Méltán tarthatjuk számon Tótfalusi Kis Miklóst (1650-1702) a korabeli magyar művelődés egyik legjelesebb propagátoraként, a század legkiemelkedőbb magyar nyomdászaként. Sorsának tragédiája, hogy képességeit valósabban ismerték föl, tehetségét méltóbban becsülték meg külföldön, mint abban a hazában, amelyért ő dolgozni kívánt, amelynek művelődéséért egy életet áldozott.

A Nagybánya közelében fekvő Misztótfaluból indult pályája, az ottani mezővárosi, református környezet jelentette számára az első élményeket. Nagybányán, majd a híres nagyenyedi kollégiumban tanult, s néhány kiváló tanára révén már ekkor meg ismerkedett a protestantizmuson belüli modern eszmeáramlatokkal, a coccejanizmussal és a karteziánus eszmékkel. Tudását később a hollandiai egyetemeken gyarapította, s érdeklődése a teológia helyett mindinkább a nyomdászat felé fordult, majd a világhírű amszterdami Blaeu-műhelyben elsőrangú betűszedővé képezte ki magát. Egész Európa megismerte mesterien metszett betűit, s egymás után kapta a jól jövedelmező megrendeléseket. Görög, héber és örmény betűket is kitűnően metszett, nem csuda, ha – mint Mentségé-ben írja – „targoncával tolták a pénzt” lakására. Fényes pálya várt volna rá Hollandiában, ő azonban pénzét és tehetségét a hazai művelődés szolgálatába kívánta állítani. Ennek első lépéseként saját költségén jelentette meg 1685-ben Amszterdamban a Károlyi-biblia teljes szövegét, amelyet számos fordítási és sajtóhibától megtisztított. Elvszerűen hirdette az olcsó és tetszetős könyvek készítésének szükségességét, a mozgékonyabb terjesztés, valamint az analfabetizmus felszámolásának fontosságát. Ilyen tervekkel tért haza s kezdte meg működését a kolozsvári nyomda élén. Az erdélyi társadalmi viszonyok kezdetlegessége, a polgáriasabb szemléletmód hiánya, nem utolsósorban pedig a rosszakarat és irigység azonban meggátolta nagyszabású terveinek valóraváltását, kicsinyes gáncsoskodás, anyagi szűkkeblűség és megsértett hiúság övezte, s mindezek végül aláaknázták egészségét. A számos mintaszerű, európai szintű nyomtatvány mestere végül is vagyonából kisemmizve, betegen, megbántottan kényszerül védekezni, a maga számára „mentséget” keresni. Ez a törekvés hozta létre az emlékiratok csoportjába illeszthető művét, amely egy kiváló szakember életművének apológiája. Írását gyakorlatias, védekező szándék hívta életre, szenvedélyes fölháborodás sodrában született, s ez a tény stílusára is rányomta bélyegét. Kevés a műgond, egyenetlen a szerkezet, ennek ellenére az érzelmek őszinte áradása, az önvallomásos jelleg, a körülmények szorításában vergődő tehetség segélykiáltása a mai olvasót is megragadja, s Mentségé-nek minden korban érvényes aktualitást biztosít.

A mű szövegének számos kiadása közül mi a legjobbat és a legmodernebbet, a Jakó Zsigmondét vettük alapul (Erdélyi féniks, Bukarest 1974. 164-280). Jegyzeteink ugyancsak e kiadás mintaszerűen pontos anyagára épülnek, de attól – kötetünk jellegének megfelelően – el is térnek, mi ugyanis csupán a szöveg megértéséhez nélkülözhetetlen adatokat magyarázzuk. A Tótfalusi élete és munkássága iránt tüzetesebben érdeklődő olvasó az említett kiadás bevezető tanulmányából, Jakó Zsigmond munkájából, minden tekintetben kielégítő tájékoztatást kaphat. Különösen a Tótfalusi által említett kiadványok bibliográfiai adataira vonatkozik ez; itt csak a legszükségesebb adatokat közöljük.