# Molnár Borbála
Életének igaz tűköre*

(Részlet)

## IX. ének
AZ ÁLNOK MÉG EL NEM ÉRI
| TÁRGYÁT; HŰSÉGÉT ÍGÉRI
DE HA MEGKAPJA PRÉDÁJÁT
| LEEJTI SZÍVE LÁRVÁJÁT.
Elérkezett végre ama gyászos estve
| Melyben a rémítő halál volt kifestve
Melynél szív szörnyebbet soha nem képzele
| Mert a pokol kínja együtt rohant vele.
Melyben a koporsó felnyitván éh száját
| Benyelé fejemet mint élő prédáját
Midőn félholt szívem ahhoz láncoltatott
| Kinek neszére is szörnyen irtóztatott,
Te tégy bizonyságot óh iszonyú éjjel
| Mint daraboltatott szívem akkor széjjel
Ticius kányái miként marcongották,
| S mely nagy pokolbéli kínok hóhérlották,
Hasoníthatatlan lévén nagy fájdalma
| Miként borítá el az inség hatalma,
Jajjal elegy könnyem bús orcámat mosta
| Mert szívem képtelen fájdalom mardosta,
Mely néki előre már azt prófétálta,
| Hogy lesz az örömtől ma végső megválta,
Azért úgy képzeltem a vigadók sorát,
| Mintha azok laknák bús fejem gyásztorát.
Ilyen az anyának majmos szereteti
| Megöli magzatját addig ölelgeti
Mely engem is ekkor élve eltemetett
| Halálomig tartó nagy rabságba vetett,
Látván azért hogy már szívem leláncolva
| Van, és erőszakkal úgy körülsáncolva
Hogy szabadulása sohonnan nem lehet
| S lábam tetszésemre egy lépést sem tehet,
Tehát immár rajtam nem segít a sírás,
| Hanem csak a tűrés és magammal bírás,
Már hát arra vetém elmém gondosságát
| Miként győzhessem meg kőszivem vadságát
Mint bizonyitsam meg a keresztyénséget
| Hogy el tudok tűrni egy fő ellenséget,
Mivelhogy ez élet a boldogság útja
| Azért aki híven itt a pályát futja
Annak el kell tűrni a viszontagságot
| Ha akar szemlélni boldogabb világot
Melyben végetlenség az időt felváltja
| S többé ott a jajszót nyelvem nem kiáltja.
Hanem bírni fogok olyan dicsőséget
| Melyben a boldogság s öröm nem ér véget.
Amely boldogságba immár berepülni
| Látszott lelkem s azzal ínségem enyhülni
Úgyhogy képzésére e nagy boldogságnak
| Bátran nekihajték a nyomorúságnak.
Mondván: légyen éltem bár keserű üröm
| De mint jó keresztyén keresztem eltűröm,
Minthogy nem míveltem én ezt egyéb végből
| Hanem a leányi engedelmességből
Engedelmességem hát azzal tetézem
| Hogy szívem rablója érdemét nem nézem
Hanem néki egész tiszteletet tészek
| S hozzá mint férjemhez barátsággal lészek,
Tudom hogy szívemet szükség öszvetépni
| Mikor nyájasságra fogok vele lépni,
De hiszem az ég nyújt erre segedelmet
| Ha szerelmet nem is tűrésre kegyelmet.
Mely feltételemet mind el is követtem
| Kőszikla szívemen erőszakot tettem,
Igaz hogy sok kemény harcot kiállottam
| Míg szívemet avagy csak arra hajtottam
Hogy mint barátommal vele beszélhessek
| Vagy egy nyájas nézést felé intézhessek.
De majd szívem titkos kínját addig főztem
| Hogy habzó gyötrelmét mint lehet meggyőztem.
És mint hív feleség magam úgy viseltem
| Bár kínomban sokszor helyemet nem leltem,
Sőt majd szelídségem mindent elkövetett,
| Ami egy erőtlen edénytől telhetett
Mert őtet az Úrnak megnyerni kivántam,
| Hogy ebben is panasz ne lenne irántam,
Mondván, szelídségem őtet majd meggyőzi
| És ő a hűséget erántam kettőzi
Ha látja, hogy hozzá én hűséges vagyok
| A visszás életre köztünk nem lesz nagy ok.
Így vélekedtem én magamban eleve
| De minden szándékom haszontalan leve. –
Sőt elvetve munkám amit érte tettem
| Jó keresztyénségre mert őt nem vehettem,
Mivelhogy ő csupa száj-keresztyén vala
| Engem az anyámtól míg álnokul csala
S mihelyt szándékában ére kívánt véget
| Önként odahagyta a keresztyénséget
Sőt azt másokban is mihelyt eszrevette
| Gyomorból gyűlölte s csúfosan nevette,
Mondván: mind bolond az aki annak hiszen
| Hogy a szabad élet a pokolba viszen,
Sőt nincsen is pokol csak a papok költik
| Mert e tudományból tárházokat töltik,
Hogy a bolond népet beszéddel elcsalják
| Azért mívelik, hogy hasokat hizlalják.
De keresményemből úgymond részt nem vesznek
| Engem szép szavokkal bolonddá nem tesznek,
Inkább költeném azt vagy egy itce borra
| Sőt ha reám bíznák, ölném őket sorra.
S illeté azokat rút káromlásokkal,
| De nem fertéztetem írásom azokkal,
Nem volt az anyámnak bezzeg becsülete
| Sőt mihelyen velem együvé kelhete
Vén ördög s boszorkány lőn szegénynek neve
| S legútálatosabb szeme előtt leve,
Soha egy jó szóra rá nem méltóztatta
| Fiúi hűséget hozzá így mutatta!…
Boldogtalan anyám melyen elrémüle
| S gyötrelmi árjába annyira merűle
Hogy nékem kellett már szívét erősítni
| Mivel maga magán nem tudott segítni,
Azért vígasztalni szüntelen kívántam
| Nem szomorítottam sőt szívesen szántam,
Ama gyilkos pedig tékozolt kedvére
| S többnyire házunkhoz részeg fővel tére.
Elfajult élete magával azt hozta
| Hogy szegény fejemet szüntelen kínozta,
Sok szidalmazással szívemet gyötörvén
| Ártatlanságomban testem öszvetörvén
Végre dühös szíve egészen megvetett
| Minthogy jó lélekből soha nem szeretett.