# Baróti Szabó Dávid
A szemem nyavalyájának leírása*

Melly hótól lenyomatva midőn fúladna Kolozsvárt
A faggyal megláncolt föld; múlatni kuruc-sánc
Tája felé kimenék ifjak seregével. Azonban
Íme veszély! valamerre vetem, s fordítom az úton
Jobb szememet; valamint ha hegyek járnának előttem,
Úgy veszem észre. Nagyon megdöbbene szívem. Az útról
Megtérek, csak alig várván hazamentemet. Ott sem
Verte szemem jobb karba magát: amerre tekéntek,
Ott a jegy. Virradva midőn másodnap az égen
Megjelenék ragyogó Títán, melly sorsra jutottam!
Mintha gyakor szita vólna szemem fényére boritva,
Olly felhőbe merül: harmadnap már oda fénnye.
| Szent Isten! mitevő légyek? meg kell-e vakúlnom
Éltemnek fiatalb idejénn? – Orvost! hamar orvost! –
A patikáros jő: bíztat, s mint tudja, serényen
Fogja veszett ügyem. Fel kezdé jobb szemem ismég
Venni magát. Kérdém azután: Már nemde szabad lesz
Újra tanításhoz fognom? Mondotta: Szabad lesz.
| Jobb lett vólna bizony megtiltani: vaj! mi bajomra
Lessz ez az engedelem! Szél, víz, és szüntelen hó közt
Járok az ifjakhoz; s egy hónap sem telik, amit
Építénk, egyszerre ledől: ah! újra szitán lát
Másodnapra szemem; jaj! harmadnapra vakúlok.
| Bátor rajtam esett, soha nem tudom ennek eléggé
Nagy nyomorúságát verssel kifejezni. Szememben,
Ah! meg nem látnád szememet: csupa vér vala: rája,
Borzadozás nélkül nem volt mód nézni: ha Napnak
Minden fénye reászegződött volna; ha rántott
Fegyverrel nyomorúlt éltem vesztének alatta
Engemet egynémely ráhajtott volna, hogy ami
Környűlem vala, megmondjam: soha semmi haszonra
Nem ment volna velem. Majd másfél hólnapig így volt
A jobbik. – Későn azután kezd oszlani benne
Húsi temérdekség; kezd némely fénye megintlen
Látszani; kezd sűrű hályag takarodni belőle;
Kezd annyit már látni, hogy a karszéket, az ajtót,
Ablakot, hozzájok közel esvén, mondani tudnám,
Mik legyenek. Megvídúlok, s azt gondolom, hogy már
Túl volnék bajomon: és ím a ballal azonban
A nedvek sóssága miatt, mint járok? Egészen
Megtüzesül; harmadnap alatt elveszti világát.
| Mennyei Megváltóm! könyörűlj! oh, szánd meg ezen bús
Állapotom, vagyis egyszersmind vedd életem hamvát!
A Szerzet terhére leszek, terhemre magamnak:
Mert ugyanis mibe kezdjek már? mint töltsem időmet?
Írjak, s olvassak? nem látok; nyomjam az ágyat?
Ah, mely kín ez! imádkozzam? jaj! tébolyog elmém;
Marcangló nyomorúságom mindúntalan hányja,
És gyászos képzésekkel bétölti. Fanyalgok
Ezzel is így, amíg majd-majd új szarvat emelne
Egyszer a Hold: mert kezde tovább tisztúlni borító
Vérméből, s lassadgyában ismérni világot.
| Újra feléledezett örömem: Már vége vetődik,
Úgy mondék, epedésimnek: már jobb szemem épül:
A bal is ím gázlóba jutott: Istennek örökké
Hála legyen! – Valamint Napkeltekor harmat; elolvad
Ah, csak alig kóstolt örömem! Nedv-árja megintlen
Bélepi jobb szememet, s harmadnap kelve, vakíttya.
| Így vólt állapotom; bal s jobb közt illy csere tartott
Mindaddig, valamíg a Szűzanya (semmi reménység
Nem lévén már a Földön) segedelmet az égből
S épülést szemeimnek hozott, s komor éjet elűzött.