# Amade László
Ah már egyszer engeszteld meg…*

Szép szóra s zengésre ki nem fog hajlani,
Annak vagy angyalnak vagy kőnek kell lenni.
Ah már egyszer engeszteld meg
| Kőkemény szivedet!
Ámbár csak bár egy punktumban
| Biztasd reményemet;
Tekints, érted mint kinlódom,
Mint hó naptul, elolvadom,
| Engedd, hozzád leborulnom,
| Szerelmet kódulnom.
Mindent immár, többet ne várj,
| Érted elkövettem,
Én szivemet szerelemnek
| Kockájára tettem;
Megesküdtem az egekre,
Tudod, az nagy istenekre,
| Kész is vagyok mindenekre,
| Hódolj már ezekre.
Az tengernek szélvész után
| Habjai apadnak,
Az egeknek fölhők után
| Csillagi ragyognak:
Én szívem is már habozott,
Fénycsillagom homályozott;
| Juttasd már partjához,
| Égő fáklyájához!
Dicsérem azt, minden szélre
| Mint nád nem hajlottál,
Égéretre s komplementre
| Mindjárt nem hódóltál:
De már látván hivségemet,
Válaszd ki az én szívemet,
| Ki kemény s állandó,
| Mint viasz hajlandó.
Eztet végre; már én többre
| Nem is kinszeritlek,
Ebbül érthedd, szivre vehedd,
| Miért késérgetlek;
Nem kivánok szabad lenni,
Sőt mint rabod még kinlódni,
| De élni és nem remélni,
| Jobb inkább nem élni!