meg pontosan, hogy milyen hangkörnyezetben jelentkezik a w változat, bár a rákövetkező magánhangzó többnyire ajakkerekítéssel ejtett. Mi csak magánhangzóközi helyzetben jegyeztük le, és a v-hez viszonyítva gyakorisága még a 10%-ot sem éri el.
A foghangok közül a /t/-nek van t :t megfelelése és t/tt, t/l, t/Ř, sőt Ř/t szembenállása. Szókezdő és mássalhangzó melletti helyezetben természetesen csak nyj. t kny. t fonémamegfelelésről lehet szó (takarň, tud; irtam, raktad, ritka stb.), akárcsak a köznyelvben. De magánhangzóközi helyzetben, olykor még szóvégen is előfordul nyj. t /kny. tt szembenállás (halatas, ’halottas (ház)’, vŕratos ’varrottas’, azaz ’hímzett (ing)’, kśtśt ’kötött (holmi)’). A nyj. t/kny. l, szembenállás csak szóalakhoz kötötten érvényesül például a sohutt ~ suhutt ’sehol’ határozószóban. Növeli még a /t/ fonéma megterheltségét a nyj. t/kny. Ř szembenállás az ilyen szavakban, szóalakokban, mint csitko ’csikó’, esperest ’esperes, papi méltóság’, tapasztas ’tapaszos’, tapasztott (padló)’. Szóvégén pozicionálisan, különösen mássalhangzók előtt, de egyébként is eléggé gyakori a nyj. Ø/kny. t fonémaszembenállás különösen mondatfonetikai helyzetben (há hagy is vot ’hát hogy is volt’, há mé ’hát miért’ as se tudam... ’azt se(m) tudom...’.
A /t/ realizálódhat a köznyelvi ejtésváltozáson kívül hátrább képzett t-ben is (hawat, kövöt ~ kśvet, vizet ~ vizet). Ez a hangszínárnyalat azonban annyira ritka és esetleges, hogy alig ért el a 8–10%-ot.
Mindezt egybevetve a /t/ megterheltségét nagyobbnak mondhatnók a köznyelvinél. De mivel a köznyelvi /t/ fonéma gyakran nyelvjárási tt-vel áll szemben, kisebb megterheltségűnek kell menősítenünk vele szemben.
A /tt/-nek a nyj. tt : kny. tt megfelelésen kívül a következő szembenállásait találtuk: nyj. tt/kny. t és nyj. tt/kny. ty. A tt: tt fonémamegfelelés általánosnak mondható (hitt : hivutt ’hívott’, szitt: szivutt ’szívott’, ivutt ’ivott’, cigërëtta stb.). A nyj. tt/kny. t szembenállás elsősorban az -ít igeképzős származékokban gyakori (lapitto, melegittö, tanitt, tanitto ~ tanitto ~ tanyitto, teritt, terittő visittás stb.). Más, igéből alkotott szóalakokban szintén jelentkezik (füttö ’fűtő, melegítő kályha’, ittas ’részeges, berúgott’), de ritkábban. A nyj. tt/kny. ty szembenállásra mindössze a suttamba ’suttyomban’ módhatározószót jegyeztük le. Érdekes, hogy az idősebb nemzedék nyelvhasználatában nem él a suttog ige, helyette a pustag otthonos.   Az említett határozószói alak azonban általános. A suttog alakváltozatai ritkák, “iskolabeli” elemek.
Az említett szembenállásokban realizálódó eseteken kívül a tt realizálódhat ritkábban t-ben is (halat ’halott’, tanit ’tanít’, de gyakoribb a tanitt).
A /tt/ fonéma megterheltsége így kb. 25–30%-kal nagyobb a tájszólásban, mint a köznyelvben. Fonematikus értékét ilyen minimális párokkal igazolhatjuk, mint (tüzet) szit / cigërëttát szitt, hit (fn.) / hitt múlt idejű igealak.
A /d/ szembenállásai d: d, d/dd, Ř/d. A nyj. d : kny. d fonémamegfelelésre talán fölösleges is példát említenünk. A nyj. d/kny. dd. esetében csak az irodalmi nyelv írott változatát vehetjük alapul, mert a beszélt formában megegyezik a két nyelvi alakulat. A dd-nek ugyanis csak pozicionálisan, mondatfonetikai helyzetben fonetikus párja a d (ad vissza ’add vissza’, id meg ’idd meg’ stb.). A nyj. Ř/kny. d szembenállás sem gyakori. Olyankor figyelhető meg, amikor dn kapcsolatban nem hangzik a d (keznek harangozni, minyájunknak). Százalékban alig mutatható ki az ebből adódó megterheltségbeli különbség.
A /d/ rendszeresen d-ben realizálódik. A D variáns csak néha hallható egy-egy beszélő ejtésben abszolút szóvégen. (Nem ér oda a rúD).
Az /n/-nek több szembenállása van a magyarói helyi nyelvjárásban. Ezek a nyj. n : kny. n megfelelés [nem (tagadószó), kántálni; neki; rántás; ihan ’itthon’, van : vagyon stb.], a nyj. n/kny. nn (jönek ~ jünek ’jönnek’), nyj. n/kny. ny (asszan ’asszony’, hánd el ’hányd, dobd el’, lëján), nyj. n/kny. r (mán, ’már’), nyk. n/kny. Ř (szakint ’szakít’), nyj. Ř/kny. n (kēd ’kend’, kčttű ’kendtől’, valamint a -ban, -ben határozórag -ba, -be ejtésében: házba ’házban’, kčrbe ’kertben’); végül megemlítjük a nyj. nt/kny. l változást (a sohunt ~ suhunt ’sehol’ határozószóban). A -ban, -ben helyhatározórag -n nélküli általános a köznyelv beszélt változatában is. Magyarón azonban lejegyeztük kötött szövegben, mondókákban, köszöntőkben, népdalszövegekben a -ban, -ben formát is. Nyilvánvalóan hiperurbanisztikus jelenségként hangzik el egyedi ejtésben (Szendre báró szamárkadik magában).
Az /n/ csaknem kivétel nélkül ebben a formában realizálódik. Olykor azonban, különösen főnévi használatú kérdőnévmások -n ragos alakjában félhosszan is (kin?, min?). Valószínű hogy a tájnyelvben gyakori hosszú nn-nek félhosszú ejtésű párjaként hallható, de nem következetesen.
Az /nn/ fonémának két szembenállása ismeretes a nyelvjárásban: nyj. nn : kny. nn megfelelés (enni, inni, mennek, szalonna; fenn, künn, lenn stb.), és nyj. nn/kny. n (utánna; hinna ~ hinna ’hívna’, színna ~ szěnna ’szívna’; sokann, szëpenn ~ szépenn, télenn, vizenn strb.) váltakozás.
Az /nn/ azonban nem mindig realizálódik ebben a formában. Ritkábban ugyan, de félhosszú n változat is hallható (hina ’hívna’, szěnád; nyáran ’nyáron’).
Az /nn/ fonémának kb. 25–30%-kal nagyobb a megterheltsége a nyelvjárásban, mint a köznyelvben.
A folyékony hangok közül az /l/-nek több szembenállása van: nyj. l : kny. l megfelelés, a nyj. rövidült l/kny. l kny. Ř és nyj. Ř/kny. l. Leggyakoribb természetesen az l : l fonémamegfelelés (lakik, levél, lň ~ lú; alak, élek, félek; hal ~ (fn.), fŕl (fn. és i.), kerül, tanul stb.). A rövidült l szóvégen jelentkezik, elsősorban toldalékokban (azótátňl fogva ’azóta’, attol, hásztol) meg az igekötős összetételekben (člvitte, fčlvettem). Szóhoz kötötten hallható az l/Ř szembenállást tükröztető éldesanyám, éldesapám rokonságnévben főként kötött népdalszövegben. De ott sem következetesen (Éldesanyám, ha nem tuttál szeretni), és csak az idős nemzedék ejtésében. Viszont gyakori a nyj. Ø/kny. l szembenállás mind szó belsejében, mind főként szóvégen (Gśncś szekere, kiát ’kiált’, <kiáccsuk ’kiáltsuk’; atto ’attól’, ērű ’erről’; eszē ’eszel’, leszč ’leszel’, egyő, legyé, nézzé, vigyé) határozóragos, illetőleg igei személyragos alakokban.
Az /l/ fonetikus megterheltsége így kisebb kb. 30%-kal, mint a köznyelvben.
Az /ll/ fonémának a könyelvinél nagyobb a megterheltsége Magyarón. A következő szembenállásokban figyelhetjük meg: a nyj. ll : kny. ll megfelelésben és a nyj. ll/kny. rl, nyj. ll/kny. l fonémaváltakozásban. Gyakori az ll : ll megfelelés szó belsejében (állak, állat, hallak, hallása, szállatt) és szóvégén egyaránt (áll (ige), hall, száll). Szó belsejében magánhangzóközi helyzetben érvényesül a nyj. ll/kny. rl szembenállás (kallát, ’korlát, deszkakerítés’, sallo, tallo). Ugyancsak szó belsejében és magánhangzóközi helyzetben, de szóvégen is gyakori   a nyj. ll/kny. l fonémaváltakozás (kefélli, de kefél, szapulló (kád), de szapul, vállik (valamivé), ágállóbban ’ágálóbban, büszkébben’; jóll, kapáll, kaszáll, szóll).
Abszolút szóvégen az /ll/ realizálódhat félhosszú ĺ-ben is szünet előtti helyzetben (huĺ (a hó), száĺ (a madár); rosszůĺ (érzi magát) stb.).
A nyj. r : kny. r megfelelésen kívül az /r/ fonémának a következő szembenállásai lehetnek: nyj. /r/ knyj. rr (āra, ēre, fōr, ’for (a víz)’ vār ’varr’, a fārásvisz hideg; szekérē ’szekérrel’, sárā ’sárral’, vírē ’vérrel’ stb.); nyj. r/kny. l (rŕjtija ’lajtorja’); nyj. r/kny. lr ~ jr ~ llr polifonémikus szembenállás (bāra ’balra’, hēré ’helyre (kny. ejtésben hejre)’, mērevalo (de mčjrevalo is) ’mellrevaló, ujatlan (bundás) posztó mellény’ stb.); nyj. Ř/kny. r (akka ~ akkā ’akkor’, mika ’mikor’, má ~ ’már’ (de mán is); husétkŕ ’húsvétkor’, karácsonka ’karácsonykor’; ujévka ’újévkor’ stb.). A -kor határozórag csaknem mindig r nélkül hangzik. 
Az /r/ csaknem kivétel nélkül ebben a változatban realizálódik. Néha válik csak rövidebbé, ha nem marad el teljesen a már említett határozóragos alakok végéről (akkŕr ~ akkar, husétkar stb.).
Az /rr/ fonéma elég jelentős mértékben eltér megterheltségben a köznyelvitől, és sohasem realizálódik ebben a formában, csak félhosszú ŕ-ben. Az előtte álló magánhangzó pedig hosszú vagy félhosszú időtartamú (egéŕèl, sáŕàl, fŕŕásviz). 
A nyj. /sz/ fonéma a kny. sz. megfelelője. Megterheltsége azonban jóval kisebb, mert a kny. sz-szel   magánhangzóközi és abszolút szóvégi helyzetben igen gyakran ssz áll szemben, és ez már a nyj. ssz formájával esik egybe. Nem sikerült megállapítanunk, hogy milyen hangkapcsolatban áll nyj. ssz a kny. sz-szel szemben. A nyj. /sz/ megterheltsége mintegy 40%-kal kisebb a köznyelvinél, ha az írásképet vesszük alapul. (Példák az sz-es realizációra: aluszam, eszčl, fekszik, veszen ’vesz’, viszen ’visz’; kasza, násznagy, virszipo ’vérszívó, pióca’; rísz ’rész’, kolbász stb.).
Az /ssz/-nek két szembenállása van: nyj. ssz: kny. ssz megfelelés és nyj. ssz/kny. sz. Megterheltsége jelentősen eltér a köznyelvitől, mert – amint már utaltunk rá – magánhangzóközi helyzetben és szóvégen a kny. sz-nek gyakran ssz felel meg a nyelvjárásban. Példák a nyj. ssz: kny- ssz megfelelésre: hosszu ~ hasszu, vésszen, vessző; rassz ’rossz’. A nyj. ssz/kny. sz szembenállást részben regionális köznyelvi sajátosságnak tekinthetjük. Magyarón például ilyen a határozószóként és általános névmásként is használt čgisszen ’teljesen, mind’, a lessz, missz ’mégy’ kijelentő mód jelen idő egyes szám 2. személyű igealak. Emellett ugyancsak ssz-et ejtenek a léssz ’lesszel’, téssz ’tesszel’, véssz ’vesszel’, sőt a híssz ’hisszel’ (Te nem híssz az asszannak?) igealakban. Talán nem tévedünk, ha a hí(v) ige híssz alakját ide vonjuk, hiszen ugyanabban a módban, időben, számban, személyben áll, mint az előzőek, és ugyanaz a 2. személyű -sz személyrag járul a töhőz, mint amazokban. Nem valószínű, hogy nyj. ssz/kny. vsz polifonémikus szembenállásra kellene gondolni (hívsz).
Kisebb megterheltségű Magyarón a /z/ fonéma, mint a köznyelvben amiatt, hogy a nyj. z : kny. z megfelelésen kívül nyj. Ř/kny. z váltakozást is találunk. A jelenség azonban eléggé korlátozott hatókörű, hiszen csak szó elején és szó belsejében érvényesül néhány esetben. Például az ászló ’zászló’, uzmara ’zuzmara’ meg a szászázalék ’százszázalék’ szavakban. – A /z/ fonéma mindig ebben a formában realizálódik.
Hosszú párja, a /zz/ nagyrészt a köznyelvbelivel azonos megterheltségű. Mindössze annyival megterheltebb, hogy magánhangzóközi helyzetben a /z/-t hosszan is ejtik, és ez egybeesik így vele.
Két változatban realizálódhat, zz-ben (hazz ide egy vedret, nizz ada; igazza van, mindegyik kell engeggyen az igazzábol, lázza van), illetőleg félhosszú ź-ben (haźú ment feleségül, viźé vállik).
A fog mögötti területen képzett affrikáták közül a /c/ fonémának a köznyelvi megfeleléseken kívül nyj. c/kny. z, nyj. c/kny. sz, nyj. c/kny. cc szembenállása is van. Emiatt enyhén megterheltebb a magyarói tájszólásban. Bizonyítják ezt az alábbi példák: cimbalam, cincag, curikkal ’hátrafele megy (ló)’; celler ’zeller’, fücfą ’fűzfa’; háramcar ’háromszor’. Olykor a /cc/-t is ejtik röviden magánhangzóközi helyzetben (kécë, nícë), és ilyenkor egybeesik a /c/ fonémával.
Egyébként a nyj. /cc/ fonémának a kny. cc a megfelelője. Realizálódhat ebben a formában (eccē ~ ëcceē ’egyszer’, haccā ’hatszor’) vagy félhosszú időtartammal (kécë).
A /c/ enyhe megterheltségbeli többletét csökkenti a nyj. dz/kny. c fonémaváltakozás. Ez is szórványos, csaknem egyedi, alkalmi jelenség. Mindössze a hádgerindze birtokos személyragos szóalakban jegyeztük le. Alkalminak és egyedinek tűnik, mert ebben a szóalakban is c-t ejtenek általában a dz helyett.
Maga a /dz/ fonéma a regionális köznyelvivel megegyező módon ddz-ben realizálódik (maddzag, <peddzi>).
Hasonló a helyzet a nyj. ddz/kny. gyz, ejtésben nagyrészt ugyancsak ddz szembenállásban (jeddzö).
Közel állanak mind a tájszólás rendszerében elfoglalt helyük, mind megterheltségük szerint ezekhez a mássalhangzókhoz a fog–inyhangok, a ty, gy, ny.
A /ty/ a magyarói tájszólásban ty-vel meg t-vel állhat szemben. A nyj. ty : kny. ty megfelelés azonos a két nyelvváltozatban (tyuk, atyafiság, miatyánk). A nyj. ty/kny. t fonémamegfelelés anyagunk bizonysága szerint egyszeri, alkalmi jelenségnek tekinthető: egyetlen szóalakban, a kösztyök ’köztük’ határozószó értékű személyragos névutóban jegyeztük le. De ezt a nyelvtani alakot is gyakrabban ejtik kösztök ~ kśsztśk ~ <kśsztek> hangalakban. A /ty/ megterheltségen tulajdonképpen ez semmit sem változtat.
A /tty/ fonémának csak ez a köznyelvi megfelelése ismeretes, tehát a nyj. /tty/ megterheltségben sem tér el a köznyelvi állapottól. Nincs más realizációja.
A nyj. /gy/ szintén jórészt csak kny. gy-vel áll szemben. Szóhoz kötötten van nyj. gy/kny. d szembenállás a térgye, térgyepel ’térde, térdepel’ szóban, szóalakban, illetőleg nyj. gy/kny. j váltakozás a gyüttśk/jśttśk, gyere/jere alakpárban; valamint nyj. gy/kny. Ř szembenállás a tángyér ’tányér’ főnévben. Ennyiben tér el megterheltségben a nyj. gy a kny. gy fonéma. – Csak ebben a formában realizálódik.
A hosszú pár, a nyj. /ggy/ szintén megegyezik megterheltség tekintetében köznyelvi megfelelőjével. De a ggy mellett félhosszú gy-ben is realizálódik magánhangzóközi helyzetben (haggy el, higgy; szegyék śssze).
A nyj. /ny/ megterheltségét növeli a kny. ny megfelelésen túl számos nyj. ny/kny. n szembenállás szókezdő, szóbelseji és szóvégi helyzetben egyaránt nyihány ’nehány’; alispányi hivatal, disznyo, tekenyö, rňmányak ’románok’; csihány ’csalán’, Isvány (de Isván is), kŕrdavány ’kordován (csizma)’. Hozzájárul ehhez még a nyj. ny/kny. gy   fonémaváltakozás a menyek, menyen, menyünk igealakokban. Bár ez az ejtésmód a kissé hanyag köznyelvi beszédben sem ismeretlen. – Az /ny/ csak ebben a formában realizálódik.
Alig tér el megterheltség szempontjából a nyj. /nny/ a kny. nny-től (annya ’anyja’, hánnya ’hányja’, lëjánnyā ’lánnyal). A megterheltségbeli többletet részben a nyj. nny/kny. ny, részben pedig a nyj. nny/kny. n szembenállás eredményezi. Mindkét váltakozás magánhangzóközi helyzetben érvényesül (arannyat ’aranyat’; rakannya ~ rokonnya ’rokona’, rakanyak ’rokonok’, rakannyak ’rokonuk’).
A hátulsó foghangok közül a nyj. /s/ fonémának az s:s megfelelés mellett csak a tarisnya ’tarisznya’ meg a cseresnye ’cseresznye’ szóban figyeltük meg nyj. s/kny. sz szembenállást. Ennyivel válik megterheltebbé a köznyelvi s-nél.
Realizációs szempontból egybeesik a nyj. /s/ fonéma az ugyancsak nyj. /ss/-sel vagy ennek félhosszú ejtésváltozatával. Ezért az ide vonható jelenségeket a nyj. /ss/ fonémánál tárgyaljuk. Tehetjük ezt annál is inkább, mivel ilyen minimális párok állnak szemben egymással: magos (kender) : magoss (ház), sebes a keze : sebess a lň; száz lapas irka ’száz lapos füzet’ : lapass (hely) ’lapos, egyenes és sima (hely)’.
A nyj. /ss/-nek mindenekelőtt a kny. ss a megfelelője mind magánhangzóközi, mind szóvégi helyzetben (keresse, ňlvassa, arass, fuss stb.). Emellett azonban – amint említettük – a nyj. ss/kny. s szembenállás folytán erőteljesebb a megterheltsége mindkét helyzetben (erössen, sebessen; anyossa, apossa, kezesse, lábossa; eröss, magoss, pirass). Jellemző, hogy ez a szembenállás csak rövid magánhangzó utáni helyzetben jelentkezik rendszeresen. Hosszú, gyakran félhosszú időtartamú magánhangzó után röviden hangzik [fejös (a tehén), hálás (valamiért), kikapňs (asszony), szégyellős stb.] – Realizálódik ritkábban félhosszan is [lapas ~ lapass ’lapos, egyenes (hely)’, vizes stb.].
A nyj. /zs/ fonémának van nyj. zs : kny. zs megfelelése és nyj. zs/kny. z szembenállása. A zsendčj, Zsuzsi, zsák és más szavakban azonos a köznyelvi ejtéssel. A csizsma főnévben azonban nyj. zs/kny. z váltakozás érvényesül. Ez is csak szóhoz kötött sajátosság, és annál kevésbé teszi nagyobb megterheltségűvé a tájnyelvi fonémát, mivel csizma, tehát z-s hangalakban szintén ejtik a szót Magyarón.
A nyj. /zzs/ megterheltsége és realizációja megegyezik a köznyelvivel (guzzsā ’gúzzsal’, razzsŕl ’rozzsal’).
A nyj. /cs/ szintén azonos mind megterheltségben, mind realizáció szerint a köznyelvivel [csap (fn., ige), cserép, csitko ’csikó’, mucskas ’mocskos’, Ψücsśk ’tücsök’, rács stb.].
A nyj. /ccs/ sem megterheltebb a köznyelvinél (reccsen, loccsint ’loccsant’), de olykor félhosszú cs-ben realizálódik. Például az ëcsit ’öccsét’ szóalakban.
A nyj. /dzs/ fonémát mindössze a findzsa főnévben jegyeztük le. Hosszú párját nem hallottuk.
