# Mátyási József
Három dolog legszükségesebb a világon,
pénz, pénz, és pénz. Mert...*

Mi a pénz? az egész világ királynéja
| Melynek a roppant föld egészen kastélya,
Annak hajtja térdét mind a négy szegelet,
| Az Észak, és a Dél, Napnyugot, Napkelet.
Az a kívánságnak csudatévő képe,
| Melynek csupa szívből áll temérdek népe;
Az minden vallásnak egyaránt bálványja,
| Melyre a keresztet mindenike hányja;
Az minden nemzetnek házbeli Istene,
| Legkedvesebb hazafia, s idegene;
Az a bölcsességet és tudományt szóló,
| Arany ezüst szájú Minerva s Apolló,
Mellyel a bolond is lészen világ bölcse,
| Csakhogy bő mértéket kegyelmének töltse.
Az ama frigyláda, mely vitetvén harcra,
| Titkos erejével népeket ejt arcra;
Az a győzhetetlen királyi amazon
| Mind a tengereken, mind kinn a szárazon,
Néki udvarolnak az idők és szelek,
| Hűséges szolgái a napok s éjjelek;
Az a fő ácsmester, aki ront és épít,
| Legelmésebb festő, ki rútít és szépít;
Az minden kérésben az a boldog nyerő,
| Kiáltal száll alá a tiszt és az erő;
Az az ín a lábban, élet és a kézben;
| Drágaság aranyban, ezüstben és rézben;
Az fordítja frissen a szolgálat sarkát;
| Az nyitja és zárja a barátság markát;
Az a kereskedés rugója s kereke;
| Az a gazdagságnak kezében az eke;
Az gyógyíthat nemcsak testbéli nyavalyát,
| De a léleknek is orvosolja baját; –
Sőt gyakran nem árthat a pokol és halál,
| Annak, aki pénzes patikára talál.
Kivált ha magára sárga testet vehet,
| Legtöbb színű s hasznú csudát akkor tehet.
Egy szó annyi mint száz: a pénz öl és támaszt,
| Az ember hát méltán keresi e támaszt.
Őtet az istenek magok is tekintik,
| Mert ingyen senkinek az égből nem hintik,
Nem hullat a felleg arany ezüst esőt,
| A kereső kincset, a kincs vár keresőt.
De nem is árt a pénz, légyen bár egy verem,
| Ha a gonoszságnak gyökerén nem terem.
Mert a bűnnek oka s léleknek gyötrelme,
| Nem a nagy pénz, hanem a pénz nagy szerelme.
Óh! pénz, már tőlem is megesmért istenség,
| Szűnjön benned hozzám a volt idegenség.
Nem becsülésedről engedelmet kérek,
| S bőkezüségemnek bűnéből kitérek.
Ha bővül erántam nálad a kegyelem,
| Tisztelőid száma szaporodik velem.
Kívánatos vendég! jövel erszényembe,
| Válogass kedvedre hat vagy hét zsebembe.
Hadd ott a nagyurak unalmas ládáit,
| S a mocskos fösvények rabi kamaráit,
Kik téged azoknak tömlöcébe vetnek,
| És ott az idővel s penésszel étetnek,
Egyszersmind kitésznek arra a csúfságra,
| Hogy lábokat érted gyötri a podágra.
S a legfőbb hasznodat ritkán szokták venni,
| Tudnillik a szegény legénnyel jól tenni.
Kihozhatsz magadból alkalmatos rakást
| Nálam s több ilyeknél lelsz szellősebb lakást.
Kedves bajjal fogom hordozni terhedet,
| Ígérem illendő megkémélésedet.
Drága betűidet, a magad fényjénél,
| Buzgóbban olvasom minden könyvekénél.
Nem félek, hogy reám hozz nyomorúságot,
| A te sárgaságod gyógyít sárgaságot.
Nem szokott tégedet a köszvény követni,
| Sőt őkemét lehet veled kikergetni;
De ha van valami igaz e mesében,
| Úgy csak maradj otthon az urak zsebében;
Mert a szegény legényt, ki többnyire szolga,
| Benn ülni s fekünni nem engedi dolga;
S ha meg rossz erkölcsöt hozva jövendesz el,
| Akkor így köszöntlek: vele együtt vessz el,
Mert az a szokásom, hogy a becsületem,
| És egészségemet nálad jobb szeretem.