Martonfalvay Imre (1510-1591 körül) saját magát deáknak nevezte, kifejezve ezzel, hogy ő is ahhoz az írástudó világi értelmiségi réteghez számítja magát, amely a 16. századi magyar irodalomnak sajátos eszmei és stilisztikai áramlatát alkotta. Noha a deákszerzők a legkülönfélébb társadalmi rétegekből származtak, s a legkülönfélébb hivatalokat viselték, mégis közös volt bennük a reformáció iránti vonzalom, a humanista műveltség bizonyos elemeinek ismerete, a világias szemléletmód, a gyakorlati élet, a politika iránti érdeklődés. Martonfalvay Imre deák Török Bálint bizalmas híve, sáfára, követe, a család három nemzedékének hűséges kiszolgálója, érdekeinek védelmezője volt, aki azonban hatvanöt évi szolgálata után nem kapja meg a várt jutalmat, a korábban neki ígért acsádi és köveskúti birtokot. A személyes sérelem fogat vele tollat, s íratja meg a század legnagyabb szabású kérvényét, amelyben egész életére visszatekintve sorolja fel munkálkodásának legfontosabb területeit és eseményeit. Így válik magasabb képzettség és írói szándék híján levő deák az emlékírás egyik kezdeményezőjévé, a szubjektív hangú magyar próza egyik úttörőjévé.

A műnek mindeddig egyetlen kiadása volt: Magyar történelmi évkönyvek és naplók a XVI-XVIII. századokból I. (Közli Szopori Nagy Imre) Bp. 1881. 131-176. A szöveget a már jelzett szempontoknak megfelelően adjuk közre, az eredetihez képest csupán néhány helyen változtattunk, így például a rövidítéseket (nga=nagysága, klmes=kegyelmes stb.) föloldottuk, az igen gyakran közbeiktatott „etc.” rövidítést pedig elhagytuk. Az eredeti kézirat öt első lapja idegen kéz írása, a többi a szerzőé, ez magyarázza a kiejtésbeli eltéréseket (pl. az első öt lapon űnagysága, a továbbiakban őnagysága olvasható).