# Kalmár György
Summa*

(Részletek)

Puszta föld. Mondola fa. Palota. Város.
Vár. Bástyák. Folyóvizek. Templom (Szív)
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
| Mint lett a dolog ott, az egész ármáda ahol járt!
Mind öle, mind pusztíta, kironta, megégete, mindent.
Mind öle, mind pusztíta, kironta, megégete mindent.
Ím a folyóvizeket testekkel mind telehányta:
már ma nem innivalók: az orr sem szenvedi őket:
dögleletes, pára s gőzölgés jő ki belőlök.
Emberek éhségtől vesznek, szomjan megepednek.
Lángja az égésnek, csuda! mind elhatalmaza széjjel;
Bár egy talpnyi helyet lelnél, ahol ott jele nincsen!
Még a parlagot is, az ugart s gyöpöt el-megemészté.
A kertet mivelik; földet szántnak: hol a haszna?
Lásd; terem-e illatra való? gabonát ha aratsz-é?
Többire mindenhol gyökerig kiveszett a gyümölcsfa:
a tövis, és a bogáncs, s bojtorján nőtte helyét fel.
Híre csak és árnyéka maradt a Mondola-fának:
még soha csak levelet sem hányja ki: szárazon ott áll!
nem terem immáron kedves, jó, drága gyümölcse;
melynek volt ételre való kívánatos íze.
Óh mely hasznos, egészséges volt légyen olajja!
nékem ugyan soha nem lehet megmondanom egybe.
| E fa alatt lévén a vezér dicső palotája,
onnan alá környűl s környűlszemlélte a várost.
Jó helyen ül vala: azt ugy igazgathatta eszessen.
Micsoda mesterség vala, melly bölcs munka egyemben,
annak az építésében! nagy csudda bizonnyal!
Számtalan, és gyönyörü rejtekhelye mely kies annak!
Környűle négy várták: a lövő-bástyák ugy előtte.
| No már a hajdan gyönyörű várost ha tekintjük:
mellynek dísze, imez várral s szép mondola-fával,
egy dicső templom vala, együtt: mindenik elmúlt.
A város derekát, mondom, s több részeit annak,
szemlélvén, majd eszbevehetjük azonnal, hogy úgy járt,
mint amelyről is szólék, ama várta-erősség.
| Ám a nagy ostromnak s iszonyú égésnek előtte,
gondolnunk lehetett az egész várost úgy egyemben
mint egy igen nagy erősségű várt s egy citadellát.
(Rov’d meg; hogy e citadella, alább iratik maga várnak,
tudni ám illik, ez énekben; s városnak a több rész.)
Már a lövő-bástyák, melyek mint védelem, éppen
úgy voltak-vala, megromlának; igen szakadoztak.
Most a kegyetlen erős fene-állatok ülnek azokban:
minden latroknak szabados menedékhelyek ott van:
honnét a fenevad valamely prédára kijárkál:
tolvajok is házat felverni, s az útra kimennek.
Jaj! odalett a vár! te reménlheted-é, ha megépűl?
Jaj! odalett az vár! te reménlheted-é, ha megépül?
Mert a fundamentomok is süllyednek inogván:
látni; miképp reszketnek, alább szállnak! hogy omolnak!
| A dühös ellenség, nézd el, hagya sok nyomot ott benn:
a szépen épült fel-házokat öszve-lerontá;
mind a közönséges s a magános haszonra valókat.
| Abba vagyon sok ezer folyamat. De kár van azokban.
Csudda folyások azok! Folyván mind nagy s kicsiny utcán,
mely gyönyörű! de kies dolog! úgy csak nézni reájok:
minden alkotmánynak azok kicsorognak alóla:
házoknak tetején, falain, közepén, eredeznek:
kapnak az oszlopokon, minden kis rejteken, utat.
De, amiképpen előre megemlítem oda feljebb,
megbűzhödtek azok: csak döglelet, undok utálat!
megbűzhödtek azok: csak döglelet, undok utálat!
Annyival is inkább, hogy a padlócskák, oda lévén,
nem bírják igen az által járkálni szokottat.
