HORVÁTORSZÁG
AZ 1907-1908. ÉVBEN.

IRTA:
VERIDICUS.

NYOMATOTT 1909.
HALADÁS KÖNYVNYOMDA,
BUDAPEST, VIII., NÉMET-UTCZA 9.

Előszó.
A demagógia uralma mindig csak rövid életü lehet. Csak addig él, a mig a nép egészséges politikai érzéke a terrorizmust lerázza magáról. Igy látjuk ezt Horvátországban is. Még nagyon sokáig érezhető lesz az a megmérhetetlen erkölcsi és anyagi károsodás, ami Horvátország népét a horvát-szerb koalició demagógszerü zsarnokoskodása által érte. Évekre kiható, becsületes szorgos munkára lesz szükség, hogy mindaz orvosoltassék, ami bűnt a koalició a horvát nemzet haladásán elkövetett. Lélektani rejtély marad, hogy hogyan lehetséges, hogy alárendelt jelentőségű, szellemi és erkölcsi nivóval nem biró egyének hogyan birnak egy egész nemzetet néprontó befolyásoknak alárendelni. Alárendelni nemcsak az oly könnyen megtéveszthető alsóbb néposztályt, hanem intelligens, politikai belátással biró férfiakat is. 
Ime csak egy példa. Egész Horvátország a legnagyobb érdeklődéssel várta a horvát-szerb koaliciónak 1908. évi december hó 28-ra egybehivott összülését. Hiszen általánosan az volt a nézet, hogy a horvát jogpárt, a koalicióban felszinre kerülő felforgató, sőt igaz nevén nevezve, hazaáruló irányzat folytán semmi esetre sem maradhat többé a koalicióban. Biztosra vette mindenki, hogy a jogpárt kilép a koalicióból, ezt igy szétrobbantja és ezzel a horvát nemzetnek a legnagyobb szolgálatot teszi. És most tessék elolvasni a horvát jogpárt “Hrvatska” cimü hivatalos lapjában az összülés után megjelent következő nyilatkozatot:
“Mindazoknak, akik hozzánk ez iránt kérdést intéznek, kijelentjük nyiltan és becsületesen, hogy a horvát jogpárt az 1907. év december hó 28.iki rezoluciója, az 1908. évi február hó 20-án megjelent választási felhivása és az 1908. évi november hó 18-án a boszniai annexiót illetőleg közzétett rezoluciója folytán, tényleg többé nem tartozik a koalicióhoz. Ez azonban nem akadályozza őt abban, hogy mindaddig egyetértőleg együtt müködjék a koalicióval, a mig Horvátországban az alkotmányellenes állapot meg nem szünik és törvényes kormány nem biztosittatik.”
Mit mond ez a nyilatkozat? Nem mást, mint azt, hogy a horvát jogpárt többé tényleg nem tartozik a koalicióhoz, de még mindig fél Supilo és társai terrorizmusától és benmarad továbbra is egy oly társaságban, a melyhez nem tartozik. Van egy ilyen eljárásra lélektani magyarázat?
Reméljük, hogy ez a tévelygés nemsokára teljesen megszünik és Horvátországban ujra rend és béke lesz.

Az 1906-1907. év telén volt. Magyarország és Horvátország között a legmélyebb béke honolt, mert a horvát-szerb koalició kezébe keritette a hatalmat és valóságos gőzerővel használta ki saját javára. Mindent megtett arra nézve, hogy a jövőt biztositsa magának és minden akadályt igyekezett elháritani, amely a dolgok forradalmi fejlődésének utjában állottak. A kiadott jelszó volt: “radikális haladás.”
Hogy mit értettek tulajdonképpen ezen jelszó alatt, azt gondosan titkolták, mert egyelőre mindenkit, de különösen Magyarországot meg akarták hagyni abban a balhitben, hogy a fiumei rezolució áldásos munka. Még éleslátásu politikusok is nem vették észre az igazi célt. Meg hagyták magukat téveszteni az álszin által. Jóhiszemüleg azt hitték, hogy a Magyarország és Horvátország között fennállott viszály megszünt és ezáltal a legjobb reményekre jogositó békés egyetértés támad.
De vajmi hamar beállott a csalódás. A horvát-szerb koalicióban voltak elemek, amelyek nem szivesen látták a “haladás” lassu tempóját. Türelmetlenek voltak és céljaikat minél előbb el akarták érni. Tulajdonképpeni törekvésük az volt, hogy elszakadjanak Magyarországtól. Már akkor - 1906-1907. telén - voltak egynémelyek, akik aggódva látták, hogy mi történik a koalicióban és hogy az akkori kormány (Nikolič, Rojč, Badaj) mit terveznek. Pejacsevics Tivadar gróf, akkori horvát bán becsületére fel kell tennünk, hogy mindezen dolgokról mit sem tudott.
Ezek a jó urak, akik tulajdonképpen a koaliciónak és még igazábban Supilo főmatadornak eszközei voltak, mindent megtettek arra nézve, hogy chaost teremtsenek. Minden következő kormányt à priori lehetetlenné tenni; a magyarság elleni gyülöletet lángra lobbantani; az volt a tulajdonképpeni terv. A vasuti pragmatika nekik csak jó ürügy volt arra, hogy álarcukat levessék. Az elhatározás erre sokkal régibb keletü volt.
Hogy ez igy felel meg a tényeknek, kitünik abból, hogy hogyan jött létre a pragmatika. Nyilt titok ez minden beavatott előtt. Arról volt ugyanis szó, hogy a vasutak számára oly intézkedések tétessenek, amelyek a sztrájkot kizárják. Ez csak törvényhozási uton volt lehetséges és ennek folyománya volt, hogy a szolgálati pragmatikáról törvényjavaslat készült. A javaslat, a szolgálati nyelv tekintetében, semmi intézkedést sem tartalmazott. Nikolič osztályfőnök, akit Pejacsevics gróf bán ezen kérdés tanulmányozásával megbizott, aggályoskodott és azt ajánlotta, hogy ez az alkalom használtassék fel arra, hogy a vasuti szolgálati nyelv kérdése szabályoztassék. Hosszadalmas szóbeli tárgyalások alapján jött létre a később törvényerőre emelkedett javaslat. Nikolič osztályfőnök teljesen meg volt elégedve az elért eredménynyel és a törvényjavaslat Ő Felsége előzetes szentesitését is megnyerte. De alig 10 nap mulva, - miért, miért nem - egyszerre csak feltámadt Nikolič urnak horvát lelkiismerete (mintha bizony a szerb Nikolič ilyennel birna) és kijelentette, hogy a javaslatot, amelyhez pedig hozzájárult, nem fogadhatja el, mert ezáltal a kiegyezési törvény nyelvbeli intézkedései megtámadtatnak. Csodálatos, hogy ezt az osztályfőnök ur Budapesten a tárgyalások és a megállapodások folyamán nem tudta és törvényismeretét és lelkiismeretét csak 10 nap mulva Zágrábban fedezte fel.
