### Paolo Giovio+
Korának története*

Egyébként, hogy a rosszul végzett dolog rút kimenetelének, a botrány terjedésének és az emberi szóbeszédnek elejét vegyék valamely jeles ember tettének híresztelésével, az udvaroncok irigységétől lenyomatott Perényi Pétert+ a király parancsára, Esztergom várában az ország megkaparintásának vádjával elfogta a spanyol Liscano, és azzal adta át Medicinek+, a hajóhad parancsnokának, hogy máris szállítsa Bécsbe. Elfogatáskor a kapzsin és embertelenül viselkedő Liscano letépte nyakáról aranyláncát, és megfosztotta értékes pézsmabundával bélelt palástjától. E fényességes és szerencsétlen férfiúhoz méltatlan ocsmány bánásmód annyira felháborította a gyalázat fájdalmától lesújtott magyarokat; hogy tizenkétezernél is több lovasuk – a németek nevét átkozva és szidva – zászlót emelve rögtön hazatért.

Azokban a napokban jelentették, hogy Perényi fia, akit egy rác szolga ügyes csellel kivezetett Szulejmán+ udvarából, Erdélybe menekült. Igen kicsi fiú volt még, amikor eskü zálogaként Szulejmánnak+ adták. A vele egyivású nemesekkel nevelkedett a szultáni szerájban. Mert amikor Lajos legyőzése és halála után Perényi erősen méltatlankodott amiatt, hogy a nem királyi törzsből származó János birtokolja Magyarországot, azzal a reménnyel ment át Ferdinándhoz+ – mint egy legfőbb nemességű és terv szerint Németország császárának szánt fejedelemhez –, hogy a királyi hatalom utáni első méltóságot magának szerezze meg Magyarországon. Csakhogy jellemének ugyanolyan ingatagságából fakadóan (mindazt, ami a Szulejmán+ méltósága alatti Jánosnál biztonságosnak és szerencsésnek látszott, azt Ferdinándnál kétséges és igen erőtlen dolognak tartották), a szégyentől késztetve (nehogy úgy látszódjék, mintha kedvezne az ős ellenség németeknek, akik magyar vér árán akarták elragadni az országnak ékét), Ibrahim pasa+ javaslatára ismét János hűségére tért, akit Szulejmán+ csak nehezen tudott rábírni arra, hogy visszafogadja, mert János azt erősítette, hogy Perényi hűségében nem lehet bízni, hogy változékony és állhatatlan ítéletű ember, és megjósolta, hogy később majd ismét el fog pártolni. Mindezekre Szulejmán+ – mint e beszélgetésnél jelen levőktől hallottuk – igen keményen e gondolattal felelt: „Ha eszed van, te János, milyen nagyobb dicsőséget kívánhatnál magadnak a nagy Istentől, mint hogy a hitszegő vagy hálátlan és gonosz nevet szerző Perényi neked hagyja meg az irgalmasság nemes tisztességét!” A tisztességben tartott Perényi ezután szeplőtelen hűséggel szolgálta a királyt, de János halála után – Ferdinánd ingerlésére nagyravágyóan, de hiú reménnyel abban bízott, hogy átpártolásánál vágyott jutalmát megkapja – végül újra kiütközött régi hajlama.

