# Virág Benedek
Előszózat*

1822.
Bennem is a sok közt versirkálásra nagy ösztönt
Gerjesztett a Músa, de nem mondotta, miféle
Tárgyat vennék fel, s bizonyos mértékre szorítnék.
Ezt mégis (jut eszembe) nem egyszer súgta tanácsul:
Versezeted legyen ártatlan, s fog tetszeni minden
Szívnek, mely a jót csak jó képében akarja
Érzeni, s mint magot a szántóföld venni magába.
| Hát még, kérdeztem, mitevő legyek? Erre imilyen
Választ tőle vevék: Értelmes s tiszta beszéded,
Cifrázás nélkül, legyen: azt kijelentened illik
Oly hangon, melyhez magyarok füle szokva van; a fül
Kényes, igen kényes; de miért is kellene másra
Fordítnod, s idegen fülnek kedvére csavarnod
Nemzeti nyelvednek hangzását? Nincs-e azoktól
Sok korcs benne, kik atyjainak mondatni szeretnek?
A szépet minden szeplőtől gondosan őrizd.
| Ekkor hallgata, egyszersmind rám néze merészen.
Nem sok üdő múlván végképp így szóla kilobbant
Szívéből: Írj, s azzal emeld a nemzeti lelket;
Földre ne húzd, mert az nem földi. Dicsérni akarsz-e?
Méltatlant ne dicsérj: hirdesd a régi dücsőült
S mostani embereket, kik példák jóra lehetnek.