Mindenki előtt, aki csak legkevésbé is logikusan gondolkozik, nyilvánvaló, hogy Nikolič a koalició nyugtalan elemeivel a pragmatika kérdését alkalmasnak találták arra, hogy a rég tervezett szakitást nyélbe üssék. Ugy vélték, hogy a talaj immár eléggé elő van készitve arra, hogy a magyarok elleni gyülölködést nyiltan folytassák. A félrevezetésben jól fegyelmezett hivatalnokoknak az a meggyőződés szuggeráltatott, hogy a koalició uralma soha meg nem szünik; unionista érzelmü hivatalnokok üldöztettek, a koalició végrehajtó bizottsága valóságos üldöző hajtóvadászatot rendezett ilyen hivatalnokok ellen. Amidőn pedig Rauch Pál báró, a jelenlegi bán, abban az időben egy tartománygyülési beszédében rámutatott arra, hogy mily veszedelmes kétszinü játékot folytat a koalició és bebizonyitotta, hogy ugyanazok a képviselők, akik Zágrábban a legádázabb gyülöletet hirdetik a magyarság ellen, Budapesten valóságos kezes bárányok, a koalició őt lapjában egész egyszerüen gyönge elméjünek nyilvánitotta. A koalició folytatta veszedelmes játékát és Nicolič ur megelégedetten dörzsölte kezeit. Finoman szőtt terve teljesen sikerült.
A horvát képviselők megkezdték az obstrukciót a magyar képviselőházban. A magyar kormány heteken át megfoghatatlan türelemmel türte ezt a gyalázatot, mig a horvát kormány valósággal tetszelgett magának az ellenzéki magatartásban. Pejacsevics gróf bán nem vette észre, vagy nem akarta észre venni hogy önön magával és a reábizott érdekekkel is teljes ellentmondásba került. Ő, akinek kötelességszerü feladata volt, hogy a Magyarország és Horvátország közötti jó viszonyt ápolja, egykedvüen nézte, hogy hogyan mérgesedett el ez a viszony napról-napra mindjobban és hogy a különben békés horvát nép között mint hintetik el a mérges gyülölség magva. Nyiltan hirdették a horvát népnek, hogy a magyarok megakarják fosztani őket nyelvüktől, hogy magyarokká, akarják őket erőszakolni, hogy csupa magyarok lesznek hivatalnokoknak kinevezve, sőt, hogy még a templomokból is kitiltják a horvát nyelvet. A nép pedig elhitte ezt a szemen-szedett sok hazugságot és valóságos ideges láz vett erőt az országon.
A magyar kormány végtére megunta a dolgot és erélyesen követelte Pejacsevics gróftól, hogy pártja “a koalíció”, hagyja abba az obstrukciót. Pejacsevics gróf próbálkozott eleget tenni e kivánságnak, de miután belátta, hogy eredményt képtelen elérni, (és pedig Nikolič kétszinü játéka miatt) levonta tehetetlensége következményeit. A horvát-szerb koalició pedig hatalma tetőpontján látta magát. Megszabadult a nem éppen szája-ize szerinti bántól és Nikolič ur már látta magát, az általa oly sikeresen léprecsalt Pejacsevics gróf utódját, a báni méltóságban. Egész Horvátország örömlázban volt. Csak néhány kipróbált jó hazafi látta, hogy mint terjed az országban az anarchia.
De a koalició számitása nem ütött be. Rakodczay lett a bán és nem Nikolič. Az unionisták reménykedni kezdtek. Rakodczayt erélyes embernek és hü unionistának ismerték és igy mindazok, akik Szent István koronája birodalmainak egységét vallották elvükül, joggal hihették, hogy az államellenes hajsza erélyesen el fog nyomatni. Hitték, hogy céltudatos eljárással a konzervativ elemek tekintélyes párttá fognak összegyülni. Erre az impulzust, jogosan és méltán várták a bántól.
Az első lépés erre az lett volna, hogy oly férfiakból alkottassék egy uj kormány, akik által az egész akció az erély, állandóság és az államhüség jegyét nyerte volna. A második lépés az üresedésben lévő öt főispáni állás betöltése kellett, hogy lett volna, ami alapját képezte volna a párt alakitásának. De egyik hét elmult a másik után, a nélkül, hogy bármely müködésnek vagy tevékenységnek nyoma mutatkozott volna. A hetekből hónapok lettek. Rakodczay nem használta ki a rendelkezésre állott időt és egész müködése folyó ügyek elintézésére szoritkozott. Hiresztelt erélyének semmi nyomát nem láttuk, azt azonban igen, hogy a teret egészen átengedte a demagógoknak. Az eredmény nem is maradt el. A bán már az utczára sem merészelt kimenni. És a midőn augusztus 18-án, misére, a zágrábi székesegyházba mennie kellett, kocsiját kövekkel dobálták meg és ezzel bátorságának utolsó szikrája is kihamvadt. A demagógia pedig az egész országban diadalmaskodott. A városokban és falvakban egyaránt népgyülések tartattak és ezeken nyiltan hirdették a népnek, hogy immár elérkezett az ideje, hogy a horvát nép Magyarországtól elszakadjon, hogy önálló, független nemzet legyen, sőt még a koronától is megvonassék az a jog, hogy a bánt saját belátása szerint nevezze ki. Törvénynyel többé nem törődtek. A horvát-szerb koalició csak egy célt ismert: az államhatalom tekintélyét teljesen aláásni és igy saját hatalmát uralomra juttatni.
Rakodczay tehetetlenül nézte ezt a hihetetlen garázdálkodást. Nem volt többé kormány, nem volt többé hatalmi tekintély. Hivatalnokok, papság, teljesen elvesztették befolyásukat; az ország, a nép csak Supilót és társait ismerték. Ezek voltak a nép szemében az egyedüli hazafiak, az ország megváltói, mindenki más áruló volt. Aki Supiló és társai ellen beszélni merészelt, az azonnal Magyarország, sőt ha ugy kellett, Ausztria bérence volt. És ennek meg lett aztán az az eredménye, hogy többé senki sem mert véleményt nyilvánitani. Fölülről védelem nem volt és igy a koalició terrorizmusa következtében mindenki a koalicióhoz csatlakozott, aki pedig nem, az visszavonult és hallgatott. Igy következett be az 1907. év ősze, a mikor is egyszerre csak a kormány, a horvát tartománygyülést feloszlatta és uj választásokat rendelt el.
Kényszeritő ok erre nem forgott fenn. Az unió-hü nemzeti párt még mindig rendelkezett 25 szavazattal a tartománygyülésen, a mely szám a virilistákkal együtt 40-re szaporodhatott. Az ugynevezett tiszta jogpárt - vezetőjük, Dr. Frank után röviden Frank-pártiak - 23 mandátum fölött rendelkezett mig a horvát-szerb koalicióhoz 40 képviselő tartozott. A kormány tehát még mindig elég tekintélyes, teljesen megbizható kisebbséggel birt. Miután pedig már akkor is igen éles ellentétek voltak a Frank-pártiak és a koalició között, de sőt magában a koalicióban is bizonyos lényeges kérdésekben nagy ellentétek voltak - ily körülmények között erős, ügyes kormány még mindig összehozhatott volna esetről-esetre, többségeket, de különösen meg volt a lehetőség arra, hogy bizonyos kérdésekre kompromissumok köttessenek.
Amint a tartománygyülés feloszlattatott Budapesten, a kormány körében ugy látszik aggályok merültek fel arra nézve, vajjon Rakodczay bán képes lesz-e a feloszlatás után jelentkező helyzettel megküzdeni. És miután, tekintettel a bán eddigi müködésére, erre a fontos kérdésre nem-mel kellett felelni, dr. Wekerle ministerelnök Budapestre kérette Rauch Pál bárót, akivel is november hó végén három napon át folytatott ez ügyben tanácskozásokat. E tanácskozásokból semmi sem szivárgott ki a nyilvánosságra, mindenesetre azonban nagyon komolyak lehettek, ha éppen az akkor oly nagy mérvben elfoglalt ministerelnök ily sok időt szentelt nekik. Elérkezett december 12-ike és ezzel a tartománygyülés tényleges feloszlatása. Rauch báró ismét megjelent Budapesten, ismét folytak a tanácskozások és tartottak egészen a karácsonyi ünnepekig. Az ezen tanácskozásokról megjelent ujsághirek legtöbbnyire kombinációk voltak. Hogy azonban alapos munkát végeztek, kitünik abból a programmból, amelylyel Rauch báró, nemsokára rá, a báni méltóságot elfoglalta. Kétségtelen, hogy ez alkalommal ugyancsak szóba kerülhetett Rauch bárónak azon általánosan ismert nézete, hogy a horvátországi abnormális helyzet normális eszközökkel aligha lesz szanálható. Ezt annál inkább el kell hinnünk, mert jól ismerjük Rauch bárónak szinte hirhedt nyiltságu jellemvonását és bátor szókimondását.
Rakodczay bán pedig ezen egész idő alatt nyugodtan Zágrábban tartózkodott és látszólag mitsem törődött a budapesti tanácskozásokkal. De nem; egyszerre csak elkezdett állásáért küzdeni. Miután egy fél éven át mit sem tett, egyszerre csak december 28-ra a nemzeti pártot pártgyülésre hivta össze, azt hivén, hogy ezt az egykor oly erős és életképes pártot uj életre fogja támaszthatni. De Rakodczay, ugy látszik, elfelejtette, hogy ez a nemzeti párt teljesen letöretett. Ami még megmaradt belőle a fiumei rezolució után, azt tönkretette az ő tétlensége. És tényleg a pártgyülés a legnagyobb fiasco volt és csak arra volt jó, hogy még inkább növessze a koalició erejét.
Most tört még csak magának utat igazán az a meggyőződés, hogy a horvát-szerb koalició legyőzhetlen. Aki még eddig ingadozott, most már nyiltan csatlakozott a koalicióhoz. Horvátország valóságos lázban volt, a legutopistikusabb jövőről álmodozva. Törvény, kiegyezés többé nem volt; sőt még felségjogok sem léteztek már; a nép és az egész horvát társadalom csak Supilót és társait ismerte.
Igy kezdődött az 1908-ik év.
Rakodczay bán január 1-én Budapestre érkezett és beadta lemondását. Ugyanekkor Rauch báró Budapestre meghivatott, amidőn is a tárgyalások befejeztettek és miután Ő Felsége Rauch bárót kihallgatáson fogadta, bekövetkezett január 8-án horvát bánná való kineveztetése.
Most mindenekelőtt arról volt szó, megválasztani a három osztályfőnöki és a főispáni állások betöltésére alkalmas férfiakat, mert Rauch báró nem akart elődének abba a hibájába esni, amely a tehetetlenséget előidézte. És csakugyan rövid négy nap alatt a kormány meg lett alakitva és a fontosabb főispáni állások betöltve. És miután a programm véglegesen megszövegeztetett, az uj bán kevés hive kiséretében Zágrábba utazott, ahol is január 15-én délben megérkezett.
A vasúti állomásnál Zágráb város hatósága, továbbá az autonom és közös tisztviselők kara tisztelgett. De alig, hogy az üdvözlő beszédek elhangzottak, pokoli zaj támadt. Gyalázatos demonstráció kezdődött. A rendőrség - természetesen városi - semmi elővigyázati intézkedést nem tett, hogy a botrányt megakadályozza, mert a rendőrség főnöke a koalicióhoz tartozott. De magát a botrányt is koaliciós képviselők rendezték. Hogy az állomási váróteremben ott várakozott a tábornoki kar és a papság, azzal ezek a botrányhajhászók mit sem törődtek. A vasuti állomáson való tüntetés egyébként csak előjátéka volt az utczai tüntetésnek. A bán és kiséretének kocsijai, sőt még egyes tábornokok kocsija is kővel, tojással megdobattak. Supilo és leghübb fegyvertársai a Pokretašok (haladópártiak) és a Samostalcik (önálló szerb párt) egyszerre kimutatták foguk fehérét. Csak később látták azután be, hogy mennyire elhamarkodták szép játékukat. Mert ezzel ország-világ előtt azt demonstrálták, hogy még a felségjogot sem respektálják. S amidőn a botrány folytatásaképpen odáig vetemedtek, hogy az utczán egy tisztet arra akarták kényszeriteni, hogy a tüntetésben részt vegyen és a midőn ez ellenkezett, még tettlegességre is vetemedtek, ekkor mindenki előtt és első sorban a bán előtt nyilvánvaló lett, hogy itt egészen másról van szó, mint politikai elvekről. Ezek az emberek nyiltan a forradalom felé terelték a népet.
Teljesen igaza volt tehát a bánnak, a midőn egy hivatalos kommünikében azon nézetét nyilvánitotta, hogy Supilo és társainak veszedelmes hátsógondolatai vannak és antidinasztikus tendenciákkal dolgoznak. De éppen azért, mert ez az igazság teljesen talált, hihetetlen düh fogta el ezt a kétes értékü társaságot. Borzadálylyal látták, ők maguk, hogy elárulták magukat és most azt hitték, hogy éktelen zajjal és lármával parlizálhatják a nagyon is kellemetlen leleplezést. A bán ellen olyan hirlapi campagne lett inscenirozva, a mihez hasonló egyáltalában sajtóban még elő nem fordult. Ami gyalázkodás a balkáni szótárban csak található volt, az nap-nap után ott volt a koalició ujságaiban és a leghihetetlenebb hazugságok tálaltattak fel a botrányhajhászóvá tett közönségnek. Nemcsak Zágrábban, de a vidéken is, egész Horvátországban. Ez egyúttal beharangozója volt a közeledő választásoknak is, mert a legjobb és legolcsóbb korteseszköz az volt, a Mob-ot mozgósitani, a nyugodt, komoly választókat elrettenteni. Supiloék fegyvertársa Nicolič volt osztályfőnök annyira ment, hogy nyiltan hirdette, hogy a bán már megbukott és Zágrábban egy választói gyülésen nem átallotta a következő kijelentést tenni: “Nem kérünk pardont, de nem is adunk.” Ugy látszik, a volt osztályfőnök ur politikai tanulmányait Belgrádban végezte, a hol, a mint tudjuk, ha rákerül a sor, még az uralkodót is lemészárolják.
És hogyan viselkedtek ez alatt a mindenesetre csekély számra leolvadt Unió-hivek? Mit tettek, hogy az Unió zászlója köré, habár mint kicsiny, de megbizható sereg sorakozzanak? Semmit sem. Egy-két kivétellel, mindannyian visszavonultak a küzdtérről, mert ők is a horvát-szerb koalició suggestiv benyomása alatt voltak és igy ők is azt hitték, hogy Rauch báró müködése eredményre nem vezethet, mert a régi rendszer utolsó életerejét is elvesztette. A nemzeti párt példája ott lebegett szemeik előtt, ijesztő rémül. Látták, hogy az a párt, a mely évtizedeken át harcolva, hiven ragaszkodott az Unió eszméjéhez, miként lett feláldozva hirtelen, egy kalandorokból álló társaságnak, a kiknek a leghihetetlenebb hypokrizmus és álcázkodás által sikerült megtéveszteni a magyar államférfiak politikai éleslátását. Az unionisták tehát visszavonultak és átengedték, majdnem küzdelem nélkül, a koaliciónak a teret.
Ilyen előzmények után voltak február hó végén a választások, a melyek kimenetele ennek megfelelő is volt. Az Uniónisták majdnem egytől-egyig kibuktak. Sőt egyesek - mint pl. Pejacsevics gróf volt bán - nyiltan csatlakoztak a koalicióhoz. Az Unió eszméje Horvátországban többé nem létezett. Itt rá kell mutatnunk még egy jelenségre, a mely kellő szinben ismerteti ezt az időszakot. Ez a jelenség: a teljesen eltérő politikai alapon álló elemek fegyverbarátsága. A radikális szerbek többé-kevésbé uniónistáknak vallották magukat, ámbár az is igaz, hogy nem mindig mutatkoztak ezen eszme hivének. Több választásnál (pl. Vukovár-Mustar) az unió-hü jelöltek épp az által maradtak a pótválasztásnál kisebbségben, mert a radikális szerbek a koalició jelöltjére szavaztak. A Frank-pártiak pedig, mint mindig, ugy most is, az Unió legkérlelhetetlenebb ellenségeinek vallották magukat és a választásoknál mégsem harcoltak oly erősen az uniónisták ellen, sőt nem egy helyütt nyiltan hirdették rokonszenvüket a bán személye iránt.
Honnan ez a különös jelenség? Honnan támadhatott ez igazi alap nélkül? A magyarázatot megtaláljuk, ha a koaliciónak azon időbeli hirlapjait olvassuk. Srbobran, Pokret, Novi liszt, stb. a bán ellen késhegyig menő személyes harcot folytattak. Először elferditették szavait, a melylyel Supilót, a Pokretaš-okat, Samostalci-kat antidinasztikus irányzattal vádolta, és azt költötték, hogy árulóknak nevezte őket. Ezen hamisitás alapján annyit gyalázták, a mennyit az ujságpapir csak elbir. A bánt naponta hazugnak, besugónak, árulkodónak nevezték. Minden áron azt akarták, hogy bizonyitsa be azt, a mit valószinüleg gondolt, de nem mondott. Erre a körülményre vezethető vissza a Frank-pártiak intellektuális közeledése az unionistákhoz, mert a Frank-pártiak vajmi hamar észrevették, hogy a - nevezzük egyelőre ugy - szerb propaganda mily veszélyes egyformán a dynasztiára, az államra és épp ugy a horvátságra is.
Igy következett be március 15-én a tartománygyülés megnyitása. A präsumptiv korelnök Barčič-Erazmo ur volt, a Bakar-i képviselő, aki hirhedt nevére szert tett a horvát tartománygyülésen már évekkel ezelőtt tett azon kijelentésével, hogy “Horvátország boldogulása és virágzása csak akkor fogja kezdetét venni, ha Bécsben a Szent István-téren az orosz kozákság lovainak zaja fog felhangzani.” Barčič ur azon kezdte müködését, hogy kereken elutasitott minden érintkezést az országos kormány elnökségével, a tartománygyülés megnyitását illetőleg. Éppugy vonakodott előintézkedéseket tenni, a karzati jegyek kiosztását illetőleg, ugy, hogy az országos kormány elnöksége volt kénytelen ez iránt intézkedni és intézkedett olyképpen, hogy valamennyi képviselő is megfelelő számu jegyekkel lett ellátva.
Miután azonban Barčič urnak számitásával ez nem vágott, alig hogy megnyitotta a tartománygyülést, azonnal kiüritette a karzatokat. Igy történt, hogy a kormány nem is értesülhetett kellően a korelnök megnyitó beszédéről, mert a bán azonnal kellett, hogy a tartománygyülésbe siessen a királyi üzenet felolvasása céljából, amit nyomon követett a székesegyházban celebrált ünnepélyes Te Deum.
Csakis az isteni tisztelet után értesült a bán és a kormány arról, hogy milyen volt Barčič urnak megnyitó beszéde. Ez a beszéd méltán sorakozott Barčič urnak fentidézett szavaihoz. Ünnepelte Garibaldit és a többi Italianissimi-t, dicsérte jelszavukat: “Fora i stranieri (ki az idegenekkel)” és végül kijelentette, hogy ebben rejlik a horvát-szerb üdv is. Természetes, hogy a koaliciót valóságos rajongással töltötte el ez a beszéd, a mely tulajdonképpen valóságos forradalmi lázitás volt.
A bán válasza nem lehetett más, mint az, hogy a tartománygyülést azonnal elnapolta. Nem lehetett, nem volt szabad ez intézkedéssel egy percig sem késni, mert minden várakozás még nagyobb veszélyeket idézhetett volna elő. A dynastia, az állam, a horvát nemzet érdekei követelték, hogy nyugodt komolysággal, de azonnal cselekedjék. Ismételten és különösen hangsulyozni akarjuk, hogy a tartománygyülés nemcsak tultette magát a törvényeken, hanem minden tekintett nélkül ellentétbe helyezte magát az államrenddel és az uralkodó törvényes akaratával, amint erre különben még ismételten viszatérni fogunk.
Az elnapolás meglehetős váratlanul érte a horvát-szerb koalició többségét, már t. i. a szerint, amint azok hangolva voltak. A kivételt képező higgadtabb elemek sejtették, hogy mi fog bekövetkezni, mert belátták, hogy más választ a bán nem is adhat. A nagy többség azonban valóságos őrült izgalomba jött. A koalició prófétája Supilo valóságos szent háborut prédikált a bán ellen, és a Samostalci, a Pokretaš-ok és a Pravaš-ok (jogpárt), valamint az önállóak club-jának tagjai valóságos vad üvöltéssel csatlakoztak hozzá. Hogy milyen hangon irt a koaliciós sajtó, azt könnyen el lehet képzelni.
Természetesen minden szitkozódás azzal végződött, hogy a bán bizonyitsa be a biróság előtt, hogy ők nem hazaárulók. De még tovább mentek. Nemcsak ujságjaikban, de Popovič Dusán képviselő Budapesten a képviselőházban is hangoztatta, hogy tulajdonképpen maga a bán a hazaáruló, amit ha rákerülne a sor, be is tudnának bizonyitani. Magától értetődik, hogy a bebizonyitással ezek a jó urak adósok maradtak, hiszen ők soh’sem akartak egyebet, mint a könnyen hivő közönséget, botrányok feltálalásával félrevezetni.
A Samostalci-k azonban egyszerre csak elhatározták, hogy halálos csapást mérnek a bánra. A “Sbobran” cimü lapban nyilatkozatot tettek közzé, a melylyel felhivták a bánt, hogy azonnal emeljen ellenük vádat a biróság előtt hazaárulásért, mert ha nem teszi, ugy ezennel nyilvánosan hazugnak, rágalmazónak, denunciánsnak nyilvánitják. Ezt a kedves nyilatkozatot az önálló szerb clubhoz tartozó valamennyi képviselő aláirta és most már bizonyosra vették, hogy a bán uralmának véget vetettek. 
A bán azonban nem ült fel nekik, hanem egész egyszerűen provokáltatta a club elnökét. Ez azonban nem tetszett ezeknek az uraknak és legkevésbbé dr. Medakovič Bogdán elnök urnak. Kibuvót kellett hát keresni és ez abban állott, hogy Medakovič ur segédei kétségbe vonták a bán párbajképességét és ezt azzal indokolták, hogy ilyes nyilatkozatok már előbb is jelentek meg a koalició egyes lapjaiban, a nélkül, hogy akkor a bán ezekért elégtételt kért volna. Ezek a lovagok azonban figyelmen kivül hagyták azt, hogy nagy különbség van a között, ha egy politikai egyéniséget az ellenfél politikai lapjai általában támadják, és a között, ha politikai ellenfelek személyesen, nevük alatt intéznek becsületbe vágó támadást. Azt is elfelejtették ezek a jó urak, hogy az, a ki magas állami állásban, Ő Felsége bizalmát birja, egyáltalában nem lehet párbajképtelen. Mindezekkel azonban, ezek az urak, első sorban Medakovič ur érdekében nem törődtek és becsületbiróságot követeltek.
A bán segédei még ezt is elfogadták, mert látni akarták, vajjon Medakovič ur egyáltalában kiáll-e. De hát azt előre lehetett tudni, hogy ebből párbaj soha sem lesz, legfölebb olyan délszláv féle párbaj, amely - nyelvöltögetésből áll. Igy végződött a Samoltaci-k ezen hires államakciója.
Körülbelül ezzel egyidejüleg, a Pokretaš-ok is inscenáltak egy hozzájuk méltó ilyes államakciót. A bán egy elutazása alkalmából, február vége felé lehetett, nagy, zajos demonstráció volt a zágrábi pályaudvaron, amelyen különösen egyetemi hallgatók szerepeltek. Ez az egész demonstráció csupán az által nyert jelentőséget, hogy tulajdonképpen Surmin képviselő (Pokretaš) védnöksége alatt lett rendezve. Itt aztán tudni kell, hogy: Surmin ur ekkor nemcsak képviselő volt, hanem egyetemi tanár volt, sőt mi több, dekán is. Surmin urnak, aki a demonstráció helyszinén jelen volt, első sorban kötelessége lett volna az egyetemi hallgatókat rendre és nyugalomra birni. De ennek éppen ellenkezőjét tette. A bán válasza erre az volt, hogy Surmin-t nyugdijaztatta. Ezzel a bán ismét darázsfészekbe nyult. A koalició valósággal üvöltött. Mindenféle variációban azt hirdették, hogy a bán az egyetem autonómiáját támadta meg, hogy megölője a tanszabadságnak és igy tovább. Természetes a Pokretaš-ok ily visszaütésre nem számitottak és boszut forraltak.
Boszujuk céljaira nem átallották az egyetemi fiatalságot felhasználni. Visszaéltek a könnyen hevülő fiatalság hangulatával és őket saját önző céljaikra felhasználva, azon határozatokat hozatták velük, hogy követelik Surmin tanár visszahelyezését és mindaddig, amig ez be nem következik, az egyetemtől távol maradnak. A terv épp oly jól volt kigondolva, mint a mily raffinement-val végrehajtva. A koalició valósággal lázasan dolgozott azon, hogy az egyetemi bojkott teljes legyen. A fiatalság higgadtabb része, akik a bojkotthoz nem akartak csatlakozni, annyira terrorizáltatott, hogy a második félévben csakugyan alig jelentkezett 50 hallgató (a theologusokat nem számitva). A lakosság minden rétegében gyüjtések rendeztettek, amelyek azonban nagyon gyér eredménynyel jártak. Ezt a koaliciós urak okos előrelátással mélyen eltitkolták. A fiatalság pedig, számitva a kilátásba helyezett anyagi támogatásra, a prágai, bécsi és gráci egyetemeken iratkozott be.
Eleinte minden jól ment. Az útra, a beiratási dijakra és a tartózkodás első idejére szükséges pénz rendelkezésre állott. De gondoskodni kellett a következő időről is. De ez a pénz már nem volt meg. Erről a koalició nem tartotta szükségesnek gondoskodni, mert azzal ámitotta magát és másokat - és első sorban másokat, - hogy a bán a bojkott miatt megbukik. De hát a koalició számitása ismét nem ütött be. És most az ifjuság, távol a hazától, a legnagyobb nyomornak volt kitéve, lelkiismeretlen egyének politikai önzése folytán. A fiatalság pedig, most, hogy ismét teljes számban beiratkozott a zágrábi egyetemre, egy csapásra megismerte ezeket a jó urakat.
A bán nem hagyta magát befolyásolni mind ezen botrányok által, hanem folytatta, nyugodtan és higgadtan munkáját, a melynek főcélja az volt, hogy a félrevezetett, oktalanul felizgatott kedélyeket ismét a józan ész és belátás politikájának nyerje meg. Ezt első sorban a személyes érintkezés által érte el. Bárki jött hozzá, mindenki mint tisztelője távozott. Jöttek közelről, távolról, a legellenségesebb kerületekből és minél rútabb szinben ismerték a koalició lapjaiból a bánt, annál nagyobb örömmel látták és tapasztalták az ellenkezőjét. Különösen nagy eredménynyel nyilvánult ez azon körút alkalmával, a mit a bán - a nyár folyamán - a Liká-ban és Modruš-Fiume vármegyében tett. Az egész lakósság valósággal fellélekzett, a mint a bánt szemtől-szembe megismerhette.
Hogy a nép annyira kijózanodott, ehhez nagyban hozzájárult a Samostalči-k által Kninben rendezett aljas attaque és a Novi-ban valóságos gyilkossági kisérletszámba menő orvtámadás - mert másképp nem is lehet nevezni az országuton az automobil elé keresztbe húzott távirdasodronyt, - a nép belátva, hogy a kik politikai küzdelemben ily fegyverekhez nyulnak, semmi esetre sem lehetnek igaz, jó hazafiak.
A koalició, hogy másra terelje a nép figyelmét, lapjaiban ismét előállott a régi zenével, ismét felhivta a bánt, hogy bizonyitsa be, hogy ők hazaárulók, - nem is sejtvén a jó urak, hogy mily közel állanak ahhoz, hogy kivánságuk teljesedésbe menjen.
Mint derült égből a villám, ugy csapott le ebben az időben - a koalicióra nagyon rossz időben - a Nastić-féle röpirat. Tagadhatatlan, hogy ez a röpirat értékes adatokat tartalmaz a királyi ügyész és a vizsgálóbiró számára. Azonban, miután sok olyasmire mutatott rá, a mi még akkor ismeretlen volt, de a mit már a titokban régen folyó vizsgálat ismert, de a vizsgálat érdekében nyilvánosságra hozni nem akart, tulajdonképpen ártalmára volt a vizsgálatnak. A röpirat nagy port vert és felzavarta a Samostalči-k nyugalmát. Figyelmesek lettek és látták a veszélyt. Kezdtek minden gyanusat eltávolitani és megsemmisiteni. Napokon át nem tettek egyebet a Samostalči-k által félrevezetett és fellázitott vidékeken, mint iratokat, leveleket égettek el, fegyvereket, lőszereket, dynamitot dobtak a vizekbe, hogy a vizsgálat elöl meneküljenek.
Mert a Samostalči-k még mindig azt hitték, hogy az ügyészség csak azt tudja, a mi a Nastić-féle röpiratban van. Arról, hogy vizsgálat folyik, hogy az már mennyire előrehaladt, és hogy már az elfogatási parancsok is kivannak állitva, fogalmuk sem volt. Vajmi rosszul kezdték azonban magukat érezni, a midőn a birói vizsgálat folytán az elfogatások megkezdődtek és a hazaárulás cimén börtönbe kerültek száma - legtöbbnyire Samostalci - 50-re emelkedett.
Most ismét azon törték eszüket, hogy hogyan zavarhatják a vizsgálat folyamát. Előbb azt tervezték, hogy az összes elfogottak általános éhség-sztrájkot rendezzenek. A terv azonban csütörtököt mondott, a sztrájkban résztvenni akarók hiánya folytán. Mert a jóllakott politikus Samostalci könnyen prédikálhatja az éhségsztrájkot, de a börtönbe került Samostalci ha éhezik, nem igen hallgat a jóllakott elvtársra. Ámbár a még szabadon járó jóllakott Samostalci-k nem igen voltak biztosak és nyugodtak a legközelebbi jövő felett.
Miután az éhség-sztrájk nem sikerült, a koalició legalább meg akarta nyugtatni a vizsgálati fogságban levőket is – hazugságaikban nem lévén válogatósak - azt kezdték hirdetni és hiresztelni, hogy Ő Felsége december 2-án a császári jubileum alkalmával el fogja rendelni a vizsgálat megszüntetését és a foglyok szabadon bocsátását. Ez a megtévesztésre irányuló hazug hiresztelés tartott egészen december 2-ig és a midőn ez a nap is eltelt és a hiresztelés hazugnak bizonyult, mind ezzel mit sem törődött a koalició és keresett uj hazugságokat, a melylyel a népet és a koaliciós lapok olvasó közönségét félrevezesse.
Igazán szomoru látvány, hogy mint képes egy, az értelmiség oly alacsony nivóján álló egyén mint Supilo egy egész ország felett oly vészesen és károsan uralkodni. Még szomorubb, hogy egy egész ország hogyan képes egy ilyen embert nagy hazafinak, a haza megmentőjének ünnepelni. Azt még csak valahogy meg lehet érteni, hogy a nép és különösen ennek alsóbb és legalsóbb része egy ilyen ember szavai után indul. De, hogy komoly politikusok és különösen komoly magyar politikusok, hogyan állhattak nemcsak szóba, egy ilyen emberrel, hanem hogyan engedhettek neki vezető befolyást, az már igazán teljesen érthetetlen.
Valóban itt volt az ideje, hogy a magyar kormány és a mérvadó politikusok belátták, hogy Szt. István koronájának egysége mily mérvben kezd veszélyeztetve lenni ezen problematikus politikai existenciák lábrakapása által. Itt volt az ideje, hogy belássák, hogy ma már Rauch báró erélye és kipróbált Uniohüsége Magyarország egyetlen biztositéka arra nézve, hogy Horvátországban ujból rend és béke legyen. Supilo és társainak egyetlen politikai célja, az állami felforgatás. Nem akarnak ezek sem dualizmust, de még trializmust sem. Ezek egy nagy, önálló délszláv államról álmodoznak. Erre az első lépés, hogy a horvátok a magyarokkal való 800 éves kapcsolatot kettészakitsák, a többi azután, nézetük szerint, magától jön.
Mert nem csupán a véletlen müve az, hogy Horvátország a Magyarországgal való 800 éves kapcsolatban, mint ország és nemzet fennmaradt. Nem véletlen, hogy nemzetiségük megőrzése mellett megőrizték őseiktől örökölt vallásukat, a katholicizmust. Mindez csak a Magyarországgal való szoros kapcsolat által volt elérhető és éretett is el. Az orthodoxismus hullámai mindig körülrajzották ezt a kicsiny de jellemerős népet és őseinek vallását csakis az által menthette meg, mert Magyarországra, mint bástyára támaszkodhatott. És igy birta megőrizni egyéni és nemzeti sajátságait is. Jól tudják ezt Supiloék és épp ezért azon vannak, hogy ezt a kapcsolatot megtörjék.
Erre az első ut az volt, hogy a horvát és szerb nép között örök idők óta szinte ösztönszerüleg létezett antagonizmust megszüntessék. Supilo és Társai - első sorban a Pokretaš-ok - a két néptörzs egységét és azonosságát prédikálták. Miután mind s két néptörzs ugyanazt a nyelvet beszéli, nem volt nehéz a bizonyitás, sőt csodálkoztak, hogy már előbb nem jöttek rá erre a nagy igazságra. De még a monarchia keretén belül lévő politikai érdekközösség is jól-rosszul megmagyaráztatott és hivőkre is talált. Ez volt a jól kigondolt akció egyik oldala. A másik oldal a munkamegosztás volt, mindig egy és ugyanazt a célt szolgálva. A Pokretaš-ok - mint radikál haladópárt - minden áron kulturharcot akartak Horvátországban előidézni. Az államnak az egyháztól való elválasztása minden megengedett és meg nem engedett eszközzel népszerüvé lett téve, a papság gyalázása állandóan napirenden volt és különösen a magasabb klérus, mint valóságos rablóbanda lett a nép elé állitva. Természetes, hogy a papi birtokok felosztása - oly jó csalétek a parasztság előtt - nem lett kifelejtve. Látjuk tehát, hogy a Pokretaš-ok akciója kizárólag a katholikus papság ellen irányult. Miért? A válasz igen egyszerü. Meg kellett törni a katholicizmus befolyását, ezzel gyengiteni a horvátságot, hogy ilyképpen annál könnyebben előkészittessék a szerbek uralomra jutása.
Amig a Pokretaš-ok ebben az irányban dolgoztak, velük parallel folyt a Samostalci-k munkája. De ez a munka azután már olyan volt, hogy a királyi ügyész beavatkozását tette szükségessé. Ezek is különben a vallásba kapaszkodtak bele. Minden gör. kel. hitvallásu horvát egész egyszerüen szerbbé lett átnemzetesitve. S miután a horvát-szerb koalició ezen irányzat hatalma alatt állottak, a horvátok békében türték, hogy egész vidékek miként vesznek el.
A szerb családokban a nagyszerb propaganda minden lehető eszközzel propagáltatott. Az ugynevezett templomzászló, ami különben nem egyéb, mint a szerb királyság állami lobogója, szinte kizárólagos használatra rá lett oktrojálva a hivő ortodoxokra, ezekkel a szinekkel lettek a lakóházak diszitve, a ruhák ily szinekből lettek összeállitva, Péter király és Gjorgje trónörökös képei ezer és ezer példányban lettek kiosztva; oly tankönyvek használatba véve, amelyek egymaguk a felségsértés tényét megállapitják; a cyrill-irás a törvény által meghatározott korlátokon tul a hivataloknál általánossá téve; - egyszóval a szerb érzület külsőleg és belsőleg annyira beoltatott a népbe, hogy bizonyos vidékeknél már teljesen megszünt az a tudat, hogy az Osztrák-Magyar Monarchiához tartoznak. Ezek után nem csodálkozhatik senki, hogy az ugynevezett szerb összeesküvési per megindittatott, amely per végtárgyalása már rövid néhány hét mulva teljesen meg fogja világitani ezt az egész kérdést. És itt ismét visszatérve a horvát-szerb koalicióra, nem fog hihetetlennek látszani, hogy ebbe az összeesküvési perbe a koalicióhoz tartozó hat képviselő is bele van keverve.
És most, egyszerre csak, mint villámcsapás a derült égből beütött a boszniai annexió. A horvát-szerb koalició ezzel döntő fordulat elé került.
Miután ezek az urak a hazafiságot főbérletben tartják és amint ők maguk hirdetik, ők az egyetlen és kizárólagos horvát hazafiak, - az 1894. évi programmnak legkardinálisabb pontját pedig ezen tartományoknak Horvátországhoz való csatolása képezi, joggal azt várhatta volna mindenki, hogy a koalició ezen nagy államaktust a legnagyobb örömmel fogja üdvözölni.
Szó sincs róla. A Samostalci-knak, a Supilóknak valósággal az orruk vére folyt. S ez nem is lehet máskép. Hiszen Supilo az, aki a következő kijelentést tette: “Ha a szerencse magával hozza, hogy Bosznia és Hercegovina megszabadul az Osztrák-Magyar Monarchia fölénye alól, akkor mindenesetre Szerbiához kell csatolni.”
A koalicióhoz tartozó egyes frakciók ebben a kérdésben most már mégsem tudtak megegyezni. A Samostalci-k álláspontja homlokegyenest ellenkezik a Pravaš-ok (jogpárt) álláspontjával. Ezek jó horvátok, államhoz és királyhoz hűek.
Az imént, deczember hó 28-án tartott összülésen keményen összetüztek ezek a pártok egymással, a minek a vége az lett, hogy a jogpárt saját hivatalos lapjában kinyilatkoztatta - ugy mint az az előszóban olvasható - hogy többé nem tartozik a koalicióhoz, de azért még egyelőre benne marad. Hát bizony nehéz megérteni, hogy a jogpárti jó horvátok miként maradhatnak fegyverbarátságban a Samostalci-kal. Az összeesküvési per már eddig is bebizonyitotta és a végtárgyalás teljesen be fogja bizonyitani, hogy a nagy-szerb propagandának egyetlenegy célja van és ez nem egyéb, mint Horvátország-Slavonia-Dalmátország, Bosznia és Herczegovinának egy állammá való egyesitése Szerbia és Montenegróval. Ennek az eszmének az uszályhordozói a Samostalci-k és szövetségeseik. Hogyan müködhetik tehát a jogpárt ezekkel együtt?
Rauch báró nagy érdeme az, hogy ezeket az államveszélyes fondorlatokat jóval előbb felismerte, még mielőtt Bosznia annexiója a szerbeket arra kényszeritette, hogy álarcukat levessék. A horvát-szerb koalició az ország szine előtt teljesen kompromittálva van. Megmérhetlen kárt okozott az országnak és csufságot hozott a horvát nemzetre, de végzete utólérte, felbomlása már csak napok kérdése és Horvátországban ismét kezdetét veheti a békés, a hasznos munka.

Teljesen hü képét adtuk az előzőkben a horvát-szerb koalició államellenes, veszélyes müködésének. De emellett feltártuk azokat a nagy erkölcsi és anyagi károkat is, a melyek a horvát nemzetre, Horvátország népeire a koalició uralma folytán háramlottak. Hozsannával fogja a horvát nép üdvözölni azt a napot, a mely véget vet a koaliciónak. Mert ennek megszünése nagy állami érdek ugyan, de mégis elsősorban magának Horvátországnak fekszik jól felfogott nagy érdekében.
Az istenáldott Horvátország gazdaságilag tönkremegy, mert a koalició megakadályoz minden hasznos törvényhozói munkát. És hogy a horvát nép anyagi boldogulása érdekében mily nagy munka vár a horvát tartománygyülésre, az legjobban kitünik abból a programmbeszédből, a melylyel Rauch Pál báró, Horvát-Szlavon-Dalmátországok bánja, 1908. évi január hó 15-én állását elfoglalta.
Ime, a bán programmja:

“... A szenvedélyek fel vannak korbácsolva, pedig az országnak békére, nyugalomra van szüksége, hogy minden erőnket a nemzet szellemi és anyagi fejlődésére fordithassuk. Majdnem azt kell mondanom, hogy ujra kell épitenünk nemzeti életünk erős várát, mert veszedelmes repedések mutatkoznak rajta. Ebben a munkában én leszek a vezető, én leszek az előmunkás. Mert mint eddig, ugy ezentul is csak egy célt ismerek és ez: Horvátország felvirágzása. Boldogulásunk az anyaországgal, Magyarországgal való minél szorosabb kapcsolattól függ. Az, 1868. évi I. t.-c. a leghatározottabban megállapitja, hogy Horvátország Magyarországgal államegységet képez. Horvátországnak meg van a maga saját politikai területe, saját politikai nemzet vagyunk. Meg van belügyeinkben saját autonómiánk. De kifelé minden harmadikkal szemben, Magyarországgal együtt meg nem osztható egységet képezünk a Pragmatika Sanctio és az 1868. I. t.-c. világos, félre nem magyarázható szavai alapján.
A midőn ezen legfőbb politikai kérdésben álláspontomat ily határozottan kifejeztem, áttérek azon nézeteltérésekre, a melyek a kiegyezés téves értelmezéséből eredtek. Itt vannak kérdések, a melyek közigazgatási uton könnyen elintézhetők, mint pl. a nyilvános hivatalok cimer kérdése, a mely kérdés már a legközelebbi napokban horvát nyelvü feliratok alkalmazása által teljes megoldást fog nyerni. Vannak azután más kérdések, a melyek ismét csak a kiegyezési törvény reviziója által nyerhetnek megoldást és pedig: 1. a nyelvkérdés a legkisebb részletekig is oly világosan és határozottan szabályozandó, hogy jövőre e tekintetben félreértések teljesen kizárva legyenek; 2. a zászlókérdés tisztába hozandó; 3. pénzügyi tekintetben a tartománygyülés hatásköre bővitendő lenne.
A mi már most a nyelvkérdéssel kapcsolatban a vasúti szolgálati pragmatika kérdését illeti, e tekintetben mindenekelőtt hivatkozom arra, hogy a ministerelnök ur ebben a kérdésben ismételten a legnagyobb nyiltsággal kifejtette álláspontját, a mely álláspontot én is teljesen a magamévá teszek. Itten nem nyelvkérdésről, hanem a vasútak szolgálati szabályzatáról van szó, a mely szabályzat, tekintettel rendkivüli fontosságára, nem rendeleti, hanem törvényhozási úton kell, hogy életbe léptettessék. Tény az, hogy ez a szolgálati szabályzat a helyzetet Horvátországra nézve két irányban javitotta, mert egyrészt kötelezővé teszi a horvát nyelv használatát a közönséggel szemben, másrészt pedig elősegiti a horvátok alkalmazását a vasútaknál. Szó sincs tehát arról, hogy itt a nyelvkérdés szabályozásának bármely irányban is prejudikálni akartak volna. Mint már fentebb hangsulyoztam, a nyelvkérdés megoldása kizárólag a kiegyezés reviziója idejére van fenntartva.
Áttérek ezután a gazdasági kérdésekre és pedig első sorban e kérdések pénzügyi részére. Autonóm hatáskörünkben sokszor oly munkákról van szó, a melyek a budget keretén belül a legjobb akarattal sem foganatosithatók, bármily fontosak és sürgősek is legyenek azok. Ilyenek pl. népiskolák épitése, folyamok és nagyobb patakok szabályozása, mocsaras vidékek lecsapolása, iparvállalatok támogatása, stb. stb., egyszóval hasznos befektetések volnának eszközlendők, de az eszközök nem állanak rendelkezésünkre.
Ezt a nagy hiányt szem előtt tartva, megállapodtam a ministerelnök urral, hogy a tartománygyülés jogköre abban az irányban ki fog terjesztetni, hogy az állami adók mérvéhez képest pótadó vettessék ki ily hasznos befektetések eszközlésére. És ugyancsak kiterjesztessék ezen jogkör arra is, hogy a bán a pénzügyminister úrral egyetértőleg, ezen pótadók alapján kölcsönt vehessen fel, kizárólag ily hasznos befektetések létesítésére.
Ime, ezzel rámutattam arra, hogy a kiegyezés reviziója milyen irányban kell, hogy mozogjon, a nélkül, hogy az államjogi alap megingattassék, mert ismétlem, ez az alap megtámadhatlan. Igenis a gazdasági kérdés képezi programmom legsarkalatosabb alapját. Negyven évvel ezelőtt, amidőn a kiegyezést kötöttük, meg kellett alapozni a politikai, az államjogokat. Ma ezen az alapon fel kell épitenünk Horvátország gazdasági haladását, boldogulását, felvirágozását.
A gazdasági kérdések azok, amelyekre én a legnagyobb sulyt helyezem, a nép anyagi boldogulása képezi működésem főcélját. Gyarapitani akarom a nép javait szellemileg és anyagilag. Szaporitani fogom különösen a népiskolákat, hogy igy emelve a nép értelmi erejét, képessé tegyem az anyagi haladására. Minden rendelkezésemre álló eszközzel azon leszek, hogy a mezőgazdaság minden egyes ága lehetőleg felvirágozzék. Támogatni fogom a kisipart, hogy ezáltal elősegitsem a nép keresetét és megvessem általa a gyáripar alapját. Különös gondozásom tárgyát fogja képezni a kereskedelem biztos fejlődése, mert megdönthetetlen meggyőződésem az, hogy a közgazdasági élet ezen három főtényezője békés együttmüködésre van utalva, mert ez a békés együtmüködés biztositja az ország anyagi boldogulását.
És ha ezt elérjük, meg fog szünni népünknek oly nagy mérvü kivándorlása Amerikába. Mert ez a kivándorlás, amely ma már szinte kóros betegséggé fejlődik, nem rendőri intézkedésekkel, hanem az által akadályozható meg, hogy itthon is biztositjuk a népnek anyagi boldogulását.
Nem kételkedem, hogy müködésemmel célt érek. Biztositék nekem erre Ő Felsége azon magasztos óhaja, hogy népei egymással békében, egyetértésben éljenek és hogy országai erkölcsileg és anyagilag felvirágozzanak. Biztositék nekem erre a magyar kormány és az összes mérvadó magyar politikai tényezők jóakarata Horvátországgal szemben. És biztositék nekem erre a horvát nép józan politikai érzéke, a mely még mindig megtalálta azt a helyes utat, a melyen haladnia kell, hogy a nemzet boldoguljon. És végül biztositékot találok magamban is, mert a mit én hazám és nemzetem boldogulására üdvösnek és szükségesnek találok, azt erélyesen keresztül is viszem.
Jelszavam: “Pro rege et patria.”
* * *
Ez a programm köteteket beszél. Horvátország politikai ujjászületése, az ország gazdasági felvirágzása, a nép anyagi boldogulása van ebben a programmban világosan, határozottan, okszerüen letéve. És mind ez megakadályoztassék, és mind ez csak vágy és ábránd maradjon, mert egy néhány kétes politikai existencia önző érdekei ezt ugy kivánják? Nem, ez lehetetlen. Minden jel arra mutat, hogy Horvátország szorgalmas békeszerető népe lerázza magáról a koalició kényszerzubbonyát, hiszen ma már belátja a horvát nép, hogy a koalició csak bajt és szerencsétlenséget hozott az országra. És a mint Horvátország fölszabadul a koalició nyüge alól, azonnal a munka uralma fog kezdődni. Munka lesz ismét Horvátországban a jelszó, és a horvát nemzet, a horvát nép végtére, oly hosszú idők után, ismét élvezni fogja a munka jól megérdemelt gyümölcseit. Rend és béke fognak ismét Horvátországban honolni Ő Felsége üdvére, a haza javára.