# Kőmíves Kelemenné*

Tizönkét kőmíjes* ësszetanakodék,
Magoss Déva várát hogy fölépittenék,
Hogy fölépittenék fél véka, ezüstér,
Fél véka ezüstér, fél véka aranyér.
Déva várossához meg is megjelöntek,
Magoss Déva várhoz hëzza is kezdöttek,
Amit raktak délig, leomlott estére,
Amit raktak estig, leomlott röggelre.
Megint tanakodott tizönkét kőmíjes*,
Falat megállítni hogy lösz lehetséges,
Míg elvégre ilyen gondolatra jöttek,
Egymás között szoross ëgyességöt töttek:
Kinek felesége legelőbb jő ide
Szép gyöngén fogjuk meg, dobjuk bé a tűzbe,
Keverjük a mészbe gyönge teste hammát,
Aval állittsuk meg magoss Déva várát.
*
Kocsisom, kocsisom, nagyobbik kocsisom
Én uramhoz mönni lönne akaratom!
– Kőmíes Kelemön felesége mondja –
Fogd bé a lovakot, fogd bé a hintóba,
Fogd bé a lovakot, állj is gyorsan elé,
Hadd mönjünk, hadd mönjünk Déva vára felé. –
Mikó fele útját elutazták vóna,
Erőss üdő* vala, záporesső hulla.
Asszonyom, csillagom, forduljunk mü vissza,
Rossz jelenést láttam az éjjel álmomba,
Az éjjel álmomba olyan álmot láttam,
Kőmíes Kelemön udvarába jártam,
Hát az ő udvara gyásszal van béhúzva,
Annak közepibe mély kút vala rakva,
S az ő kicsi fia oda beléhala
Az éjjeli álom nem telik ma jóra.
Asszonyom, asszonyom, forduljunk meg vissza! –
Kocsisom, kocsisom, nem fordulunk vissza,
A lovak sem tëéd, a hintó sem tëéd,
Csapjad a lovakat, hadd haladjunk elébb. –
Mönnek, möndögelnek Déva vára felé,
Kőmíes Kelemön őköt eszrevövé,
Megijede szörnyen, imádkozik vala:
Én uram istenëm, vidd el valahova!
Mind a négy pej lovam törje ki a lábát,
Vessen a hintómnak négy kereke szakát,
Csapjon le az útra tüzes istennyila,
Horkolva térjenek a lovaim vissza. –
Mönnek, möndögelnek Déva vára felé,
Sem lovat, sem, hintót sömmi baj nem lölé.
Jó napot, jó napot, tizönkét kőmíjes*!
Neköd is jó napot, Kelemön kőmíjes! –
Köszöne az asszony, az ura válaszolt:
Édös feleségöm, neköd is jó napot!
Hát ide mé jöttél a veszedelmedre,
Szép gyöngén megfogunk, bédobunk a tűzbe.
Tizönkét kőmíjes* azt a törvént tötte:
Kinek felesége hamarább jő ide
Fogjuk meg szép gyöngén, dobjuk bé a tűzbe,
Annak gyönge hammát keverjük a mészbe,
Aval állittsuk meg magoss Déva várát,
Csak így nyerhessük el annak drága árát. –
Kelemönné asszony, hogy átalértötte,
Bánatos szűvének így lött felelete:
Várjatok, várjatok, tizönkét gyilkosok,
Amíg búcsút vöszök; csak addig várjatok,
Hogy búcsút vöhessek asszonbarátimtól,
Asszonbarátimtól s szép kicsi fiamtól:
Mett a halottnak is hármat harangoznak,
Én árva fejemnek egyet sem* kondítnak. –
Kelemönné asszon aval hazamöne
Egysző mindönkorra, hogy végbúcsút vönne,
Hogy végbúcsút vönne asszonbarátitól,
Asszonbarátitól s szép kicsi fiától.
Aval visszamöne Kőmjes Kelemönné,
Sírva haladt magoss Déva vára felé,
Megfogák szép gyöngén, bétövék a tűzbe,
Az ő gyönge hammát keverék a mészbe,
Aval állitták meg magoss Déva várát,
Csak így nyerheték meg annak drága árát.
Kőmíes Kelemön mikó hazamöne,
Az ő kicsi fia jöve vélle szömbe*.
Isten hozott haza, kedves édösapám!
Hó maradt, hó maradt az én édösanyám? –
Az ő édösapja neki így felele:
Hadd el, fiam, hadd* el, hazajő estére. –
Istenëm, istenëm, este is eljöve,
Mégis édösanyám még haza nem jöve.
Apám, édösapám! mondja meg igazán,
Hogy hó van, hogy hó van az én édösanyám! –
Hadd el, fiam, hadd* el, hazajő röggelre. –
Az ő édösapja neki így felele.
Istenëm, istenëm, röggel is eljöve,
Mégis édösanyám még haza nem jöve.
Apám, édösapám! mondja meg igazán
Hogy hó van, hogy hó van az én édösanyám? –
Mönj el, fiam, mönj el magoss Déva várra,
Ott van a te anyád, kőfalba van rakva. –
Elindula sírva az ő kicsi fia,
Elindula sírva magoss Déva várra,
Háromszor kiátá magoss Déva várán:
Anyám, édösanyám! szólj bár ëgyet hëzzám! –
Nem szólhatok, fiam! mett a kőfal szoritt,
Erőss kövek közi* vagyok bérakva itt. –
Szűve meghasada, s a főd is alatta
S az ő kicsi fia oda beléhulla.