# Iskariót*

Már gyakran járta a hír János király+ udvarában Budán és a polgárok között is, hogy Perényi Péter+ Ferdinánd királynál+ volt egy fekete gubában…. Azután eljött Budára a királyhoz nagy hízelgéssel, mint Iskariót+; felbátorodva szavaiban méz folyt a szájából, mégis epét hordott szívében.
Szerémi György: Levél Magyarország romlásairól

Állok némán Iskariót+ csöndes templomában, a siklósi+ várkápolna boltíve alatt, és egy freskót nézek. A képen sebbel borított, mezítelen testű ember. Szalmával szórt sziklára dől, kezében latin írás: „Az Úr adta, az Úr elvette, ahogyan az Úrnak tetszett. Áldott legyen az Úr neve.”

Igen, nem más ez, mint Jób, aki – bár tőig metszette Isten oltókése – sorsával kibékült. És előtte állnak azok, akik térben és időben egyaránt ezredekkel mérhető távolságban a maguk nyomorát látták a fájdalmakkal földre vert bibliai Jóbban. Tudom, hogy jóval a XVI. század előtt készült a kép, mégsem tudok ellenállni, hogy ne a Perényi család nádori ágának alakjait vetítsem a freskó alakjaiba. Mert ki lehetne más az a Jóbhoz legközelebb álló, rövid derekú, hosszú, zárt szoknyát viselő nőalak, mint Siklós+ nagyasszonya, Perényi Ferenc+ anyja, Ormósdi Székely Klára+? És ki más az ott mögötte abban a zöld, prémmel bélelt papi köntösben, szerzetesi kámzsával, tonzúrásán, szakállasan, mint Sztárai Mihály+, a siklósi+ iskolamester, aki a hagyomány szerint Ferences szerzetes volt? Vagy ki más lehetne még az a főúri viseletben álló férfi, mint Perényi Péter+ úr? Kucsmája alól dúsan göndörödik haja, válláról bíborszínű, prémes palást omlik. Igen, ez a bíbor, szinte királyi palást csak a kancelláré lehetett, letartóztatásakor aranyláncával együtt ezt tépte le róla egy kapzsi spanyol kapitány.

De vajon milyen ember vagy emberek alakját öltötte magára az ördög, amely ott bontakozik ki szürkén, feketén az előtérben álló csoport és a levert Jób között? Arckifejezése kaján, gúnyosan kiöltött nyelve hosszú és élénkvörös, csakúgy a füle, összehajló szarvai meg feketék.

1526 őszén Perényi Péter+ koronaőr, temesi ispán két magyar királyt is koronázott a nyáron meghalt helyébe. Igaz ugyan, hogy a Szapolyai Jánost királlyá avató szertartáson a főurak egy részével együtt csak vonakodva, „félakarattal” volt jelen. János udvari papja, Szerémi György+ szerint a koronaőr ünneprontó módon szemére vetette Szapolyainak, hogy már három éve nem látta a koronát, mert valaki (értsd: Szapolyai, a leendő új király) ellopatta tőle. Perényi a ceremónia végén magához is vette a koronát, és elnyargalt vele. Néhány hét múlva Ausztria főhercegét, Ferdinándot koronázta királlyá, aki később sikerrel próbálta elűzni Jánost, az ellenkirályt a magyar trónról.

1528 márciusában Perényinek azt a hírt hozták, hogy Szulejmán+ török szultán két sereget is indított a Ferdinánddal szemben már-már alulmaradó János segítésére. Az egyik sereg Németország ellen támad, a másik meg épp Siklós+ felé, Perényi várához tart. Mivel János király+ és a török szemében Perényi nyílt árulást követett el azzal, hogy átadta a koronát Ferdinándnak, joggal tarthatott a török bosszújától. Éppen ezért „így esett, hogy Príni Péter látván, hogy immár Valpó+, Siklós+ és egyéb váraiban meg nem maradhat, akart Sárospatakra menni feleségestül, gyermekestül, az korona is vele volt. És útjában szállott volt meg egy faluba az Sár vize mellett, nem messze Simontornyához; Kajdács+ neve az falunak. Ezt hallván Zerechen János+, ki akkoron János király+ pártja volt és pécsi pispekséget bírta, gyaloggal, kézíjesekkel reá, és éjjel aluva találván megfogta és vitte törek császárnak, ki akkor Kőszeg alá akart menni”.

