# Baróti Szabó Dávid
Virthez*

Zöld bársonyos dombok, zöldellő erdőség,
Kék árnyékú völgyek, virágzó mezőség,
Mellyek olly húzomos virágot adátok,
Elteltek óráim, már Isten hozzátok!
Nyilas Dianának vadászó társai,
Ablakomra nyíló Zsitva leányai,
Elválok (keserű elválás) tőlletek,
Nem hagy Kassa tovább múlatnom veletek:
Iskolába szólít e szabadságomból.
Megint igára von óhajtott nyugtomból. –
Szánjátok meg, egek, megőszült fejemet!
Ím a régi vitéz leteszi dárdáját,
Nem űzi megvénűlt Titirus csordáját.
S hozzám keményebb lessz Apolló udvara,
A szelíd múzsáknak lant-pengető kara?
Míg a sárga halál béfogja szemeim,
Énekelni csak itt szeretném verseim,
S valamint ezeknek itt volt születések,
Kívánnám, itt lenne velem temetések. –
Csak szeleknek szórok: nincsen könyörűlet,
Semmi panaszimra nem hajt Kassa fület.
Nincs a földi jóknak állandó folyások,
Ürömre fordúlnak az öröm-osztások;
Nincs mindenkor a hóld az égen töltében,
A nap nem mindenkor ragyog szekerében:
Két ezüst szarvát gyakorta elejti,
Az arany sugárit sok ízben elrejti.
Nem mindig ülteti Flóra virágjait,
Pómóna sem oltja termékeny ágait;
Nem mindég rak Ceres nagy kerek asztagot,
Nem mindég töltöget Bakkus átalagot.
Változást, enyészést szenvednek mindenek:
Im, amik csak imént vóltak, már nincsenek.
Szép környék! rövid nap te is megváltozol,
E kies képedből majd kibontakozol.
Majd tárgyúl vettetel a sütő dereknek,
A fák öltözetit lefosztó szeleknek.
Majd lekötend a tél fagyos táncaival
S eltemet a sűrű hónak gyapjaival.
Térdet-fejet hajtván a magos egeknek,
Engedjünk mindketten a végezeteknek.
Néked is elmégyen üdővel a teled,
Nékem is újólag megnyílik kebeled.
Ah! bévesz vendégül Virt megint engemet
S nála fogom is még élni életemet.
Megjárom sípolva százszor-szép helyeit,
Ligetit, mezeit, dombjait, vőlgyeit.