# Csokonai Vitéz Mihály
A Reményhez*

| Főldiekkel játszó
| Égi tűnemény,
| Istenségnek látszó
| Csalfa, vak Remény!
| Kit teremt magának
| A boldogtalan,
| S mint védangyalának,
| Bókol úntalan. –
Síma száddal mit kecsegtetsz?
| Mért nevetsz felém?
Kétes kedvet mért csepegtetsz
| Még most is belém?
| Csak maradj magadnak!
| Biztatóm valál;
| Hittem szép szavadnak:
| Mégis megcsalál.
| Kertem nárcisokkal
| Végig űltetéd;
| Csörgő patakokkal
| Fáim éltetéd;
| Rám ezer virággal
| Szórtad a tavaszt
| S égi boldogsággal
| Fűszerezted azt.
Gondolatim minden reggel,
| Mint a fürge méh,
Repkedtek a friss meleggel
| Rózsáim felé.
| Egy híjját esmértem
| Örömimnek még:
| Lilla szívét kértem;
| S megadá az ég.
| Jaj, de friss rózsáim
| Elhervadtanak;
| Forrásim, zőld fáim
| Kiszáradtanak;
| Tavaszom, vígságom
| Téli búra vált;
| Régi jó világom
| Méltatlanra szállt.
Óh! csak Lillát hagytad volna,
| Csak magát nekem:
Most panaszra nem hajolna
| Gyászos énekem.
| Karja közt a búkat
| Elfelejteném,
| S a gyöngykoszorúkat
| Nem irígyleném.
| Hagyj el, óh Reménység!
| Hagyj el engemet;
| Mert ez a keménység
| Úgyis eltemet.
| Érzem: e kétségbe
| Volt erőm elhágy,
| Fáradt lelkem égbe,
| Testem főldbe vágy.
Nékem már a rét hímetlen,
| A mező kisűlt,
A zengő liget kietlen,
| A nap éjre dűlt. –
| Bájoló lágy trillák!
| Tarka képzetek!
| Kedv! Remények! Lillák! –
| Isten véletek!