# Pálóczi Horváth Ádám
A sorsával meg nem elégedett*

Mások azért búsok s nyomorultak,
| Hogy magános életre szorultak;
| Az igaz: hogy nehéz is,
| És nem édes a méz is
| Ha csak magad érzed.
Természeti törvény szerént mégyen,
| Hogy az ember társalkodó légyen,
| Egy törzsökből eredtünk,
| Egy köz Atyától lettünk,
| Köz tehát az élet.
Mások azon sírnak és könyveznek,
| Hogy velek a társok nem egyeznek;
| Ha a víg, mord s vénekkel,
| Bőkezű fösvényekkel
| Él egy társaságban.
S ez nyavaját ezen okok szűlik,
| Hogy némelyek nagyobbra becsűlik
| A mord magánosságot
| Mint a víg társaságot
| Ez kevert világban.
Másnak az fáj, és azt nehezteli,
| Hogy a társaság gonddal terheli,
| Lót, fut, s barom módjára
| Nagy igát vesz magára,
| Csak a társaságért.
Ha a Társaság oly grádusába
| Ugrik csak születve vagy vaktába;
| Hogy rangját megtartani
| Nem tudja, ha izzanni
| Restell az árnyékért. – –
Oh! hány ezer boldogabb van nálom?
| Ha társaimat rendre vizsgálom;
| Ritka ez három bajjal,
| Némán mégis nagy zajjal
| Így küszködni mint én.
A társalkodásban kevés részem,
| S csak alig van akkor mikor érzem
| Egynehány jóbarátom
| Esztendőbe ha látom
| Egyszer időm lévén.
Csak azokat értem, kiknek szívek,
| Egyenetlen sorsban is oly hívek,
| Mint a nagy Társaságnak
| Vagy ez kevert világnak
| Közös grádusában.
Akikkel ellenben míg aggódom,
| Néha társalkodni volna módom:
| Külömböz természetek,
| Vagy ha nem, nem léphetek
| Rangjoknak polcára.
Ki fösvény, ki mord, ki kevély lélek,
| Ki nem oly híven él mint én élek:
| Hiteget, csal, színt mutat,
| Józsefnek keres kutat
| Az ebéd vivésért.
Hogy pedig én azon törekedjem,
| Hogy vagy az ebekkel veszekedjem;
| Vagy hogy megismerhessem,
| Hogy mikor kacsint a szem,
| Szeret-e vagy kísért?
Így, vagy igaz jó társ alig lészek,
| Vagy indulatimból csúfot tészek,
| S gyanút szerzek magamnak,
| Hogy legjobb barátomnak
| Se lehessen hinni.
Viszketeges elmém tudósokkal,
| Nemes vérem nálam nagyobbakkal,
| Sorsom alacsonyokkal,
| Friss erem nyájosokkal
| Szeretne társ lenni.
De a társok együtt nem egyeznek,
| S ha egyikért jobban megjegyeznek,
| Hogy keressem kedveket?
| S ezzel is több terheket
| Vegyek-e fejemre?
Pedig úgy is elég nehéz nékem
| Úgy ülni hogy magam tartsam székem,
| Reggel ölni magamat,
| Hogy majd nyúgodalmamat
| Megleljem estvére.
Ne tegyem-e hát magam marhával
| Öszve, s ne epesszem nagy munkával?
| Úgyde remény! a lélek,
| Hogyha több gonddal élek
| Több nyugalmat várok.
Szerencsémet elmém elhaladta,
| Földet kapál hát Timon – alatta
| Tán vaktába megleli
| Amivel felemeli
| Földre görbült vállát.
Sok izzadozás közt pihegtembe
| Sohajtva nehánykor jut eszembe
| Mely boldogok lehetnek,
| Akik készre születnek,
| S seggen ülve élnek!
De – hiszen vagyon terhe mindennek;
| S hát az én panaszim mire mennek?
| Terhemet csak viselem,
| Sok cserélne énvelem
| Kit boldognak vélnek.