Az abszolutisztikus kormányzási rendszer kialakítására törekvő bécsi udvar az 1670-es években határozatot hozott a „rebellis” magyarság letörésére. Az előzmények közismertek: 1670-ben főúri összeesküvés készült megdönteni a Habsburg–hatalmat, de ez kudarcba fulladt, vezetőit (Zrínyi Pétert, Frangepán Ferencet és Nádasdy Ferencet) kivégezték; a bujdosó Felső-Tisza-vidéki fölkelők azonban 1672 kora őszén újabb támadásba lendültek, több császári csapatot megvertek, sőt magát Spankau tábornokot is megfutamították az enyickei csatában.

Bécs mindezek mögött a rebellió ideológiáját keresve jutott arra az álláspontra, hogy a protestáns prédikátorok terjesztik az ellenállás szellemét, ezért magyarországi uralmának konszolidálása érdekében az ő működésüket kell megakadályozni. 1671-ben már eredményesen működött a pozsonyi rendkívüli törvényszék, s jónéhány prédikátort sikerült áttérítéssel vagy száműzetéssel elhallgattatnia. Ezért 1673-74-ben a szepesi kamara két hivatalnokának javaslatára újabb, a korábbinál jóval nagyobb szabású pörre került sor; ehhez kétségtelenül jó ürügyet szolgáltattak az 1672. évi fölkelés túlkapásai (pl. katolikus papoknak a fölkelők által történt megölése, elhurcolása stb.). 1674 februárjában több mint háromszáz protestáns lelkészt idéztek a pozsonyi rendkívüli törvényszék elé, s válaszút elé állították őket: vagy fölhagynak lelkészi működésükkel, vagy száműzetésbe mennek, vagy pedig lázító prédikációik miatt elítélik őket. A prédikátorok legelszántabb csoportja nem vállalta a megalkuvást jelentő első két lehetőséget, s a végsőkig kitartva hangoztatta ártatlanságát. Ezeket bebörtönözték, majd embertelen szenvedések közepette Nápolyba hurcolták őket gályarabságra. Megszabadulásuk után a gályarabságot szenvedett prédikátorok közül többen megörökítették megpróbáltatásuk történetét, így valóságos gályarab-irodalom fejlődött ki. Természetesen latin nyelven írtak, hogy sorsukról az európai közvéleményt tájékoztathassák. A legnagyabb szabású és legtöbb érdekes részletben bővelkedő memoár ezek közül Kocsi Csergő Bálint (1647-1700) pápai iskolaigazgatóé, akinek latin művét (Narratio brevis) később Bod Péter, Bethlen Kata tudós udvari papja fordította magyarra 1738-ban. Kocsi Csergő széles helytörténeti és politikai körképet ad a pör hátteréről, nyugodt, elbeszélő tónusban adja elő szenvedéseik történetét, majd a De Ruyter holland admirális jóvoltából való megszabadulásukat. Mindvégig egyes szám harmadik személyben beszél, írását mégis emlékiratnak tartjuk, hiszen saját maga által átélt eseményeket beszél el.

Noha kötetünk csak magyar nyelvű memoárokat gyűjtött össze, Kocsi Csergő írásával kivételt tehettünk, mivel csaknem korabeli fordítás állt rendelkezésünkre, így a mű nyelve és stílusa jól beleilleszkedik a többi emlékiratok közé.

A mű modern kiadása a Makkai László által szerkesztett kötetben jelent meg (A magyarországi gályarab prédikátorok emlékezete, Bp. 1976. 31-109). Ezt a mindmáig legjobb kiadást vettük alapul, de természetesen kötetünk egészének szövegkiadási elveihez igazodva néhány részletkérdésben másként kellett eljárnunk. Így például a tulajdonneveket eredeti helyesírással hagytuk meg, csak a nyilvánvaló elírásokat korrigáltuk (pl. Szedeki Szendrei helyett stb.). Az eredeti szövegben található belső számozást mi is elhagytuk, az egybeírás, különírást viszont kötetünk egészének megfelelően a mai helyesírási elvek szerint alakítottuk át.