Nékie hát a folyóvizeken lábolnia szükség.
Ekkor azok, sáros fenekekből felkeveredvén,
(kell iszonyodni!) felette büdössek! egész Camarinák!
kell iszonyodni! felette büdössek! egész Camarinák!
| Már ama templomról szóljunk, Szivem, valamicskét.
Mellynek régi dicsőségét de (!) csudálja akárki!
Míg annak derekasb romlását teszem elődbe:
észre-vehetsz magad is valamit; hogy kezde romolni.
| Abba vagyon mintegy mosni, s sok haszonra való tó.
Mindaz a sok ezer folyamat, mely tartja a várost,
elmegyen által ezen, már jó tova öszvekerülvén
és ide nagy sebesen folyván egy csudda csatornán.
Még van a balja felől más ollyanforma csatorna.
Melybe kiadja magát minden folyamat, s ugy eloszlik.
Míg pedig, ám jó sebességgel kinyomódik a tóból,
amely megbűzhödt fenekes sárt hajta magával,
azt, nagy része szerént, otthagyja, letészi örökre.
| Melly iszonyú legyen már egy helyen annyi büdösség!
gondolhat’d: sokkal s nehezebb szenvedni az orrnak:
annyival is inkább, hogy a párázatja halálos.
Melly okon annyi folyás, elhagyott rút sárja helyében
kap veszedelmes erőt: s még annyiszor is odatérvén,
mind gonoszabb lészen; s széjjel fog halált is okozni.
| Meg van ez értve: tovább lássuk, hogy jára a templom
Ez igen elpusztittatván ama nagy sereg által,
(mondám, melly iszonyú) el-felfordúla egészen.
A lakosok, mind az idegen fene nép-el egyemben,
fordíták mindjárt hijjábavalóra, gonoszra:
mert ád-vész ma, kinek tetszik, ma kereskedik, abban.
Abba bizony véghezmégyen sokféle gonoszság:
mindenféle bűn, így mondom, hogy elárada abban:
részegség, minden bujaság ott rajtok erőt vett:
ott öli, rágja igen egymást, károm’lja, gyalázza!
esküsznek hamisan, s csalnak: másét de szemellik!
lopnak: elő-mentét, hasznát, egymásnak irígylik!
Hogy leve latroknak barlangjokká ama templom!
Gyilkos tolvajok is elegen lappanganak abban:
néha csalárdsággal járnak végére sokaknak:
más láttára kegyetlenkednek egyébkor az úton.
Hogy leve latroknak barlangjává ama templom!
| Summa-szerént, meg van fertéztettetve a templom:
mellyben kell vala Isten előtt áldozni napokként;
kelle a Jézusnak ma fogantatni s ma születni,
kell vala abba neveltetni, s ma tanítni a népet:
kelle a Szentléleknek ugyan mind abba lakozni:
kelle a községnek szentségben imádnia őtet;
kell vala neki felindítatni a jót cselekedni;
hallani a törvényt, és tiszteit érteni abban.
| Énekem elnyúlék; hosszá vala példabeszédem.
Embernek nyavalyásságát leirám ugy eléggé.
Akinek a hallásra vagyon füle, hallja e példát:
és kinek Isten adott szívet az értésre: megérti.
És ha így éneklek keseregve; megérti tovább is.
| Nem lehet embernek, ha vagyon bús szíve kiváltképp,
szívszakadás nélkül nézni s gondolni e romlást.
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Az anyanyelvet gyakorolni. Versek által való
gyakorlása a nyelvnek. Nem múlathat a versírással
az Autor
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
| Nosza, nosza, Magyarom! én vérem! szülte hazámnak!
nyisd meg a szép bölcs szádat igaz fia kedves anyánknak!
nyujtsd ki serény kezedet kedvelt magzatja atyádnak!
S tudd meg a nagy erejét a magyar pennának, ajaknak!
Nosza szemlj, aki szült annak szájára, szemére!
Nosza vigyázz, ki nevelt, annak nyelvére, kezére!
