# [Ó bánat, búbánat, keserű búbánat!]*

Ó bánat, búbánat, keserű búbánat!
Égön mennyi csillag, ha mind diák vóna,
Fődön mennyi fűszál, ha mind pénna vóna,
Erdőn mennyi levél, ha pappiros vóna:
Töngör* sűrű hobja ha mind tënta vóna,
Mégsem írhatnók le búmot, bánatomot,
Búmot, bánatomot, benn való titkomot,
Az életbe való keserű sorsomot.
Istenöm, istenöm! ó édös istenöm!
Ëgy íródiákom mé nincsen énneköm?
Ëgy íródiákom, ëgy bízott emböröm,
Aki most csakhamar lönne jó eszközöm.
Íródiákommal levelem íratnám,
Bíztos embörömtől útra bocsátanám,
Rigómtól kűdeném, de igön csácsogó,
Titkos panaszommal így bánni nem tudó.
Méhömtől kűdeném, oly mezőre talál,
Szűve szërént való szép virágra leszáll;
Mézet szippant szëgény, követi az halál,
Így bánatom mindég nállam marad tehát!
Fúdd el, jó szél, fúdd el az én bánatomot,
Könnyebbítsd mëg bár te nyomorú sorsomot,
Vidd szél fúvására, víznek lemöntire,
Vidd rózsám házának ablakévegire*.
Még onnét is fúdd bé az ő kebelire,
Az ő kebelire, hogy haljon mëg vélle,
Mégse haljon szëgény, hadd éljön kedvire,
Éljön, aki élhet az ő édösivel.
Én már nem élhetök az én kedvesömmel,
Végit adta Isten az én életömnek,
Bétőtötte kedvit mindön irigyimnek,
Istenöm, fizess mëg vót ellenségimnek.