# Péczeli József
Szarkák és szajkók*

Egy mezőben vígan ugráltak a szarkák,
| S a szajkó nézgélte, mely szép tarka-barkák,
Mely kevélyen rázzák félsinges farkukat,
| Előbb tovább rakják táncra nőtt sarkukat.
Mely gyors sebességgel nyelveik peregnek!
| Mikor örvendező kacajjal cseregnek. – –
Addig tekergette rájok irígy szemét,
| Hogy mellettek kezdte unni saját nemét.
Elhullt tollakat hát magára foldozta,
| Félrőfnyire ő is farkát kitoldozta,
E lopott köntösben, mihelyt felkészüle,
| Egyszer hajnal előtt sergökbe repüle.
Ott még kevélyebben farkát billegteti,
| Szarka-módra lábát furcsán illegteti,
Hol repdes, hol tölti az időt sétálva,
| Régi pajtásira néz vissza utálva,
De hogy a többekkel elkezdett cseregni,
| Lapos nyelve késett, nem tudott peregni.
Amelyből a szarkák nemét megismerték,
| Mérges csípések közt nyájukból kiverték.
E szemtelen szajkót mindazok követik,
| Kik nemzetök s nyelvök rútabbért megvetik.
Sok magyar nemestől magyar szót bár hallj ma,
| Szégyenl így beszélni e franc s német majma.
Magyar táncot bálban nem kell tőle várni,
| Majom ő, német, s franc kontradánszt fog járni.
Plundrán cserélte el feles köntöseit,
| Mindenképp gyalázza nagylelkű őseit. –
Mint pillékké válnak a selyembogarok:
| Úgy lassan más néppé lesznek a magyarok.
A nagyon elkezdték: közel az ideje,
| Hogy e híres népnek lesz csak a hűlt helye.