A nyj. /j/ egyike azoknak a fonémáknak, amelyek a leginkább megterheltek az írott irodalmi nyelvi, kevésbé a beszélt köznyelvi állapottal szemben. A nyj. j/kny. j megfelelés mellett (jár, jŕjgat, háj stb.) érvényesülő szembenállások Magyarón a nyj. j/kny. jj [fúják (a trombitát), váják (az árkot)], nyj. j/kny. gy (kijo, de kigyo is, mejek ’megyek’, mejen ’megy’), nyj. j/kny. h. (fejir, de fehér is), nyj. j/kny. l (jászaj ’jászol’, pujiszka ~ pujszka ’puliszka’, tajiga ’taliga’); és itt említjük meg az írott nyelvi ly-t is, amely a köznyelvben is j-nek hangzik (váju, ’vályú’), nyj. j/kny. ll (mēje ’melle’, mējetegbe ’melletekbe’, mējrevalo ’mellravaló, ujj nélküli bőrös mellény’, nyj. j/kny. v (tujább, de tavább is), nyj. j/kny. lj (āja ’alja’, ājára, legutajára ’legutoljára’), nyj. j/kny. llj (hājuk ’halljuk’, szájan ’szálljon’ (nyj. j/kny. llj (gājal ’gallyal’, hējel ’hellyel’) fonémaváltakozást. De nem hanyagolható el a nyj. j/kny. Ř szembenállás sem. Szó belsejében olyankor is ejtenek ún. hangűrtöltő j hangot, amikor a köznyelvben nem szokványos (lëjánka, rejá ’rá, reá’, tejétek ’tietek’). Ilyen fonémaszembenállással találkozunk nem magánhangzóközi helyzetben is, például a blujz ’blúz’, szőjke ’szőke’ szavakban. ez utóbbi feltehetőleg csak szóhoz, szóalakhoz kötött sajátosság. Végül ugyanez a jelenség figyelhető meg morfonematikus, mássalhangzó + -a, -e birtokos személyragos kapcsolatban: ablakja, ’ablaka’, dallamját ’dallamát’, jogja ’joga’, szagja ’szaga’, veremje ’verme’ stb. Ugyanakkor csökkenti a nyj. j fonéma megterheltségét a nyj. Ř/kny. j szembenállás az ilyen típusú szóalakokban mint elbútatta ’elbújtatta’, éféle, ’éjfél’, éféli ’éjféli’, éfilikar ’éjfélkor’ avagy a kny. jts fonémakapcsolatban: gyúccsál gyertyát, nyúccs nekije is. Ez utóbbi jelenség a magyar köznyelv romániai változatában sem ismeretlen kissé hanyag ejtésben.
A nyj. /jj/ fonéma alig hallható a magyarói nyelvjárásban, ugyanis – amint láttuk – a kny. jj nagyrészt j-ben realizálódik, és így egybeesik a nyj. /j/ fonémával. Ritkán mégis ejtik a kny. jj-t jj-nek vagy félhosszú j-nek (bŕjjal, széjjel, minden hájŕl meg kenve, szójan, ’szóljon’, tanája ’találja’).
Itt említjük meg a nyj. /h/ fonémát. Megterheltségi fokát a köznyelvihez viszonyított tájszólásbeli többlet, illetőleg hiány alakította ki. A többlet vagy hanghelyettesítés (bihŕj ’bivaly’, csihány ’csalán’) vagy hangűrtöltő hangtöbblet (mehink ’mienk’), illetőleg a j-t felváltó hangűrtöltő elem (tëhétëk ’tietek’) révén érvényesül. A hiány pedig egyes összetett szók határán jelentkezik (husagyo kedd ’húshagyó kedd’). Tehát a következő szembenállások figyelhetők meg: nyj. h : kny. h megfelelés, nyj. h/kny. v, illetőleg l szembenállás, nyj. h/kny. Ř, valamint nyj. Ř/kny. h váltakozás. Nem említjük a köznyelvben is általános cse ’cseh’, dü ’düh’, mé ’méh’ abszolút szóvégén ejtett h hangokat.
Valójában a kny. /hh/ fonéma szintén a nyj. h körében vonható, illetőleg egybeesik vele, ti. a magyarói nyelvjárásban nem ejtenek hh hangot, csak h-t (ahaz ’ahhoz’, ehez ’ehhez’, méhez ’méhhez’ stb). Egyébként ez a jelenség a regionális köznyelvben is általános, mégpedig nem csak hanyag ejtésben. A nyj. /h/ megterheltsége így kb. 20%-kal erőteljesebb, mint a köznyelvben. Ott ugyanis a kny. hh-nak van h realizációja is, és ezt a hh változataként kezelhetjük. 
A hátulsó képzésű zárohangok, a /g/ meg a /k/ alig térnek el megterheltségben a köznyelvitől. Mégis valamivel megterheltebbnek mondhatjuk őket, hiszen egy-egy szóban, szóalakban van nyj. g/kny. n szembenállás (ippeg ’éppen’).
A /g/ rendszeresen g-ben is realizálódik. Egyéni, egyedi jelenségként azonban hallható mediaként is: pustaG ’suttog’, szimmaG ’szimatol’.
A nyj. /gg/ : kny. /gg/ megfelelés azonos a két nyelvváltozatban. A nyj. /gg/ rendszerint hosszan is realizálódik: <guggal> (általános a kucaradik), reggē ’reggel’, sereggel stb. Alkalomszerűen azonban rövid g-ben is realizálódhat mint például a világá bujdosnak kifejezésben 
Végül a nyj. /k/ szintén csaknem teljesen egybeesik megterheltségben a köznyelvi k-val. A nyj. k : kny. k fonéma megfelelésen kívül (kalap, nyśkśg, rak stb..) elvétve hallható az idősebb nemzedék ejtésében nyj. k/kny. g szembenálléás (kazdag ’gazdag’). Ez az ejtésmód azonban csak szórványos, egyedi, alkalmi jelenség Magyarón. 
A nyj. /k/ azonban gyakran kk-ban realizálódik magánhangzóközi (bakkancs), illetőleg abszolút szóvégi helyzetben ((őz)bakk), és ilyenkor egybeesik a kk fonémával. Emiatt a nyj. /k/ enyhén megterheltebb a magyarói nyelvjárásban, mint a köznyelvben. A jelenség különben regionális köznyelvinek is minősíthető a magyar nyelv romániai változatában.
A nyj. /kk/ azonos megterheltségű a köznyelvivel, csak realizációs eltérés figyelhető meg ahhoz viszonyítva. A kk ejtés mellett (akka ~ akkā ’akkor’, rekkenöség ’rekkenőség’), a k-nak félhosszú változata is hallható (berukaltunk ’berukkoltunk, bovonultunk katonának’, megrakant ’megrokkant’ stb.).
Összegezés helyett néhány jellemző sajátosságra utalnék: 1. a magyarói nyelvjárás mássalhangzó-rendszere főként realizáció szempontjából – mint általában a magyarban – kevésbé tér el a köznyelvitől, mint a magánhangzórendszer; 2. jellemző erre a helyi nyelvjárásra a hosszú mássalhangzók nagyobb fokú megterheltsége mind magánhangzóközi helyzetben, mind szóvégen. Ez a sajátosság nemcsak abban nyilvánul meg, hogy a hosszú mássalhangzók hosszan realizálódnak, hanem abban is, hogy a köznyelvbeli rövidek sok esetben hosszan hangzanak. Elegendő itt a t, s, sz, n, k hangokkal kapcsolatban mondottakra utalnunk: 3. a hosszú mássalhangzós realizáció révén a magyarói tájnyelv a szomszédos székely nyelvjárástípushoz kapcsolódik.

Tájszótípusok a magyarói nyelvjárásban
I. 1. A tájszók fogalmát és fajait lényegében már Szinnyei József tisztázta (Magyar Tájszótár. I–IV. Bp., 1893–96), és utána többen közöltek pontosabb megfogalmazást és részletezőbb, árnyaltabb osztályozást. Legutóbb Péntek János (A tájszók leíró szempontú osztályozásáról. NyIrK. XVI, 231–40) és Balogh Lajos (A tájszó fogalma. NytudÉrt. 83. sz. 71–4) vitte tovább a kérdést, és a fogalom tisztázásával egyidőben megkísérelte a hagyományosan kialakult három tájszófajtán belül körülhatárolni és elkülöníteni az egyes kategóriákba sorolható tájszók alfajait.
E tanulmányok biztos alapot nyújtanak a rendszerezés továbbfejlesztéséhez, finomításához. Minthogy Péntek szempontjai átfogóbbak, és az egyes altípusok kialakításában jórészt egységes szempontot tükröztetnek, ezt veszem a továbbiakban alapul, és próbálom meg teljesebbé tenni részben a Baloghtól javasoltak felhasználásával.
2. A fonematikus értékű sajátosságok és a denotatív meg a szinonimikus értékűség eléggé következetes érvényesítésével Péntek az alábbi rendszerezést alakítja ki. Az alak szerinti tájszók között elkülöníti 1. a puszta alakváltozatként jelentkező (A’(a)) típust, 2. a megosztott, illetőleg elkülönült jelentést mutató (A’(b)) típust és 3. a denotatív funkciójú (A’(x)) típust. A jelentés szerinti tájszók között pedig 1. a poliszém, illetőleg homonim értékű (A(b)) és 2. a denotatív funkciójú (A(x)) típust. A valódi (tulajdonképpeni) tájszók között meg 1. a denotatív funkciójú (X(x)) és 2. a szinonim értékű (X(a)) típust (vö. Péntek i. m. 238–9). 
Az ide vonatkozó magyar nyelvjárástani irodalom értékelő áttekintése után megállapítja, hogy csak az alak szerinti tájszók körülhatárolásában vannak különböző álláspontok. Szerinte – a szótározás szempontjait véve elsődlegesen alapul – alaki tájszóknak azok a szavak minősíthetők, amelyek “fonológiai struktúrájukban térnek el a köznyelvi alakváltozattól, de ez a fonémaváltakozásban és fonémakombinációban megnyilvánuló eltérés nem terjed ki az esetek mindenikére, sőt többségére sem” (Péntek i. m. 234). A fogalom ilyen körülhatárolásával – úgy vélem – egyet is érthetünk, azzal a megszorítással, hogy megkülönböztetünk szűkebb és tágabb értelemben vett alak szerinti tájszavakat. A fenti meghatározásba a szűkebb értelemben felfogott tájszók illeszthetők be. A tágabb értelmezés szerint viszont alaki tájszóknak tekinthetjük azokat is, amelyek rendszerszerű fonémamegfelelés(ek)ben,   illetőleg fonémakombinációkban különböznek a köznyelvi változatoktól, sőt azokat is, amelyekben a köz- és irodalmi nyelv hatására fonológiai szinten kettős hangalakok élnek a nyelvjárásban, illetőleg amelyek időtartambeli eltérést mutatnak ugyancsak fonológiai tekintetben. Viszont kizárhatónak a csak hangszínárnyalatban eltérő nyelvjárási alakváltozatokat (bár az sem lehet teljesen közömbös a kategória elhatárolásában, hogy a jelenség milyen megterheltségű) (vö. Balogh i. m. 71–3). Az alak szerinti tájszóknak tehát – nézetem szerint is – az az alapvető ismérve, hogy hangalakja fonológiai tekintetben eltér a köz- és irodalmi nyelvitől, akár rendszerszerű a jelenség, akár nem. Éppen ezért, amikor nem valamely sajátos feldolgozási szempont – mondjuk, a szótárszerkesztés – alapján határoljuk körül a fogalmat, a vizsgálódást – úgy hiszem – mind a két fajta alak szerinti tájszóra ki kell terjesztenünk. Hadd idézzem erre Balogh Lajost az alaki tájszók fogalmára vonatkozóan: “Hangtaniak. – A köznyelvivel azonos a jelentésük, a tájnyelvi alakban azonban egy vagy több fonéma helyén más fonéma található. Ide sorolnék valamennyi hangváltozást, a hangalak rövidülést, hosszabbodást, a hangátvetést, a nyelvjárásokban található hangtörvények vagy tendenciák megnyilvánulásait, függetlenül attól, hogy a jelenségek szórványosan vagy nagy területen fordulnak elő, kevés vagy sok morfémát érintenek” (Balogh i. m. 71). Balogh tehát ugyanolyan tágan értelmezi az alak szerinti tájszók fogalmát, mint azt, amit fennebb kifejtettünk. 
A Péntek-féle rendszerezés kapcsán magam az alak szerinti tájszók osztályozását tenném mindenekelőtt szóvá, mert az egyes csoportok elkülönítésében – nézetem szerint – szempontkeveredés érvényesül. Ugyanis az alak szerinti tájszók alkategóriájába tartozó két utolsó tájszótípus elhatárolásában alaki és jelentésbeli eltéréseket, ismérveket vesz alapul, holott az alak szerinti kategóriában nem hinném, hogy mérvadó lehet a jelentésbeli különbség, vagy legalábbis nem lehet döntő szerepű. Erre egyébként Péntek is utal, amikor az A’(b) típusra vonatkozóan megjegyzi: “A hangalak ebben az esetben is más, mint a köznyelvben, de a jelentés sem a megszokott”, és példaként a borozda ’mezsgye’, csüpü ’bokor’ tájszókat idézi. “Ezért csupán konvenció kérdése – mondja –, hogy ezt és a következő (azaz (A’(x)) típust az alak vagy a jelentés szerinti tájszók közé soroljuk-e be. A minősítés egyöntetűbbnek látszik formai alapon, ezért kerülnek itt bemutatásra” (Péntek i. m. 238).
A Péntektől kialakított rendszert szemügyre véve azt láthatjuk, hogy mind a jelentés szerinti, mind a valódi tájszók között két alfajt különít el: denotatív, illetőleg – mondjuk így az egyszerűség kedvéért – szinonim értékű tájszókat. Az alaki osztályozásban a második (A’(b)) és harmadik (A’x)) alcsoportba sorolt tájszók valójában ugyanilyen módon állíthatók szembe egymással jelentés szerint, azaz a denotatív mellett – mondhatnók – szinonimikus értékűnek tekinthető alcsoport áll. Természetesen van alaki eltérés is bennük a köznyelvi változathoz viszonyítva. Az elsődleges azonban bennük a jelentésbeli különbség; az alaki sajátosság csak másodlagos, és lényegében mindkét alkategóriában azonos: fonematikus. Ezért úgy tűnik, hogy ezt a két alfajt önálló típusként kiiktathatjuk az alak szerinti tájszók közül, és mint alak és jelentés szerinti tájszótípust azonos “rangra” emelhetjük a hagyományosan kialakult alak szerinti, jelentés szerinti, illetőleg valódi (tulajdonképpeni) tájszók csoportjával. Egyfajta “szóhasadásos” jelenséghez hasonló típus meglétével számolhatunk így a tájszók között is. 
Tisztázatlan volna még így is az alak szerinti tájszók kérdése, ugyanis eszerint csak a puszta alakváltozatként jelentkező (A’(a)) típus maradna a Péntek János rendszerezésében. De ha az ide sorolható adatok alapján elkülönítjük egymástól a köznyelvitől nem rendszerszerűen eltérő fonémakapcsolatokból álló, illetőleg az ott meglévő fonéma kapcsolatoknak a nyelvjárásban fonémamegfelelés útján rendszerszerűen megfelelő két alfajt, itt is megkapjuk a denotatív meg a szinonimikus csoport kettősségét ugyanúgy, mint a valódi, jelentés szerinti, valamint a tőlünk javasolt alak és jelentés szerinti fajtában. Azaz a denotatív alkategóriának megfelelne az alak szerinti tájszók között a nem rendszerszerű fonémamegfeleléseket tükröztető, tehát a Péntek-féle A’(a) típus; a szinonimikus alkategóriának pedig a rendszerszerű fonémamegfelelésekből létrejött tájszók csoportja (szíp/szép, śrśg/öreg, malam/malom stb.). Beleértve természetesen azokat a szavakat is, amelyek a köznyelv hatására belső kölcsönzés folytán ma már rokon értelmű szóként párhuzamosan élnek a nyelvjárást beszélő ajkán (szíp ~ szép stb.). Így mindegyik tájszófajta két-két altípusra oszlanék, és a rendszer teljes lenne, illetőleg – ha szabad így fogalmaznom – “híven” tükrözné a valóságot. E két utóbbi típus közül a másodiknak meghagynám a Péntektől ajánlott puszta alakváltozatként jelentkező megnevezést. Az elsőt pedig sajátos fonémakapcsolat(ok)ból álló alak szerinti tájszónak nevezném el.
Az új típusnak, az alak és jelentés szerinti tájszók két alfajának megmaradhatna a Péntekől javasolt fogalmi megjelölése azzal a különbséggel, hogy nem alak, hanem alak és jelentés szerinti tájszónak minősülne.
3. A rendszer belső tagolása, a tárgyalt altípusokon belüli részletezés, csoportosítás részben szintén az alak szerinti tájszók között lehetséges. Ezek ugyanis lehetnek fonematikus vagy morfológiai meghatározottságúak. Fonematikus sajátosságok alapján elkülöníthető tájszavakat mindkét altípusban találunk. Balogh Lajossal egyetértésben “ide sorolnék valamennyi hangváltozást” vagy talán szabatosabban – a leíró szempontot a műszóhasználatban is érvényesítve – valamennyi fonematikus megfelelést tükröző tájszót. Az A(a) típusba – a fentebb kifejtettek szerint – a tendenciaszerűen általánosan érvényesülő fonematikus sajátosságokat hordozó tájszók tartoznának, vagyis az a-zó, e-ző, í-ző, l-ező stb. szavak mint az egyes nyelvjárásokban rendszerszerű fonémamegfelelést tükröztető tájszók. Az A(x) típusba viszont a szórványos hangtani jelenségeket hordozó tájszavakat sorolnám, mint például csihány, feresztővíz, gerebe ’gereblye’, imfámus ’infámis’, kül ’kívül’ stb. Ugyanis a magyarói nyelvjárásban nem törvényszerű sem az i/a, h/l, ny/n (csihány/csalán), sem az e/ü, e/ö (feresztő/fürösztő) stb. fonémamegfelelés.
Ugyanakkor ez utóbbi, A(x) altípusban a hangtani jellegű tájszók mellett alaktaniakat is elkülöníthetünk, mégpedig – amint Balogh utal rá (Balogh i. m. 71–2) – a köznyelvitől tőtani szempontból eltérő szótöveket és a sajátosan képzett tájszavakat. Balogh a nyelvjárásban a köznyelvitől eltérő szabályok szerint használt ragos alakokat is ide sorolja, mi azonban ezeket nem tekintjük tájszavaknak, csak tájraggal ellátott szóalakoknak. 
Az A(a) alfaj meg az A(x) alcsoport hangtani jellegű tájszavait aszerint különíthetjük el az utóbbi típus alaktani jellegű tájszavaitól, hogy fonematikus vagy morfológiai meghatározottságúak-e. Tehát például a halam ’halom’, hallam ’hallom’, tanálkozik ’találkozik’ típusú alak szerinti tájszókat a hangtani, fonematikus jellegűek közé iktatjuk be, mert nem az alaktani meghatározottság az elsődleges. Viszont például az ád   ’ad’, könyü ’könyv’, to(k) ’tavak’ tőalakokat vagy a balandaskadik ’bolondozik, bolondkodik’, büszkésen ’büszkén (megy)’, elcipelöskedik ’(el)cipekedik’ származékos alakokat meg a maradatt ’maradt’, mekpuffadatt ’megpuffadt’ szóalakokat az alaktani meghatározottságú morfémás alakok között tartjuk számon, jóllehet hangtani tekintetben is eltérnek a köznyelvi formáktól (vö. Balogh i. m. 71–2). De elsődleges bennük az alaktani meghatározottság, sajátosság.
4. A jelentés szerinti tájszók között Balogh három alfajt különít el: 1. A köznyelvben és a nyelvjárásban is meglevő olyan szavakat, amelyeknek a tájnyelvben tágabb a jelentése; 2. olyanokat, amelyek szintén megvannak mindkét nyelvi rétegben, de a jelentésük csak részben azonos; és 3. mindkét nyelvi változatban megvan a szó, de a tájnyelvi jelentés merőben más, mint a köznyelvben (Balogh i. m. 72). A Balogh-féle osztályozás 3. alfaja megegyezik a Péntektől kialakított rendszer A(b), azaz poliszém, illetőleg homonim értékű jelentés szerinti tájszók csoportjával. A másik két altípus Pénteknél az alak szerinti tájszókhoz tartozik mint megosztott, illetőleg elkülönült jelentést mutató és denotatív funkciójú alak szerinti tájszó. Ez utóbbi két alfajt minősítettünk az előzőkben alak és jelentés szerinti tájszónak. Ugyanis a Baloghtól idézett völgy meg korlát szót a tájszólásban vőgy ’2. asztagrakáskor az asztagnak a falán belül eső része’ (OrmSz,), illetőleg kollát – ’a disznóól szabad vagy félig fedett kifutója’ – (vö. Balogh i. m. 72), más tájszólásban vagy éppen nyelvjárásban lehetséges, hogy vőgy   ~ vögy ~ völgy, illetőleg kollát ~ kallát ~kŕrlát stb. hangalakban ejtik, és így mind a jelentés, mind a hangalak – fonematikus szempontból is – különbözik egymástól.
A valódi tájszók két alcsoportja – úgy hiszem – lényegében ugyanazt a két kategóriát öleli fel mind Balogh, mind Péntek rendszerezésében, csak a műszóhasználat más.
5. Minthogy a szó értékű kifejezéseket ma már lexikális elemeknek tekintjük, a tájszók kategóriájába vonhatják az olyan sajátos, állandó szókapcsolatszerű nyelvi alakulatokat is, amelyek a köz- és irodalmi nyelvet beszélők nyelvhasználatában más, rendszerint egyszavas szinonimával azonos jelentésűek. Legnagyobb részük – legalábbis a magyarói helyi nyelvjárásban – alak és jelentés szerinti, vagy pedig poliszém, illetőleg homonim értékű jelentés szerinti tájszó. Több szóegyedből állók lévén, mind motiváltaknak minősíthetők.
6. A tájszókat ugyanakkor – és erre utal Péntek (i. m. 234) – szerkezeti felépítésük motiváltsága, illetőleg motiválatlansága alapján is meg lehet vizsgálni. Ilyen tekintetben azt vehetnők alapul: milyen motiváltságú a tájszó a köznyelvi megfelelővel szemben, illetőleg hogy a szerkezeti felépítés csak nyelvjárási kötöttségű-e.
7. Szociális értékük szerint szintén csoportosíthatók a tájszavak, hiszen a gyakoriság megállapítása, a nemzedékek szerinti megoszlásuk, az, hogy csak egy kisebb vagy nagyobb tájegységben, illetőleg több nyelvjárásban honosak-e, valamint az, hogy él-e tájnyelvben a köznyelvben is használt rokon értelmű párja – a beszélő közösség érintkezésében játszott szerepüket, használati értéküket igazolja. Erre a szempontra ugyancsak utal Balogh (i. m. 72–3) és Péntek (i. m. 237) is. 
Számolnunk kell a nyelvi rétegeződéssel, hiszen a tájszók, elsősorban a valódi tájszavak között számos, a népi foglalkozás körébe tartozó, szakszóknak minősíthető lexikális elem van (vö. Balogh i. m. 72 és Péntek i. m. 239–40). Azonban e szavak egy része elsődlegesen táji jellegű, és hatókörük nem azonosítható egy szűk réteg, mondjuk valamely kézműves mesterség szóanyagával, mert – legalábbis ma még – jórészt az egész falusi lakosság aktív szóállományához hozzátartozó denotatív funkciójú vagy ritkábban szinonimikus értékű lexémák.
Ilyen vonatkozásban tekintetbe vehetjük mindenekelőtt azt, hogy milyen hatókörűek, a beszélők mely rétegének nyelvhasználatában élnek, és mennyire gyakoriak. A mezőgazdálkodás szóanyagát nagyrészt ismeri és használja is a falusi lakosság apraja-nagyja, mert mindannyiuknak alapfoglalkozásához tartozik. A többi népi mesterség: a szövés-fonás, a sütés-főzés, a szőlőtermesztés, a fakitermelés, a juhászat stb., stb. szókincse már jóval szűkebb körben ismert a maga egészében, hiszen nem mindegyik falusi dolgozó űzi azonos mértékben. A társadalmi-gazdasági életben ilyen módon elkülönülő foglalkozások szókincsét emiatt szociális értékük, hatókörük szerint eleve el kell határolnunk egymástól. Az utóbbiakat, minthogy valamely kisebb csoport szakmai foglalkozásával kapcsolatosak, tekinthetjük szaknyelvi elemeknek, de nyelvjárástípusonként sajátos fonémakombinációjuk miatt még mindig tájszavaknak is. (Nem beszélve arról, hogy ebben a szóanyagban szintén van számos általánosan ismert fogalmat jelölő tájszó.) A mezőgazdálkodás szóállományát azonban éppen általános használata miatt ma kevésbé sorolhatjuk a szakszók közé, hiszen egy széles társadalmi rétegnek a szókincsét alkotják ugyancsak sajátos fonémakombinációk eredményeként. Tehát nem egy szűk körű csoport szakszavai, mint az előbbiek. A mezőgazdálkodás szavait – nézetem szerint – legfennebb akkor tekinthetjük majd népi mesterségek körébe tartozóknak, ha a gépesített nagyüzemi gazdálkodás eredményeként ugyanúgy csak egy szűkebb réteg vagy csoport foglalkozásbeli fogalmait jelölik, annak a csoportnak, amely szakmaszerűen végzi a mezőgazdasági munkát, esetleg már ezen belül is szakosítva. De ma még a mezőgazdálkodás a falusi lakosság nagy többségének alapfoglalkozása, és az ide tartozó, szóanyag – szinte azt mondhatnók, korra és nemre való tekintet nélkül – szerves része ennek a közösségnek.
Emellett amiatt is indokoltnak látszik ez az elkülönítés, mert a mezőgazdálkodáshoz tartozó szavak még ma is inkább területi megoszlást mutatnak, és ezért elsősorban táji jellegűek. Balogh például tájnyelvi szakszónak tartja az ausztriai Felsőőrön fürgetüö hangalakban élő szekéralkatrész-nevet (Balogh i. m. 73). Az illető szekérrész neve mindegyik magyar nyelvjárásban a fergettyű valamelyik hangalakváltozataként ismert, tehát a falusi lakosság körében ugyanolyan hatókörű, mint – mondjuk – az irodalmi nyelvet beszélők számára a mezőgazdálkodás szóanyagából köz- és irodalmi nyelvivé vált kéve, kapa (hogy egyelőre a Balogh példáinál maradjunk). Ez utóbbiakat azonban Balogh nem tartja tájszóknak, mivel mindössze hangszínárnyalatban térnek el a tájszólást beszélők nyelvében is a köznyelvi formától. (Nem említi ezúttal a szó hatókörét, szociális értékét.) A fergettyű tehát a nyelvjárási szókincsben – szerintünk – szociális érték, hatókör szempontjából az irodalmi nyelvi kéve – és toldjuk meg néhány példával –, árpa, borona, járom, guzsaly, saroglya stb. csoportbelieknek felel meg. A kapa – úgy vélem – még inkább irodalmiasult, akárcsak a fúró, kalapács, orsó vagy a villa.   Ez utóbbiakkal a nyelvjárások szintjén talán az átalvető ’vállon átvetve hordott, egybeszőtt, középen nyitott szájú tarisznya’, a csuzsa ’szemektől megfosztott kukoricacső’, a fűtő ’főzőkályha’ meg a ’szövőszék’ jelentésű osztaváta és társainak alakváltozatai állíthatók egy síkra; ugyanis az ebbe a csoportba sorolható szavak tartalmát pontosan ismerik a beszélők, és kitétel nélkül mindenkinek az aktív szókincséhez tartoznak területi megoszlás szerint az őket megnevező tájszók. Nem vagyok bizonyos abban, hogy ugyanez elmondható-e a köznyelvi réteghez tartozókra vonatkoztatva a kéve, árpa, borona és társairól, ugyanis ezeknek a tartalmát a városi lakosság zöme nem ismeri pontosan, hacsak nem faluról származik, illetőleg ha nem töltött huzamosabb időt falusi környezetben. Egyszóval a mezőgazdálkodás szókincsét a népi mesterségek általánosan ismert szakszavaival együtt nagyobb hatókörük, szélesebb rétegek – a falusi lakosság – szóállományához tartozó voltuk és hangtestükben területhez kötöttségük miatt ma inkább tájszavaknak minősíthetjük, mint szakszavaknak. Ezért nem különítünk el a jórészt denotatív funkciójú valódi tájszók között szakmai tájszavakat. Viszont szükségesnek látszik – amint kifejtettük – szociális értékük szerint elkülöníteni az általánosan ismert, illetőleg a szűkebb hatókörű (sütés-főzés, varrás, juhászat, fakitermelés stb. köréből való) elemeket. Az utóbbiak ugyanis átmenetet képeznek a szakszavak és a tőlünk fennebb kifejtettek alapján általánosan ismert és kisebb vagy nagyobb területen élő valódi tájszók csoportja között.
Az előzőkben tárgyaltak alapján a tájszók rendszerezése a következőképpen alakult:
Valódi tájszók, amelyek csak nyelvjárási szinten ismertek és használtak. 
(1). V(x) típus: denotatív funkciójú valódi tájszók:
a) motiválalanok: birtyóka, ’éretlenül maradt, elnyomorodott szilva’, csáklia ’fakorcsolya’, drányica ’zsindelynél nagyobb, vájat nélküli (hornyolatlan) deszkalap, épület fedéshez’, ehel ’(kendert) sűrű fogú, gerebenhez hasonló finomító eszközzel finomít’, hasajo ’henger alakú szövőszékrész, melyre a megszőtt vásznat tekerik’, hammas ’mosólúg elkészítéséhez használt durva vászonlepedő’, humujka ’apró perecféle, melyet ünnepet köszöntő gyerekeknek, ifjaknak adnak’, kirlány ’másfél éves juh’, landina ’régi típusú csűrféle’, palal ’(gabonát) szelel/szór’, puhás ’zsákhordó az ünnepet köszöntők seregében’, simej ’a rúdszárnyat összekötő fa’, sukk ’bakarasz’ és így tovább.
b) motiváltak: átolvetö ’vállon átvetve hordott, egybeszőtt, középen nyitott szájú tarisznya’, befelegeli ’V alakban bevágja (a fát)’, bůrtuhánnya ’juh bendője’, csakanyál ’(mulatás közben) üveggel koccintgat’, ehelö ’a gerebennél apróbb és sűrűbb fogazatú kenderfinomító eszköz’, fehérnépkisiret ’a menyasszony női kísérete’, feleresztő ’a szövőszékre vízszintesen kifeszített fonalak összessége’, féligelis ’V lakban bevágás (mint cselekvés)’, félványaltas ’durva tapintatú szövet vagy vászon’, fija ’a kukorica fattyúhajtása’, fijaddzik ’(a kukorica) fattyúhajtást ereszt’, fonňzik ’fonóba jár, fon a fonóházban’, gajas ’hantos (szántás)’, isztinázik ’a juhkarámot költöztetve trágyázza a földet’, kenterálás ’cincogás (hegedűvel)’ (Na, te sánta koldus, nagyon megtetszett nekem a te kenterálásod. KMHM 134), kifútat ’(gabonát) szelel’, mektirláz ’kosarazással trágyáz (földet)’, mektirlázik ’kosarazással trágyázodik a föld’, nászvacsora ’a lakodalom utáni napon adott vacsora’, śtkśvezik ’kapocsóntozik, azaz öt csontocskával vagy kaviccsal játszik: a földről fölkapkodja, majd feldobja és a keze fejével, illetőleg marokkal kifogja őket’, śtkśvezës ’kapócsontozás’, parcelán-nadrág ’zsinóros fehér vászonnadrág’, rátotilň ’törőtiló, rágtató’, segiccség-leginyek ’a vőfélyt segítő legények’, számlódik ’könnyen számítódik (a föld)’, szégyempénz ’(lakodalomból ellopott menyasszony kiváltására a násznagytól fizetett) váltságdíj’, szénszittitto ’(sütőkemence hevítésekor használt) piszkafa’, táncasház ’délutáni táncolásra bérbe vett szoba’ stb.
(2) V(a) típus: szinonim értékű valódi tájszók. A tőlük jelölt fogalom megnevezésére az irodalmi és a köznyelv más hangalakú szót használ. 
a) Motiválatlanok: brant ’vérmérgezés’ (Brantat kapatt a lába), cika ’csíra’, csakanyitto: harakáj ’harkály’, csárag ’károg (varjú)’, csere ’cserjés’ (Bément a barnyú a cserébe), cseszektet ’csihol(gat)’ (Addik cseszektette [az acéllal a kovát], amég meggyúlt a tapló), egyebüvé ’máshová’, fentö: küllö ’küllő (keréké)’, fčrsing ’alsószoknya’, fśveny ’homok’ (A gyík a fśvënybe tajik [= rakja a tojásait], futucka ’1/2 deciliter’ (Uty hitták, haty futucka, a féldecit), grádics ’lépcső’, gúnya ’ruha’, gyügyeg ’csicsereg (madár)’ ([A seregély] ssépeny gyügyegnek, csicseregnek a fánn), hčrpelit ’(gyermek testén melegtől keletkezett) pattanás, kiütés’, imčj ’émelygés’, kokňjza ’áfonya’, kastyug ~ kostyug ’gyékényből font kosár, szatyor’, kurag ’hangot adva folyik le a torkán (folyadék)’, (Kurag a tŕrkán le a viz), lágyék ’ágyék’, luksz ’fényűzés’, móriska ’kis vízimalom, malmocska’, nanň ~ nano ~ nanyó ’1. nagyanya; 2. nagyanya megszólítása’, nano: śregasszany ~ öregasszony, nyírettyü ’(hegedű) vonó’, panusa ’kukorica borítólevele’, partikus ’templom bejárata’, puhál ’üt, ver’, pukét ’virágcsokor’, punaga? [<denevér>], rezes ’rézeleje’, ribironygy ’ruhanemű’, sarabal ~ saraból ~ <sarabol> ’(géppel) kapál (répát)’, szapullokád ’szapuló’, szuszék: hambár ’gabona tárolásra használt nagy láda’, tśrśbúza ’kukorica’ ujas ~ újas ’1. zakó; 2. rövid szőrmés kabát; 3. rövid női kabát’ stb.
b) Motiváltak: ádámtŕrzsája ’ádámcsutkája’, anyajel ’anyajegy’, ágállobban ’büszkébben’, bakkapacs ’a kapocs kampós része’, bekőt ’oda fészkel, oda fiadzik’ (Bekőt [ti. az állat], ahum vannak üregek), beléhengeröddzik ’befordul, beleesik’ (Mika két kecske fejet üt a pallonn, mind a kettö a patagba esik. Addig asztazattak ketten, amég mind a kettő beléhengeröddzett a patagba), barascsihán ~ bòrscsihán ’orgona (növény)’, cśllśnkśsztet ’lógat, hurcol’ (Ne cśllśnkśsztezsd magad után [a kisgyermeket], eleggyez ’megbeszél, megegyezik valamiben’ (Mindent ē kel hagy eggyezzenek [ti. a szülők esküvő előtt]), elsöház ’tisztaszoba’, élöin   ~ éröin ’ütőér’, fēkántál ’énekkel felköszönt’, felélemedett   ’feléledt, megelevenedett’, félfaru ’ferde csípőjű’, félfarulag (megy) ’csípőből bicegve (megy)’, fčlgondolás ’gondolat’ (Mijen csŕlfa minden fčlgondolása [énekszöveg]), felpupujál ’felbuggyoz(za az ing ujját)’, félszegü [!]: nyamarëk ’félkarú vagy féllábú’, fémfŕrgň ’meglevő, folyamatban levő’ (Mektartatt és megmarasztatt ebben a fémfŕrgň és váltazandó óesztendőnek az átfagásinak! [násznagyi köszöntőből]), főbevaló ’kalap’ (Én a főbevalómat nem tudam letenni, me hibás [azaz kopasz] a fejem), gusás ’golyvás’, hátusoház ’lakószoba’, hupucája ’ölbe véve rengeti [a gyermeket]’, iszňkál : iddagál, iwoszňda ’szódabikarbóna’, (Iwoszňdát adatt, hagy bśfśktesse), kecskeallo ’kecskegida’, keresztesút ’keresztút, útkereszteződés’ (... úgy váljatak el... falun... városonn kívül, ahol kertesztesút van. KMHM 201), kicikázik ’kicsirázik’, kicsüccsen ’kidülled (szem)’ (Itt a szemeji kiccsücsentek), kisuvad ’kibomlik’ (dió vagy mogyoró a burkából), lámpatőke ’lámpaalj’, lëjáncimbara ~ lánycimbara ’lánybarátnő’ (Lánycimbarávā menyen a menyasszony), lëjánkamadár: barazdabillegetö ~ [barázdabillegető], mekpustag ’megsúg’, mektramfalňdik ’1. rászedődik; 2. szellemi tornában alul marad’ (Oj, az ántiját, hogy mektromfalňttam!), mekfüttśzik ’megmelegíti a tűznél a hidegtől meggémberedett tagjait’, nagyújas ’házi posztóból készült nagykabát’, naphaladat ’naplemente, alkonyat, szürkület’, nyakin ’verőér (nyakban)’ nyüsténykapacs ’akasztókapocs társa’, ócsószer ’ószer’, pahárkśszśnis ’pohárköszöntő (Kśvetkezik a pahárkśszśnis a vendégek elött [a lakodalomban]), papsŕjtlevél ’mályvalevél’ (hátfájás ellen), patkántúrás ’vakondtúrás’, pikkčjgomb ’fémgomb (ujjason)’, pityňkacukor ’krumplicukor’, sisinkázik ’csúszkál (jégen)’, szëkfüvirág ’kamillatea’, szurozsdiszno ’sündisznó’, takarmáncsihán ’csalán’, torlás: <irtás>, včrzsbe ’ízben, alkalommal’ (Háram včrzsbe is ēment), vicégazda: viceji gazda ~ vicaji gazda ’menyasszony násznagya’ (A vicégazda fogaggya másik včrzsbe [a lakodalmas népet]), viselögúnya ’viselőruha’ stb.

Jelentés szerinti tájszók
(1) J(x) típusú denotativ funkciójú jelentés szerint tájszók. Jellemzőjük, hogy az általánosan ismert hangalak sajátos fogalmat (is) jelöl.
a) Motiválatlanok: ágy, ’ágyas’, bodega ’kocsma’, ének: hang ’dallam’ (Eggy [= ugyanaz] énekje van [ti. a két szövegnek]; A hangja nem uty hajlik, min régenn...), gaj ’1. göröngy; 2. megkeményedett hant (szántáson)’, gallér ’kézelő (ingen)’, harisnya ’(szürke vagy fehér színú) gyapjuból készült férfinadrág’, ház ’szoba’ (Tapasztas ház), hčjtelen ’nyugtalan, izgága (ember)’, húz ’1. kíván valamit; 2. hasonlít valakihez’ (A két lň kśzül aszt veheted el, amejiket a szived, szemed húzza; Húz az apjáhaz), juk ’lék’, kér ’kérdez’ (A háram ember kéri a fijut, hagy nem jácadnék velek ety partiba...), kés ’csoroszlya’, kurkászik ’tarlóz’, menyecske ’kikapós fiatalasszony’, nyereg ’taligavánkos’, olaj: [<petrolijom>], poronyó ’porhanyó (tészta)’, ruha ’kötény’, szemved ’(el)visel’ (Nem akarta szemvedni aszt a nevet), szčrvics ’1. hivatal; 2. hivatali állás; 3. szolgálat’ (Szčrvidzsbe van apám), takŕr: (gyűt) [ti. szénát, sarjút]’, ugy ’akkor’ (Csak ugy jśttek, ha hittuk), visel ’pazarol’ (Ne viseld itt az erődet, menj, keresd meg a nénéidet. KMHM 165) stb.
b) Motiváltak: beszámal ’mérve bead, betölt, berak’ (Beszámŕlták [ti. a legények] a kocsárnak, betötették az egisszet [a hordóba], Az śrśgleginy beszámŕlta a kalácsakat), (eke)kabala ’V alakú fa, mellyel az ekét szállítják, vontatják’, člszárad: visszaaszik ’lesoványodik’, főden ’gyalog’ (A kisiret [ti. a menyasszonyé] a főden jœtt [a menyasszonyt viszont szekéren vitték]), gyalakszánko ’szánkó’, hŕjtás ’éneklés’ (De az rasszabbul van, ajan kŕjsza a hŕjtás), hňhŕrmat ’dér’, küskert ’virágoskert’, levele (tekerőlevélnek) ’a tekerőlevél lábára kereszt alakban elhelyezett forgatható keskeny deszkalapok’, megáll ’elhallgat’ (Mika a lányas hászhaz érkeznek, akka a muzsika megáll), megüt ’agyonüt, megöl (ütéssel)’ (Mé akarad megütni? – Hagy ne íjen tújább), nyutň ’a szekér két tengelyét összekötő rúd’, öreglegény ~ śrśgleginy ’a köszönteni járó legénysereg vezetője’, rikótazás ’csujogatás’, rekótaznak ’(lakodalomkor) táncszókat kiabálnak, csujogatnak’, sirató ’lakodalom előtti és utáni menyasszony-búcsúztató összejövetel’, sűrüje ’nagyja, nagy része’ (Akka van [ti. farsang idején a lakodalmaknak] a sűrüje), szaparadik (a füst) ’sűrűsödik’, szakálla ’kukorica bajusza’, szárnya (rúdé) ’szekérrúd V alakú része’, villahegy ’kis szénarakás, melyet egyszerre fel lehet emelni a villával’ stb.
(1) J(a) típus: poliszém, illetőleg homonim értékű jelentés szerinti tájszók. A köznyelvben is meglevő hangalak más jelentésű a két nyelvváltozatban.
a) Motiválatlanok: ajak ’áll’, apó ’1. nagyapa; 2. nagyapa megszólítása’, csak ’hirtelen(ül), meglepetésszerűen’ (Amin[t] ment el a tehenyeivel egy erdő mellett, az erdöbül csak hallatt egy makagást), dúl ’fölülmúl, túlhalad; elhalványít’ (Dúja a szépséggel az śvét [ti. az ő leányát], egéssz ’összes’ (Rakázsba rakták a menyasszanynak az egéssz járadékat), člcsinál ’elvégez, elrendez’ (Az ember hazaérkezett, a marhájit kifakta [ti. a szekérből], s člcsinálta az ő dógát, s śstś lefekütt), enyeleg ’szórakozva tölti az időt’, érckájha ’vaskályha’, értetlen ’nem érti meg, nem tudja vagy nem akarja megérteni’ (Értetlen, ha hall is, süket), is nem ’sem’ (Loheverézsbe is nem jo belélépni), járadék ’ajándék (menyasszonynak)’ (Rakázsba rakták a menyasszannak a... járadékat), kapari ’zsugori, fösvény (személy)’, kukra ’magasra’ (Kukra szśkik: jól tut szśkni), látattya ’értelme’ (Nem sok látattya van), mŕjd ’majdnem, csaknem, jóformán’ (Na, de annyira búsult az ember, hogy a szántása mŕjt sehatyse ment. Két akkara lëjánkája vot, mŕjd etyfňrmák az śvéve), padlás ’1. padló; 2. padlás’ (A kamara teli volt padlástól padlásig szŕlmávā), pandùr ’csendőr’, portéka ’1. áru(cikk); 2. tárgy, dolog’ (...ha sárga krajcárokért ide akarják adni a portékákat, akkor vegyenek belőlek. KMHM 201), sňrs ’sor’ (Hagy menyen a sňrsad?), tégláz ’vasal (ruhát)’, terü ’1. teher; 2. másállapot, terhesség’ (Terübe vot a kirájné), un ’1. nem érzi jól magát; 2. unatkozik’ (A katana még bánta, hogy le kel szerčjen, mer unta az ágyulövések nélkül) stb.
b) Motiváltak: bejáró ’1. belső szolgáló; 2. otthonos’, lámpaolŕj ’petróleum’, lekhamarább ’(leg)először’ (Lekhamarább a vőfik mongyák el a rigmust), lezsuppan ’leesik’, megbeszélget ’részletesen megtárgyal’ (Meg izs beszélgeti a rakanság, haty ki illetné meg [= ki volna illő ti. a férjhez adandó lányhoz], rakás ’halom, csomó’ (Rakázsba rakták... az egész járadékat), rászed ’rávesz, rábeszél’ (Az ember eléb nem akart vňna menni, de az asszony rászette), rendesen ~ rëndësën ’rendszerint’ (Rendesen uty fagattuk a muzsikást [= a zenészeket], haty pénszt attunk [nekik]), rozsdaszin ’rozsdás színű’ (Rozsdaszint mutat [= halált jelzi] a kés), sajátit ’eltulajdonít’ (... az ökrös fuvaros magájénak sajátitatta a csitkót, nem akarja nekem visszaadni. KMHM 216) stb.
Kifejezések: felcsapja a kezeit ’parolázik (vásárban az egység megkötésének jeleként)’, jó szagu ’illatos’, sétál ide, sétál tul ’kóborol’ stb. 
Alak és jelentés szerinti tájszók
(1) Aj(x) típus: denotatív funkciójú alak és jelentés szerinti tájszók. Jellemzőjük, hogy a jórészt csak nyelvjárási szinten ismert fogalmat a köznyelvben is meglevő szó valamely hangulatváltozata jelöli.
a) Motiválatlanok: kallát ~ kollát ’juhakolnak készített kerítésdarab’, kŕrmány ’kormányvas (ekéé)’, kődek ’ekefej’, patkán ~ patkán ~ (patkány) ’vakondok’, rŕjtijja ~ rŕjtija ~ rajtija ’szekéroldal’, pozna ’boglya vagy kazal tetejére tett két- vagy négyágú nehezék’, szakaszt [!]   kazal ’szalmakazal’ stb.
b) Motiváltak: alloddzik ’meggidázik’, bévögyel ’szénaboglya, kazal vagy asztag tetejét összehúzza’, ēbagarazik ’(legyektől csípett állat) elszalad a csordából, rohangál’, femfňrgo ’lakodalomban felszolgáló fiatal lány’, fňdazňdo ’iparengedély nélkül dolgozó cipész, foltozó’, hazamány ’menyasszonynak adományozott ingatlan és állat’, karingňs ’kör alakú mintás varrattas’, pňcegér ’patkány’, rŕjtija álla ’szekéroldal alsó és felső fája’, szabadblujz ’elül gombolás nélküli vászon női ruhadarab’, szála ’szálakender’, tisztit ~ tisztitt ’(kukoricát) foszt’, veresszśllö ’ribizli’, věrszipó ’pióca’ stb.
(2) Aj(a) típus: megosztott, illetőleg elkülönült jelentést mutató alak és jelentés szerinti tájszók [Péntek A’(b) típus]. 
a) Motiválatlanok: akka ’1. akkorról, arról az időről; 2. akkor’ (Én akka beszélek, mika mük vótunk fijatalak), ámajag ’ődöngve állingál, ténfereg’, bágáz: bágászia ’holmi’ (Annyi bágáz vagyan itt!), egissz ’összes’ (És az egisz kisérök mentek a vendégsigbe [= lakodalomba], habaro ’(tréfás-gúnyos) nyelv (testrész)’ (Sakat jár a habaroja), huncfut ’ravasz (állat)’ (A róka huncfut erössen), rśhśg ’röfög (disznó)’, szarakazik ’foglalkozik’ (Az édesannyak nem szarakazik vellek [ti. a gyerekekkel], társadalam ’társaság, meghívott vendégek’ (Az egisz társadalam mullat a vendéksigbe [= a lakodalomban]), tátag ’andalog’ (At tátagatt egisz nap az uccán), vendéksig ~ vendëksik ’lakodalom’ stb.
b) Motiváltak: csiszalodik ’művelődik, civilizálódik’ (Csiszalodik a nép), dśrzsślśdik: vakarodik ’vakarózik’, [az] egisszen ’mindannyian, mindnyájan’ (Bégyulattunk [vallatáskor] az egisszen), elémagyaráz ’részletesen elmond, előad’ (Az egéssz [!] házassági tśrtinetet elémagyarázza [ti. a vőfély a lakodalmi köszöntőben]), ēhuz ’elvisz (erőszakkal)’ (Ēhuzzág biza az śrśgśt is táncŕlni [a lakodalomban]), erössen ’nagyon’ (Az ánygyam erössen szerette az urát), hčréjśn ’megához tér (ájulásból)’, higeszü ’1. könnyelmű; 2. gyenge felfogású’ (Higeszü, kevés a sütnivaloja), jawul ’gyógyul’ (Nem sakat jawult sogaram), kśszśnget ’felköszönti koccintással’ (Kśszśngeti az üveget), megjárta ’megsétáltat’ (Megjártattyák a menyasszant), mejes ruha ’melles kötény’, mekfëlszegedett: megnyamarékadatt, megrakkant ’elveszítette a fél karját vagy a fél lábát’, mekkśszśntés ’köszöntő [lakodalomkor]’ (Mond egy mekkśszśntést [ti. a násznagy] a papnak), mekszitti (tüzet) ’fölszít (tüzet)’ (Szittizs meg a szenet), mezsbarazda ’mezsgye’, nehézlábu ’nehéz járású’, nyamarékann ’(hibás láb miatt) nehézkesen (jár)’ (Nyamarékam menyen), rakásan ’sokan egy csomóban’, rigmusŕl ’rigmust, köszöntöt mond’ (Rigmusŕltak a vendéksigbe), tedzbeteg ’tettetett beteg’ (Tedzbetegnek tetette magát az asszany), varatas (ing) ’varrottas (ing)’ stb.
Kifejezések: ajam mind a vadak 1. otthonülő; 2. zárkózott, magánakvaló’, csáklin menyen ’(fakorcsolyával) korcsolyázik’, ēveszi magát ’eltávozik’ (S a fijuk annët ēvették magakat, és elbujdastak), jó bűzü: jó szagja van ’illatos’, jol teszik (a lábakat) ’ropják (a táncot), belemelegednek (a táncba)’ (Mika a lábakat jol teszik, akka a nótát másra fňrdittya [a zenekar], mekcsinája a futást ’futásban versenyez, versenyt fut’, raszféle beteksig ’vérbaj’, sorjábo áll ’rajthoz áll, rajtol’, terübe esett ’állapotos’, tüzet fag ’meggyúl’ (Vigyázzanak, me tüzet fag a ruhájak), viceji gazda ~ vicaju gazda ’(a menyasszony) násznagya’ stb.
Alak szerinti tájszók
(1) A(x) típus: sajátos fonémakapcsolatból álló alak szerinti tájszók. Jellemzőjük, hogy a nyelvjárásban nem tendenciaszerűen érvényesülő fonémamegfelelésekben, illetőleg fonémakombinációkban térnek el a köznyelvi szavak alakjától.
1. Fonematikus meghatározottságú sajátosságokat hordozó alak szerinti tájszók.
Ilyenek például: abala ’zabola, pállás a szájüregben’, abalás ’zabolás’, abalásadik ’megzabolásodik, kipállik a szájszöglete’, ászlo ’zászló, lobogó’, cam ’comb, combcsont’, csirikkol ’csiripel (veréb)’, éldesanyám ’édesanyám’, émëtten ’imetten’, huncfut (ember) 1. furfangos; 2. tréfás (ember)’, jándék ’ajándék’, kártifiju ~ kárfiju ’karfiol’, kśvér ’kövér’, kudus ’koldus’, mamus ’gyermekijesztő szó: mumus, ördög’, mán ~ má ’már’, móderebb ’modernebb’, párazik ’párzik’ (Bihajbika [az], amitő párazik [a bivalytehén]), pitŕr ’pitvar’, rŕjtija ’(szekér)lajtorja’, sŕrzásra ’sorozásra’ (Sŕrzásra mentek a leginyek), sózsnya ’sóska’, suhunse ’sehol, sehol se’, sze ’hiszen’ (Hát te nem híssz [= hiszel] az asszannak? Sze minden házná az asszany a gazda), tapasztas ’tapaszos’ (szoba)’, tŕrtyas ’trottyos (nadrág)’ uzsgyé pré ’uzsgyi’, vigyarag ’vigyorog’ stb.
2. Alaktani meghatározottságú sajátosságokat mutató alak szerinti tájszók.
Ide sorolhatók például: csájak ’csináljak’, eddiglen ’eddig , eleddig’, hŕltá ’hallottál’, hanyatánn ’hanyatt’, huzattat ’húzat (valakivel valamit)’, innya ’inni’, kicsibb ’kisebb’, kśnyü/kśnyve ’könny/könnye’, kśnyvezik ’könnyezik’, mennyin ’mennyien, milyen sokan’, szakint ’szakít’ (Szakincs eggyet [ti. rózsát] rolla!) stb.
(2) A(a) típus: rendszerszerű fonémamegfelelés(ek)ből adódó sajátosságokat hordozó alak szerinti tájszók.
1. Fonematikus meghatározottságú sajátosságokat hordozó alak szerinti tájszók. Az ide iktatható példákat fonémamegfelelésenként sorolom fel ábécérendben, mert megkönnyíti a tájékozódást: átkazatt ’átkozott’, bŕr ’bor’, batlábu ’botlábú’, baland ’bolond’, galambam ’galambom (megszólítás)’, hagy ’hogy’, halam ’halom’, kar ’kor’, üszkes ’üszkös’, önyv ’enyv’, śstś ’este’, śrśg ’öreg’, śtvśn ’ötven’, śsszśkśtśttś ’összekötötte’, tśrtśm (a fejem) ’törtem (a fejem)’ stb.
2. Alaktani meghatározottságú sajátosságokat hordozó alak szerinti tájszók.
A példákat ezúttal is jelenségek szerint sorolom fel ábécérendben. Példák a tőtípusok közül: ád ’ad’ (Ád nekem apád, ne fij!), és ’esik (eső)’, mér ’mer, bátorkodik’, hivu / hivutt / ’hív / hívott’, iszik / ivutt, eszik/ ett ’evett’ (Ü se ett ebbül); gyár/ gyárt, láz/ lázt (de: gyárat, lázat is), tehen ~ tehën ~ tehin ~ tehén / tehént vagy tehenet; to / tot, tok ’tó / tavat, tavak’, ju / joha, johak, johat. Példák a középső szóalakok közül: segél ’segít’, iszňkál ’iddogál, iszogat’, fájol ’fájtat, fájlal (fejet)’, béhuzul ’behúzódik (pl. légy a szobába)’, elmárkásul ’eljegyesedik, jegybe lép’, mekházasůl ’megházasodik’, láccodik ’látszik’, fëlasztodik   ’feloszlik’ (... felasztodatt az egisz sereg nity felé), kiüresül ’kiürül’, havasal ’járja a havast’, kékel ~ kikel ’kéknek tart’, járás ’járat’ (Mijen járázsba vannak?), készfagás ’kézfogó, eljegyzés’, lakadalmazás ’lakodalomtartás’. Példák a ragos alakokra: ēmullatt ’elmúlt’, megizzadatt ’megizzadt’, megmaradatt, megviradatt, de: mekharagutt, híssz vagy hiszel, mejen ~ menyen ’megy’, teszen, veszen, hínuk ’hívnók’, ablakjak ablakuk’, ingjek ’ingük’, nekije ’neki’, nekijek ’nekik’, mük ’mi’, tük ’ti’, mëjënkek ~ mijénkek ~ mijénkek ’mieink’, leksűrüjibe ’legsűrűbb részébe’, (Mika az erdőnek a leksűrüjibe értek,...); annót ’onnan’, innőt ’innen’, athannët ’otthonról’, bennőt ’bennről’, külnet ’kívülről’, künnőt ’kintről’, mezőbe ’mezőre’ (Egy gyönyörű szép mezőbe értek); ton ’tóban’ (És a ton Rozzikábo réce lett), kunyhora ’kunyhóhoz’ (... a jo isten ety kunyhora vezette őket), szélinél ’szélén’ (At leültek az erdő szélinél), medvének ’medvéhez’ (A kirájkisasszany ment egyenest a medvének, haty kërdezze meg...); balkészt ’bal kézzel, bal kezében, balkéz felől’ (Balkészt fakta a baltát; Att ált az is balkészt), japkészt ’jobb kézzel, jobb kézben, jobb kézre, jobb kéz felől’ stb.
A tájszók szociális érték szerinti megoszlása
(1) Helyi értékű tájszók, azaz olyanok, amelyek csak valamely kisebb tájnyelvi alakulatban élnek. Ilyenek például a magyarói helyi nyelvjárásban: barabňj ’csicsóka’, burik ’köldök’, cihčr : aprocsap ’rőzse’, futucka ’1/2 deciliter pálinka’, gyügyeg ’gügyög’, hŕjtás ’éneklés’, kés ’csoroszlya’, klikász ’agyagos (föld)’, landina ’szénatartó’, meksugaradik ’megszorul (a gabonaszem)’, mektromfalňdik ’1. rászedődik; 2. szellemi vetélkedőben alul marad’, nyeręg ’taligavánkos’, tapasztasház ’tapaszos (padlójú) szoba’, tërëbuzaszál ’zöld kukoricaszár’, tisztitófa ’ösztöke’, vicégazda ’menyasszony násznagya’ stb.
(2) Nyelvjárási tájszók azok, amelyek nyelvjárástípusban vagy nyelvjárásterületen általánosan ismertek és használtak. Ide elsősorban az alak szerinti tájszók A(a) típusbeli elemei tartoznak. De más kategóriájú tájszavak is. Például: gŕj ’1. görönygy; 2. hant (szántáson)’, füttő ’főzőkályha’, bárányazik (a juh), csusza ~ csúsza ’szemektől megfosztott kukoricacső’, fija ’kukorica fattyúhajtás’, megbŕrnyuzik ’megellik (a tehén)’, maladdzik ’malacozik (a koca)’, ol ’disznóól’, pŕjta ’istálló’, pňcegér ’patkány’, patkány ’vakondok’ stb.
(3). Népi jellegű tájszók azok, amelyek két vagy több nyelvjárástípusban vagy nyelvjárásterületen ismertek és használtak. Például a magyarói tájnyelvből: buzafčj ’búzakalász’, csitkózik ’csikózik (a kanca)’, fčjt ’morzsol (kukoricát)’, fuszůjka ’bab’, gyút ’gyújt (szénát)’, kalássza ’bajusza (gabonáé)’, nyöstén kutya ’nöstény kutya’, pityóka ’burgonya’, repcseny ’vadrepce’, szed ~ széd ’tör (kukoricát)’, szivájas (föld) ’agyagos (föld)’ tśrśbuza ~ tërëbuza ’tengeri’ stb.
(4) Megosztott szerepű, nemzedékváltáshoz kötött tájszóknak azokat nevezzük, amelyek mellett a középkorúak, de különösen a fiatal nemzedék nyelvhasználatában a köznyelvi rokon értelmű szó is megvan. Ilyen példák említhetők: fentö: [küllö], főden: [gyalog], grádics: [lépcsö], harakáj: [csakanyitto]: [hŕrakáj], iszokál   [iddogál,] kicsibb: [küssebb ~ kissebb], lëjánkamadás: [barazdabillegető ~ <barázdabillegetö>], szemérmetes: [szégyëllős], takŕr: [gyűt] (szénát), tňrlás: [irtás] vendéksig: [lakadakam], <visel>: [pazaral]; <vizika>: [lájbi] ’női ujjas vászonblúz’ stb.
A szociális érték szempontjából történő besorolás természetesen gyakran vitatható, hiszen az irodalmi nyelv hatása, egyes kisebb területeken élő tájszók visszaszorulása vagy más ok miatt a tájszavak hatóköre, gyakorisága változik. De a kategóriákkal mindenképpen számolnunk kell, mert az egyes típusok megvannak a nyelvjárásokban.
Végül arra szeretnénk – éppen csak utalásszerűen – rámutatni, hogy Magyaró a mezőségi meg a székely nyelvjárás közötti határsávban fekszik, ez tájszóhasználatában is meglátszik. Számos példát sorolhatunk föl arra, hogy egyes tájszavak közösek a mezőségi, mások a székely nyelvjárást beszélőkével. Íme néhány kiragadott adat a mezőségi nyelvjárásban és Magyarón közös tájszókra: bosztán ’disznótök’, és (az eső), igenyës ’egyenes’, pŕjta ’istálló’, pňcegér ’patkány’, ruha ’kötény’, tůrma ’junyáj’.
A székely nyelvjárásban és Magyarón közös tájszók például: árdé ’paradicsompaprika’, csusza ~ csúsza ’szemektől megfosztott kukoricacső’, füttö ’főzőkályha’, patkány ’vakondok’ (az Udvarhely környéki tájszólásban).
A szinonimapár egyik tagja a mezőségi, másik a székely nyelvjárás szava is: gido: kecskealló ’kcskegida’, gśrśncsśs ~ <göröncsös> : gajas ’göröngyös’, gyűt : takàr (szénát), körti [körtöve] ’körte’ stb.
Természetesen van számos, mindhárom nyelvjárásban azonos (esetleg hangszínárnyalatokban eltérő) tájszó is: alamuszta ’alamuszi’, cáp ’bakkecske’, drányica ’zsindelynél nagyobb, hornyolatban deszkalap ház fedésére’, fejtö ’színes pamut (szövéshez)’ fčrgettyü, fčrsing ’alsószoknya’, frustok ’reggeli’, gúnya ’felső ruha’, harisnya ’posztónadrág’, hiju ’padlás’, ige ’három szál fonal (a motollán)’, lŕjtŕrja ’1. létra; 2. szekéroldal’, megolvas ’megszámol’, pendčj ’durva házivászonból készült alsószoknya’, siméj ’tengelyvánkos’, sůrgyé ’szalmazsák’, szárazbetegség ’tüdőbaj’, uzmara ’zúzmara’, ület ’gatyafenék’, zsendejes ’zsindelyes’ stb.
Összegezés helyett arra utalnék, hogy az egyes kategóriák gyakran keresztezik egymást. Ez azonban nem jelenti azt, hogy maga a kategória valamilyen szempont szerint nem tekinthető önálló értékűnek. Az egyes tájszavak besorolásában adódó nehézségek, a bizonytalanság elsősorban abból adódik, hogy a tájszó fogalma nem tisztázódott még mindig egyértelműen, illetőleg hogy a tájszavak gyűjtésekor nem voltunk az eddigiekben tekintettel számos olyan szempontra, amelyek az osztályozáshoz szükségesek lettek volna. Az azutáni tájszógyűjtések alapján tisztázódhatnak majd a vitatható kérdések, illetőleg pontosabbá, teljesebbé tehető a rendszerezés is.

Forrásjelzések és egyéb rövidítések
ÉKsz. = Magyar értelmező kéziszótár. Budapest, 1972.
ÉrtSz. = A magyar nyelv értelmező szótára. I–VII. Budapest, 1959–1962.
FNESz. = Kis Lajos: Földrajzi nevek etimológiai szótára. Budapest, 1988.
IIM = Ivács Istvántól elmondott szöveg.
kny. = köznyelv.
KMHM. = Faragó József: Kurcsi Mihály havasi mesemondó. Bukarest, 1969.
KMB = Kovács Miklós Barabástól elmondott szöveg.
Mg. = magnófelvétel.
MMNy. = Szabó Dezső: Mai magyar nyelv. Budapest, 1958.
MMNyK. = Balogh Dezső–Gálffy Mózes–J. Nagy Máris: A mai magyar nyelv kézikönyve. Bukarest, 1977.
MMNyR. = A mai magyar nyelv rendszere. Szerk. Tompa József. Budapest, 1962.
MNy. = Magyar Nyelv. Folyóirat. Budapest, 1905–.
MNyj. = Magyar Nyelvjárások. Évkönyv. Debrecen, 1955–
MNyTK. = A Magyar Nyelvtudományi Társaság Kiadványai. Sorozat. Budapest, 1905–
NéprNytud. = Néprajz és Nyelvtudomány. Sorozat. Szeged, 1957–
NyIrK. = Nyelv- és Irodalomtudományi Közlemények. Folyóirat. Kolozsvár, 1957–
NyK. Nyelvtudományi Közlemények. Folyóirat. Pest, majd Budapest, 1862–
nyj. = nyelvjárási
Nyr. = Magyar Nyelvőr. Folyóirat. Budapest, 1872–
NytudÉrt. = Nyelvtudományi Értekezések. Sorozat. Budapest, 1953–
O.K. = A Magyar Tudományos Akadémia Nyelv- és Irodalomtudományi Osztályának Közleményei. Folyóirat. Budapest, 1951–
OrmSz. = Ormánsági szótár. Budapest, 1952.
TörtMondt. = Klemm Antal: Magyar történeti mondottan. I–III. Budapest, 1928–42.
vö. = vesd össze.