# Historia Perényi Péter+
Magyarország első nagyságos ura és abaúji örökös főispán fiának,
nagyságos Perényi Ferenc úrnak a kiszabadulásáról,
melyet a magyar Sztáray Mihály írt meg*

A rágalmazóhoz

Hordd magad el, Zoilus+, könyvünkről messzire tágulj,

nem teneked készült; hírneves embereké.

### A velencei Francesco Contarini+ nagyságos urat
tisztelt pártfogóját üdvözli a magyar Sztárai Mihály+

Nagyságos uram és igen tisztelt patrónusom, mindig igen szerencsétlen országnak tartottam Magyarországot, mert mindenfélében bővelkedik ugyan, de a deáki tudomány* mégis oly rideg fogadtatásra talált benne, hogy tudtommal máigsem akadt senki, aki az ország történetét papírra akarta volna vetni, leszámítva egy barbárnál barbárabb kifejezésekkel megírt és tetszetős hazugságoktól hemzsegő Cronicá*-t, melynek bárki volt is szerzője, úgy vélem, sohasem tanult Itáliában, sőt még magába a grammatikába sem nagyon kapott bele. Nem tagadom, akadt Magyarországon is számtalan sok, igen bölcs férfiú, különösen azok között, akik elméjük kiművelésére nem röstellték bejárni Itáliátokat, de mert semmi becsben nem tartották őket a zsarnok királyok, senki sem vette rá őket e dolgok megírására: Bizony nem is nagyon csodálkozom ezen, mert – mint a vers mondja – a megbecsülés táplálja* a tudományokat, és az erény dicsérve gyarapszik. Mindezt nem azért írom, mintha én mindenkivel szemben magamnak követelném e dolgok megírását, mert még ha szerencsés tehetséggel és tökéletes ékesszólással volnék is megáldva, akkor sem gondolnám magamról, hogy elég alkalmas volnék erre, mert ezekről nincs semmiféle följegyzés, vagy már csak azért sem mert nem vagyok olyan korú, hogy ezekben az eseményekben részt vehettem volna, vagy akár azért sem, mert nem hallhattam azokat, akik ezeknél a dolgoknál jelen voltak. De azokat az eseményeket, amelyekről tudok, és amelyekben részt vettem, vagy amelyeket egybehangzóan előadó, megbízható emberektől vettem át, megírom talán valamikor, ha csekély képességemet jobban kiművelem majd itt a ti egyetemeteken, kiváltképpen akkor, ha időközben senki sem akad, aki ettől a munkától megszabadít engem. Mielőtt azonban ezekre sor kerülne, hallgasd meg azt a történetet, hogyan szabadult ki nagy Perényi Ferenc+ úr, nagyságos Perényi Péter+ úr fia, aki a Magyarországon levő Abaúj vármegye főispánja volt valaha, most ellenben, jaj, kemény fogságban van. Nem akárkitől, hanem magától nagyságos Perényi Ferenc+ úrtól vettem ezt, akinek kiszabadulása után nevelője lettem; ő mesélte nékem annak rendje-módja szerint. A történetet tehetségem szerény voltának tudatában azonban aligha merészeltem volna megírni, ha nagyságod tekintélye – amit mindenkinek nagyon tisztelnie kell – nem buzdított vagy inkább kényszerített volna rá. Ha nagyságod gondoskodik kinyomtatásáról, más dolgok megírására is nagyban fog majd serkenteni. De ha nem, akkor is boldog leszek, hogy nagyságodnak valahogy kedvére tehettem. Mégis reménykedem, hogy – ilyen a te emberséged – nem veti meg ezeket, bármilyenek volnának is; te, aki oly nagy barátsággal, nyájasan fogsz meghallgatni engem, ismeretlent, aki ugyanazokat, csak a főbb pontokat érintve és sok egyebet is mesélek. Ha meg mindez megtetszene, abban sem kételkedem, hogy nagyságod költségén – ne látsszék ez kérkedésnek – az általam magyar nyelvre fordított* vasárnapi evangéliumok és levelek is ki lesznek nyomtatva, és akkor majd elviszem ezeket a szegény magyarok földjére, akiket, jaj, már teljesen leigáztak a kegyetlen törökök: hogy a törökök kemény rabságában nyögő Krisztushívők, akik közt már nyíltan nem szabad igét hirdetni, legalább titokban, saját nyelvükön olvashassák és érthessék meg mindezt, nehogy teljesen felejtsék a keresztény hitet, és legyen nekik valami, ami a végveszélyben vigaszukra szolgál. Krisztus árassza el tehát nagyságodat bőséges ajándékkal, aki mindenkiért meghalt, és aki boldog, ha az evangéliummal – melynek hirdetését* mindenkinek parancsolta – valamennyiünk szívét vezérli. Légy jó egészséggel, és vedd jó néven, aminek megírására nekem parancsot adtál.

Padovában, az Úr 1543. esztendejében, november 24-én.

###
História nagyságos Perényi Ferenc+ úrnak a török császár kegyetlen
fogságából történt kiszabadulásáról, mit a magyar Sztárai Mihály+ írt meg

Nagyságos Francesco uram, mielőtt nagyságos Perényi Ferenc+ úr kiszabadulása történetének a megírásához látnék, úgy gondolom, helyes, ha röviden fogságának okait is érintem, hogy ezekből mintegy kézzelfoghatóan levezetve világosabban lásd a történetet, ami így kezdődött.

Lengyel László*, a magyaroknak ez a tehetetlen királya, a fényességes és jóságos magyar király, Mátyás halála után inkább a főurak szokásos viszálykodásaival, mint választással került be, és amennyire az őt ismerő emberektől megérthettem, ugyancsak olyan ember volt, aki kormányzás helyett inkább rest tunyaságra és ágyasokkal való szakadatlan hentergésre termett, de hogy egy szóval kimondjam; inkább bálvány volt, mint ember; mert tudniillik az ő nagyon gondatlan uralkodása alatt vesztek el Magyarországnak a törökkel határos ama várai, melyeket a fényességes és jóságos magyar, Mátyás király+ fáradságos háborúk árán még megtartott Magyarországnak. Mondom, miután ez a László mindenkitől és egyformán várva végre meghalt, hátrahagyott egy fiút, az ő szakasztott mását, az utolsó Lajost, aki még gyermekifjú volt. Őt még apja életében megkoronázták, a táncokon kívül semmi máshoz nem értett, úgyhogy már akkor jaj volt Magyarországunknak, melynek királya ez a gyermek volt, és amelynek fejedelmei már kora reggel dőzsöléssel kezdték. Ahogyan az apát csaknem az összes magyarországi főúr az aiszóposzi faképhez hasonlóan* mélységesen megvetette, a gyerekét is ugyanolyan nagy lenézéssel kezelte, mert ez még gyermekként (ez ezzel a korral jár) minden talpnyaló előtt szélesre tárta kapuját, és a már apja idején Magyarország fölprédálására szoktatott törököt is nagyobb bátorságra kapatta. Ezért aztán Magyarország fő erősségének, Nándorfehérvárnak és más, határ menti váraknak nemtörődömség miatt való elvesztése után azt is eltűrte; hogy az ellenség végül országának belsejébe jöjjön, majd miután Mohács mezején haditerv nélkül és jóformán össze sem gyűlt seregével megtámadta, országának jobb részét övéi és a maga életével együtt elvesztette.

Miután ez így történt, a pártoskodó magyar urak (ezt az ő körükben még a legkisebb dolgokban is a legfőbb bölcsességgel egyenrangúnak tartják), némelyek inkább félelemből, mint jószántukból vagy az ország érdekétől vezérelve Szapolyai János* erdélyi vajdát választották királlyá, aki már gyermekkora óta vágyott Magyarország trónjára. Sokan beszélnek (ha ugyan hinni lehet nekik) más és más csodajelekről, melyek születésekor a magyar trónra leselkedő veszélyeket mutatták; hogy ugyanis mikor anyjának méhéből kibukott, mindkét keze vértől ázott, és hogy aznap még a napsugarak is véresnek látszottak. Ezek közül az elsőt, ha nem igaz, úgy gondolom, Parisz születésének mintájára* koholták, akinek anyja azt álmodta, hogy égő fáklyát szül, az utóbbiról azt gondolom, napfogyatkozás volt, amit az asztrológusok gyakran igen nagy baj előhírnökének tekintenek. Nem sokat számít, hogy mindez igaz volt-e vagy sem, maga a valóság mindenesetre világosan megmutatta, és most igazolja, hogy János király+ cselekedetei miatt nemcsak ilyen veszedelmek, hanem sakkal nagyobbak is érték Magyarországunkat. Mert ha nem jár együtt isteni elhivatottsággal, szinte sosem lehet úgy kormányozni egy hatalomvággyal megkaparintott országot, hogy az ne eredményezné az alattvalók nagy kárát és veszedelmét. De hogy röviden előadjam a lényeget, elhivatottság nélkül senki sem tud tisztességgel uralkodni. Ez bizony János király+ esetében is igazolódott, mert az előkelők közül némelyek, akik egészségesebben gondolkodtak, és megérezték, hogy már eleve a trónt áhítozza, és megsejtettek, hogy valami frigyre lépett a törökkel, méltatlannak tartották, hogy neki mint a legfőbb hazaárulónak engedelmeskedjenek. Ennek legfőbb jelét akkor kapták, amikor a mohácsi csata idején, a magyarok legnagyobb ütközetében (melyben maga Lajos király is elesett), bár nem volt akkor messze, nem akart részt venni* hadseregével és azokkal, akik vele egy párton voltak. Ezért, de más okok miatt is olyan hatalmas utálatot keltett bennük, hogy még az országból is elűzték, és helyére Ausztria hercegét, Ferdinándot választatták. Ezzel azután új háborúskodások születtek, és mindkét fél kölcsönös gyűlölséggel esküdött föl a másik elveszítésére, amíg aztán kenyértörésre nem került sor. Végül János, bár belátta, hogy nem olyan erős, de mégsem akart visszalépni, és a hazán sem könyörült, hanem még török segítség kérésével is, mindenáron uralkodni akart, miközben zsarnoki szája sokak füle hallatára hajtogatta Vergiliusnak ezt a sorát:

Hogyha pedig nem lágyul a menny, Acherónt verem én fel!*

A Ferdinánd-párti főurak közül Perényi Péternél+ senkit sem üldözött kíméletlenebbül, akit később csellel elfogatott, és a török császárnak, mint birodalma ítélőmesterének, kiszolgáltatott. Akkor csak azzal engedték el, ha esküvel kötelezi magát, hogy örökké János királyt+ szolgálja, ráadásul még nagy pénzbüntetés lefizetésére is kényszerítették. Így bocsátották el. Mivel tudta, hogy még az ellenségnek tett ígéretet is meg kell tartani, hűségesen is szolgált a király életének utolsó napjáig.