Nosza mútasd meg, hogy vagy-e jó nevelte apádnak!
hogy ne légy hiábavaló szoptatta anyádnak.
Szólj s irogass bölcsen arról, ki mi van az egekben,
Elmélkedj s irogass arról, ami van a vizekben.
Írj arról, ami a földön van minden helyekben.
Írj arról ami volt; s aminek meg kellene lenni.
Írj, kérlek, magyarúl! Óh írj, magyarom, de magyarrúl!
Írj, amiképp tetszik, szabad irással ava’* verssel.
Lépj, ha akarsz, kötözött, va’ szoritott lábbal, akármint.
De ha ugyan teheted, mindenkor lépj kötözöttel.
S amidőn látod, másnak kedvesb a szorított,
mert könnyebb: engedd, szabadon fusson av’ ugorjon.
| Ha veszed eszbe, nevet csak ezért, te nem érsz vele: hallgass.
Csak hallgasd el: avagy próbáltasd véle e lépést.
Hogyha eszreveendi magát: megnyerted az embert.
Hogyha nem engedhet: te csak engedj meg neki mindjárt:
mert valamely gyarló indúlat uralkodik abban.
Vagy ha ő értetlen: majd bölcsebb lesz av’ okossabb.
vagy penig éretlen: kell várni, megérik idővel.
| Vártad ugyé, eleget? De nem jobbítja magát meg!
Intsd meg gyengécskén valamely satirával először!
Ha nemigen jobbúl mégis: bánhatsz vele osztán
mint akarod: ámbár jó kedvűl védje, akár ne.
Bánj vele, mint akarod: mézzel, keserűvel, egyébbel!
Bánj vele, mint akarod: mig a kólika gyötri a bélit.
Bánj vele, mint akarod! ne romoljon a régi magyar vér!
| Mondom azért, s kérlek magyarom, gyakorold magad ebben.
Órákként irogass, ha lehet: ha nem, ava’ napokként:
hogyha nem is minden nap’: avagy csak minden hetekként.
Nyerj te magadnak időt: a dolog mint hóza magával.
Szánj e dologra ’s időt: az idő mint hóza magával.
Minden két heteken irhatsz száz verset av’ ötvent.
Másnak is adj ösztönt: s irass húszat va’ kevesbet.
A negyedik s tizedik magyarunknak is adj, nosza, ösztönt:
s írattass vagy írattattass vele tízet av’ ötöt.
Nyerj te magadnak időt: s elmélkedj szépen, erőssen:
s minden gondolatod magyarán írd meg, de magyarrán:
adjad elő elmésen, igen fontossan, eszessen!
| Verseket ám helyesebbeket is irhattok ezeknél.
Énvelem e pontban soha né gondoljatok! óh ne!
Nincs nékem mindenre időm: néktek van időtök.
Nem győzök magam el mindent: de ti győztök idővel
| Mindent, amit ezen szemeim még láttak a földön;
s mindent, amit ezen füleim hallottak akárhol;
s mindent, amit igen jól megkísérte az elmém;
mindazokat, mondom, ha lehet, meg kell nekem írnom.
Foglalatos vagyok ebben; amit már ennyi utamban
eszrevevék, kétszáz negyven holnapnak alatta;
s eszre lehet vennem harminchatig; addig ha élek;
hogy azokat, mondom, fordíthassam közhaszonra;
mind amit ám megkísértett e szem, e fül, ez elme.
Sok szó kell nekem: s szükséges a sokra a sok szó.
Nincsen időm hajhászva keresnem az őzet az erdőn.
Nincsen időm sétálva vadásznom a nyúlat a bokron.
Nincsen időm annyit lesegetnem a fürjet a síkon.
Nincsen időm múlatva halásznom a pontyot a tóban.
Nincsen időm, sok időt eltöltve, múlatnom a dolgon:
s nincsen időm gonddal kikeresnem a szókat a nyelvben.
Ám, Isten neki, ami jő a szájamra, kimondom.
Nem ’s akarom gátolni folyását annyi vizemnek:
hagyd folyjon szabadon; míglen megtelnek az árkok!
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –