A történelemírás és emlékírás határmezsgyéjén áll Szalárdi János (1601-1666) műve. Az író egyszerű családból származott, nem kapott magasabb képzést, de iskoláztatásának hiányait sok tekintetben pótolni tudta szorgos levéltári gyűjtőmunkával. Mint a gyulafehérvári levéltár őrének, bőven volt alkalma az oklevelek és történelmi forrásértékű iratok tanulmányozására. I. Rákóczi György olyannyira meg volt elégedve munkájával, hogy 1646-ban már bizalmas titkárává nevezte ki, hamarosan pedig birtokadományban is részesítette. Az ifjabb Rákóczi György udvarában is a belső emberek közé tartozott. Erdély bukása az ő személyes létét is bizonytalanságba sodorta, mert Váradon levő házát fölprédálták a török hordák. Az 1660-as években Apafi fejedelmet szolgálta, előbb mint adószedő, később mint egyházi gondviselő Kolozsvárott. Mindezek azonban már nem tudták pótolni a Rákóczi-korban élvezett anyagi jólétét és létbiztonságát. Nehéz gondokkal küzdött, szegényen halt meg 1666-ban Kolozsvárott.

Króniká-ját 1662-64 közt írta, s benne a mohácsi vésztől saját koráig dolgozta föl Erdély történetét. Míg azonban a 16. századdal csak vázlatosan foglalkozik, addig Bethlen uralkodásától nagy részletességgel beszéli el az eseményeket. Saját szerepét szerényen, egyes szám harmadik személyben emlegeti, helyenként a történelmi eseményeken mégis átszűrődik a szubjektív látásmód, az egyéni hangvétel.

Történelemszemléletében tovább él a reformáció öröksége, zsidó-magyar párhuzamosság gondolata, amely szerint mindkét nép a bűneiért vezekel, mindkettőt vétkeikért sújtják sorscsapások. A „siralmas évek” periodikus visszatérése szerinte szükségesség: ez a gondolat adja prófétikus hangvételének erejét, egyéni zamatát.

Szalárdi kitűnő megfigyelő, különösen az emberi alkotások – épületek, dísztárgyak, ünnepélyek, vadászatok, művelődési intézmények stb. – érdeklik, ezeknek festésekor elemében érzi magát. A kötetünkben közreadott szemelvények is az ilyen részletek közé tartoznak: az egyik Bethlen Gábor, a másik I. Rákóczi György személyét, udvartartását, alkotásaikat és szokásaikat mutatják be sok tekintetben tárgyilagosan, mégis egyedi színekkel, jellemző módon válogatott vonások kiemelésével.

Szalárdi írásművészetéről kitűnő összefoglalást ad Tarnóc Márton (Erdély művelődése Bethlen Gábor és a két Rákóczi György korában. Bp. 1978. 197-218.), művének teljes szövegét pedig Kemény Zsigmond tette közzé (Újabb Nemzeti Könyvtár, Pest 1853). Szemelvényünk alapjául az utóbbi kiadás szolgált.