Csakhogy János király+, mint afféle gyanakvó, hihetetlenül ravasz és zsarnokságának tudatában levő ember, sosem hitt, végül már nem is akart hinni még a fölesküdt emberben sem, hanem titokban rávette a török császárt – akivel minden gondját megosztotta –, hogy a Bécs elleni utolsó hadjáratkor (bár ez lett volna neki a legutolsó) hívja magához Perényi Pétert+ Soklyos+ várából (ez alatt a császárnak el kellett vonulnia), és újra fogassa el. Ő meg minden mást előbb elhitt volna, mint azt, amit neki a saját királya forralt, és bár tudta, hogy a török császár mindent megbeszél királyával, már amennyiben az Magyarországot érinti, mégsem akart első hírnöke szavára az érkező elé menni; csak annak a magasztos és a mohamedán hit legszentebb dolgaival teli oltalomlevélnek a kivárása után, mellyel a világnak nagyobb részét már becsapták. Bár ez a kebelében volt, mégsem tarthatta vissza semmiféle mohamedán hitvallás a császárt, hogy el ne fogassa, és a foglyot csak akkor engedje el; ha idősebbik fiát; akiről írni készülök, túszul kapja.

Így aztán a még zsenge gyermeket (mert hisz még dajkáján csüggött, és mert nyolcéves volt) apja és anyja könnyzáporral vetette e kegyetlen tigriseknek; de az apa és anya kérésére előbb még a dajkát is mellé adták, hogy gondját viselje, nehogy a kisgyermek elfelejtse a keresztény hitet. A dajka nem sokkal később meghalt ott, csodás még mondani is, hogy a fiúcska nemcsak a keresztény hitet, hanem még anyanyelvét sem felejtette el; a jóságos és hatalmas Isten, aki ugyanúgy gondot viselt rá, mint az Egyiptomban eladott Józsefre, megoltalmazta őt minden mohamedán mocsoktól, és szívébe oltotta az igaz kegyességre való vágyat, hogy végül minden más módon is gondoskodjék róla; hogy kiragadja a kezük közül. Éppen ezért (ahogy az úrfi nekem elmesélte) még a körülmetéltetés bélyegét is önként magára vállalta (máskülönben erőszakkal is megtették volna), és úgy tett, mintha teljesen elfelejtette volna az anyanyelvét, mégpedig azért, hogy ne tartsák őt olyan szoros őrizetben, és hogy könnyebben meg tudjon majd szökni. Közben majd meghasadt apjának és anyjának szíve a fiuk iránti vágyakozástól, és a fogsága miatt érzett fájdalomtól. Minden követ megmozgattak, csakhogy legkedvesebb fiukat kiszabadíthassák az állati módon élő emberek közül. De bizony sok becses ajándékkal együtt csak hiába küldözgetett kiváltásáért az apja rengeteg ezüstöt és aranyat. Ezeket – s még többet is, ha lett volna – ugyan örömmel vette a császár, miközben azt a reményt táplálta, hogy visszaadja a fiút, de sohasem tette meg.

Közben az igen istenfélő anya kitartóan imádkozva, aggódó lelkének leírhatatlan sóhajaival könyörgött az Úrhoz legkedvesebb fia kiszabadításáért. Végre a jóságos és hatalmas Isten megkönyörülve a könnyeket ontó apán s anyán és a hosszas rabságban a szüleinek szeretetéért már-már elapadó úrfin, ingyen, saját jóságából, az anya szüntelen imáitól kérlelve engedte, hogy megtörténjen, amit az apa töméntelen ezüsttel és arannyal nem tudott a császárnál elérni. Isten vette rá a török császár elméjét, hogy a végén szinte önként kínálja fel, amiért az úrfi mindig is olyan forrón vágyakozott.

Fogságának már tizenkettedik évében* járt, amikor Ferdinánd király utolsó hadserege* ostrom alá vette Pest városát, és az övéinek segíteni akaró császár fölmentő sereggel hadra készítette beglerbégjét+*. Közben azon rágódott, hogy akárhányszor is indított ellene háborút Ferdinánd király, akárhányszor saját maga dúlta föl már egész hadnépével Magyarországot, de eddig mégsem tudta teljesen meghódítani, és nem is érnek véget a háborúskodások, amíg el nem emészti az összes magyar főurat, vagy ha jóindulatával meg nem nyeri őket. Minthogy belátta, hogy sok fáradságába kerülne az elemésztés, de nem volna könnyebb a jóindulattal való kibékítés sem – mert közülük némelyek Ferdinánd királyhoz pártoltak, mások viszont okulva az általa fogolyként tartottak* sorsából, elkerülik az ő léppel megkent levelét –, a magyar főurak természetének ismeretében a jóakaratnak új és szokatlan módját kiagyalva, a következő lépésre szánta el magát. Mivel tudta, hogy sohasem békítheti ki könnyebben a magyar főurakat, mint ha megerősíti bennük azt a hitet, hogy minden hozzá csatlakozónak hűségeskü fejében átengedi használatra a maga birtokát, elhatározta, hogy Perényi Péter+ régóta fogságban tartott és még körül is metélt fiát, aki anyanyelvét is elfelejtette, és akit (legalábbis ő így gondolta) teljesen törökké tettek, a beglerbéggel+ Magyarországra küldi, hogy a pesti hadjáratról visszatérőben bevétesse véle apjának várait. És színleg ennek a seregébe adta, de csak miután titokban őrséget állított rá. Azt akarta ugyanis ezzel bizonyítani, hogy nemcsak hogy nem veszi el a hozzá pártolóktól váraikat, hanem még az erővel bevetteket is visszaadja az örökösük kezébe. És amikor már eleget tárgyalt erről a beglerbéggel+, végezetül az ott álló úrfihoz fordult, és rámosolyogva megkérdezte, hogy elmenne-e Magyarországra, ha a beglerbéggel+ küldené. Az úrfi – látszólag – egyáltalán nem örült ezeknek az annyira örvendetes, jóleső és már évek óta várt szavaknak, hanem nyugodt arckifejezést mutatva, és a hazája iránti heves vágyat titkolva így felelt. Ő ugyan a legnagyobb készséggel teljesíti őfelsége minden parancsát, bárhova is küldi, de semmi dolga Magyarországon, és így teljesen mindegy neki, hogy elmegy-e vagy marad. Mivel ugyancsak a császár kedvére volt ez a válasz, tovább kérdezte, hogy földúlná-e apja birtokait, ha sereggel mehetne oda. Ekkor az úrfi – mivel tudta, hagy a császár nagyon felbőszült apjára, mégpedig azért, mert János király+ halála után Ferdinándhoz pártolt – miután ő maga is nagy haragot színlelt apja ellen, így felelt. Tudja, hogy apjának minden java őfelségét illeti, nem is tenne másképp ilyet, csakis az ő parancsára. Ha azt parancsolja, akkor nemcsak az apai jószágokat fogja földúlni, hanem még az apját is saját kezével fogja megölni, ha valahol élve a kezébe kerülne. A császár mosolygott ezeken, és örülve az úrfit eltöltő gyilkos indulatnak, azt kérdezte, miért tenné. Azért – mondta az úrfi –, mert miután engem túszul adott nagyságod kezébe, aljasul elszökött, és most már (ahogy hallom) kivetve emlékezetéből a nagyságodnak tett esküt, és engem is elfelejtve, Ferdinándhoz pártolt. Ezt hallva a császár, megkérdezte, mit tesz majd az anyjával. Őt – mondotta az úrfi – mindig tisztelni fogom. Ő már akkor is sok könnyet hullatott értem, amikor nagyságodnak átadtak. De kegyetlen apámnak még csak egy könnycseppjét sem láttam, annyira nem szánt engem. Ezt a viselkedése is bizonyította, mert ha akkor engem a fiának tartott volna, ha csak egy csöpp szeretetet is érzett volna irántam, rengeteg kincsének csak a felével is megválthatott volna. Most már, ha akarná is, hiába próbálná. Most már nem akarom elhagyni nagyságodat, mert tudom, hogy rövidesen nagyságod kezébe kerülnek várai és kincsei. Tetszett a császárnak az úrfi válasza, és még inkább tüzelte terve végrehajtására. Félrehívta a beglerbéget+, és előbb a háború módozatairól tanácskoztak, végül abban is megállapodott vele, hogyan bánjanak az úrfival. Fényesen fölruházta mindenféle vitézi ékességgel és három sátoraljnyi katonát* bízott rá. Szolgákat rendelt mellé, bőséges zsoldot adott neki, de mert azért teljesen mégsem bízott meg az úrfiban, titkos őrzőkkel is körülvette. A beglerbég+ hadának indulása után az úrfi minden katonai feladatot fürgén magára vállalt. Nem bízta el magát a féktelenségben, hanem feladatára figyelve a legnagyobb tekintéllyel állt három sátor élén, miközben azt fontolgatta, hol kínálkozik szökésre megfelelő hely. Amikor Karomvár+ felé tartva letáboroztak, és már csaknem három napot vesztegeltek ott, bár az úrfi észrevette, hogy titkos őrizői még nem hagyták magára, mégis arra gondolt, jobb alkalma lesz a szökésre Törökországban, ahol eddig viszonylag még hanyagul őrizték, mint Magyarország határán. Így aztán reggel, a Szentlélek segítségül hívása után, szokásától eltérően többet járkált a sátrak előtt, és figyelni kezdte a sátrak között kockázó őrzőket is, és fülét hegyezve hallgatódzott, hogy miről beszélnek. Az egyik azt morogta, nem érti, miért van olyan sokat távol a sátraktól. Amikor ezt meghallotta az úrfi, úgy tett, mintha vizelne, és a sűrű csalit felé tartva övét oldozgatta. Más őrzők ennek láttán azt mondták, hogy a természet dolgára szabad neki félremenni, és hogy hosszú sarkantyúkkal amúgy sem tudna elfutni. Ahogy ezek elhangzottak, és eltűnt a szemük elől, az összes török már csak a kockára figyelt. Akkor az úrfi lehajolt, és a hosszú sarkantyúk miatt terhessé váló csizmákat lehúzta, és válláról is ledobta a bíborszínű palástot, majd hirtelen futásnak eredt, átlábolt egy sással teli mocsaras vízen, és gyorsan a közeli erdőbe vetette magát. Jó hosszan elnyúló erdőség volt, melyben úttalan utakon törtetve csak arra az egyre ügyelt, nehogy bárkivel is szembe találkozzék. De az erdő szélén mégis egy juhászba botlott, aki még mielőtt ő észrevehette volna, már előbb meglátta.

Arra gondolt, hogy veszélyes volna elmenni mellette, ezért odament hozzá, és felajánlotta, hogy bíborszínű ruháit, minden vitézi ékességével együtt odaadja neki, ha a saját tetves gubáját, bocskorát és pásztorsüvegét elcseréli vele, és megfogadja, hogy senkinek egy árva szót sem szól a szökésről. De azért ő nem mondta meg, hogy kicsoda. A juhász a nagy nyereségtől hirtelen lázba jött, Istenre és az összes égiekre (horvát volt ugyanis) esküdözött, hogy senkinek egy szót sem szól. Egészen Glaucusnak Diomédésszel tett cseréjét* utánozva átvette tőle a vitézi ékességeket, és átadta neki a maga pásztori holmijait. Az arannyal és drágakövekkel díszített török süveg helyett (amit zarkulyának+ hívnak) a maga bozontos süvegét adta neki, az aranyláncokkal ékesített, bíbordísz öltözék helyett a maga tetvektől hemzsegő gubáját mérte hozzá, a vitézi öv helyett pásztorkötéllel övezte föl, a skarlátszínű bugyogó helyett bojtos kapcába öltöztette, a csizma és az aranysarkantyú helyett nyersbőr bocskorral kötötte körül a bokáját, az ezüsttel és arannyal dúsan kivert tőr és kard helyett egy vasszögekkel megerősített bunkót és egy lándzsát adott neki. Végül aztán mindenféle utakat magyarázva egy útra vezette, és ott minden jót kívánva elbocsátotta. Miután így ruhát váltott az úrfi, úgy gondolta, jobban jár, ha így van öltözve, mintha az ajándékul kapott öltözetet viseli, ugyanis ez biztonságos, mert így senki sem ismeri fel, és nem ölik meg őt a pompás öltözékért*. De az az egy gondja volt, hogy nem tudta a városok nevét, amelyeken át kellett jutnia, mert még azt sem merte elárulni a pásztornak, hogy Magyarországra menne. És miután három nap és három éjjel ekképp gyalogolva végül ugyancsak elgyengült, és tovább már nem bírta az éhséget sem, egy mezővároshoz ért. Nem mert rögtön bemenni, mert már messziről látta, hogy vára van, hanem az útról kissé letérve és letelepedve azon törte a fejét, hogy mitévő legyen. Közben egy arra tartó török lovas lovát felé fordítva odalovagolt, mert távolról látta, hogy ott ücsörög, és máris vallatóra fogta, hogy ki, és hogy miért ül ott, hogy hová igyekszik. Azt mondta az úrfi, hogy rác, mert ezt a nyelvet igen jól ismerte, és azért ül ott, mert a társát várja, azzal megy a városba. A ravasz török a város nevét kérdezte. Mikor nem tudta megmondani, azonnal sejtette, hogy szökött rabról van szó, ezért megfogta, megkötözte, majd a városba hurcolta, és ott béklyókba veretve tömlöcbe vetette.

Harmadnap elővezette, és megkérdezte, ért-e a lóápoláshoz, szolgálna-e híven neki, és megígérte, hogy egyezség esetén szabadon engedi. Az úrfi mindenre készségesen ajánlkozott, de mentegetődzött, hogy nemigen ért a lóápoláshoz, mert juhász. De megígérte, hogy majd azt is megtanulja. Három napig úgy-ahogy ellátta a lovakat, közben azt fürkészte, hol alacsonyabb a várfal, ami mögé éjszakára aludni bezárták. Mikor végre megtalálta, köteleket keresett, a leereszkedés megkönnyítésére csomókat kötött rájuk, még a pásztorövvel is megtoldotta. Bár messze volt még a földtől, de lábát a falrésekbe illesztve arra törekedett, nehogy a lábára essen, mert ha kificamítja, nem tud továbbmenni. Így hát leereszkedett. Mivel a jobb combjára zuhant, egy darabig ott feküdt, de amikor látta, hogy már pitymallik, feltápászkodott, és amilyen gyorsan csak tudott, futva a közeli berekbe bújt, majd egy fára mászva elrejtőzködött. Reggel aztán a szökést fölfedező törökök lóháton és vérebekkel mindent tűvé tettek. Már csak azért is nagy szorgalommal keresték, mert tudták, hogy még nem juthatott messzire. De Isten akaratából minden kopó más irányba kószált, a fához közel se mentek, végül gazdáik nyomában hazatértek. Az úrfi az egész napot éhesen töltötte ott, majd a Hold pályája szerint (mivel nem ismerte a járást) Magyarországnak ama tája felé tartott, amelyre a lelkében rég igen sűrűn gondolt. Csakhogy akkor már nem bírta tovább az éhséget, de a városokba sem merészelt már bemenni. Csaknem beesteledett már, amikor egy faluhoz érkezett. Véletlen szerencséjére egy gazdát talált, aki éppen csőszt keresett a szőlejébe. Elgondolta, hogy jobb neki itt egy kicsit várni, amíg meg nem tudja, milyen úton és miféle helységeken át kell mennie. Abban is reménykedett, hogy közben talán még valami útitársra is talál. Mivel nyolcvan oszporát+ ígértek fizetségként, vállalta a szőlő őrzését. Arra gondolt, hogy jobb is, ha nem túl sokat forgolódik emberek között. A gazda azt mondta neki, hogy a szőlőbe törő disznókat bátran ölje meg, és húzza ki az országútra. Véletlenül előfordult, hogy a gazdának a sertései csörtettek a szőlőbe. Ahogy meglátta az úrfi, lándzsájával rögtön átszúrta az egyiket, és a gazda szava szerint az országútra vonszolta. Amikor megjött a gazda, és meglátta, hogy a disznó az övé, mérges lett, és megfenyegette az úrfit, hogy az árát levonja majd a béréből. Az úrfi viszont azzal mentegetődzött, hogy nem tud különbséget tenni, melyik disznó a gazdáé és melyik másé, ezért ha nem akarja leöletni őket, akkor vagy fogadjon kanászt, vagy bízza rá a szőlőben a legeltetést. Erre aztán a gazda még dühösebb lett, és így viharzott el. Csakhogy megint az történt, hogy – mert a disznók szokás szerint újra a szőlőbe törtek – az úrfi ismét leszúrt egyet belőlük. Ahogy megtudta a gazda, úgy gondolta, hogy ez mégiscsak tűrhetetlen, és ezért az úrfit mérhetetlen haragjában meg akarta verni, és amikor elment, mindenfélével megfenyegette, vagyis azzal, hogy panaszt tesz a zsupánnál+ (ezzel a névvel illetik a bírót), és átadja neki, hogy verje béklyókba.

Ahogy ezt hallotta az úrfi, úgy gondolta, nem várhat ott tovább. Attól félt, hogy a zsupán+ kezébe kerülve netán fölismerik, hogy ki is ő voltaképpen, máris útnak eredt, és két nap és két éjjel hatalmas utat megtéve Karom+ városához ért. Félve lépett be ide, nehogy valami hasonló történjen vele, mint korábban, mert nem tudta a város nevét. Véletlenül, de inkább Isten rendeléséből egy szláv nemzetségű asszony akadt útjába, akit megszólított, mert ruhájáról megismerte, hogy keresztény. Kérdezte, hogy kicsoda, hogy Magyarországnak mely részéről rabolták.

Az asszony elmondta, hogy szláv nemzetből való, és hogy régen olyan helyen lakott, mely a Perényi Péter+ birtokában levő Valpó+ várához tartozott. Ezt hallva ugyancsak megörült az úrfi, és amit senki halandónak nem mert elárulni, azt erre a menyecskére – aki keresztény is volt, és valamikor az apja birtokán is lakott –, rábízta, de előbb megeskette, hogy senkinek sem mondja el. Elárulta neki, hogy ő Perényi Péternek+ az a fia, akit apja régen a török császárnak adott túszul, egyúttal kérte, hogy keressen neki egy megbízható embert, aki Magyarországra vezeti. És hogy még inkább megőrizze esküjét, anyjává fogadta, és sok mindent ígért, ha eljut épségben Magyarországra, és ha (minthogy már felszabadították) őutána oda vissza akarna térni. A nő boldog volt, hogy ilyen nagy titkot bíztak rá, örvendezve, a várható jutalomban reménykedve, és örülve, hogy ilyen nagy szökésben segíthet, az eltévedt úrfit házába vezette, és kerített neki egy rác nemzetből való, istenfélő embert, hogy az majd elvezeti őt Magyarországra. A mindentől félő úrfi eskü terhe alatt ennek is elmondta, ki ő, de hogy az eskü már tartósabb legyen, megígérte, hogy örökké testvérbátyjaként bánik majd vele, ha hűséggel elviszi őt Magyarországra. Az ember, miután hirtelen megcsillant a remény, hogy elűzheti a szegénységet, vállalta az úrfi vezetését, és másnap útra keltek.

Péterváradjához+ érve, ahol a berberbég seregének átszállítására hidat ácsoltak a Dunán*, kérdezni kezdték őket, hogy kifélék, honnan jönnek és hova mennek. Azt mondták, hogy rácok, és Karom+ városából jönnek, hogy Törökország határán magasabb zsoldért szolgáljanak, mert hallották, hogy ott a mangároknak+ (vagy ahogy közismerten mondják, a martalócoknak) jó nagy a fizetésük. Azt állították, hogy azok. A martalócok ugyanis olyan átkozott emberek (ha ugyan kiérdemlik, hogy embernek nevezzék őket), akiket a törökök arra használnak, hogy feldúlják minden ország határvidékét. Éjjeli és – ha csak lehet – nappali tolvajok is, erdőkön és hegyeken lapulnak, és elfogják a gyanútlan útonjárókat. Ha meg többen vannak, gyakran még a tanyákat és falvakat is megrohanják, a férfiakat asszonyostul és gyermekestül összekötözve elhurcolják, és nappal miután szájukba pecket tömtek, – nehogy kiálthassanak – megkötözve erdők mélyén tartják, és éjszaka ismét továbbviszik, és Törökországban végül eladják őket. Csakhogy amikor a hídépítésre ügyelő törökök alaposabban megnézték az úrfit, valamivel nemesebb természetet láttak benne, mint ami az olyasféle emberekhez illik, és faggatni kezdték, hogy nem nemes-e. A rác azt válaszolta, hogy ez az ő öccse, de még tapasztalatlan, mert eddig csak otthon volt, és katonai munkákban sem forgott, és emiatt fehér kicsit. Bármennyire is úgy látszott, hogy van azért ebben valami igazság, a törökök mégis kételkedtek az úrfi üzletében, és mindkettőt lefogták, és kegyetlen béklyókba verve tömlöcbe vetették. Harmadnap elővezették őket, levezték a béklyókat, és megparancsolták, hogy szálljanak be az egyik bárkába, abba, amelyikkel a hídhoz való fát szokták szállítani. És négy napon át ebben a munkában dolgoztatták őket, úgyhogy az úrfi (ahogy nekem mesélte) csaknem belehalt már az éhségbe és a hajózás fáradalmába. De negyednap aztán, úgy estefelé, Nándorfehérvárnak kezdtek ereszkedni, ahol korábban az úrfit fogságban tartották, és ezért sokan ismerték. Féltek hát, hogy felismerik, ha odahajóznak. Mivel a fáradt törökök is erőre akartak kapni, elhatározták, hogy a bárkákat partra húzatva rövid időre megpihennek, és a bárkákból kiszállva tűzre való, száraz fadarabokat hordatnak össze. A rác és az úrfi szorgosan részt vett e munkában. Közben egyszer-másszor távolabbra merészkedve hordozták a fákat, harmadszor Noé galambját utánozva* lopták ki magukat, és többé már nem is tértek vissza. A törökök egy darabig kutattak utánuk, de aztán újra a bárkákra szálltak és elmentek. De azért a rác egészen addig loholt az úton az úrfival, míg csak el nem vitte valami rokonaihoz. Minthogy épp kölesaratás közben érték őket, ráparancsolt az úrfira, hogy a szántó végén telepedjen le a kölesbe, ő meg atyafiságához lépve üdvözölte őket, majd így szólt. Mit dolgoztok itt? Miért töritek magatokat örökké munkával? Olyan szerencsét adott Isten, hogy mindnyájan boldogan élhetnénk, ha segítetek abban, amit most elmondok.

Azok közelebb húzódtak hát, kissé félrevonult velük, és szavukat véve előadta nekik az egész ügyet, nagyon kérte, segítsenek az úrfit kalauzolni. Attól tartott ugyanis, hogy Törökország határán újból elfogják őket, mert tudta, hogy ott alaposabban kifaggatják az embereket, honnét jönnek, hová mennek, ahogy az már lenni szokott minden országhatáron, különösen mostanság. Azok szíves örömest segítségüket ígérték és velük együtt hazamenve ennivalót hoztak, és a kiéhezetteket étellel erősítették. Mikor az út miatti fáradtságtól kimerült úrfi látta, hogy azok még tovább akarnak inni, fekvőhelyet kért, majd mikor az elkészült, aludni tért. Azoknak viszont, ahogy az már poharazás közben lenni szokott, jócskán megoldódott a nyelvük, és az úrfi hazavitelét is meghányták-vetették. Végül egyikük, mécsessel kezében odalépett az úrfihoz, és azt leste, alszik-e már. Az úrfi csukott szemmel, sőt kicsit még horkolva is alvást színlelt, de minden szavukra fülelt. Amikor már részegek voltak a bortól, az az ember, amelyik a mécsest fogva az úrfit kémlelte, arra kezdte rábeszélni a többit, hogy ne rohanjanak nyilvánvaló vesztükbe, mert veszélyes dolog foglyot, főleg ilyen fontosat, Magyarországra vezetni, mert ha a határon valahol fölismerik, büntetésként mindnyájan a fejükkel fizetnek. Jobb volna eladni őt valamelyik töröknek, csak nem kell megmondani, hogy kiről is van szó, és jobb biztos pénzt zsebre vágni, mint nagy ajándékokban reménykedve nyílt veszélybe kerülni érte. Így ugyanis még az úrfi is kiszabadulhat valaha, ők meg minden veszély és félelem nélkül kapnak pénzt. Hozzátette még, jobb, ha az ember megtart ma egy verebet, mintha azt elereszti, és holnapi darura vár. A többieket meggyőzte ez az okoskodás. Máris hívtak egy török kereskedőt, megmutatták neki az alvó (legalábbis ők úgy gondolták) úrfit. Azt mondták, hogy egészséges, de – azzal az ürüggyel, hogy kifárasztotta az út – nem keltették föl. Miután a kereskedő hatvan aranyat ígért, megállapodtak a vételárban, de az elszállítás idejét másnap délutánra beszélték meg. A mindent halló úrfi pirkadatkor tüstént fölkelt, és fölébresztette a maga rácát, aki a sok bortól még mindig horkolva aludt. Félrevonta őt, és emlékeztette a kimondott esküre és a rokoni kötelékre. Az Isten szerelmére kérte, hogy hitét ne szegje meg, és megígérte, hogy sohasem fogja szemére vetni, amit este a füle hallatára a többiekkel együtt határozott, csak mindig emlékezzen a kötelességére. Az elpirult a szégyentől, mukkanni sem tudott, amikor megtudta, hogy az úrfi mindent hallott, amit előző nap beszéltek. Végül megesküdött, hogy jót akar neki, és atyafiságához menve nemcsak hogy mindent elmesélt, hanem még könyörgött is nekik, hogy ha már nem segítenek a kalauzolásban, ne is állják útjukat, nehogy meg kelljen szegnie az örökre kötött esküt. Ezt hallva azok is halálra rémültek, de annyira, hogy már sem üldözni, sem elárulni nem merték őket, hanem rájuk parancsoltak, hogy minél gyorsabban takarodjanak, és megígérték, hogy a török kereskedőnek azt mondják majd, hogy éjszaka szöktek el. A kezük közül kiszabadult úrfi így jutott el tehát a maga rácával a Törökország közvetlen határán fekvő Ezek+ városához. Itt még többet retteghetett, mint addig az egész úton. A rác egy városon kívüli malomban hagyta az úrfit, mert egyedül ment a városba, hogy ennivalót szerezzen. Egyúttal azt is meg akarta nézni, hogy a fal mellett haladva vajon simán elmehetnének-e, hogy ne kelljen a városba bemenni.

Ezalatt az úrfit néhány részeg molnár sok rágalmazás, szidás után kikergette a malomból. A visszatérő rác nem találta ott az úrfit, és kölcsönösen sokáig keresték egymást. Végre találkoztak. Itt minden várakozás nélkül – mivel nem volt más út – bementek a városba. A kapunál kikérdezték, majd továbbengedték őket. Aznap többet már nem pihentek meg, végre öreg este Valpó+ várához értek, amit ebben az évben vett be a török császár. Perényi Péteré+ volt Szlavóniában, a Dráva mellett van. Itt aztán a várárok előtt állva kapuőrökért kiáltottak. Mihelyt ezek szövétnekeket kinyújtva megpillantották őket, és megértették, hogy kikről is van szó, nagy boldogan rohantak a várnagyhoz*, és elmondták neki a nem remélt örömhírt. A várnagy kelepcétől tartva előbb kikémlelt a várfalon, látta, hogy csak ketten vannak, beszélt velük, végül kinyittatta a kisebbik kaput, és kemény vitézeket véve maga mellé, a várba vezette őket. Itt csak az az egy bibéje volt a dolognak, hogy senki sem ismerte az úrfit, de testének némely biztos vonala, arca és beszéde alapján úgy látták, hogy apjára hasonlít. Ezért aztán hogy futárt menesztettek Soklyos+ várába, ott hirtelen mindenkin oly nagy boldogság lett úrrá, hogy bár szörnyű pestis gyötörte a várost, a gyászon túltett az öröm. Tüstént választottak tehát ötven vitézt, akik éjjel Valpó+ várához lovagoltak, az úrfit pedig apai birtokainak örököseként a legnagyobb tisztelettel fogadták, és Soklyos+ várába vezették, de a pestis tombolása miatt nem engedték, hogy annál az éjszakánál tovább is maradjon, ezért másnap a közeli Pécs városába kísérték. Kinek ily szerencsés visszatérte alkalmából ezt a verset költöttem Vas Mihálynak+, a siklósi+ várnagynak, amikor én siklósi iskolamester voltam:

Végtelen isteni gondviselés az, jó fejedelmem,
| hogy bajaink boruján ő maga jő mifelénk.
Kétszeri tömlöcből kiragadta korábban urunkat,
| most kiragadta fiad, megsegítette bizony.
Rég ugyanígy szabadult meg József a szörnyü bilincsből,
| kit sok idő múltán apja kezébe adott.

Nézi fiát, és ölelve melengeti a rá vágyakozva sokat szenvedő anya, csak az az egy szomorítja, hogy nincs mellette a férje, aki vele megoszthatná ezt a boldogságot.

Vége a műnek.

Téglásy Imre fordítása