# Kádár Kata *

Anyám, anyám, édösanyám!
Gyulainé édösanyám!
Én elvöszöm Kádár Katát,
Jobbágyunknak szép lëányát. –
Nem öngedöm, édös fiam,
Gyula Márton!
Hanem vödd el nagy uraknak
Szép lányát. –
Nem këll neköm nagy uraknak
Szép lëánya,
Csak këll neköm Kádár Kata,
Jobbágyunknak szép lánya. –
Elmehetsz hát, édös fiam,
Gyula Márton!
Kitagadlak, nem vagy fiam,
Sem ëgyször, sem máccor. –
Inasom, inasom, kedvesebb inasom,
Húzd elé hintómot, fogd bé lovaimot! –
Lovakot béfogták, útnak indútanak,
Ëgy keszkenyőt adott neki Kádár Kata:
Mikor e szénibe vörösre vátozik,
Akkor életöm is, tudd mëg, mëgvátozik. –
Mönyön Gyula Márton högyekön, vőgyekön,
Ëgyször vátozást lát a cifra keszkenyőn.
Inasom, inasom, kedvesebb inasom!
A főd az Istené, a ló az eböké.
Forduljunk, mett* vörös szén* már a keszkenyő,
Kádár Katának is immán* rég vége lött. –
A falu véginél vót a disznyópásztor:
Hallod-ë, jó pásztor! mi újság nállatok? –
Nállunk jó újság van, de neköd rossz vagyon,
Mett Kádár Katának immár vége vagyon,
A te édösanyád őtöt elvitette,
Feneketlen tóba belé is vettette. –
Jó pásztor, mútasd mëg, hol vagyon az a tó,
Arannyim mind tiéd, a lovam s a hintó. –
El is mönének ők a tónak széjire:
Kádár Kata lelköm, szólj ëgyet, itt vagy-ë? –
A tóba megszólalt Kádár Kata neki,
Hëzzája béugrék hamar Gyula Márton.
Édösanyja vízi búvárokot kűdött,
Megkapták mëghalva, ësszeölelközve;
Ëgyiköt temették ótár elejibe,
Másikot temették ótár háta mögi.
A kettőből kinőtt két kápónavirág,
Az ótár tetejin ësszekapcsolódtak,
Az anyjok odamönt, le is szakasztotta,
A kápónavirág hëzza így szólala:
Átkozott légy, átkozott légy,
Édösanyám, Gyulainé!
Éltömbe rossz vótál,
Most is mëggyilkótál. –