# Édes Gergely
Természet könyve*

(Részletek)

## V. fejezet
Oh hát e kis várban akit itt szemlélek
| Mit mivelsz most kisded halhatatlan Lélek?
E kis alkotványban óh mivel dolgozol? –
| Miért sóhajtozol? – mivel álmodozol? –
Talám veszed észre hogy téged vizsgállak?
| S nemesb léted szerént lelkesen csudállak?
Ne félj! – semmit ne félj! – nem! óh nem bántalak
| Mert csak hogy esmérni mindég kívántalak
Azért vizsgálódom körülted oly nagyon
| Rád, ki nem mondhatom, mely nagy gondom vagyon.
Játssz! Játsz a te gyenge képzelődésiddel
| Mulatozz gyermeki elmélkedésiddel.
Mellyekre ösztönöz téged a meleg vér
| Melly a szívről hozzád, s onnét viszont megtér.
A minden tagokra azon lélekzővel
| Azon vele együtt alá s felszökővel
Melly széjjelterjedvén e házat hevíti
| S minden részecskéit megeleveníti…
S ha kinek már innet a’ lenne kérdése:
| Miben áll a lélek s test eggyesedése?
Bár ebben mindennek nem fog kedve telni:
| De én bátorkodom erre így felelni:
Hogy benn a vékonyabb lélekzőnek vagyon
| Az élő lélekkel eggyessége nagyon;
S annak esmét a vér meleg cseppjeivel
| A vérnek a lágy test minden részeivel
Mégpedig olyformán hogy egy rándulással
| Mindent közölhetnek részenként egymással.
És így minthogy bennünk ami érző, vér ez;
| Innét van hogy a csont nem, de a test érez.
Mert hogy a csont kemény, vele az illyen vér
| Mint ezen lágy testtel akként öszve nem fér.
A test hát a vérnek s a vér a léleknek
| A megjelentője a történeteknek
Tudnillik a külső illettetés által
| Melly, míg ép s meg nem hal a vér, addig nem csal.
Melly is azon érző inak által lészen
| Mellyek szerteszéjjel kihatnak egészen
A velőtől testünk minden tagjaira
| Kivált oly tömötten a bőr aljaira
Hogy csak egy tőhegynyi helyt köztök nem lelünk
| Honnét nem adódna rólok elég jelünk
Úgy hogy akármerről illessük azokat
| Azonnal jelentik érzékeny voltokat.
Amely bár látással bár az egy hallással
| Bár az íz-érzéssel avagy kóstolással
Bár a szagolással vagy tapasztalással
| Közöltessen belől az okoskodással
Azt mind nevezhetjük csak illettetésnek
| És azáltal való emlékeztetésnek
Mert illetnek szemet a nap sugárai
| Fület az ütődött levegő hangjai
Szájízt a dolgok sós olajos nedvei
| Az orrt is azoknak eloszló gőzei;
S így az érző inak tapasztalására
| Úgy jutnak azok el, lelkünknek tudtára
Hogy ott a lélekzők mihelyt mozdíttatnak
| Azok a lélekhez azonnal elhatnak.
Innét már nem egyéb, látom, a fájdalom
| Hanem mikor éri testünket ártalom
Azon lélekzőnek káros változása
| Mellyel a vérnek is van fogyatkozása.
Példának okáért ha testünk metszetik
| Azon a lélekzős vér kieresztetik
Ha üttetik, akkor széjjelverettetik
| Következésképpen a vér törettetik.
És így a léleknek az illyen ártalom
| Tudtára adódik s e’ már a fájdalom.
Azaz amikor ő így megillettetik
| Fáj, mert az egyesség ezáltal sértetik.
Az egyezség, amelly olly szoros ezek közt
| Hogy alig láthatni köztök egy olly eszközt
Mely e két egymástól különb állatokat
| Öszvefogná s öszvekötné mozgásokat
Úgyhogy ha egyik félt valami érheti
| Az a másikat is ottan megilleti…
A lélekző tehát és a vér lelkünknek
| Tárgya; a vér pedig likacsos testünknek
A test, tárgya minden más külső testeknek
| A levegőnek vagy akármely tüzeknek
Mellyek mozgatási bennünk melegséget
| Csinálván szereznek illy elevenséget.
Melly elevenségnek ha a lélek nem lész
| Oltalma, eszköze; s elhagyja: elenyész.
Elenyész, s az egész alkotvány leomlik
| S minden öszvefoglalt része széjjelbomlik,
Széjjelbomlik s ekkor csak az egy lélek kész
| Az ezek közt széjjel-oszolhatatlan rész.
Noha fel kell azt itt tenni voltaképpen
| Hogy amint a testet, úgy az elmét éppen
Érheti akármely belső illetődés
| Honnét a testre is áthág a sértődés
Úgy, valamint szóltam már a közösségről
| Az egymással való szoros eggyességről.
Amillyen sértődés saját műveiből
| Származhatik gyanús isméreteiből
Melyek szerént néha magát vígasztalja
| Néha a megtett bűnt érezi fájlalja
Néha az örömre megindúl magában
| Néha sanyargatja a testet bújában,
De ha békességét érzi Istenével
| Megnyugszik a testet hevítő szívével.
## IX. fejezet
No már óh gyors lélek! ezekre mit mondunk?
| Nem illő-é, rólunk hogy légyen nagy gondunk?
Mert ha e nagy világ értünk teremtetett
| Illy ékes rendekkel felékesíttetett
Csak azért jövünk-é nagy sírással bele
| Hogy semmivé légyünk s ne is éljünk vele?
De – vele kedvünkre mégis nem élhetünk
| A ránk eredt bűnért nagy a mi esetünk…
De hát mi egyedül azért teremtettünk
| S illy nagy méltóságra azért emeltettünk
Hogy ezt a világot melly így teremtetett
| Mellyben az Úr mindent lábunk alá vetett
Valósága szerént jól meg se kóstoljuk
| Már sajnos vétkünket halállal pótoljuk??
Azért adott belénk egy olly kívánságot
| Melly habár megnyerjük az egész világot
Mégis javaival soha bé nem telik??
| Sőt ennek kincsei csak a bút nevelik!!!
Miként Nagy Sándor is hogy nyakára hágott
| Meggyőzvén az egész akkori világot
Még másikat kívánt, mellyet megnyerhetne
| S kevély lábainak alája vethetne.
S azonban míg fejét illyenekbe törte
| Ez az irígy, élte poharát eltörte.
E világra tehát csak azért szülessünk
| Hogy innét azonnal vissza üzettessünk?
Hogyha bár élünk is nyolcvan esztendőket
| Átbúvjuk e tőlünk hamar telendőket?
Hogy ezek java is lévén nyomorúság
| Fáradtság és terhes gond, bú, sanyarúság
Amidőn elmúlnak tőlünk reménytelen
| Testünk semmiségbe repüljön hirtelen?
Hát csak ez a vége ennek a drágának,
| Hogy vólt! s nincs! Éneket zengjen ő magának?
Hogy a nyelv ezt fúvja: Jaj! jajjal születtem
| Búval éltem s jajjal semmivé is lettem?
Óh nem! – ez a világ nem egyéb végekért
| Teremtetett, nem a mennyei lelkekért
Hanem az egeket néző emberekért
| Ez okos lélekkel egyesült testekért
Hogy errül és ebbül ők tápláltatnának
| És így a munkára alkalmaztatnának
Hogy ezekből Urát lelkünk megesmérje
| S ezen eszköz által imádja s dicsérje.
Másként mi szükség volt embert teremteni?
| És ezt a világot ekképpen szerezni?
Hiszen, az angyalok azt végbe vihetik
| Az Istent tetszése szerént dícsérhetik
Noha ők csak lelkek, s nékik nincsen testek
| Szinte mint azoknak kik köztök elestek.
Hiszem! az angyalok a mi barátaink
| Akik e dologba csak szolgatársaink
Midőn az emberek dolgait vizsgálták
| Azok boldogságát bámulva csudálták.
S tán az elestek is ezáltal vesztették
| El boldogságokat hogy azt irigylették…
És így; akiért már imígy teremtetett
| E világ mely szerént felékesíttetett
Ki hihetné hogy olly alávaló lenne
| Hogy a semmiségbe ő osztán elmenne?
Az a bölcs Fazekas ki így megtisztelte
| Hogy a fölhöz verje csak azért mivelte? –