# Etédi Sós Márton
Magyar gyász*

(Részletek)

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Szerencsétlenségek s rút kínoknak helye,
| Te dühös gyilkosság rettentő műhelye!
| Phoebus sugárait néked ne szentelje:
| Hanem a bú rajtad oszlopit emelje.
Légy gyászos örökké, ha kezdettél lenni,
| Aki által rajtad keresztül fog menni,
| Mondja azt: ez a hely embert szokott enni,
| És vérrel hantjait óhajtja békenni.
Itt vagynak kincsei rejtve országunknak,
| És dicső hamvai kegyes királyunknak;
| Hogy ellankadt kardja egykoron karunknak,
| Itt húnyt el hajnala szép fényes napunknak.
Vajha romlott hazánk oly boldog lehetne,
| Hogy Fénix módjára ismét felkelhetne,
| És Mohács porából oly nemzet születne,
| Mely soha vak vezért többé nem követne.
Vajha találhatnánk oly nemes hangyára,
| Amely Eacisnak fohászkodására,
| Új Mirmidont szülne még egyszer Budára;
| Kit magyar Achilles vezetne csatára.
Letörnék úgy tudom a Hold erős szarva,
| Bégyógyulna sebünk, mely öszve van marva.
| De óh! más nemzettel úgy vagyunk zavarva,
| Hogy még csak ruhánk sincs magyar módra varrva.
Boldogok vagytok ti Atyák! kik nyugosztak,
| Bár tetemeitek piros vérbe úsztak:
| De óh jaj! közinkbe oly erkölcsök csúsztak,
| Kiket a magyarok más nemzettől húztak.
Úgy hogy bár Homerus tollát felvehetném,
| És a bús magyar gyászt azzal festegetném,
| De majd félrevetni kényteleníttetném;
| Mert azt voltaképpen ki nem fejezhetném.
De arról hallgatván, térek régibbekre,
| (Nem is terjedek ki egyszer mindenekre)
| Hanem vetvén szemem a fényes egekre,
| Onnan kérek erőt e gyenge versekre.
Utamra indúlok erőtlen létemre,
| Félek, amit írok, kerül bús fejemre,
| Gyászt festek; mert az ült nékem is szívemre;
| Hogy hosszas nyavalya szállt beteg testemre.
Azonban nem bírok Gyöngyösi eszével,
| Sem a boldog Horváth nagy tehetségével,
| Ki Márót előzi sokképpen versével,
| És él Hunyadinak emlékezetével*.
Mert a Várnai vért bölcsen éneklette,
| Rigó mezejét is szépen lefestette;
| De a mohácsi gyászt minthogy nem szerette,
| Beteges Múzsámnak nyakába vetette.
Vajha bölcs tollát is általadta volna!
| Úgy tudom valóban, hogy e gyász gyászolna:
| Mert ha Pigmalion fa dámát rajzolna,
| Horváth verseire még az is táncolna.
De én Parnasszusnak csak oldalát látom,
| Apolló is immár lett színes barátom;
| Azonban nyavalya rontván mellyen s hátom,
| Sok kínaim között szám csak jajra tátom.
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Tovább menvén azért a sátorok között,
| Mindenfelől a szem fegyverbe ütközött,
| Trója alá ennél szebb nép nem költözött,
| Melynek Lajos király örülni nem győzött.
Egyik puskát tisztít, másik kardját feni,
| Némely meg akarván lovát kímélleni,
| Vakarja s harával készül teríteni,
| De a paraszt haját most is zsírral keni.
Ellenben, kik Mársnak bírnak erkölcsével,
| És a nemes vérnek élnek címerével,
| Itten sem tartanak a nép szemetével:
| Hanem király előtt állnak szép rendével.
Tisztességet tésznek lobogó zászlókkal,
| Kezekben villogó kopja hajtásokkal,
| Magyar muzsikákkal, szép tárogatókkal,
| Hegedűvel, síppal, rezegő dobokkal.
Vonatták Bátori hajdani nótáját,
| Azt, mellyel szedette akkor katonáját,
| Mikor Ali basa dúlván Hunyad táját,
| Kenyérmezőn veszté népét s paripáját.
Azonban a sergek drága ékességét
| Nincs mód lerajzolni, sem nagy becsességét,
| Most áldozza hazánk nemcsak vitézségét,
| Hanem minden népét s végső tehetségét.
A magyar anyáknak legszebb magzatjait,
| Pallas kezén felnőtt Bellóna társait,
| Márs együtt szemlélvén, mint kedves fiait,
| Siratta előre azok romlásait.
Mikor felszentelték az áldozatokat,
| Vastagon hintették virággal azokat,
| Úgy kell itt is nézni most a magyarokat,
| Arannyal s ezüsttel fedezik magokat.
Katonás termetek tetszetős mindennek
| Illik szép ruhája mind annak s mind ennek,
| Kalpagokat tettek, kócsagtoll van bennek,
| Melyek ingadozva reszketnek, ha mennek.
Címeres tarsolyok függnek oldalokon,
| Drága zsinórsujtás tündöklik azokon,
| Vastagon szőtt selyem csügg pantalérjokon,
| Arany, ezüst ragyog nyereg csótárjokon.
Gyöngyös s brilliántos kardjok markolatja,
| Hüvelyeknek pedig ezüst pántja s csatja,
| Akinek ellenben gazdagabb volt atyja:
| Rezes sarkantyúját arannyal futtatja.
Mintha maga bírná Midásnak bányáját,
| Vagy kincses Júnónak aranyos ládáját,
| Cifrázza mindenik nemcsak szép ruháját,
| Hanem azonkivül lovát és szolgáját.
Dicső bajnokoknak vitéz remekjei,
| Régi nemes szkiták megéledt vérei,
| A magyar kerteknek zsengéi s elei,
| Tolnához gyültek most népei szépei.
Kiknek Tomori Pál lévén már vezére,
| Felforrott hirtelen nyughatatlan vére.
| Azért királyától tanácsot sem kére;
| Hanem egy nagy nyerget elválaszta félre.
Mellyel egyenesen indúlt Mohács felé,
| És a Krassó vizét mihelyt általkelé,
| Táborát melléje mindjárt elrendelé,
| Melyért a királynak szívét bánat lelé.
Az érsek fortélyát Lajos észrevette,
| Mihelyest seregét előrevezette,
| Tudta, hogy Zápolyát jőni megsejtette,
| Kitől fényes rangját Tomori féltette.
Így lévén a dolog: király szállására
| Visszatért, táborát bízván Zápolyára,
| Hol ráemlékezett arra a postára,
| Ki nemrég érkezett Erdélyből Tolnára.
Hozott-é levelet? kérdi a postától:
| Igenis (felele) hozott Zápolyától,
| Ki szóval is izent maga táborától,
| Hogy meg ne mozduljon a király Tolnától.
Hanem várja őtet mindaddig sergével,
| Míg el nem érkezik Erdélynek színével:
| Mert útnak indúlt már egész erejével,
| Mintegy negyvenezer fegyveres népével.
Azzal a levelet királynak nyújtotta;
| Ki pecsétjét gyorsan mindjárt felbontotta,
| És azt Broderikkel amint olvastotta,
| Értelme s ereje ezeket tartotta.
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –