# Révai Miklós
Pálffy Leopoldína grófkisasszony halálakor*

Ó te Királyfalvát jelesítő szép csuda munka,
| Szép kert! árnyékod most mi homállyal ijeszt?
Búson lengedező levelek, mit nyegtek? az ugró
| Kút mi okért lövi fel csak szomorúra vizét?
Mit réműlsz, fegyverre szokott nagy Pálffyak úri
| Szép házok! mi ereszt bús fedeledre ködöt?
Olly sűrű ködöt, ó! hogy arany súgárival a nap,
| Sem szép csillagival nem ragyog éjjel az ég.
Mély szomorúságnak jele ez, s nem kétes előre
| Érzés. Durva halál rejti homályba magát.
Így jő, s házunknak feltette ragadni gyümölcsét:
| Már rút karja kinyúlt, s hogy leszakasztja, fenyít
Már megsértődött, halavány már színe, elállott
| Szép szava, már szeme víg fénye homályba borúl.
Fogyton fogy, s ajakán piheg immár lelke, hidegszik:
| Ah, iszonyú hideg ez! már oda a kis Alak!
Hosszú álmából soha már reggelre nem ébred?
| Nem veti szép szemeit már mosolyodva reánk?
Kedv legelő nyájassággal nem nyitja fel édes
| Méz ajakát? s nem fog már mulatozni velünk?
Orvos nagy tudomány! mért vagy tehetetlen erőddel?
| Hogy semmit nem nyersz fáradozásid után.
Ó! nincs már Leopoldínánk? Holt teste kinyújtva
| Rothaszt már abból hervadozása hamut.
Úgy csügged feje hó-harmat meglepte virágnak,
| S azt már a nap csak fonnyadozásra süti.
Őszi mulatságunk mely drágán ejteti árát!
| Vólt örömünk keserű sok siralomba telik.
Szép testvéri körűlnézvén, hogy megfogya számok,
| Mély szívérzések jaj panaszokra fakad.
Bús anya főképen, mint szél megrázta gyümölcsös
| Szép fa, törött ággal, földre omolva, lefügg:
Úgy esdik lankadt erejében, s fájdalom érvén
| Megsérűlt szívét, már betegágyba feküdt.
Ott eped és gyötrelmében könnyebbszik ez eggyel:
| Hogy rövid álmában gyermeke tűnik elő.
Látni csak akkor öröm színét mosolyodva derűlni;
| Jaj, de mihelyt ébred, bús feje újra eped.
Durva halál! mi dolog vitt annyira, hogy te, kegyetlen,
| Illy gyászt házunknak s ennyi keservet okozz?
Mért ragadod? Még csak tizenegy tavasz élete hossza,
| Még csak nem régen nyílt tuba-rózsa virág.
Irígységedtől vagyon ez: nevekedni örömre
| Sajnáltad, s nagynak láttad idő-nap előtt.
A sok szép Erkölcs mégis megtiszteli hamvát
| Sírva körülülvén bús temetője kövét.
Ott a Nyájasság, Ember-szeretésnek ölében
| Megdűlvén, panaszát félbe szakasztva nyegi.
Ásott arcával sír ott a gyenge Mosolygás,
| Ott a Vídámság elkeseredve zokog.
Ott a Módosság bágyadt feje csüggve leesdik,
| És fájdalmában mellye szorúlva lehell.
Ártatlansággal búsong a tiszta Szemérem,
| S fátyollal fedezett képek elázva dagad.
Ott hallgat mélyen vele a természeti Szépség,
| S ott a Díszesség szép haja bontva eped.
Ott sírják gondos nevelések ritka gyümölcsét,
| Hogy zsengéjében már töve sértve lehull.
Ó de mi szép villám lobbant fel amottan az égben?
| Szent árnyék! te vagy az, s ott vagyon a te helyed.
Ott követed te is, ő mennynek szép angyala! a szent
| Bárányt, szűz karnak zengedezése között.
Hirtelen eltűntél ismét, vágyódom utánad,
| És én lelkem arany tiszta ruhádnak örűl.
Hogy teljék szemem, és fényét láthassa tovább is,
| Ó ellen felhő! széllyel oszolva szakadj.
Hallom-e jól? s hogy messze vigyen, már támad-e a szél?
| Vagy levegőnek egyéb ingadozása lebeg?
Ő édes szava ez. Mint a napenyészeti szellő
| Zúg, mint távúlról a patakocska csereg:
Úgy hallom szép gyenge szavát. Ketyes Istenem! úgy mond,
| Földiekért ha tehát már esedezni lehet:
Látod-e ott nevekednek alatt két édes öcséim,
| Pálffy nem, akiktől szép haza várja javát;
Hogy bennem vesztett kedvek megtérjen ezekben,
| Drága szülőimnek várt örömökre neveld;
Éltemnek mi derék esztendei hátra maradtak,
| Oszd azokat köztök, s éljenek annyi időt!
Szép Alakim! mikor így könyörög nénétek az égben,
| Én is azont kérvén áldozom Isten előtt.