# Péteri Takáts József
Az estve*

Immár a sík várost füstös köd takarja!
Ki a nyugvó Napot szemlélni akarja,
Ide jöjjön ezen zöld domb tetejére,
Az ég s föld csudái tág nézőhelyére.
Íme már a szellő felkapott szárnyára,
De csakhamar leül vagy a fa ágára,
Vagy a zöld vetések tetejét megszállja,
S a játszó habok közt magát ott lóbálja.
A hegy, völgy is kezdi hinteni illatját,
Felfogván az égnek lehulló harmatját;
Melyben minden, ami nappal ellankadott,
Megfürdött, s újulva ismét feltámadott.
Az egész környékben a munka kezd múlni,
Ki-ki mezejéről haza kezd indúlni,
A bőgő csorda is ballag bő tőgyével,
Hogy dézsákat töltsen jó édes tejével.
De a szolgáló is siet kosarával,
Hogy viszont jól tartsa szedett zöld gallyával.
A juhász késéri gyapjat termő nyáját,
S ártatlan kedvében megfújja dudáját.
Azonban mindenütt a zaj csendesedik,
Míg a nagy Természet el nem szenderedik.
Az égről is leszáll az éj szelídséggel,
Erdőt, falut, mezőt béfed setétséggel.
| Én ezek közt nyugodt lelkiismérettel
Imádom azon jót méltó tisztelettel,
Akinek régenten isteni szavára
A csendesség élő erőt vett magára.
Ha a Hold ártatlan világával felkél,
Tudván, hogy amely részt felém fordít, csak fél,
S mégis gömbölyűnek tetszik, csudálkozom,
Látom, hogy gyakorta könnyen csalatkozom.
Ha megfáradt testem pihenni vágyódik,
Nehéz szemem is már önként bécsukódik:
Nagyhamar örömmel felbontom ágyomat,
Mert nem félek, hogy kár rémítse álmomat.
Ha az Est-csillagát már alig láthatom;
Végy, mondom, öledbe édes nyugodalom;
Képe vagy te ama hosszasabb éjjelnek,
Mely után nincs vége az örök reggelnek.