# Virág Benedek
Lantomhoz*

Oh! ha szép híred vala gondom eddig,
S általam, kis lant, nevet érdemeltél:
Jer, magyar dalt zengj; magyar a te honnod,
| Nem Görögország.
Cifra bokrétát ne remélj azonban:
Nem magyar földön terem a borostyán;
Vagy, ha kél is már, sok időre nő fel
| Mái világban.
Amit embernek keze nyújt, veszendő:
Halhatatlant vár s keres a valódi,
A nemes virtus: maga ő magának
| Bére, jutalma.
Egy magas hegynek tetejére tette
Templomát, melynek tele van tövissel
Útja: környékét kifacsart verétek
| Tengere mossa.
Nagy nehézségű, repedett, lecsüggő
Szirteit zúgó szelek ostromolják,
S a tüzes villám ropogó haragja,
| Döngeti, rázza.
Számtalan népek seregelnek öszve,
Tágas aljánál, kiket üdvözölvén
Szent mosolygással, s neki bátorítván
| A Kegyes, így hí:
„Jöjjetek hozzám!” Megijedve hallja
E dicső szót a puhaság: pirúlva
Ballag el, s szégyenhelye rejtekébe
| Visszalopódzik.
Megjelent, hogy csak valamit csudáljon:
Látta, hogy nincsen piperéje; látta,
Hogy kezét, képét kisütötte, törte
| A dolog, a nap.
„Jöjjetek!” hangosb szava a henyélő
Lomhaság szívét, (egek! – engedelmet!)
Mint sebes mennykő, megütötte, s eldőlt
| A csuda állat.
„Jöjjetek!” s ekkor vetekedve minden
Nemzetekből a jelesebb vitézek,
S a szelíd Pallas követői, méltó
| Bajnoki mentek.
A nagy Árpádot sok ezer sereggel,
S Hunyadit láttam koronás fiával.
Már jeget törtek; mire várakoztok?
| Ifjak! Utánnak!