# Pálóczi Horváth Ádám
Balatoni veszedelem*

(Részlet)

Keress a hűs árnyékokban nyugodalmas rejteket
| Músám! s zengedezz Tritonnak hálaadó éneket.
Balázs szélveszes innepén szentelj egy innepnapot;
| Emelj a Balaton parton emlékezet oszlopot.
Metéld fel elkophatatlan betűkkel, vas pennával
| Mint bánt ezen napon Tethis az Apolló fiával?*
Énekelj az életünkre törekedő habokról,
| S kedves hazám kis tengerén történt zűrzavarokról.
Tedd példává szerencsétlen esetedet másoknak,
| Hogy ne higyjenek akármely kis vizen a haboknak –
Már két órányi magasra a nap felemelkedett,
| A sík víz csendes tengeri színekkel kedveskedett,
Jó terhével a nagy sajkát előre elbocsátom, –
| Indulunk egy kis csónakon én s egy kedves barátom;
Tán mindketten megérzettük véletlen esetünket,
| Mert otthon hagytuk morogva pattogó fegyverünket:
Mellyel a csendes víz színén olyan jeleket adtunk
| Nemrég is, hogy hangzott az ég, s rengett a föld alattunk.
Dagad a víz, noha nincsen szél, nincs legkisebb szellet, –
| Sebes repten elsuhanunk a terhes sajka mellett.
Bámulunk, hogy a nagy terhet ama nagy fa meggyőzi,
| S nevetkezünk hogy a kicsiny a nagyot megelőzi:
Hasítja csónakunk orra a dagadó habokat,
| Elértük már a Tihanyi hegy-bérc órozatokat.
Ott előhozza Lővei minapi víg óráját,
| Hogy egy mohos kövön álló gémre sütvén puskáját,
A hang, egy a bérces hegynek horpályába akadott,
| S mintha a hegy leszakadna olyan zendülést adott.
És onnan, hosszan kerengve a hegy-görbületeken
| Amint kinn ültek a bércek hol görbén, hol kereken,
Elment a hang a templomig és abba megütközött,
| S kísért a vízen bennünket csattogó ekhók között,
Füredhez már távol voltunk egy óra járásnyira,
| De mégis minden puskaszónk odahallott jobbára.
Én ez édes dicsekedést mosolyogva hallgattam
| Kedvesen rémlett előttem amit minap álmodtam,
S hogy a tündérálom után tengernek ereszkedett
| Kis hajóm, ez hegy óráig hányattatást szenvedett.
S itt víg álmamon tűnődő szívem biztatására
| Hirtelen csendesség feküdt a habzó víz hátára.
Megszólaltat Széphalmimnak kedves emlékezete,
| Ah! mondok, vajon, valaha – valaha meglehet-e?
Hogy Széphalmit* e tengeren Füredrül egy húzomba
| Csendes széllel általhozzam remete lakásomba.
S míg édesen folydogálnak így a képzelődések
| Mind erősebb habot hajtnak a szél-lengedezések
Észak és napnyugot között a hegy kanyarúlatja
| A szelet a tágas térre jobban hánytatja:
Elértük már fele vizet; tekintek az órára, –
| Még, mondék, nincs egy órája – kiérünk nemsokára –
Már elhagytuk jó messzire a Tihanyi partokat,
| Hát lát Lővei északról felhőtornyozatokat,
Jövendőt mond, s igazat mond, nem tudván mit szólana,
| Vajha, gondolom magamban, igazat ne mondana:
Szelünk lesz, úgymond – tekéntek én is a víz habjára,
| Észrevettem a színéből, hogy szél lesz nemsokára:
De kettő volt az evezőnk, bíztam mind a kettőbe,
| Magamat is érzem, mondék, még most olyan erőbe,
Hogy a harmadik lapátot ha kezembe vehetem,
| A hajót harmadmagammal elébb partra kergetem,
Mint ama fenyegetőző felhők bennszorítsanak;
| Mert ha innen visszamegyünk, Füreden mit mondanak?
