# Révai Miklós
Magát bátorító nagy szív*

###### A szomorúság ellen

Úgy vagyon: üldöz ezer nyomorúság, s mintha kilesné
| Vesztedet, egyszersmind sok roszat egybe kötött.
Bosszúság, szükség, veszedelmek s a gonosz írígy,
| Összecsoportozván üt törekedve reád.
Jaj! oda vagy: szomorúságban keseregve fog élted
| Fogyni, ha öldöklő buslakodásba merűlsz.
Ó! kíméld magadat, kíméld sírással elázni
| Arcádat, ne siess halni idő-nap előtt.
Ember-társaidért még élned kelletik: Isten
| Úgy végzett rólunk, úgy visel, úgy szül anyánk.
Bár akadályt vessen majd többire a gonosz ember,
| Mégis örök törvény e’ neked: el se mulasd.
Lásd szomorú képét, s ezeket mint végzi, tekíntsed:
| Kit keserű ínség buslakodással elöl.
Csügg feje, holt halavány, s apadott arcája kietlen:
| Földre sütött síró két szeme vérbe borúl.
Még szédült elméje haboz, bús szíve szorúlva,
| Lankadt tagjaiban semmire sincsen erő.
Végre idő-nap előtt romlott természete bomlik:
| Ájúl, földre rogyik, s eltörik a rosz edény.
Ennek képétől irtózz, s hóhérja magadnak,
| Sem pedig épséged vesztegetője ne légy.
Serkenj, bátorkodj, hogy méltó dolgokat űzhess:
| Lásd főkép, a bú rajtad erőt ne vegyen.
Már oda vagy, mihelyest elijedt és gyáva fejeddel
| Sulyja alatt lelapúlsz, és vele szembe nem állsz.
Hogy félénk a nyúl, agarak bátrabban ugatják,
| S űzik nyomba szegényt és letiporva ölik.
Ellenben, mivel állja helyét a bátor oroszlány,
| És ellenszegezett körme halállal ijeszt:
Tér a rajta ütő sereg és takarodva eloszlik,
| S fúl csak messzéről a tehetetlen erő.
Állj te is úgy ellent, te is úgy verd vissza csapásit,
| Hol búd talpadról dúlva leverni akar.
Itt illik kimutatni, mikor megtámad az inség,
| Hogy benned nagy szív, hogy nemes elme lakik.
Szép dolog embernek tartatni, de lenni valóban
| Még szebb, s hogy te vagy az, merj dicsekedni vele.
Tűz az aranyt, megválasztják inségek az embert:
| Ím próbája tehát, s ezt ha megállja, hiszünk.
Vélém, elég ösztön már ez. De ha mégis ohajtasz
| Többeket, ím halljad, még kisegíthet ez is.
Azt tartsd, hogy nyomorúságid nem tartnak örökké:
| Mind igaz is, s magad illy gondolatoknak eredj.
Holnap jobb napot ád Isten, s majd széllyel oszolnak
| A ködök, ínséged fellege szebbre derűl.
Látd-e világ ura most az eget mi homályba borítja,
| S dörgő mennyköveket szörnyen eresztget alá:
Most ismét csendes tisztára derűlteti boltját,
| S a kiesen lesütő nap mosolyogva ragyog.
Amíg élsz, jót várj: a holt semmit se remélhet;
| Minden pillantás várt örömedre lehet.