# Fekete János
A négy menyország*

###### Álom

Dante!
Estve lenyugodtam pompátlan ágyamban,
| Sokféle bajokkal dőlöngvén magamban.
Nem mindjárt alhaték, elmém hányattata
| S éjfélig semmikép szemem nem húnyata.
Elmélkedni kezdtem jövendő dolgokról,
| Élők előtt rejtett, felható titkokról.
Midőn egy szép ifjú, tündökölvén képe
| Nékem megjelene s nyoszolyámhoz lépe.
Lóthnak angyalai hasonlók lehettek,
| Kik Zsodom népétől csaknem fertőztettek.
– Gondolkodol – ugymond – lelkednek sorsára
| S ezen élet után leénd hajlékára.
Jer velem, ne búsulj, mennyeknek országit
| Néked megmutatom s szentek boldogságit.
Most egyszer a Mester embernek tekintni
| Azt engedte, kire meséjeket hintni
Nem szűnnek papjai hibás vallásokban,
| Hogy népek foghassák vetett hálójokban.
Asztolf Hipogriphon hold felé vágtata.
| Harmadik egekig Szent Pál ragadtata.
Hány lészen, kit te látsz, most még nem mondhatom
| S csupán vezérlésem néked ajánlhatom. –
Megráztam magamat s kezdettem borzadni
| S bár dunnám nem vala, keményen izzadni,
Mint mikor hév vízben valaki feredik.
| Vagy nyáron birkózván, szörnyen erőlködik.
– Ember! – úgymond – Mit félsz? nem hat késértetre
| Képem s velem bátran szállhatsz feleletre,
Nem jelenhet néktek, mint mondja dajkátok,
| Ollyas lélek, kire rájutott az átok.
Ördögök sem járnak világ térségében,
| Bár tőlük rettegjen pápista hitében.
De valamint tőled majomig leszállván
| Sokféle teremtést, illy grádicson állván,
Szemlélhetsz, úgy szintén ha hágsz lajtorjára,
| Sok vagyon míg jutnál Fő Mester voltára.
Egy ollyan teremtést énbennem szemlélhetsz
| S ugyanazért tőlem semmiképp nem félhetsz.
Irtózik lelketek gorombább hajléka.
| Ha közelget hozzá szokatlan portéka:
De katona lévén, szivet végy magadnak,
| Ijedve csak banyák s félénkek maradnak. –
Erre lassan-lassan kezdék felöltözni
| S újult bátorságra végtére költözni,
Úgy hogy őkemének illy módon szólottam:
| – Az egekről sokat éltemben hallottam;
Örvendek, hogy jöttél elkésérésemre
| S így az Úr titkait vehetem szememre.
Ablakomon kivül volt egy tüzes szekér:
| Hogy üljek melléje, becsülettel rákér.
Lovak helyett lévén sárkányok béfogva,
| Hágóra, reszketvén, juték tántorogva.
Megyünk, mint midőn szél hasít fellegeket,
| Sebesen haladván csillagos egeket,
Fontenel világit nem volt időm látni
| S vezéremmel rólok kérdéseket váltni.
Már harmadik égbe meglett érkezésünk,
| Szekerünkről szállni nem sokat is késünk.
Ragyogó szépségét annak nem mondhatja
| Emberi nyelv, Szent Pál sem magyarázhatja.
Fényes trónusában ült Atya Fiával,
| Térdek közt a Galamb tündöklik tollával
S a többi boldogok rang szerént elosztva.
| Földi méltóságtól ámbátor megfosztva,
Ki-ki maga helyét elnyervén Rómától,
| Sokért nem távoznék kijegyzett polcától.
A Szenteknek Szentét chérubok szárnyai
| Fedezik s ottan is ritka szem árjai
Vettethetnének rá, hogy ne vakulnának.
| De bezzeg szünete nincsen hosannának.
Kit tele torokkal rikolt szentek nyája
| S angyalok serege; szép ennek kótája,
De mégis unalmas, mert nem változhatik
| S öröktől örökre eképp vonattatik
A Szentek Szentének gyönyörü látása.
| De mivel annak sincs soha változása,
Nem tudom, a szentek mi módon győzhetik
| S unalmát végtére hogy nem érezhetik?
Jön ehhez, hogy bölcsre nem képes találni,
| S csak büdös papokkal lehet cimborálni.
Isten szamarinak mondattak éltekben,
| S voltokat megtartják boldoggálétekben. –
Szent szüzekkel megtelt mennyeknek országa,
| Vagy olly asszonyokkal, kiknek komorsága
Ámornak nem hódolt, hacsak pappá nem lett
| S örök szüzességről esküvést le nem tett.
Ha találtatnék is egy, vagy két kurvácska:
| Penitenciától már elszáradt fácska.
Azért vezéremnek inkább megvallottam,
| Hogy innen örömest másfelé szállottam.
Midőn belelépénk ismét szekerünkbe,
| – Csúfos – mondám néki – keresztény egünkbe
Vitézség, nagy lélek senkit sem vezetnek
| S otromba lakosi paptól jegyeztetnek.
Kárhozást vetettünk Athénás bölcsire,
| Lakedemon, Róma jeles vezérire.
Solon, Aristides Confucéval sülnek
| S Márk-Aurél, mint Fridrik pokolra kerülnek!
Szent Husz, papok feddvén, jutott kárhozásra.
| S tisztjét fertőztető Gergely boldoglásra.
Apját gyilkosoló, rontója honjának
| Mennyországra érhet, fizetvén papjának.
Többeket is mondék ilyes legendára,
| Rómának szentjeit rávonván kostára, –
De hamar megtorkolt tündöklő vezérem,
| Mondván: testben lévén hogy még fel nem érem
Eszemmel ezeket s másfelé fordula
| Szekerünk s állásra nem soká hárula.
Mahomednek lévén most paradicsomába,
| Ugymond: majd meglátom mint tetszik voltába.
Érdem nélkül ide nem lehet béjutni
| S kivált vitézségnek kell pályáját futni.
De minden kedvezés csak földi mulatás,
| Örökös vendégség s egyébbi firtatás.
Muzulmánnak itten szabad borral élni
| S nem kell részegségtől s muftijától félni.
Hurik ezerenként elébe vitetnek
| S vénhedést képekben mert nem szenvedhetnek,
Kies ifjuságok őtet ingereli
| S gyakorlott élések erejét neveli.
Töltve van az asztal választott étkekkel
| S tobzódhatik ki-ki kedves vendégekkel.
Alcinous kertje csak illyen lehete,
| Szebb gyümölcsöt Circe nem is nevelhete.
Itten Zefir társi gyengén lengedeznek
| S levegőt hüsitvén ujulást szereznek.
Különös lovakkal fénylik istállója
| S mindent felyülhalad agara, kopója;
Ékesebb fegyvere nincsen szultánjának,
| Ragyog minden része gazdag ruhájának.
Szép lánykák kebléből mégyen vadászatra
| S visszatér estvére Lucullus falatra,
Osztán még szebb lánnyal tölti éjszakáját,
| Kedvére cserélvén társát, paripáját.
Egyszer agarakkal nyulait fogatja,
| S arabus szürkéjét utánok futtatja,
Másszor gyalog mégyen tarka kopóival,
| Hogy szarvasra lőjjön arany nyilaival,
Vagy vadkant bosszantson gyémántos tőrére,
| Midőn dühösödik elkapott sebjére.
Néha vizslával is kerenget tarlóban,
| Foglyokat lövöldöz s fürjet fog hálóban,
Estve készen várja drága vacsorája,
| S minden nap változó remek muzsikája,
Midőn egyik szüznek vetvén keszkenőjét,
| Azzal kijegyezve mellette fekvőjét,
Különös hangokkal izlésre gyullasztja,
| S osztán hogy alhassék, azokat fogyasztja. –
Így folynak napjai Mahomed nyájának,
| Végét nem érhetvén örök hívságának.
De lelket nem látom ezekben résztvenni
| S minden boldogságát csak testére menni.
Mégis inkább tetszhet, mint örök éneklés
| S szemekkel egy tárgyra szünetlen érdeklés.
Mondám: Okoskodást hagyjad jobb időre.
| Felelé vezérem: Menjünk más dülőre.
Nem volt ollyan rövid, mint elébb, járásunk
| S hosszabbra terjedett mostan utazásunk,
Minthogy régieknek Eliziumjára
| Indula szekerünk, Styxnek szép partjára.
Már készen várt bennünk Cháron bárkájával
| S nem mert belémkapni gorombaságával.
Noha testben valék, vezérem szavára
| Morogván eresztett odvas csónakjára.
Valamit az elme kieset gondolhat
| S nyugalomnak valót kéz egybenkapcsolhat,
Itten szemléltetett érdem jutalmára:
| Elégtelen valék ezek csudájára,
Árnyékos völgyekkel hegyecskék változnak
| S kristály forrásokban halak ugrándoznak:
Erdők ékességét madarak énekje
| Zengteti, szépitvén tollaik remekje.
Egyszóval, valami Kinából hozatott,
| S ánglusnak kertjében még szebbre válhatott.
Ezek itt mindenütt leletnek tetézve,
| S még felhatóbbakra gondolnád igézve.
Az egész tartomány gyönyörű kertből áll
| S boldogoknak örök sétálójává vál,
S tov’* s ama fejér kő csak fiókja volna
| Ezen ékes kertnek s róla ki is szólna,
Hahogy szemlélheté földi szemeivel,
| Mint bánt a régiség vitézi s bölcsivel:
Szép jáspis grottában itten akadhatni
| Egy csoport boldogra, tovább ők láthatni
Örökzöld pázsiton mint kerekben ülnek
| S narancs-, rózsafáknak árnyékfán hüsülnek.
