# Szomorú nóta *

Ezörnyócszáznëgyvennyócba,
Október hónapja tizënhatodikán
Be sok magyar, fegyverrel ódalán,
Táborba gyűlt magyar Agyagfalán.
Berzenczei hatalmas hangjára
Fegyverköztünk hazánk ótalmára,
Szántóvasból fegyvert kovácsoltunk,
Bottal, rúddal harcolni indultunk.
Hej! de sok éfiú* utoljára
Dőlt zokogó kedvesse vállára!
Szívszaggató vót a búcsúzások,
Utósó vót a találkozások.
Anya s gyermëkëk siránkozása
Ëggyé olvadt apjok távoztára:
Mintha valaki mëgmondta vóna,
Hogy nem tér meg édösapjok soha!
Mëgindult a székëlyëk tábora,
Ëgy része mű lefelé Radnótra,
Oda ës értünk huszadikára,
Gróf Bethlenék fényös kastélyába.
Ott tizënëgy nap vótunk mëgállva,
Benn a várba s künn a mezőn hálva;
De a tizënkettődik nap délbe
Az ellenség rajtunk csúfot tëve.
Lőtt az ellen, mű is lőttünk vóna,
Ha fegyverünk s porunk ës lëtt vóna!
Csak ëgynehány csíki legén lőtte
A ránk rontó ellent agyba-főbe.
Hát mëgbomlott a székëlyëk sora,
Szétszaladott Pünkösti tábora,
Mëgfutottunk, hogy tőllünk lehetëtt,
Mindën arra, amerre mehetëtt.
Mezőszentiván mellett szorossan
Vëttük útunkot át a Maroson,
Ott, ki bátor vót, sok átevezött,
A gyëngékből sok a vízbe veszött.
Ki jött haza, ki maradt még oda?
Azt talám csak a jó Isten tudja;
Itt ës, ott ës sok elhagyott árva
Máig is vár elveszött apjára.