1643 HUSZONHATODIK RÉSZ – HUSZONNYOLCADIK RÉSZ

(1703–1710)

II. Rákóczi Ferenc szabadságharcának megindulása fölszítja Erdély népeinek régóta lappangó elégedetlenségét. A kuruc seregek előrenyomulása, a jobbágyság tömegeinek csatlakozása folytán 1703 végére Erdély nagy része a harcok tüzében áll. A főnemesség szembefordul Rákóczival, s tehetetlenül engedi át a vezetést az egyre terrorisztikusabb eszközöket alkalmazó Rabutinnak. Az ország vezetői családjukkal együtt Szebenben húzódnak meg.

A császárpárti főurak közül egyedül Bethlen Miklós mer hangot adni a viszonyokkal való teljes elégedetlenségének. A Rákóczi-szabadságharc megértéséig nem jut el; de Enyed földúlása után Columba Noe (Noé galambja) címen, Godefridus Fridericus Veronensis álnév alatt röpiratot ír, s azt a bécsi, holland és angol követhez kívánja eljuttatni. A röpirat célja Erdély önálló állami életének visszaállítása. Magyarország és Erdély külön állami létének kimondása mellett valamelyik reformárus német uralkodócsalád egyik tagjának fejedelemmé választását javasolja, aki a császári ház egyik nőtagját feleségül véve, a portának és a Habsburg királynak egyaránt adózva, belügyeiben mindkettőtől függetlenül Erdély régi szabadságai, törvényei szerint uralkodna. A tervezet Rabutin kezébe jut, aki – régóta ellenségesen hangolva irányában – elfogatja, és felségsértés címén a rendekkel ítélteti el a kancellárt. Négy évig raboskodik Szebenben. 1708-ban Bécsbe viszik; ott a felségsértés vádja alól fölmentik ugyan, de mint veszélyes embert, felügyelet alatt tartják 1716-ban bekövetkezett haláláig.

Az Önéletírás Bethlen közéleti pályájának utolsó éveit a súlyos eseményeknek megfelelő drámaisággal adja elő. A középpontban Szász János szebeni királybíró pere és kivégeztetése s a Bethlen elfogatásához vezető kisebb-nagyobb események rajza áll; befejezésül Bethlen röviden összefoglalja 1704-ben kezdődött rabságának 1710-ig tartó eseményeit.