# Pálóczi Horváth Ádám
Hunniás*

(Részlet)

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
| Megsejdíti Karák a Hollós zászlókat
Hunyadi hajóin messze villogókat, –
Bíztatja a Holló névtül irtózókat –
Öszvekötözteti lánccal a hajókat.
| Repül a gyors Holló sebes evezővel,
Öszvecsap a vele szemközbe menővel;
Vagdalja a láncot, tör, ront nagy erővel
Vagy megfúr, vagy meggyujt sok hajót kénkővel.
| Feszület volt a szent Kapisztrán kezébe
Melyet fegyver helyett szorított ölébe;
Buzgó könyörgést visz Krisztusa elébe,
S ezzel megy a kevély pogány ellenébe.
| Hunyadi néki vátt Karák hajójának
S mivel nem árthatott erős oldalának,
Béugrik; vitézi, kik vele valának
Mindnyájan utána béugrándozának.
| Ordít a megijedt basa katonája,
Kit kedvére szabdal Hunyadi szablyája.
Jaj volt a töröknek minden parolája
Mikor ki a magyar, nyakkal taszigálja.
| Karák Hunyadinak nézvén ősz fejére,
Megfagy s hideg jéggé válék minden vére,
S míg kardot nem mérnek kopasz nyakszirtjére,
Egy szomszéd hajóba ugrik szerencsére.
| Onnan látván vesztét sok szép hajójának,
Melyek közül sokan tűzzel lángolának,
Sokbul katonái vízbe ugrálának,
S tulajdon vérekbe beléfulladának.
| Úgy hogy már sok hajók üresen maradtak,
Sokak elmerültek, sokak elfogattak,
A Duna habjai vérrel boríttattak;
És már Mahumednek előre hírt adtak,
| Nem véli ezt tovább a basa tréfának,
Jelt ád, visszafordul, s utat vesz magának;
Utána a magyarok nyomba nyomulának
És a várba véres kézzel bészállának.
| Örvendez Belgrádnak romladozott fala,
Úgy tetszik hogy épül megrongált oldala.
Hunyadi, s Kapisztrán olyan kedves vala
Mint az égbül szállott két Isten angyala.
| Kapisztrán, hogy boldog vége lett már ennek
Áldja megtartóját s hálát ad Istennek!
Hunyadihoz sokan tanácskozni mennek,
Kiket ő bátorít, s rendet szab mindennek.
| Hadirendbe szedi a kereszteseket
A kardforgatáshoz szoktatja kezeket;
Foltozza a rongált várban a réseket,
S jó helyre rendeli az őrizeteket.
| Mahumed Karaktul mikor megértette,
Hogy Hunyadi őtet mind megijesztette;
Már nagy reménységét veszteni kezdette,
S Hunyadi erejét úgy tetszett, reszkette.
| Mert ő abba bízott, hogy amint gondolta,
Hunyadi erejét már jól kisatolta
A vénség; de fél már tőle amiolta
Oly csudálatosan Karákot megtolta.
| Félt; de nagy fejébe senki sem verhette,
Hogy nehéz, és aztat nagyon szégyenlette:
Ha tizenötödnap amint ő feltette
Ezt a híres várat meg nem keríthette.
| Nem is késett, hanem hajnalhasadtára
Egész táborával rárohan a várra.
Melynek sok leomlott fallal tölt sáncára
A temérdek török felhág nemsokára.
| Megijed Hunyadi, de színli félelmét
Biztatja a népet, mutat bátor elmét;
Kapisztrán unszolja Jézusa szerelmét
Felnéz, s a hegyekrül várja segedelmét.
| Míg Hunyadi emitt a pogányt szabdalja,
Amott magyar testtel telik a vár alja:
A török a külső sáncot elfoglalja,
Hangzik a rakásra omlott test zuhajja.
| Mit nem tesz a hív, de vakmerő goromba? –
Egy török, zászlósan siet egy toronyba,
Ezt látván egy magyar, veszi tüstént nyomba
S míg űzi, a török fel is ér azomba:
| S kezd fent dicsekedni holdas zászlójával –
Birkózik a magyar, – nem bír bajnokjával –
Általölelvén hát erősen karjával,
Leugrik; és azt is lerántja magával. –
| Hunyadi olyan volt ez zenebonában,
Mint akinek nagy tűz támad a házában;
Hol ide hol oda futkos bánatjában,
És hol ezt, hol amazt ragad a markában.
| Kanizsait alig hozza jól eszére
Tüstént Szilágyinak szalad mentségére.
Onnan a megvett sánc visszanyerésére
Ahol Rozgony volt a sereg vezére.
| Akivel itt öszvekapcsolván erejét
Zavarja mint a szél a török erdejét.
Nem is nyugszik s addig izzasztja ősz fejét,
Míg vissza nem nyeri az elnyert sánc helyét.
| Már a nagy piacra fel háromszor hága
A fegyveres török roppant sokasága.
Háromszor a külső bástyán utat vága
Fénylett már zászlója, látszott holdvilága.
| De mind a háromszor Hunyadi hangjára
Visszanyomult s rogyott le a vár aljára.
Végtére Mahumed Kurkut unszoltára
Lest vetni futással próbál utoljára. –
| Nem várja Hunyadi a Kurkut futását
Nyomba veszi, s mellé úgy ejti ugrását;
Úgy szívre intézi dárdája szúrását,
Hogy lerohan, meghal, s nem adhatja mását:
| Fut a fejevesztett jancsárság kéntelen
Azomba Szilágyi kergeti más felen
Karákot s ugy nyakszirt csapja reméntelen,
Hogy a lova alá lefordul hirtelen.
| Ment a keresztes nép mindenütt nyomába
Szilágyinak aki sebes nyargaltába
Űzte Karák népét – már ért táborába,
Mely elnyúla hosszan a Száva folytába.
| Ezt mikor Mahumed császár sajdította,
Hogy a biztos magyar népét megfosztotta
A Natoli basát mellé szólította,
S futtát a keresztes nép felé tartotta.
| Szilágyi a fortélyt korán észrevette,
A keresztes népet visszatérítgette,
De az csak a Jézus nevét emlegette,
S kész ezer halált is szenvedni érette.
| Kapisztrán a várból nézi szegényeket,
Hogy mindjárt a halál borítja fejeket;
Siet hívni vissza a kereszteseket,
Kik nem tudtak semmi hadi törvényeket.
| Hunyadinak pedig más volt a fejébe,
Hogy majd ő a lesnek lest vét ellenébe,
Nem is késik, szalad Mahumed elébe,
Már kész nyereséget tartván a kezébe.
| De látván, hogy fordul Kapisztrán visszára,
Tekerül Mahumed a hegy oldalára;
Siet míg elérnek a vár kapujára,
Bémenő utjoknak ellenállására.
| Hunyadi is tüstént a fortélyt fordítja,
A sáncokon népit fel-visszaszállítja,
Hogy mire a kaput amaz elállítja,
Ő minden erejét ellene lázítja.
| Indul s nagy sereget kiviszen magával,
Már vítt is a török Kapisztrán hadával;
Hogy Hunyadi a vár két kapitányával
Öszveakad ama Nátoli basával,
| Megállj, úgymond, megállj, ne kerüld kezemet,
Próbáld most, ha régen szomjúzod véremet,
Próbáld Kurkut után te is fegyveremet,
Mely magad vérébe téged is eltemet.
| Ezzel, oly mérgesen rohan a basára,
Hogy az, vért ökrendez első csapására;
S elment dühös lelke Kurkut látására,
A törökök testi Paradicsomára.
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –