# Földi János
Az én sírhalmom!*

Amott a kapús út mentében
| Láttomra volt egy körtvélyfa,
| A sírhalmok s erdők szélében;
| Kivágták, s nincs ez is már ma!
Én e kies tért választottam
| Számomra sírhalom helyül
| E vad körtvélyfát óhajtottam,
| Sírhalmomat címező jelül.
Mégis, ha történik halálom,
| Ne másuvá temessetek!
| Itt nyugtasson a csendes álom,
| Nincs szebb hely; megengedjetek.
Egy akászt körtvélyfám helyébe
| Ültess, óh egy jóltévő kéz!
| Melyről zefir naplementébe
| Susogva majd síromra néz!
Mindkettőt sok tüskék borítják,
| Mint az én kínos éltemet!
| Ők azt védelmekre fordítják;
| A sírba engem az temet!
Ti gyermekek, ne szaggassátok
| Ennek szagos virágait!
| Ha nyílni májusban látjátok,
| Hadd fedjék Földi hamvait!
Akkor talán, kik itt elmennek,
| Így szól egy: „Akit fed e bolt –
| Ily rövid tavasza volt ennek!
| De tán hibázok, ez se volt!”