A családjával és kincseivel együtt fogságba esett Perényit Szerecsen János+ „ajándokon adá” Jánosnak, aki foglyát „ajándíkon” Szulejmánnak+ továbbította. A mohácsi győztes nemcsak jó hadvezér, hanem jó politikus is volt. Úgy gondolhatta, többet használ neki egy hűségesen szolgáló, mint egy tömlöcbe zárt főúr, ezért aztán a megújított hűségesküvel Jánoshoz kötött Perényit elengedte. Lehet, hogy Perényi hálás is volt ezért a kegyes elbánásért Szulejmánnak+, Jánosnak viszont – mint két évvel később ki is derült – nem tudta elfelejteni és megbocsájtani azt a bizonyos „ajándékozást”.

A Ferdinánd és János király+ közti véres erőpróbákba belefáradt magyar nemesség képviselői az 1531-i, úgynevezett királytalan országgyűléseken a két király hibáiról, de főként arról a tűrhetetlen helyzetről tárgyaltak, hogy az országnak két királya van. Egy kortárs beszámoló szerint mindannyian egy királyt akartak választani, vagy Ferdinándot, vagy Szapolyait, vagy Perényi Pétert+. Egy másik arról is tudott, hogy az összegyűlt magyarok – föltehetően Velence mintájára – a nemesi köztársaságot akarták kikiáltani.

Perényi, aki a jelek szerint nemcsak őre, hanem birtokosa is lehetett volna a koronának, azoknak a pártját vezette, akik János és Ferdinánd királyságának egyaránt ellenzői voltak. 1531 nyarán a nyilvánosság előtt loretói zarándoklatra induló főúr politikai tárgyalásokat akart folytatni a Velencei Köztársasággal. Személyesen szerette volna megtudni, milyen támogatásra számíthatnak e nemesi köztársaság részéről Jánossal és a szintén számításba vett másik királyjelölttel, Andrea Gritti velencei dózse törvénytelen fiával a Magyarország kormányzója címet viselő Lodovico Grittivel+ szemben.

A magyar bárók nevében is érkező Perényit hatalmas, hatszáz főnyi kíséretével együtt ünnepélyesen fogadta Velence államtanácsa, majd zárt tárgyalást tartottak. Ennek tartalmát nem ismerjük ugyan, de gyanítható, hogy azt akarta elérni Perényi személyes jelenlétével Velencében is, amit ugyanekkor követei, Bika Imre és Zrínyi Miklós+ útján szorgalmazott Konstantinápolyban: rámutatni János király+ és Gritti+ hibáira, az ország főurainak és nemeseinek velük szemben érzett elégedetlenségére, előkészíteni a megbuktatásukat.

Perényi ellenfele, a porta bizalmát élvező Gritti azonban meghiúsította e tervet. Hiába ajándékozott tehát a szultánnak Perényi 1531 decemberében egy becses mívű aranykelyhet, a nagyvezírnek meg egy tizenkétezer aranyat érő óriási zafírkövet. Korai volt az az öröm is, amit Nádasdyék 1532 februárjában a Budán színre vitt Gritti-játékkal jeleztek. Gritti a szándék és híresztelés dacára sem lett kegyvesztett, nem tűzték ki lándzsán szalmával kitömött bőrét a konstantinápolyi várfalon.

Szulejmán+ 1532 nyarán indított hadjárata idején lett csak bizonyos, hogy nem a török által kormányzóvá tett Gritti és a trónját megőrzött János, hanem Perényi és a magyar nemesség veszítette el a diplomáciai csatát. Perényi ugyanis, aki kérésük kedvező portai elbírálását remélte, és a szultán sértetlenséget szavatoló menlevelének birtokában társaival együtt érkezett a szultán bereményi+ táborába, egyszer csak fogságban találta magát, kísérőit elfogták vagy lemészárolták. E vereség oka valószínűleg az volt, hogy Szapolyai Ibrahim nagyvezírtől+ titkon megtudta Perényiék tervét, és még volt ideje ellenlépésekre. Istvánffy Miklós+ szerint „a nagy befolyású Gritti közbenjárásával és nagy ajándékokkal, mellyel a fösvény törököknél minden kivihető, kieszközlé, hogy Perényi kívánata visszavettessék, s ő lesbe csalassék, kétszeres hűtlenségének gyalázatát hozván föl”.

Szulejmán+ kedvezőtlen döntését nagyban segítette a talán Velencéből is jól informált Gritti, aki Perényi hódolatát színlelésnek tartva azt állította, hogy a magyar főúr lepaktált Ferdinánddal, hogy Valpó+ és Siklós+ várából hátba támadja a Bécs ellen vonuló szultáni hadsereget.

A másodszor is fogságba esett Iskariótot ezúttal Szulejmán+ ajándékozta Jánosnak. Rábízta, hogy tetszése szerint bánjon a fogollyal, de szándékát előbb üzenje meg neki. János király+ nem merte a függetlenségi párt fejét, Perényit hóhérkézre adni, mert ezzel csak még inkább elriaszthatta volna magától a – kormányzója sértő kereskedelmi és politikai ügyletei miatt – már amúgy is zúgolódó nemességet. Okosabb megoldásnak látszott, ha ellenfelét emberi és politikusi mivoltában egyszerre teszi lehetetlenné. A fogoly főúrtól hatalmas összegű váltságdíjat csikartak ki, harmadszor is föleskették János hűségére, majd élő pecsétet kértek: túsznak Perényi fiát, a nyolcéves Ferencet.

A Gritti által őrizetbe vett elsőszülött gyermeket előbb Nándorfehérvárra, majd 1533 áprilisában Konstantinápolyba, a szultáni szerájba vitték. Apja éveken át hiába kísérletezett kiváltásával, viszont ismét lejáratta magát a török előtt azzal, hogy Sárospataki várában zajlottak János és Ferdinánd követei közt a törökellenes nagyváradi békéhez vezető tárgyalások. Közben ugyan fölvetődött az a lehetőség is, hogy János király+ trónját a Perényiek kapják…. „Én azért vettem a kezemhez Perényi Péter+ fiát, mert láttam, hogy János király+ utód híjával van, és azt akartam, hogy János király+ halála után vagy Péter maga, vagy a fia lett volna Magyarország királya” – mondotta a szultán.

A Ferdinánd és János közti béke a török haragját hozta. Perényi, akit János királlyal együtt árulónak nevezett a török, árulónak tartott és kiirtásra ítélt nemzetével együtt ismét retteghetett a török bosszújától. Perényinek ugyanakkor a másik félről sem lehetett túl jó véleménye, mivel Ferdinánd erejét sem látta elégnek a török hódítás megtöréséhez. Éppen ezért 1540-ben más főurakkal együtt arra szólította fel a nagy hatalmú német-római császárt, Ferdinánd bátyját, V. Károlyt+, hogy vagy mondjon le Magyarország megtartásáról, vagy ha mégis kitart mellette, akkor komolyan fogjon hozzá a teljes meghódításhoz, és küldjön hozzá katonákat, a szükséges lépéseket pedig egyeztesse a franciákkal. Ha viszont nem tud vagy nem is akar segíteni, akkor beszélje le öccsét a magyar trónról.

János király+ halála után Perényit már formálisan sem kötötte hűségesküje. A törökben nem bízhatott, és bár Ferdinándtól sem igen remélhetett békét nemzetének, mégis hozzá pártolt. Előtte azonban udvari prédikátorával írásba foglaltatta föltételeit. Ezek között azt, hogy a király minden lehetséges eszközzel segítse fia kiszabadulását, és ne háborgassa őt vallásában.

A pápai diplomácia többnyire Frangepán Ferenc+ egri püspök által sugalmazott jelentéseiben Perényi „istentől elrugaszkodott eretnek”-ként és „nagy lutheránus”-ként jelenik meg, noha vallási felfogása korántsem volt ennyire elítélendő. Hitte ugyan és török forrás szerint maga is terjesztette azt a főleg protestánsok által kedvelt gondolatot, hogy a közelgő végítélettel a török birodalom összeomlására lehet számítani, de a reformáció radikálisabb áramlatát képviselő anabaptistákat már nem engedte birtokaira, sőt az úrvacsoratannal kapcsolatban is lényegében a hagyományos, katolikus álláspontot védelmezte saját prédikátoraival szemben.

A vallási szabadságra vonatkozó kérés teljesítése nem volt különösebben nehéz, hiszen épp ezekben az években bontakozott ki Itáliában és vált egy időre hivatalos irányzattá a III. Pál pápa+ által támogatott katolikus reformmozgalom. Ennek célja éppenúgy az egyház evangéliumi alapokról történő megtisztítása volt, mint a lutheri reformációé. Ez az áramlat az ugyancsak evangéliumra hivatkozó, de pápaellenes vonulattól eltérően a régi egyházon belül, pápai vezetéssel képzelte el az egyház megtisztításához vezető, mélyreható változtatásokat.

Magyar szempontból különösen fontos, hogy 1538 és 1541 között az egyház újraegyesítését célzó kísérletek legfőbb hajtóereje éppen az Európát egyre inkább fenyegető török veszély volt. Az 1541 tavaszán megnyílt regensburgi tanácskozáson a katolikus és protestáns fél legjobbjai egyaránt a megbékélés, az erők összefogásának lehetőségét kutatták. A közeledést Melanchthon+ és más rugalmas protestáns teológusok mellett nagyban elősegítette az ökumenizmus előfutáraként tisztelt Casparo Contarini+ bíboros, aki Regensburgban teljhatalmú pápai megbízottként tevékenykedett, és vezetője volt az Itáliában ekkor még uralkodó helyzetben levő katolikus reformációnak is.

Nem így a megbeszéléseken részt vevő másik Contarini+, a Velencei Köztársaság németországi követe. Francesco Contarinit+ sem rokoni, sem eszmei szálak nem kötötték az egyébként szintén velencei származású bíboroshoz. Már 1540-ben azt jelentette megbízóinak, hogy a tervbe vett regensburgi tanácskozáson a felek majd „az egész kereszténység egyetemes érdekét” fogják szem előtt tartani, s hogy szóba kerül majd Ferdinánd és János közös, törökellenes szövetségének terve is, melynek keretében, „protestánsok és katolikusok együtt adnak majd segítséget Magyarországnak”. Tévedés volna azt hinnünk, hogy Francesco Contarini+ is a török elleni összefogást támogatta. Valószínűbb az, hogy hivatalból éppen ennek ellenkezőjén kellett munkálkodnia. Ferdinánd király ugyan sohasem titkolta, hogy maga mellett szeretné tudni Velencét a török ellen, ám Velence már régóta kibújt minden olyan kötelezettség alól, ami veszélyeztethette volna levantei kereskedelmét. A velencei vezetés álláspontját jól jellemzi az a kijelentés, mellyel Francesco Contarini+ már 1535-ben arra figyelmeztette a trentói püspököt, aki őt a törökellenes szövetségnek akarta megnyerni, hogy Konstantinápolyban és Alexandriában a velencei kereskedők „aranymilliókat” halmoztak föl, és háború esetén, „egyetlen óra alatt elveszne minden, ami a mieinké”. Velence Regensburgban sem volt érdekelve a török elleni összefogásban, hisz alig egy éve kötött drága békét Szulejmánnal+.

Az eltérő politikai szándékok miatt végül hiába közeledett egymás felé Regensburgban a wittenbergi reformáció és Itália régi egyházának reformáramlata, nem született megegyezés. Ferdinánd viszont annak dacára sem mondott le Buda és Magyarország megszerzéséről, hogy a tárgyalások a törökellenes segély kérdésében sem hoztak jelentősebb eredményt. 1542 nyarán Brandenburgi Joachim+ vezérletével birodalmi hadakat indított Pest és Buda visszafoglalására. A rosszul szervezett és vezetett, végül pénzhiány miatt is csődöt mondó vállalkozás kudarcát Ferdinánd árulásban látta. 1542. október 10-én letartóztatta, majd börtönbe vetette kancellárját, a Pest alatt hadakozó tizenötezer fős magyar sereg főkapitányát, Perényi Pétert+.

Ferdinánd Perényi Pétert+ az egész kereszténység árulójának nevezte. Börtönbe vetését egyebek mellett azzal indokolta, hogy jogsértő módon elfoglalt több egyházi javadalmat, megszállta Eger várát, s hogy még 1542 februárjában titkos ligát hozott létre több, hitújítást pártoló, főúri családdal. Különösen ez a vádpont volt súlyos, mert Ferdinánd szerint e liga célja nem az volt, amit belőle nyilvánosságra hoztak. A felségárulással vádolt Perényit lényegében azzal gyanúsították, hogy társaival együtt, a budai török basa közvetítésével titkos kapcsolatban volt Szulejmán+ szultánnal, hogy hozzá pártoljanak. A vád szerint Szulejmán+ az addig nála nevelt Perényi Ferenc+ a fogságban tartott Majláth István+ és Török Bálint+ szabadon bocsátásával ezt a szándékot és szövetséget ismerte el.

A Históriá…-ban jelzett „szulejmáni ajánlat” értelmében a szultán visszaadta volna az addig elfoglalt magyar területeket is, ha cserébe a magyar nemesség elismeri hűbéruraságát, és pártfogása alá adja magát.

Nem kizárt, hogy a Pest fölmentésére küldött török seregben Perényi Ferencen+ kívül ott volt Török Bálint+, akinek birtokait Istvánffy szerint még 1543-ban is igen kímélte a Magyarország ellen vonuló török. Ismerünk forrásokat, amelyek arról tudósítanak, hogy a szabadon engedett Majláth Istvánt+ 1542-ben a török egyenesen Erdély fejedelmének szánta.

Ferdinánd gyanakvását táplálhatta az a szintén 1542-ből való emlékirat is, mely a magyarországi és erdélyi urak titkos szövetségéről beszélt, és hírt adott arról, hogy a Perényi Péter+ vezette magyar nemesség mindkét királytól elpártolva a török pártfogását akarta kérni.

