# Kováts József
Egy kicsapott mester éneke*

Hálá Isten, mivel már megyek örömbe,
| Ahol sebes szívem jó írral kötöm be!
| A gyötrő nyomorúságok
| Grániccán már általhágok…
| Uraságok!
Megyek! – Az úri cseresznyének, mennykőnek
| Mocskos magvával míg jobban meg nem lőnek.
| Megyek, mert néhány embernek
| Ugatási marsot vernek
| A mesternek!
De jaj! Orcámat mégis könny árja mossa,
| Mert hóltig leszek ez helynek obsitossa.
| A parasztok és egyebek
| Miatt estek rajtam sebek,
| Veszett ebek!
Apelles sem tudna adni oly sokféle
| Festéket, amellyel más ezt festhetné le,
| Mert az álnokság, mely árva
| Fejem rontá, el van lárva
| Alá zárva.
Szegény fejem! Mikor akart enni mézet,
| Méz szín alatt akkor mérget csemegézett.
| Bajjaimért, kik nem könny’ek,
| Ugyé, csak szomorú könnyek
| Közt köszönjek?
Bika alá borjút tettek. De ó jaj! Ha
| Égi büntetést kap ezért a sok szajha!?
| Elmegyek, mert, ó, mit várnék,
| Köztetek ha tovább járnék,
| Potifárnék?
Már a pimasznak mámoros esze teli
| Torokkal ellenem, jaj, ezt kelepeli:
| Feszítsd, feszítsd keresztfára!
| Így méltóztat a császár a
| Gráciára.
Ó, csúf hely, maskara köntösbe tétetett
| Szükséged, hány ártatlant számkivetett!
| Ne nyújtsd ki többé kezedet,
| Mely már sok vérbe feredett,
| Veszekedett!
Végre búcsúm mellé íly átkot ragasztok
| Rátok, hamislelkű goromba parasztok:
| Hogy az Égyiptom rút kossza
| Kínját az ég nosza
| Hamar ossza!
Én úton-útfélen azt súgom a
| Jó égnek, hogy vesszen el ez a Sodoma!
| Tegyék is meg az istenek,
| Hogy kívánságim legyenek
| Szent ámmenek!