# Kazinczy Ferenc
A tanítvány*

Kékellő violák illatozási közt
Szűle egy gyönge leány engemet, ott, hol a
| Szirt forrása magasról
| Tajtékozva szökell alá.
S lágy keblébe fogott, s kisdede homlokát
Elhintette tüzes csókjaival, s Te, mond –
| Serdülj, s amiket itt látsz,
| Zengd majd lantom idegjein.
Így szólván elhagyott. Hirtelen egy galamb
Lebbent nyögve felém, s elfödöze a tavasz
| Ifjú lombjai közzé,
| S mézzel tömte meg ajkamat.
Nőttem, s amit az ér szélein, ott, hol az
Aggott tölgyek alatt, görbe futást veszen,
| Amit szirtpatakomnak
| Vad zajgásiban hallanom
Engedtek kegyesen szent jelenéseim,
Már-már zengi dalom; honnomat egykor és
| Lelkes nagy fiait; most
| Még csak gyönge szerelmeket,
És a lányka szemét, aki remegve fut
Lobbant lángom elől kertje homályiba,
| S ott, a csintalan! önkényt
| Hull keblembe, de fut megint.