868 a második és harmadik pontra vonatkozólag. Ha Szászsebest átadhatják a töröktől való félelem nélkül, miért nem Kolozsvárt is? mert ha én birtokba vehetem Szászsebest, meg kellene erősíttetnem a ti parasztjaitokkal, ami feltűnést kelt, s vajon nem sokkal kihívóbb-e ez a törökkel szemben? Lássátok be, hogy ez képtelenség, de hát nekem nincs erről parancsom, csak Kolozsvárról és Déváról, s nincs engedélyem arra, hogy valamit megváltoztassak. De hogy ti a török előtt menthessétek magatokat, íme, én ostromolni fogom Kolozsvárt, döngetni fogom a falakat ágyúkkal, egy-két ágyúgolyót vetek a piacra, ahol senkinek sem árt, adjátok meg minél kedvezőbb feltételek mellett. Persze hogy a törökök éppen olyan jól tudják, mint én vagy ti, hogy Kolozsvár nem erősség, tudják azt is, hogy Déván nincs víz, egy bomba tönkreteheti a vízgyűjtőmedencét. Végre is röviden: a diplomáról és minden egyébről számoljatok be magatok a töröknek, hogy másképpen nem tarthattátok fenn magatokat, kénytelenek vagytok így cselekedni. Nem hiszem, hogy rosszul fogadná, különösen, ha adót is fizettek neki, amit tegyetek is meg. Bizonyos, hogy ezer eszköz is van a kezetekben, amivel a török előtt mentsétek magatokat. Ha mindezek nem segítenének, Isten és a császár megoltalmaz benneteket. Én bizony, ha ötvenezer török jön is, megharcolok velük. Nem a töröktől való félelem, hanem a fejedelem együgyűsége és a minisztereknek részben járatlansága, részben Telekitől való félelme és annak rosszhiszeműsége vetik vissza a diplomát, melyet nemsokára magatok fogtok kérni, de nem fogjátok megkapni, és majd megsiratjátok.

Ami a 4. pontot illeti. A császár határozott parancsa nélkül nem mehetek ki az országból; a követséget visszaküldeni Bécsbe semmi haszna, mivel ott már mindent eldöntöttek és rámbíztak. Haller uram a fia haszontalansága miatt időzik ott, ha mégis máig ott van. Láttam Nagy Pál uramat Désen, fájlalom, hogy az ő házát majdnem kifosztották, felajánlottam neki a védőőrizetet, dehát magyar módra vállat vonva válaszolt. Tudom, hogy nem mertek védőőrizetet kérni, mert meg van tiltva, dehát miféle őrültség ez? így veszteni el szántszándékkal a népet, azután engem és a németeket vádolni. Kenyeret persze kénytelenek vagyunk szerezni. Íme (ezt Apahidánál mondá utólszor) most nem lisztet, nem is korpát adnak nekünk – mert az még elviselhető lenne –, hanem homokot vagy hamut, vagy a legrosszabb fajta gabona őrletét. Ezalatt a mi katonáinkból a minap meghalt öt, majd hét, most legutóbb húsz. Megindula, s mond: Azt mondjátok, barátok vagyunk, hát barátság ez? éhséggel és fegyverrel vetettetek cselt nekünk. Ti kényszerítettétek menekülésre a népet, nehogy megmaradhassunk, és minden erdőben, berekben ellenségeink legyenek. Hogyha én ellenségesen akartam volna eljárni, a menekülő parasztok szekereinek ezreit foszthattam volna ki. Ráadásul ez a Bethlen Gergely és Gyulafi parancsnoksága alatti mezei katonaság távolból les ránk és zaklat bennünket. Mondja meg a nagyságos fejedelemnek, hogy ezeket a szegény székelyeket és nemeseket küldje haza a gazdaságukba, nekem semmi sem lett volna és lenne könnyebb, mint három napon belül, ha akarnám, szétverni és hazaküldeni őket. Mondja meg azt is, hogy én magam megyek Szebenbe, és ha őnagysága engem kihallgatáson fogadni kegyeskedik, vele magával és minisztereivel élőszóval, fogok tárgyalni mindenkinek a javára; de tiltassék meg a katonák öldöklése és a cselvetés, a nép menjen haza, történjék gondoskodás a hadsereg élelmezéséről, mert a sokáig sértett türelmesség bizony dühre fordul, bizony történik valami. Uraságod pedig ne jöjjön többé hozzám, mert én tudom, hogy küldőinél semmi hitele nincsen, nevethetnék, hogy mindig besúgókat hoz magával, akik azonban a nyelveket sem értik. Már nálam is kezdi a hitelét veszteni, mert ez a gyakori kiküldetés csak kijátszása mind nagyságos uraságodnak, mind nekem, mind a császárnak, és végül a közjónak. Itt semmi sem történik jóhiszeműen. Egyébként nagyságos uraságodat személyében szeretem, tisztelem és készséges híve maradok.