# Vályi Nagy Ferenc
Az őszirózsához*

| Már kis idő van
Hátra! halálod, rózsa, közelget,
| Ellened a bús
Ősz szele zúzos szárnyat emelget,
| A komor éjszak
Gyenge palástod prémjei mellett
| Zordon ajakkal
Öszve-fagyasztó dért le-lehellett.
| Már amaz élet
Tengere téged nem melegíthet,
| Földre lehajlott
Bús nyakadonn a Nap se segíthet,
| A fagy ezentúl
Cenk derekadról nyári ruhádat
| Tépni le fogja,
S gyászra cseréli zöld tafotádat.
| Ah! tövedenn áll
Egy tanya féreg, hogy szeme lássa
| Dűltödet; éles
Foggal előre sírodat ássa:
| Díszed elébbi
Hullt töredékit öszve-cibálja
| S téli szobáját
E darabokkal majd becsinálja.
| Rózsa! ne hullasd
Bús levelidről könnyed ezekre:
| Homlokodonn mért
Olvad el a dér cseppnyi vizekre?
| Nem te magad vagy
Aki mulandó sorsra születtél,
| Nékem is illyen
Sorsom, előttem példa te lettél.
| Nékem az élet
Ősszele szintúgy fog hidegedni,
| Mord szele testem
Díszeit ekként fogja leszedni,
| Sokszor előttem
Zúgva csapott el már amaz orkán,
| Melly dühösenn a
Durva halálnak omla ki torkán.
| Egy szomorú télt
Látok előmbe jönni borongva,
| Fellegi gyűlnek
Ellenem a bús Égre tolongva,
| Gőz-falaikból
A komor inség kezd fenyegetni,
| Mely zivatarral
Kínok alá fog majd betemetni.
| Nem sok idő el-
Telve leszárad e puha kéreg
| Rólam, azonnal
Engem is elrág egy tanya féreg –
| Ládd-e, kesergő
Rózsa! hogy én is, mint te, kimúlok,
| S hantok alá, két
Szemfedelem lefagyva, borúlok.
| Ah, de kinyílik
Egy Tavasz; akkor por-nyoszolyádba
| Újra feléledsz
S öltözöl ismét zöld tafotádba
| Nem veszek én is
Porba, reményt nyújt az hit aránta,
| S lészek az Éden
Díszei közt egy mennyei plánta.