Amikor már úgy látszott, hogy a Konstantinápolyból megszökött fiú hihetetlen boldogságot hoz, szerencsétlen apjára éppen a legnagyobb bajt zúdította, mert azok az ostoba udvaroncok, akiknek mindig haszonnal jár, ha más erényt leszólnak, és az erényt gyűlölve rágalmat koholnak, fölhergelték a királyt, hogy a színlelt szökéssel szabadult Perényi fiú Szulejmánnal+ együtt rászedte őt azért, hogy apja mindenféle kiváltságok kilátásba helyezésével a törökök oldalára vihesse a magyarokat, és akit annak közeli reményével tápláltak, hogy Magyarország tiszttartóságát kapja, ha a sors nem úgy hozná, hogy János király+ csecsemő gyermeke fölnőjön. Súlyos és nyilvánvaló alapot adott a híresztelésre és gyanakvásra maga Perényi is, mert télvíz idején Egerből nyájas és adakozó magatartást tanúsított a török parancsnok iránt, kölcsönös és nagy értékű ajándékokkal ápolták a barátságot. Ezt bizony olykor az illendőnél sűrűbben és fényűzőbben tette, különösen ezzel az ellenséggel, amellyel szemben a vallási különbözőség miatt semmiféle társalkodásnak nem lett volna helye, és semmi, nyugalmat szolgáló frigynek nem lett volna szabad köztük megerősödnie. De olyan nagy kevélység és már-már királyi méltóság lakozott Perényi lelke mélyén, hogy amikor csaknem száz nemes, harci vezetéklovat tereltek hozzá, megpirongatta Ferdinánd királyt, hogy ékesség tekintetében kevésbé díszes az udvara, avagy talán bizony elfogyott a pénze, mert akit szolgái lépten-nyomon büntetlenül fosztogatnak, e szegényes eszközökkel aligha tudja megőrizni a királyi név tündöklését. Ez a királyi dolgokra való hivatkozás kapóra jött azoknak az embereknek, aki attól tartottak, hogy őket kapják majd rajta a fosztogatáson, ezért mindannyian fölesküdtek Perényi elvesztésére. Ujjukkal Perényire mutatva azt a hírt juttatták az erre a dologra érzékeny és gyanakvó Ferdinánd fülébe, hogy Perényi a királyi korona után szaglászik, és nem akar tovább magánember lenni. Ferdinánd az udvaroncait érintő, igaz és bizonyítható dolgokat a legkevésbé sem hitte el, de az idegenekről keringő hazugságokat kész örömmel fogadta gyenge jelleme. Gyanakvását, hogy a trónt akarják és hogy szándékuk sötét, táplálta Perényinek az a levele is, amit saját kezűleg írt némely magyar főúrnak. Ezt Frangepán, az egri püspök súgta be a királynak, aki azért dühöngött acsarkodva Perényire, mert az hadijog alapján az egész egri püspökség óriási jövedelmét vitézei ellátására foglalta le. Úgy látszott, hogy ezzel a levéllel új és igen magas zsoldot ígér azoknak, akik az ő méltóságát követik.

De amikor a Medicitől+ – szavakban – minden tiszteletet megkapó és Bécsbe vitetett Perényi a kapuhoz közeledett, és meghallotta, hogy Philippo Tornelli jön Medici+ elé, kérte, hogy nyissák ki a kocsit, és hadd váltson szót a vitéz és nemes férfiakkal. Ezt aztán annál könnyebben megengedték neki, mert e férfiú hírneve és ritka erényes szándéka nemcsak hogy őrizetre és bilincsre, hanem még csak a megbízhatatlanság gyanújára sem adott okot. Ő meg így fordult hozzájuk:

– Ó, milyen szerencsétlen vagyok én – mondta –, kit mérhetetlen irigység ártatlanul vert le, de nálam még rosszabb helyzetben van Ferdinánd, akitől házi latrai szerencséjét is, és barátait is, végül királyi koronáját is elcsenik. Mert így az történik, hogy e sérelemmel, mely sárba tapodott nevemet érte, a magyar nemzetet teljesen eltántorítja attól, hogy kövesse őt és hű legyen hozzá. Ezért hát ne tápláljon vakmerő reményeket Magyarország birodalma felől, miután nekem, aki születését tekintve senkivel szemben nem szorulok a második helyre, és aki már három háborúban érdemeltem ki egy igazságos királytól a bátor és hűséges szolgálatnak kijáró jutalmat, nekem nem engedik, hogy örüljek a pogányok szolgaságából kiragadott fiamnak, miközben a mérhetetlen öröm helyett bizton látom igaztalannak sorsomat, és szemem előtt életveszély lebeg. Vajon azok az ostoba áskálódók, akik jól tudják, hogy rágalom, amit rólam fő-fő tanúként állítanak, vajon kímélik-e az elfogott és őrizetbe vett embert, ők, akik még a király hírnevével sem törődtek soha! Mert még a leghíresebb ember is arra kényszerül, ha ártatlan a terhére rótt bűnben, hogy elfogatásakor bizony ne a szándékos bűnelkövetés büntetésével, hanem a saját szerencséjének rosszra fordultával nézzen szembe. Én viszont bűntelen és ártatlan vagyok, ezért tiszta a lelkiismeretem. Tudom, hogy Isten az egyedül igaz bíró, aki a megrágalmazott és megnyomorított emberek egyetlen vigasza. Tudom, hogy megszabadít ettől a bajtól, és e szörnyű terhű gyalázattól megment majd Joachim hadvezér+, akinek ezt előre megjósoltam, miután arról hallottam, hogy milyen veszély leselkedik rám, és azt is megmondtam előre, hogy ha így alakulna, akkor inkább ártatlanként öljenek meg, mintsem hogy meg ne jelenjek a bíróság előtt. És már akkor is ezt erősítettem, amikor oly hatalmas sérelemtől körülvéve senki erejét nem féltem.

Könyörgök, nemes tiszt, vigyétek mindezt hírül Ferdinándnak, hogy a fejemet fenyegető veszedelemben, ahogyan az barátok között szokás, idejében és nemesen ítélkezzen, és ne idegen lélekkel szemlélje a dolgot. Bizony túlságosan is nyomorultak vagyunk mi, hadvezérek, ha az események rosszra fordulásakor azzal büntetnek minket, hogy eleve mi hiúsítottuk meg a hadjárat sikerét. Az Eszéknél elhagyott és csúful elveszett sereg vezére, Katzianer+ jogosan bűnhődött, mert a török birodalomtól való rémült félelmében tisztségét elhagyta. Pedig abban a vezérben sem volt más gyalázatos, mint hogy keményebb volt a halálfélelemnél, mert önként adta magát őrizetbe. Szándékos félelemkeltés vádjával úgy ítélték el, hogy ügyében reménytelen megsegítéséért kitört a börtönből, majd éppoly hibás, mint amilyen szerencsétlen számítás alapján át akart szökni a törökökhöz. Csakhogy az én kezemben nem is régen volt a főparancsnokság, és bár győztünk, de nem is győztek le minket, mert az üldöző ellenség támadását bizony nemesen felfogva vitézül visszavertük. Magyarországot pedig már akkor könnyen akarhattam, és Szulejmán+ jóindulatából már akkor könnyedén megkaphattam volna, amikor János király+ halála után a Ferdinánd ellen fegyvert fordító török szolgálatomat gazdagságomat és a magyaroknak hozzám való ragaszkodását a győzelem szempontjából nem kis fontosságú érvként vette számításba. Így szemlélve sem képtelen, sem időszerűtlen nem volt az a reményük, amit egy keresztény férfiúhoz méltatlan tervként közöltek. Tehát harcoltam, és amíg csak élek, harcolni is fogok a törökök ellen, ha Ferdinánd az ellenségeim gonoszsága által felfújt rágalom ügyében méltányos bíróként jár el.

Kérlelte és emberségesen figyelmeztette Medicit+, hogy ajánlja őt az igazságos király figyelmébe. Ő azután eleget is tett e rábízott feladatnak, végül aztán maga Tortelli is vadászat közben illendő kéréssel lágyította a királyt, nehogy valami keményebb döntésre jusson Perényi dolgában. Perényinek nem tették lehetővé, hogy nyilvános tárgyaláson védekezhessen, ezért nem sokkal később Újhelyt+ vették őrizet alá, hogy új hitszegése vagy – ami ugyanígy hihető – régi állhatatlansága miatt hosszan tartó tömlöccel büntessék.

Így ezt a három, nagyon ősi, törzsökös magyar fejedelmet, akik pedig egyaránt érdekeltek lettek volna a magyar királyságra, a vitéz Török Bálintot+, Majláth Istvánt+ és magát Perényi Pétert+ csaknem egyforma csapdával, gyűlölséggel nyomták le. Viszályukkal megvert népüket maguk fosztották meg egy magyar király fölléptének minden reményétől, mert Perényi állhatatlan ítéletének megbánásaként későn siratja sorsát, amazok meg a Fekete-tenger partján láncra verve várják végüket, a nyomorú halált. Perényi mégis súlyosabb helyzetben volt amazoknál, mert azoknak az adakozó Szulejmán+ a legmagasabb katonai rangokat ajánlotta fel arra az esetre, ha elhagynák vallásukat, Perényi viszont semmi jót nem várhatott a megrontott királytól, mint hogy tömlöcben, bánattól és szennytől megtörve pusztuljon el.

Téglásy Imre fordítása