Perényi Péter+ október 10-i letartóztatása után pár nappal a pápa bécsi nunciusa is hasonlóképpen értelmezte Perényi Ferenc+ kiszabadulását, a vallatási jegyzőkönyvből pedig az derült ki, hogy Ferdinánd is kapcsolatot látott a töröktől jött ifjú gyanús felbukkanása és a törökpárti liga megalakulása közt. Mindezek alapján úgy látszott, hogy Szulejmán+ 1542-ben nemcsak katonai hanem – a jelzett ajánlat szellemében – politikai megoldást is keresett magyarországi hódításának megerősítésére. Újabb adatok előkerüléséig viszont nem dönthető el hogy a magyar nemesség is elfogadta-e ezt az ajánlatot.

Francesco Contarinit+, a Velencei Köztársaság új államtanácsosát és lovagját is ez a kérdés érdekelte. Contarini+ – aki már a Gritti haláláról szóló beszámoló megírására sem annyira buzdította, mint inkább utasította az 1534-ben Erdélyben felkoncolt velencei kalandor prédikátorát – ezért szorította Sztárait arra, hogy megírja Perényi Ferenc+ kiszabadulásának históriáját.

Contarini+, a politikus nem azt várta, amit végül kapott. Nem Perényi Péter+ korábbi magatartásának irodalmi színezetű apológiáját, hanem az 1542-ben történtek politikai hátterének minél őszintébb és részletesebb föltárását remélte a királyjelölt főúr iskolamesterétől, Ferenc – akit talán királynak szántak – nevelőjétől. Sztárai ellenben – aki tisztázatlan körülmények között került Padovába – vagy nagyon tájékozatlan, vagy túl óvatos volt ahhoz, hogy eleget tegyen a velencei patrónus megrendelésének. Az a tény, hogy művében még csak nem is említi Gritti nevét, tájékozottságra és óvatosságra vall. Gritti szerepének teljes elhallgatása azért is különös, mert tudjuk, hogy „a venedigi bég+ fia” volt az, aki szinte személyes túszaként hurcolta magával Ferencet Törökországba, és ő volt az is, aki a fogságba ejtett Perényit még ez előtt súlyosan megfenyegette, ha nem adná át neki Valpó+ és Siklós+ várát. Contarini egyik leveléből kiderül, hogy a velencei pártfogó atyafiságban volt a Gritti családdal. Contarini arra számított, hogy Gritti haláláról is tartalmaz majd egyet s mást Sztárai jelentése? Az urának sorsáért aggódó Sztárai tudhatott e rokonságról, Gritti sötét szerepének említésével nem akarta elveszteni Contarini jóindulatát. A kinyomtatás reményével készült műben ehelyett igyekezett megmagyarázni Perényi Péter+ János iránti gyűlöletét és törökellenességét.

Már előszavában megvetéssel említi azokat a zsarnok királyokat, akiknek bűne miatt Magyarországon nem honosodhatott meg a humanista tudomány és kultúra. Sztárainak ez a gondolata erasmista szemléletre utal. Erasmus sem tartotta igazi uralkodónak azokat, akik a tudományok támogatásának tisztét elhanyagolva inkább a talpnyalók (Gnathones), mint a tudósok (Platones) előtt tetszelegnek. A Sztárai által évekkel később csodálattal emlegetett Erasmus azt tartotta hogy az iskolaügy és a tudományok megbecsülésének kérdése (studium) szorosan összefügg a vallás és papság (sacerdotium), valamint az állam (regnum) fogalmával: „Három olyan fő dolog van, amitől – úgy látszik – leginkább függ az államok jóléte vagy romlása: helyesen nevelt fejedelemtől, nyilvános prédikátoroktól és iskolamesterektől.”

Sztárai Históriá…-ja Erasmus tanításainak erőteljes értelmezését mutatja. Contarinihoz+ szóló kérése, hogy az evangéliumi törvényre való tekintettel a pártfogó szinte köteles gondoskodni a magyarra fordított szentleckék kinyomtatásáról, az általános papság gondolatkörére utal (sacerdotium).

Míg Erasmus csak inti a fejedelmeket, Sztárai már egyenesen zsarnoknak kiáltja ki azokat a magyar uralkodókat, akik semmire sem becsülték a tudósokat (studium).

A Rotterdami Mester tette föl e kérdést: „Hogy mi különbség van a Krőzus vagy Kűrosz nevet viselő, korona és jogar méltóságával ékített márványból készült bálvány és egy lelketlen fejedelem között? Csak annyi, hogy míg az élettelen bálvány senkit sem bánt, addig a fejedelem ostobasága kárt okoz a közösségnek.” Sztárai éppen ilyen kártékony bálványnak mutatja be II. Ulászlót (regnum).

Erasmus azt tanította, hogy a jó fejedelem nem hallgat hízelkedőkre, nincs ideje arra, hogy napokon át kockázzon, vadásszon, bohóckodjon és táncoljon, mert mindennek az állam látja kárát: pártviszályok, háborúk dúlják föl. Sztárai viszont azt írja II. Lajosról+, hogy „a táncokon kívül semmi máshoz nem értett”, és „minden talpnyaló előtt szélesre tárta kapuját”.

Erasmus szerint egy ország akkor zuhan végromlásba, ha államrendje zsarnoksággá korcsosul. Sztárai is így szemléli hazája történetét: a feslett erkölcsű II. Ulászló zsarnoksága és gondatlan uralma miatt vesztek el a legfontosabb végvárak, fia zsarnok uralkodásából egyenesen következett a mohácsi vész.

Erasmus azt is javasolta, hogy a gyermek fejedelmet neveljék Aiszóposz meséivel. Sztárai e tanácsnak megfelelően szövegébe is épít egy Aiszóposz-motívumot Ulászló és fia bemutatására. Az emberről és faképről szóló mesével Sztárai a zsarnokölés gondolatát pendíti meg.

És ha a zsarnokság ismérveivel jellemzett II. Lajos+ halálának eszmei körülményeit kutatjuk, érdekes föltételezésre juthatunk. A kortárs Tatai Miklós+ is a Sztárai által sejtetett tyrannocidiummal magyarázza a király halálát. Előadása szerint a vesztett csatából menekülő Lajos egyszer csak a vádaskodó Szapolyai György kardjával találta szembe magát: „György mondja Lajos királynak: Te, táncos király! Te, parázna király! Te, igazságtalan király! Elvesztetted Magyarországot…. Megragadta a királyt dühösen hajánál, s mindjárt jobb oldalába három helyen beledöfött a háromélű cseh karddal.”

Erasmus a rossz fejedelem vonásairól szólva arról is beszélt, hogy az ilyen uralkodó mindenféle vadállat, sárkány, farkas, oroszlán, vipera, medve keveréke. Ha nem is innét eredeztethető, mégis figyelemre méltó, hogy Szerémi szerint Lajos király „a főpapokat így dorgálta Pécsett: és ezenfelül bolondot csináltatok belőlem minden év farsangutóján. Fejemet Lucifernek jelöltétek, ökörszarvat raktatok rá és ökörlábat adtatok és gólyaorrot kötöttetek fel és kígyófarkat”. Minthogy a nagy középkori karneválokon az ördögöt különféle szimbolikus megjelenési formákban (medve, ökör, kakas, stb.) ölték meg, s mert II. Lajost+ is „minden évben húshagyókedd napján a gonosz szellemek fejedelmévé tették”, úgy gondoljuk, hogy a királyon már 1525 előtt végrehajthattak néhány képzeletbeli kivégzést. Eszmeileg tehát elő volt készítve a Szapolyai György nevéhez kapcsolt zsarnokölés.

Sztárai zsarnok magyar királyokat ábrázoló történelmi arcképcsarnokában ott lóg a zsarnokölő György bátyja, „a legfőbb hazaárulónak” tartott I. János is. A História… szerzője szerint Szapolyait bűnös hatalomvágya tette árulóvá, mert – és ez a Habsburg-propaganda szólama – szándékosan maradt távol a sorsdöntő mohácsi csatából.

Erasmus azt tanácsolta a fejedelemnek, hogy mondjon le trónjáról, hallgasson az idők szavára, ha már csak az igazság megsértésével, sok emberélet árán és a vallás nagy kárával tudná megtartani jogarát. Sztárai szövegéből viszont azt olvassuk ki, hogy János király+ nem fogadta meg ezt a tanácsot.

A Szapolyaiban megtestesült, véres kezű Sátán jellemzésére szájába adja azt a Vergilius-sort is, amit Szerémi szerint is gyakran mondogatott a gonosz szellemek pártfogását kérő János király+. Sztárai ezzel azt az elméletet aknázza ki, mely szerint ha a jó fejedelem Isten képmása, akkor a zsarnok nem más, mint a Sátán földi inkarnációja.

Sztárai nekünk sok érdekeset, Contarininak+ kevés újat mondó Históriá…-ját nem jelentették meg. A kéziratban maradt mű nem válthatta be szerzőjének hozzá fűzött reményeit, nem mozgósíthatott a Ferdinándnál fogoly Perényi Péter+ mellett.

Hiába mondott le Perényi letartóztatása miatt tiltakozva nádori méltóságáról Thurzó Elek+, és hiába ajánlotta magát Ferdinándnál túsznak a Szulejmán+ fogságából szabadult Ferenc, Ferdinánd hajthatatlan volt. Perényit kihallgatták, de ügyét nem tárgyalták: ítélet nélkül ítélték börtönbüntetésre. Pedig közben a feljelentő egri püspöknek, Frangepán Ferencnek+ is nyilvánvaló lett, hogy helytelenül járt el, amikor 1542 szeptemberében arra igyekezett rávenni Ferdinándot, hogy fejeztessen le húsz magyar főurat, mert másképpen nem lesz sem valódi sem látszólagos király, és elveszti országát. (A jól működő velencei hírszerzés azt is tudni vélte, hogy Frangepán mindezt a Perényi Péter+ által elfoglalt egri püspökség visszaszerzéséért tette.) Vagy mi mással volna magyarázható az az 1542. november 12-én írt levél, melyben a besúgó arra kéri a pápát, oldozza fel őt bűnei alól, miket Perényi és a hozzá hasonló lutheránusok letartóztatásakor elkövetett, mert – úgymond – lelkiismerete nem hagyja nyugodni. Egy széles látókörű, nagy politikus árulója lelkiismereti válságának jelét látjuk abban, hogy 1543-ban, halála előtt két nappal Frangepán „egybehívatta az összes síposokat és kürtösöket, és zenéltetett magának, hogy így nyomja el a halál zenészeit”.

Hiába reménykedett Perényi, hogy Ferdinánd majd magyar királyként, tehát Magyarország törvénye szerint jár el és bíráskodik ügyében. Hiába ajánlotta magát kezesnek Perényiért cserébe az egész ország. Ferdinánd nem ítélt, Ferdinánd nem engedett. Hóra hó jött, évre év.

Míg Perényi Ferenc+ 1546-ban Tinódinak+ azt mesélte, amit a szultán 1535-ös perzsiai hadjáratáról Törökországban hallott, addig apja egy bécsújhelyi+ cellában a Bibliát olvasta, és verseket írt.

Luther már 1529-es Vulgáta-revíziójának előszavában arra biztatta a Biblia olvasóit, hogy az Ó- és Újtestamentum könyveit egymással való rokonságukra ügyelve tanulmányozzák. Bátorított arra is, hogy az ótestamentumi jelenetek elemzésekor kutassák a történetek időszerű értelmét, a hívő ember életére vonatkozó, erkölcsi tartalmát is.

Az Ó- és Újtestamentum egymással való megfeleltetésének skolasztikus doktrínája az úgynevezett konkordanciatan szerint az Ótestamentum nem más, mint az új megjövendölése, az új pedig a régi beteljesülése. E szemlélet alapján alakult ki már a XII. századra a tanító célzatú vallásos irodalomnak az az ága, mely a Biblia két fő részének jeleneteiből allegorikus összefüggéseket, párhuzamokat emelt ki, a rokonítható jelenetekből leszűrt tanulságokat meg rövid magyarázatokba, verses summákba foglalta és képekkel is szemléltette. Ezek a Biblia pauperum, Speculum humanae salvationis, Concordantia hystoriarum, Concordantie veteris et novi testamenti és más hasonló címeken megjelenő, illusztrált kiadványok eredeti, középkori rendeltetésük szerint a szegény klerikus szerzeteseknek szolgáltak olcsó kézikönyvül. Perényi Péter+ ilyesféle, könnyen terjeszthető könyv összeállításán dolgozott cellájában.

A Siklóson+ és Sárospatakon kőbe vésett latin idézetek tanúsága szerint a mély lelki életet élő Perényit különösen azok a bibliai szövegrészletek ragadták meg, melyekről úgy érezhette, vonatkozhatnak az ő sorsára is. Még a Ferdinándhoz való csatlakozás előtt, de már az aranygyapjas rend lovagja, a Siklós+ hercege cím és a kancellári hivatal elnyerésének reményében és hatalmában bízva vésette egy sarokkőre a sárkányrend sárkányával együtt sasszárnyas, emberfős címerét és Lukács evangéliumának ezt a sorát:

„Míg erős fegyveres őrzi házát, békességben van minden, ami az övé.” 1541. április 18-án az Isten városának tekintett Sárospatak egyik kapujára evangélikus hitének örömét vésette: „Boldog az a város, ahol Isten igéjét hirdetik és oltalmazzák.” Úgy gondoljuk, Perényi Ferenc+ kiszabadulásának emlékére vésették Siklóson+ egy Perényi-címerrel díszített kandallóra ezt a zsoltárverset: „Elküldte Isten az ő irgalmát nekem, és kiragadott az oroszlánkölykök közül, hol zaklatottan aludtam.” Az ártatlanul bebörtönzött Perényi aggódó családja metszethette egy másik, Sárospataki kandalló kövére ezt az 1542-ből való feliratot: „Irigyen kutatjuk a szemünk elől elrabolt, ártatlan erényt.”

Perényi legkésőbb 1542-ben már levelezett Luther híres munkatársával, Philipp MelanchthonnaI+, aki maga is a Biblia allegorikus értelmezését szorgalmazta. (Sztárainak a História… végén levő versikéje jelzi, hogy már a siklósi+ iskolamester is biblikusan értelmezte urainak életét.) Föltehetően Melanchthon+ volt az, aki tanítványa, Bódog Józsa+, Perényi későbbi titkára közvetítésével is bátorította a fogoly főurat a bibliai iratokkal való foglalkozásra.

Tudjuk, hogy a birodalmak átszármazásának dánieli jóslatát aktualizálva 1542-ben arra figyelmeztetett Melanchthon+, hogy nem késhet már sokat a világvég, a gonoszok bűnhődése, mert a Bizánci+ hatalmas oroszlánszobor magától nyugat felé fordult. Melanchthon+ e világvégvárás jegyében fogalmazta meg azt az ajánlólevelet is, melyet 1543-ban adott az erdélyi egyház Wittenbergbe érkező küldötteinek. „E vigasztaló üzenet mondanivalója az, hogy e pusztuló világban, amikor az »epikureusok« fennen hirdetik, hogy nincsen gondja Istennek az ő népére, e teljes romlás közepette is érvényes az ígéret, hogy ha állhatatosak maradtok, megmarad az Ige köztetek. Mert igaz ugyan, hogy mindez bűneink következménye, de ez a nyugati világért annyi éve vérző Pannóniának nem vigasz, nem enyhíti szenvedését. Hol a tengernyi szenvedésben a kikötő, a menedék? Csak az ígéret, hogy amint Noé, a nagy előkép és háza népe, úgy az igazak egy kis csoportja is megmarad a nagy pusztulásból. A megmaradók, a választottak csak az Evangéliumot tisztán őrzők lehetnek, és ez talán éppen az erdélyi egyház.” (R. Szalay Ágnes)

1545-ben is e gondolatokkal vigasztalta Melanchthon+ a raboskodó Perényit. Ekkori levelében is több olyan bibliai utalást találunk, melyekkel az ótestamentumi példák időszerűségére intett. A levél datálásából kiderül, hogy Melanchthon+ 1545-re időzítette Krisztus újbóli feltámadását és a végítéletet.

Az ítélet nélkül bebörtönzött Perényi már maga is csak a végítéletben, az apokalipszisben reménykedhetett. 1545-ben ártatlanságának tudatában metszette rézbe Augustin Hirschfogel+ nürnbergi művésszel arcvonásait és a kép köriratát: „A jó lelkiismeret nyugodt szívvel tűri el a szenvedést.” Perényi börtönben készített bibliai verseinek is szereplője Noé, hogy az ő történetével is figyelmeztesse az igazi bűnösöket: „Miképpen a Noé napjaiban, / Úgy jön az ítélet hamarosan.”

A valóságos testi és lelki fájdalmaktól, családjának és nemzetének reménytelen sorsától egyaránt gyötrődő főurat egyre több jaj vette körül. Mire 1547 végére óriási nehézségek árán, felesége és barátai segítségével összegyűjtötte a megváltására kirótt negyvenezer aranyat, már félig halott volt szalmáján Iskariót+, vagyis inkább Jób. Már nem látta azt a Krisztus születéséről szóló kis könyvecskét, amit Melanchthon+ egyik magyar tanítványa, Gyalui Torda Zsigmond+ azzal készített és ajánlott pártfogójának Padovában, hogy enyhítse vele „a lélek szörnyű sebeit”. Öt év börtön és néhány hét szabadság után 1548 március elején Perényi kezéből kiesett a Biblia.

Tetemének holtában sem jutott nyugvóhely. Terebesi+ templomában eltemetett hamvait arra hivatkozva szórták ki a vallási fanatizmustól fűtött pálos szerzetesek, hogy az eretnek csontok miatt csapkodja épületüket villám.

Perényi Ferencnek+ nem engedték, hogy beszélhessen apjával. Személyazonosságának kétségbe vonásával is mindent elkövettek, hogy ne jussanak kezére apjának birtokai és erős végvárai. Fogságának históriája nem érhetett véget 1542-ben: idegen hatalmak hadszínterévé lett hazájában nem otthon, hanem börtön, hányattatás és tán orgyilkosok várták. Apjának nemzeti egységet és függetlenséget tartalmazó politikai örökségét talán az egykori követ és fegyvertárs Zrínyi Miklós+ késői leszármazottai ápolták tovább.

Téglásy Imre