# Dayka Gábor
Lakodalmi versezet*

Gyújts fáklyákat, Hymen! Már hinti tömjénit az oltár,
S illatozó fellegbe borúl a templomok öble.
És már a szerető pár közt áldásit elosztá
Juno papja; s örök friggyel kötelezte hitét le.
Gyújts fáklyákat Hymen, gyújts! Már a játszi szerelmek
Intenek, és útjokban enyelgő léptöket intézd!
És te, kinek ma kivált önkényt örömünnepet ülünk,
Oh Phoebus kedveltje, kegyes Bölcs, s dísze hazádnak,
Sorvasztó búdat s méltatlan gyászodat öltsd ki.
Ah, bőven folyt már szemeid bús nedve szerelmed
Hűlt hamvára, midőn a búsult Amorok elhúnyt
Fáklyánál és hátraszegett tegzekkel emelnék,
S a virtus rejtett arccal s mély gondba merűlve
Kísérné hidegűlt tetemét a sírnak öblébe. –
Hallgass, Musa, s örök fátyolt vonj gyászos halála
Bús képére, s ne tépd fel haszontalan újra sebeinket!
Ah, nem örűl az Örök művének mostoha sorsán;
És ha ma boszúló kézzel terjeszti csapásait,
Holnap örömnapot és új boldogságokat áraszt.
És hogy elhúnyt örömed kegyesednek bánatos halmán,
S a szomorú végzés boldog kötelékid eloldá:
Új vígságra s kiesbb gyönyörűségekre vezérelt.
Így ered a jajból nyúgalom, s a bánat homályát
A jobb végezetek tartós örömekre derítik. –
Mint mikor a haragos tenger feneketlen öblében
Mérges habok zajogási között s éjféli homályban
Záporral viselős felleg szakad, és az özönben
A zajlepte hajót a morgó szélveszek hányják;
Sűlyedező révészt új vízhalmokba borítja:
S a riadó mennykő lecsap és a gyáva hajósnak
A hiába fogott kormányt elsújtja kezéből;
S már ajakin a halál ijedelmi kiültek, azonban
Hogy megszűnt a bús zivatar, s a gyönge fuvalmak
Lengenek, és a dúlt habokat békére varázslják,
Bárkáját honának határira vetve találja.
| Örvendj! aki reád minapában mérte csapását,
Szívre vevé fájdalmidat, és kegyesednek imádott
Karjai közt búdat keveretlen örömre cserélé.
Aki, midőn hajdan még Esztergomban, az érdem
Szárnyain, holtod után maradandó névre törekszél,
Karjaidat karjaiba foná, s hév csókokat hintvén,
Oh fiam!… és ajakit forró könnyekkel elönté,
Te zokogál, s eredendő jódat homályosan érzéd.
Ő, noha már örök éjbe borúltak napjai, s a bús
Végezet elragadá szeretőinek édes öléből –
Általnyújtja neked csakugyan végtére leányát.
| Néked szánta tehát őt a változni tudatlan
Végezet, és örökös társúl rendelte magában
Néked – gyönge korát rejtvén a klastrom öblében,
Hogy szeretett anyját a halál a sírba taszítá –
Múlatozott kegyes életben a szűzi sereggel,
Míg a szög Ceres búzáját hétszer aratta;
Vagy hogy az elkomorúlt virtusnak kellemet adna.
Serdülvén, és hogy kifeselt a gyermeki korból,
S ifjúságra jutott, s értebb esztendeit élte,
Kellemeit néked nevelé, s a pannoni földen
Híre jeles, Barkóczyak udvara néked emelte
Nagyra nevét, és tetszetes erkölcsökre tanítá.
Klára! midőn örömét egyetlen lányod aratja,
S a szerelem kecseit kegyesének karjain ízli,
Ha hidegűlt tetemidben az érzés újra felélne,
És valamely Chiron életre varázslani tudná
Szívedet, ah mely névtelen érzésekbe merűlne!
De már általtört a tündér élet határin,
És a síron túl nyugovók közt fogta lakását,
S hív párjának ölébe repülne, kit a tüzes harcban,
Hogy kardot ragad, és az erős Prusszusra kirándul,
A kedvezni szokatlan halál a sírba merített.
Ámde kiket kitörűlt a halál s a földnek ölében
Rejti hideg tetemeiket az éjnek vastag homálya,
Sárházát elvetve, nem hullt jobb részök halomba,
És folytatja kiesbb éltét a boldog hazában,
S hátrahagyott társainak túl a síron is érzi
Majd boldog, majd bús esetét tele részvétellel.
Ő is azért föllelt kegyesét szívére szorítván,
S csókra terűlt ajakin függvén, örvendez az égből
A szerető párnak, s áldást hint rája felűlről.
Gyújts fáklyákat Hymen! – Te pedig kit az isteni végzés,
A búval terhes mély gyászból végre kiöltvén,
Új örömekre vezet szerető szépednek ölébe,
Nyújts kezet, és feltámadt boldogságodat érezd.
Ő, mikor a tudomány rejtett ösvényinek indúlsz,
S nem hallott dolgokra tanítod kedves hazádat,
S fáradhatatlan erőd csakugyan nyugalomra törekszik,
Ő lágyítsa komoly munkád mindennapi terhét,
S édes enyelgéssel kedvet bájoljon ereidbe.
Gyújts fáklyákat, Hymen! Már oltja világit az oltár.
És te, kinek keblében, elhányván hajdani gyászát,
Új életnek ered, s örömének napjait éri
Várt jegyesed, s jajját jobb végezetekre cseréli,
Engedd, fűzze kezét kezeidbe, s nyakadba borúlván
A szerelem szent csókját szép ajakidra borítsa.
Ízleltesd javait vele, s erkölcsidnek igéző
Kellemitől újult éltét nagy időre varázsold!