# Baróti Szabó Dávid
A Dunának nagy áradásáról*

Melly minap ősz gyapját halmozva kirázta mezőkre,
Eszterhát megjégcsapozott s erdőkre fejérlő
Sátorokot vont, a vad tél oszlatja haragját.
A vizeken jég-hídat emelt, s hó-halmokot hányott
Eurusnak végtére megáll lélekzete. Délről
Felkel az olvasztó Notus és két szárnyait egybe-
Csapdosván, vizesen kirepűl; feketéllik az égnek
Tág kebelén: mint hólyagokot, felfújja pofájit,
S rút felhőköt emel. Mély gyászba borúlnak az égi
G’lyóbisok. Három nap s több éjtszaka, mintha csatornán
Tőltetnék, szakad a zápor; domboknak, hegyeknek
Óldalok elfeketűl: az havak patyolatja megolvad,
S a kebeles vőlgyekbe sebes futamodva legördűl.
Tágúl a földön az erős fagy-övedzet: az hónak
Elterjedt levitől a jég márványja kilágyúl;
Öszvetolyong a víz: szűk öble nem állja dagályját;
Gátjának leszakad tőltése; kitépetik a fa
Partja körűl töviből: hömpölygenek a kövek, és nyíl
Módja szerént a nagy folyamokba sietnek az apróbb,
És tege majd száraz patakok s kebelekbe szorúlni
Nem győzvén, szabadon csapnak rétekre, mezőkre.
S így a nagy s kissebbke folyók mind eggybeszakadván,
S rettentő zuhogást tévén, közelítnek: elhányják
A gerebet pozdorja gyanánt, amíg le nem húllnak
A Duna partjairól s szágúldani kezdenek annak
Síkos bóltja felett. S mivel a felnyílt erek által
A főld is segedelmet adott, olly dugva, tetézve
Tőltetnek (bátor jó tágasok) óldali, hogy már
A Duna jég-derekán más új Duna folyna, s az öblös
Ároknak nem-birta miatt torlódva kidőlne.
| Íme midőn szóllok, már itt vagyon; a kaput éri:
Már ajtón, már ablakokon házakba rohannak
A kártékony habok. – Más bévondozza ladikra,
Padlására szaladván más, oda rejti vagyonját. –
Szállj le! hová viszed életedet? majd elragad innét
A mindúntalanúl dagadó víz; vagy pedig hosszas
Éhség közt a kínos halál ki fog űzni világból.
Sárral téhelyezett falaid nem dőlnek el? és ha,
Mellyhez nem bízhatsz, valahogy megmenti szerencse,
Béhúnyhatd álomra szemed? ki találkozik, aki
Egy falatot nyújtson? Valamint mondottam, azonképp
Történék. A tót hegyek általkodva bocsátván
Olvadozott havokot s tetejekről térnek eresztvén;
A Duna mindaddig rohan, amíg számtalan háznak
Óldala dől, padlása szakad s őrvénybe kerűlvén,
Könyösleg forog és lemerűl. – Nincs semmi reménység;
A partosb helyeken sincs védelem: úsznak az ökrök
Már itt is, vagy az éhségbenn a végtelen úszást
Nem győzvén, az erős habtól elütődnek inokról.
| E sors embernek sem akart kedvezni. – Gerendát
Által ölel s lebeg eggykorig ez, míg a vizek halma
Elnyomván, megfúlad. – Amaz két karjait hányván,
Már lenyomúl, már felverdődik s küszködik, amíg
Ellankad nyomorúlt s elvész. – Mit látok amottan?
Bőlcsőstől eggy pár csecsemős hányattatik! Eggyik
Búcsút vett már életitől: a második él még,
És sír, rí. De haszontalanúl: hozzája közelbre
Egy lelket sem ereszt a durva Dunának haragja.
| Másod özönvíz ez! jaj, vég óránkra jutottunk!
Jaj kivesz eggy lábig, kezed alkotmányja, nagy Isten!
Barmok s emberek elvesznek. – Napkelte, lenyugta,
Éjszak, dél eggy tenger: alig lehet érzeni főldet.
Már a fák hegyinél egyebet nem látni. Hajóval
Járhatsz ott, azhol állt az imént biradalma Ceresnek,
Vagy sűrű gyöngyöt fűzött venyikéjire Bacchus;
Vagy kergette minap vadait s nyílazta Diána.
Felfordúlt a természet: már a tokok erdőt
Szállanak; a borzok s más apróbb állatok hűlnek,
Bámúlnak magokon, hogy posványságba merűltek.
Látok nyúlat emitt a dombra futamni, nyomában
Űzvén a rohanó folyam és leveréssel ijesztvén. –
Egy nagy farkas amott sűrű fán üldögel, ordít. –
| Nó, csak hajót: nincsen más mód; nincsen egyébben
Bízadalom; csak hajót! – de mit álmadok ezzel is? – Íme
A rettentő jégtáblák zúdúlva rohannak!
Elbirnának egész falukot! Csak haszontalan izzad
A sok hajós; lehetetlenség elnyomnia. S jaj, mint
Kezdnek minden hajók pattogni, repedni miattok!
Hány nyílás esik óldalokon! hogy válik el a rész
A résztől! hogy süllyed ez! az darabokra hogy oszlik!
| Ekközben kifut a remegés: sárgúlnak az arcák:
A sok jaj, panasz, ordítás keveredve kiterjed,
Mintha valósággal végső nap jőne világra. –
Már levegő, tűz, víz, ég, főld vesztedre felesküdt,
Árva hazám! egyebet várhatsz-e halálos ütésnél –?