# [Csá elé, hí elé, az én rózsám felé!]*

Csá elé, hí elé, az én rózsám felé!
Csá elé, hí elé, az én rózsám felé!
Az ökör a fődet nem magának szántsa,
Asszony a lányát nem magának tartsa.
Szépën fëlneveli, más kézre ereszti*,
Keservesën nëzi, hogy más üti-veri.
Elmënt az én rózsám idegën országra,
Azt izente vissza, hogy mënjek utánna.
Nem mënyëk utánna idegën országra,
Inkább mëggyászolom feteke ruhába,
Délig fetekébe, délután fejérbe,
Estefelé pedig lilaszín selyëmbe.
Feteke városnak fejér tornya látszik,
Az én édës rózsám más ölibe jádzik.
Fëlmënék a hëgyre, lenézék a vőgybe,
Ott van az én rózsám talpig fetekébe.
Csak azétt* szeretëm falu végin lakni,
Odajár a rózsám a lovát itatni.
Nem lovát itassa, magát mutogassa,
Piross két orcáját velem csókoltassa.
Miétt az ördögétt tudlak úgy szeretni,
Hogy gondolatomból ki sem tudlak vetni.
Nem anyától lëttél, rózsafán termëttél,
Piros pünköst napján hajnalba születtél.