# Dukai Takách Judit
A beteg Malvina*

Mi az ember? egy kinyílt rózsaszál,
| A virító kornak tündéres kertjében;
Addig virít mig tövisre talál;
| S elhervad éltének legszebb idejében.
Mint örülünk boldog napjainknak!
| Fellengve azt véljük félistenek vagyunk,
Képét vesztvén ideáljainknak
| Könnyes szemmel látjuk, hogy megcsalattatunk.
Mit nem képzünk a szép jövendőnek
| Ezreket igérő gyémánt világában;
Bármely jók is a jelenlevőnek
| Órái, nem nyugszunk dajkáló karjában.
Oh! ki tudja, mit fedez előlünk
| A titkoló kárpit sűrű homályába?
Ki tudja, mely pillanatban dőlünk
| A szerencsétlen sors prédáló sirjába?
Nem rég én is örültem éltemnek,
| S lelkemnek vágyási szárnyakat füzének:
Egy árnyalak maradt képzetemnek,
| S a szép valóságok rendre eltünének.
Sóhajtozva utának pillantok,
| Kezemet bágyadtan végbucsúra nyújtom,
Titeket nem fedhetnek el hantok –
| Én már oltártoknál fáklyámat nem gyújtom.
Mulékonyság! tetőled megválom!
| Boldogságom, benned úgy sem remélhetem,
Oh csak addig késsél, örök álom,
| Mig jó barátimat egyszer ölelhetem.
Majd ha útjok lakom mellett megy el,
| Rá ismernek sirom mohosúlt kövére,
Oda jőnek, s a barátság emel
| Egy dalt Malvinának emlékezetére.