# Loboczki Mátyás+ I. Ferdinándnak+*

Várallya+, 1539. január 1.

Meg akartam írni Felségteknek, amiről nem üres híresztelésből értesültem, hanem bizonyossággal tudtam meg. Tudja hát meg Felségtek, hogy a törökök császára, miután Moldva elfoglalásából visszatérőben átkelt a Dunán, magához hívatta azokat a szandzsákokat+, akik a magyarországi végeken székelnek, odarendelt két basát is, és ezt a kérdést tette föl nekik: Ti – úgymond –, akik itt éltek Magyarország végein, megismertétek a magyar urakat, és tudjátok, milyen a hírük. Mondjátok hát meg nekem – szólt – ugyan ismertek-e egyetlen magyart az urak között, aki ne volna áruló. Elsőnek Aias [?] basa válaszolt elmosolyodva: Én nem tudok ilyent császárom, ha csak az egy Perényi Pétert+ nem. Ráfelelt a császár, szólván: A világ teremtése óta nem volt, és nincs is nagyobb áruló a földön, mint amilyen Perényi Péter+. Kétszer árult el engem – mondta –, elárulta János királyt+, elárulta a németek királyát, elárulta saját fiát, saját vérét, aki a markomban van. Én azért vettem a kezemhez Perényi Péter+ fiát, mert láttam, hogy János király+ utód híjával van, és azt akartam, hogy János király halála után vagy Péter maga, vagy a fia lett volna Magyarország királya. De látom, hogy ennek az árulónak a vére nem méltó a királyságra. Így a császár. Erre a szendrői szandzsák+ szólt, és azt mondta: Császárom, sohse hidd, hogy valaha is születhetne erre a világra olyan magyar, aki ne volna áruló. A törökök már a maguk legnagyobb kárán megismerték a magyarok súlyos árulásait. Olyanokat, amilyenek ezek, soha az emberiség semmilyen más nemzetségében nem láttunk. Lám, már a magyar gyermekek is, akikkel úgy esett, hogy hozzánk, török fogságba kerültek, bármilyen jól bántunk is velük, és vigyáztunk rájuk, mégis mindig árulásra vetemedtek urukkal szemben. Sokat az uraik közül álmában öltek meg, úgyhogy bármilyen kicsi magyar gyermek volna is a rabunk, sohasem bízunk meg bennük. Így a szendrői szandzsák+, de a többiek is más hasonlókkal ugyanilyen értelemben tettek tanúságot a magyarokról. Ezek hallatára a császár kezét esküre emelve azt mondta, hogy miután ez így van, egész haderejével Magyarországra akar vonulni, és vagy ott vész minden emberével, vagy pedig gyökerestül kiirtja Magyarországról a magyarok nemzetségét.

Ezért hát a császár elküldte vlachjait+, akiket mi postáknak nevezünk, az egymással vetélkedő tatár császárokhoz, hogy békét teremtsen közöttük, és készen legyenek a jövő nyárra, hogy Magyarország ellen vonuljanak. Egyetértésre is jutott a hét császár vagy hét orda+, akik négyszázezer tatárt tudnak hadba vinni, és már fölkészültek, hogy Magyarország ellen induljanak. Most még két császárnak vagy ordának, a nogajinak és a kazáninak kell megegyeznie, akik haderejükkel szintén csatlakozni tartoznak a többihez, hogy azokkal együtt menjenek Magyarországra.

Magyarországra vonulásuk útvonaláról tudnia kell Felségteknek, hogy a török császár Moldvában két szandzsákot+ állított be Moldva alsó vidékén Sikora várába, és ez a vár mindössze nyolc mérföldnyire van Lengyelország határától és Bari várától, amelyet Lengyelország mostani királynője ezen a határon építtetett. A török császár pedig két másik igen erős várat emeltetett fából Moldvában, közel a lengyel határhoz, azon az úton, amelyen a tatárokkal kell Magyarországra mennie. És ezt a császár a lengyel király miatt és annak megfélemlítésére teszi.

Ez az új Moldvai vajda, akit a török császár tett meg vajdának, Moldvában minden templom és kolostor harangját elvette, és parancsot adott, hogy ágyúkat öntsenek. Rábírja moldvai híveit, hogy elhagyják keresztény hitüket, és ha szabadok akarnak és élvezni akarják szabadságukat, vegyék fel a török hitet, amelyről azt hirdeti nekik, hogy egyedül az a szent és üdvös. Híre is jár, hogy a moldvaiak közül már sokan áttértek a török hitre. Szucsavában+, Moldva székvárosában ötszáz házat dugig rakott törökökkel, kiverve ezekből moldvai híveit.

A császár rendeletére parancsot adott, hogy a tatárok átvonulásához Magyarország felé készítsenek utat, tudniillik azt az utat, amelyen egykor a tatárok Magyarországra betörtek, és két évig megszállva tartották Magyarországot. Ez az út a két folyó között, amely a magyar havasokból Moldván keresztül egészen Tatárországig folyik, nevezetesen a Dnyeszter és a Prut között vezet, és egyik folyó a másiktól öt mérföldnyire húzódik. A császár pedig úgy egyezett meg a tatárokkal, hogy Magyarország felé átvonulóban, egyetlen tatár sem kelhet át egyik folyón sem. Azt is elrendelte ez az új moldvai vajda+, hogy mindazok a népek, amelyek nyájaikkal a két mondott folyó között laknak, mindenükkel vonuljanak el a Prut folyón túlra a magyar havasok lábához, hogy így nyitva legyen az út a tatárok előtt, és azok a népek ne szenvedjenek kárt általuk.

A török császár üzenetet küldött a lengyel királynak, hogy az összes moldvait, aki a törököktől való félelmében asszonyostul, gyermekestül és kincsestül a lengyel király országába menekült, szolgáltassa ki. És a lengyel király úgy is tett, ahogyan a császár kívánta (de hogy jól tette-e, annak Isten legyen a bírája), és sokukat megbilincselve és láncra verve asszonyaikkal és gyermekeikkel együtt kísérték vissza a törökök kezébe. Ó fájdalom, mit nem tesz a félelem.

A török császár megesküdött, és elhatározta, hogy a tatár népet Magyarország mezőségein a Tisza körül letelepíti, gyökerestül kiirtva a magyar nemzetet. De a császár nagy hatalmával azután sem fog aludni, és nem késlekedik majd, hogy megszálljon más részeket is, amiket tud. Arról azonban nem értesültem, vajon személyesen vonul-e ki e nyáron Törökországból. De annyi bizonyos, hogy a szandzsákok+ megteszik, amit akar.

Felséged kettőzött éberséggel figyeljen és ügyeljen János király+ cselekedeteire, nehogy ezek hírére a félelemtől hajtva, és látva, hogy a keresztény fejedelmek nem készülnek semmi olyanra, ami a jövő nyáron Magyarország oltalmazására szolgálna, csak a maga dolgával és üdvével törődve olyasmit tegyen a törökökkel és magyarjaival, ami a jövendőben Felségtek országának lehetne kárára.

Détshy Mihály fordítása