# [Virágos rét, füves halom…]*

Virágos rét, füves halom,
Ott kaszál az én galambom,
Aranydészű a dërëkán,
Nem hajlik a kasza után.
Kaszáscsillag van az égën,
Kaszál édësëm a réten,
Aranydészű a dërëkán,
Nem hajlik a kasza után.
Ő kaszálja, s én takarom,
Ott ës jovadot akarom.
Akarmennyit ő kaszáljon,
Én utánna fëltakarom.
Bú életëm, bánat napom,
Feteke gyász alatt lakom,
Illik nekëm a gyászruha,
Mindën kedvem el van zárva.
Olyan bánat a szűvemën,
Kétrét hajlott az egekën;
Egek, egek, szánjatok mëg,
Bánatimtól mëntsetëk mëg.
Ha az egek mëg nem szánnak,
Könnyhullásim mëg sem állnak;
Fáj a szűvem küvül-belöl
Szorítsa bánat kétfelől.
Bódog isten, sok sírásim,
Tengër álomszaggatásim!
Akiétt sokat szaggattam*,
Jaj, én attól elmaradtam.
Én elmënyëk arra helyre,
Honnét madár sem jő ide;
Fészket rakok a sűrűbe,
Ződ erdőnek közepibe.
Ha azt kérdik: azt ki rakta?
Azt ëgy szëgény árva rakta,
Kinek nincsen apja, anyja,
Sem ëgy igaz tesvérbátyja.
Arról tudják, hogy árva vagy,
Hogy ëgy házba ëgyedül vagy,
Ëgyedül hagyott a világ,
Ëgyedül búsulok immág*.
Sírva ëszëd kënyeredët,
Osztán sonyorán keresëd.
Úgy mëg vagyok én átkozva,
Mind paripa kantározva!
Verjën mëg az én teremtőm,
Mett nem vótál hív szeretőm,
Nem vót nekëd teljes eszëd,
Sem állandó szeretetëd.
Ó, még a fák ës könyveznek,
Hogy véletlen szerettelek!
Úgy mëgváltam szeretőmtől,
Mind ág szép ződ levelitől.
De a ződ ág hideg átal,
Én pedig irigyëk átal;
Elhullott a fa levele,
Mett reatőt az ideje.
Kiasszott a füge fástól,
Mëgváltunk, rózsám, ëgymástól,
Eltőt a nyár, jaj, be nagy kár!
Be szép, aki párjával jár!
Be szép, aki szépët szeret;
Felejtené, de nem lehet!
Mett én ëgy szépët szerettem,
De azt el sem felejthetëm!
Mikor bujdosni indultam,
Színëm sem vót, úgy búsultam;
Édësëmtől elbócsuztam,
Jaj, mindënből kiposztultam.
Mindën lëánnak azt hagyom,
Gyászvirágot ne gyomláljon;
Mett ha gyászvirágot gyomlál,
Az édësse bujdosni jár!