# Pálóczi Horváth Ádám
Kazinczyhoz Kassára*

(Részlet)

Ím! nappali kerületét már a nap befutotta,
| És szikrázó kerekeit a tengerbe mártotta.
Piros színre festi földszínt a napnyugot határit,
| Alól fél kerek formára kilövellvén súgárit.
Tanítja a mesterséggel híres Apelleseket,
| Keverni a természetet majmolgató színeket.
Másfelől, általellenben, a napkeleti részen
| Felkölt s pirosba öltözött a nap húga egészen:
S mivel bátyja orcájának lángszínű tekintete
| Rá eleven sugáriból kevés részt ereszthete;
A kölcsönzött fényesség olyan erőben látszik,
| Hogy Hekate Apollóval vetekedik, és játszik.
Míg az égnek e két díszét gyönyörködve csudálom,
| Lassanként szemhéjaimat nehezíti az álom.
Talám a csendes éjszaka megsokallván bajomat,
| A hold súgárira bízta kényszerítni álmomat.
Jól van – oh deli csillagzat! – jól van – szódat fogadom,
| Csakhogy elébb szerelmemnek a tartozást megadom:
Szerelmemnek – mely szerelem nem a Venus szerelme,
| Hanem, amellyel magához csatolt egy nemes elme,
Egy hív, de sohasem látott barátnak szeretete,
| Barátnak, akit látatlan ölelget egy remete.
Jer hát, én énekes Músám! a hold is kér tégedet,
| Itt az esthajnal, zengedezd, estvéli énekedet;
Emeld fel hangos szavadat a tihanyi bércekre,
| S úgy mosolyogj ama vidám kassai vidékekre,
Mintha érzenéd, hogy hallja víg zengedezésedet
| Az is, aki szádba adta megszokott énekedet.
Bús volt ő is, s nem engedett édes bíztatásának,
| A kedves fénnyel tündöklő esthajnal csillagának:
Kebelébe hívogatja gyászos temető sírja,
| Mikor biztos készülettel ezt az éneket írja.
Szolonnal együtt boldognak senkit sem képzelhetett,
| Kifogás nélkül boldognak, míg el nem temettetett.
Bús vagy te is, és életed volna csupa szenvedés,
| Ha nem győzedelmeskedne a bölcs megelégedés:
Kiköltöztek agyvelődből a játszi gondolatok,
| Halálra emlékeztetve éneklesz, ha múlatok.
Akármit kezd könnyű tollad s akármibe dolgozik,
| Utóbb legjátszibb versed is szent himnusszá változik.
Mikor Venus felvezeti estve a csillagokat,
| Úgy nézed e szürke színnel bevont boltozatokat,
Mintha a halál udvara árnyékos tornácába
| Vándorló lelkem, hallgatva utazna hazájába.
Innen van, hogy ez éneken kezdődik el éjjelem,
| És álmosan andalogva e verset énekelem.
Repítsd hát, én lantos Músám! repítsd könnyű hangodat,
| Emeld fel a csillagoknak pitvarihoz magadat.
Menj el a holdhoz, és kérd meg az esthajnal lakását,
| Ahhoz közel megtalálod szép súgári forrását.
Ah! kedveltető képzések! áh! képzetek! szünjetek,
| Elfáradt szemhéjaimnak már álmot engedjetek.
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –