# Berzsenyi Dániel
A poesis hajdan és most*

Halljuk! miket mond a lekötött kalóz*:
Tündér változatok műhelye a világ,
| Mint a poesis bájalakja:
| Ámde csak egy az igaz, nagy és jó,
Melyek mosolygó jelcime lett a szép,
Hogy mint a szerelem játszi gyönyör kezén
| Folytassa titkon a teremtés
| Műve örök folyamát gyönyörrel.
Ennek teremtő ihlete alkotá
Hellász rózsakorán a vidor életet,
| Midőn mosolygó égieknek
| Innepein lebegett az ének,
A szépet érző emberek ajkain
Szívből szívbe gyönyört zengve s vidám erényt,
| Midőn a nyájas áldozóknak
| Nyájas örömbe’ jelent meg a menny;
Ó, a poesis rózsaszin ujjai
Fonják azt az öröm gyenge virágiból:
| Örömre intve csalta össze
| A vadonok ridegült lakóit.
Most a halandó, mint ama büszke lyány,
Villámfénybe vonult isten ölén enyész*:
| A szent poesis néma hattyú,
| S hallgat örökre hideg vizekben.
Szűnj meg te is hát zárt fület és kebelt
A szép ifju világ bájira inteni:
| Halottas ének zúg felette,
| Mint mikor Afrika sámielje
A port az éggel összezavarva dúl,
Forró porvihara fojtja az életet.
| Oh, a halandó lyányka szíve
| Emberi szép kebelén viruljon.
Mint a mosolygó Hellenisé, midőn
A félisteneket szülte szerelmiben;
| Gyönyörre nyílt szív nyíladozza
| A szeretet csuda két virágit:
A szent poesist és a dicső erényt,
Mellyek hajdan öröm ünnepivé kenék
| A nagy görög nép boldog éltét,
| S létrehozák örök ideálit.