# Kis János
Sopron tájékához*

Szép vagy Sopronnak zordon hegye völgye, hol ormos
| Rengeteged feketül, s bérceid árja zuhog;
Szebb vagy, apró halmok s térek vegyülése kalásszal
| S szőlővel nevető hesperi kertje te, még.
És te, mikép emeled, mint tágítod ki szorongó
| Lelkemet, o Pannon tengere, Piso vize!
Édesen elmerülök szép álmadozásba, dicső táj,
| Hogyha kebledbe csal a Flóra-szerette tavasz.
A természet ezer díszét bámulva csudálom,
| S arcomon aggságim ránca reményre derül.
A falak eltemető tömlöc módjára rekesztnek,
| S ott, valamerre szemem néz, rabi láncra talál.
Itt szabadon levetem vas igámat s aetheri szárnyon
| Repdesek a magas ég végtelen öble körül,
S szent öröm árjai közt érzem, hogy földi sorompó
| Mennyei lelkemnek nem vet örökre határt.
Ott, az alak nyájas, simasága gyakorta hazug máz,
| S angyali formában sokszor az ördög ölel:
Itt, ha mi rám mosolyog, ha mi biztat boldog örömmel
| Kétszeresen s tüstént adja meg amit igér.
Ott az örök kínok gyászhonja-nevelte tyrannus,
| A fene praktika dúl, s dúlva világot emészt;
Majd nyereség, majd hír s öröm árnyékával igézvén
| Fő s alrendet örök tigrisi harcra tüzel;
Nincsen az a szent lánc, mellyet nem szaggat izekre,
| Nincsen az a szép frigy, mellybe nem ártja dühét.
Általa kalmárság piacává lészen az élet,
| Hol kiki csalni siet, s csalva csalásra tanít:
Itt kegyes édes anyát látok, ki szerette szülöttit,
| Emlőjére heves szivvel ölelve veszi.
Itt ezer áldások gazdag forrási fakadnak,
| S tél tavasz ősz nyár lát gyülni belőlek özönt.
Melly nagyok és kicsinyek szomjának lángjait oltván
| Minden örömbimbót édeni szinre kifejt.
Cifrább műhelyeit ha kikémlelem a tüzes észnek,
| Mindenik eszközöket több sanyarásra kohol.
Nemzetek, országok, háznépek alélva remegnek
| Felzúdult tenger mérge veszélyi között,
Kastélyok s kalyibák tüzözönbe borulva lobognak,
| Sírva fut árva nemünk a vad Erynnis előtt:
Csak ti magos bércek, mellyek fel az égbe sietvén
| Minket is elragadó szárnyon emeltek oda,
Csak ti setét erdők, mellyekben az isteni nagyság
| Titkos erőt íhlő szent lehelése suhog;
Csak ti, kies völgyek, hol ezüst forrásnak, enyelgő
| Csergedezések közt, gondokat altat ere;
Csak ti, dicső szépség-hímezte mezők, hol igézni
| Nem szünik új áldás, gyenge fü, tarka virág:
Csak ti felejtetitek sorsunk sok s durva csapásit,
| Csak ti tettetek szert hív menedékre velünk.