Nincs itt civakodás, ellenségek látni
| Harcikról egymással okoskodást váltni.
Hajdani vitézek bámulva hallgatják
| Uj módját harcunknak s meg sem is foghatják
Puskapor erejét, kit barát talála,
| Hogy lenne távolról ezerek halála.
Pompejusszal látám beszélgetni Caesárt,*
| Thrésivel Nagy Fridrik sétálgatásra járt,
Villársszal Eugén beszédre kerüle
| Mostani harcokról s nagyon meghevüle,
Hallván, hogy franciák mindenütt kergetik
| Császár katonáit, ha szemre vehetik:
De Villársz őnéki jól megmagyarázta,
| Hogy nem hibáz a nép s vezérekre rázta
Veszéllyét Ausztria vitéz sereginek
| S tudatlanságára rossz miniszterinek.
József s az öreg Daun Schultenburggal léve
| S Mórónak mindenik dicséretet téve.
Nagy mestert szemléltek retirádájában,
| Birák is lehettek sereg hátráltában. –
Ferdinánd Laudonnal* hozzájok vetődvén
| És Bonapartéról köztük szó ejtődvén,
Szerencsés harcait nem győzték csudálni
| És Boliőt, Vurmsert keményen rostálni.
Alvinczyvel mégis kegyesbben bántanak,
| Mert romlott sereget kezében tudtanak,
Mellyel mindent próbált, ami kitelhete,
| Noha diadalmat szegény nem nyerhete.
Csudálták, hogy Bécsnek a franc nem indula,
| Mert Károly előtte mindenütt crukkola. –
S fel nem fuvalkodván nagy szerencséjében,
| Békességre hódolt Leoben vidékében.
Továbbat Plátóval Russzó beszélgete
| S francok változása tőlök fejeztete.
Voltér sok tudóssal kivül sétálgatott
| S terjedt tudománya tőlük bámultatott.
Lucian kiváltképp láttatott kedvezni
| A ferneyi bölcsnek s meg tudta jegyezni,
Hogy hol s melly ékessen követte példáját,
| Honjának hasznára forditván tréfáját.
Abban megegyeztek, hogy jobb csufolásra
| Venni némelyeket, mint disputálásra,
Azután mindketten hozzám fordulának,
| S hogy őket követném, kezet adatának.
Mentem magam, mondván: nem szeret nevetni
| A magyar s veszéllyes őt most enyelgtetni.
De felel Lucián: Csak eképp használhatsz
| Hazádnak s érdemre, mint mi ketten, szállhatsz.
Atyámat Aristid s Márk Auréllal ülni
| Láttam s Berenstorfról beszédre kerülni.
Dánus miniszterét egyezve dicsérték
| S többi kormányozók kicsinységét mérték.
Monarchiánk kivált atyám sajnállotta
| S mostani vezérit szörnyen káromlotta.
Engem látván felkelt s keblemben sietett,
| Osztán hazájáról holmit kérdezgetett.
Hallván tőlem ügyét, könnybelábadt szeme.
| – Oda van már – ugymond – magyarnak érdeme.
Hogy köztük kell élned, fijam, sajnáltalak,
| Eddig emberségben maradni láttalak.
Ne hagyd magad, kérlek, rossz példáktól rontni
| S ámbár kabbalájok fel nem tudod bontni,
Tűrd békével ügyét, tám isten jobbat ád…
| De honnan van, hogy most itt szemlélhet apád?…
Kezeit csókolom s feleltem zokogva:
| Hogy még meg nem haltam… Azonnal morogva
Vezérem félrevesz: – Nem azért hoztalak,
| – úgymond – hogy itt fecsegj; majd megtanitalak! –
Ettől megrettenvén, kezdém őt követni
| S nem is mertem szemem több magyarra vetni;
Ámbátor Orczyval jeles vitézinket
| Egybenülni látám s régi bölcseinket.
Bévivén vezérem egy kies grottába,
| Kegyességre kezdett hódolni voltába.
S tőlem azt kérdezte: Mellyket választanám
| A három egekből s legjobbnak tartanám?
Az egyike – mondám – csak papoknak való;
| Mahometé restnek kényére sarkaló;
Elysium pedig csak elmét táplálhat
| S ha voltunk formában más világra szállhat,
(Mint tégedet látván, merném reményleni)
| Annak is kellene talám örvendeni.
Keverni szeretném Mahom mennyországát
| S ős Elysiumnak mélyebb boldogságát.
A kettőből éppen nekemvaló lenne,
| Mert testem, mint lelkem örömben résztvenne.
Nevetett az ifju: Van eszed, barátom!
| – Úgymond – kivánságod lehetőnek látom,
De most még nem szabad néked odamenni,
| Gorombább testedet elébb le kell tenni.
Addig is Epikurt ha bölcsen követed,
| Negyedik egedet e földön lelheted. –
Szomszédim lármázván, felébredtem erre,
| S a szekér elméne, de nem tudom, merre.