# [Udvarom, udvarom, szép kerek udvarom…]*

Udvarom, udvarom, szép kerek* udvarom,
Nem söpri mëg többé az én gyönge karom.
Udvarom közepin ëgy arany almafa,
Ahoz van mëgkötve piros pej paripa.
Föl is van nyergelve, föl is kantározva,
Nosza, kedves pajtás, búdossunk el rajta.
Két út van előttem, melyikön induljak?
Két szép lány szeretőm, melyiktől búcsúzzak?
Ëgyiktől búcsúzom, a másik haragszik,
Azét az én szűvem soha mëg nem nyugszik.
Neköd, édös rózsám, mi bajod érközék?
Talám a vacsorád nemigön jólesék?
Hoztam ëgy éveg* bort, hogy igyál belőlle,
Szomorú a szűved, majt* mëgvídul tőlle.
Nem këll neköm borod, csak te idd mëg magad,
Ha nem sajnálottad árva lányságomot.
Sajnátalak, rózsám, mikor megcsaltalak,
De már a jó Isten viselje gondodot.
Adjon Isten, rózsám, neköd olyan csudát,
Hogy az egész világ róllad vögyön példát.
Én nem bánom, rózsám, lögyön fődmozdulás,
Hogy jusson eszödbe sok erős fogadás.