Míg magamat szél ellen vakmerően biztatom,
| S ülésemet, hogy evezőt kaphassak, igazgatom;
Bizony vészünk lesz, Lővei ezt akará mondani,
| Veszünket mondott, s igazán talált csaknem szólani.
E szóra én nagy kacajjal elnevetem magamat,
| S oly erősen megforgatom evezőlapátomat:
Hogy innen, hármas erővel amint a hajó haladt,
| Elérnénk Füredre csendes széllel egy fertály alatt.
Hajtjuk a hajót erőnkből valamint csak hajthatjuk,
| Az elhagyott terhes sajkát távolról mutogatjuk,
Dicsértük a kormányosnak előre vigyázását,
| Hogy ő nem hagyta messzire a hegy-bércek hajlását.
Hanem annak árnyékában a szelet elkerülte, –
| A mi csónakunk már billeg, sok hab tolong körülte. –
Fordul a szél – az északi fellegek változtatják –,
| A zuhogó hullámokat felszélről hármaztatják,
Szokatlan volt az evező – neheztelték karjaim –,
| Lábomnak sem volt zsámolya, tántorgottak inaim.
Leteszem, hogy megpihenek, s hátom megett vizsgálom
| A felhőt, – hát már az elsőt fejem felett találom:
Mint sebes madár úgy repül – részekre szaggatódik,
| És ismét az eloszlottra újabb pára tolódik.
Nézek nyári napnyugotra; onnan jött egy fekete,
| S egy reménytelen pillantás csaknem megreszkettete.
Három sor felhőn belől, egy negyediknek gyomrában
| Elpattana az égi tűz – ez volt már valójában,
Ami, hogy vészünk vagy talám veszünk lesz jelenthette,
| S ami testem a tűz ellen hidegre készítgette,
Mondanám már – mert meg is vólt – én is, hogy veszünk lészen,
| De láttam, hogy már Lővei le is feküdt egészen.
Fejét felsőruhájával vastagon betakarta,
| A jövendő vészt, és veszélyt csak látni sem akarta.–
És hát kéntelen-kelletlen biztatásra fakadok,
| Újra egy vastag evezőt a kezembe ragadok.
Húzzam-e még? – hát Lővei megszólamlik a hátom
| Megül – húzd Isten áldjon meg; húzd csak édes Barátom!
Alig mártom jól a vízbe az evezőlapátot,
| Érkezik zúgva a felhő melyet Lővei látott,
Ellenünk szegezi magát a szél minden erővel,
| Alig bírunk a hajóval a három evezővel.
De még eddig a kormányos jóízűn fütyölgetett,
| S bíztában csak egyenesen a forrásnak vezetett:
Biztattam én is, hogy tartson csak a rövidebb útra,
| Már talán egy fertály alatt csak elérünk a kútra. –
Már nekem csak egészen ellankadtak karjaim;
| Vérzettek a tenyeremen feltörött hólyagjaim,
Csak nem embermagasságnyi evező volt markomba
| A nyele vastag, darabos, faragatlan, otromba.
Mégis amint a hullámok halmairól lehágtunk,
| Alig értünk vizet vele, csak a hab után vágtunk.
Tekintek ismét a partra – hát új felhő érkezett,
| Ez az – mondám én magamban –, ami a vízre vezet.
E szóra a szél ereje felkap egy csoport habot,
| Juttat Lővei fejének, s nekem is egy darabot.
Engem hátulról találván, ruhámat bemocskolja:
| Hajporral hintett hajamat mind öszvekovászolja.
Csak egy fából volt kivésve hajónk teknőformára,
| Melynek erőszakos hullám tolongván az orrára,
Eltekeríti hajónkat északról kelet felé,
| És nagy kegyetlen szél hordta hullámok csapnak belé.
Felejti a kormányosunk elébbi fütyölését.
| Alig bírta a csónaknak visszatekerítését.
Hajtjuk, hajtjuk mind a hárman, amint erőnktől telhet,
| Gyors munkánkról egyedül csak magunk karja felelhet.
Mert akik a partról nézték kemény hányatásunkat,
| Soha csak meg sem reménylték partra juthatásunkat.
Két révész megvonta magát a parton a fal mellett,
| Látták kis csónakunk felett a hullám mint kékellett?
Mint szórta a szél örömmel a habokat nyakunkba,
| S sokkal rosszabbat gondoltak rólunk mint mi magunkba.
Nekem a tulajdon hasznom szememet elcsábítja,
| S ama terhes sajka felé Tihany alá fordítja.
Vesztemre, akkor találék éppen rátekénteni,
| Mikor azon is a nagy szél egyet kezd perdíteni;
Mint egy nagy nyomtató szűrű olyan hullám látszatott
| Felreppenni, melytől talám sajkám elboríttatott.
De megcsalatott látásom – igazabbat láthattak
| Akik Füredről mifelénk pespektivát forgattak
S csak akkor látták hab közé rejtezett csónakunkat,
| Mikor nagyobb hullámokra felemeltük magunkat:
Már némelyek imádkoztak nem megmaradásunkért,
| Mert azt nem hitték – hanem csak boldog kimúlásunkért.
Túl dél felől cselédjeim egy dombra szaladának,
| S mivel mindnyájan felőlünk oly hiszemben valának;
Hogy a terhes sajkán ülünk, mely akkor középtájon
| Billegett a nagy hegy alatt egy benyúlt víz-horpályon,
Azt vélték, elbújván sajkánk a nagy hegy árnyékába,
| Hogy elmerült s belevesztünk mi is a víz árjába.
Oh nem – még akkor izzadott markunk legkeményebben,
| A vízhegyeken mászkáltunk, hol nagyon hol kisebben –
Elmúlt már az első veszély – a szél megcsillapodott,
| Lővei szabadulásról már nem is gondolkodott.
Én is, ha tovább tartana, elfárasztván karomat,
| Már csak arra határoztam eltökélve magamat;
Hogy megfordítom a hajót a kormány-evezővel,
| Hadd vigyen amerre tetszik a szél minden erővel.
De egy kicsinyt csillapodván – tekintek tenyeremre, –
| Folyt a vérem – hát keszkenőt kerítek a kezemre,
Szokatlan izzadásokkal magamat erőltetem,
| Amint a felszél engedte a csónakot kergetem.
Néha néha a part felé tekintgetek előre,
| Írtóztató volt, mint rohant a hullám nyakra-főre;
Mintha mászkálnunk meredek nagy hegyekre kellene
| Mikor csónakunknak egy-egy víztorony állt ellene,
Melynek ha hátára hágtunk s az evező megcsapta,
| Hajónkat egy más meredek nyílásba úgy lekapta,
Hogy aki kívülről nézte semmiképp nem hihette,
| Hogy csónakunkat e vészes tenger el nem temette.
Eliszonyodtam csakhamar ezeknek látásától
| Megfordulok – s hát hirtelen új szélvész kerül hátul,
Nem bírhattunk erejével – az elhagyott helyekre
| Visszaragadott bennünket egynehány lépésekre.
A szél az evezőmet is hátrafelé vezette,
| Sokszor a hullám megfogta s karomat késleltette,
Az üres fa oldalának nekitűzöm térdemet,
| Akkor meg, egy sikoltó szél, csaknem kivet engemet.
Szólítom az inast, s hanyatt elémbe lefektetem,
| S lábomat az ő lábának tántorogva megvetem.
Mely reszkető inaimnak zsámolyszékül szolgála,
| S csak alig pihegő mellyem újabb erőt talála.
Egyszer csepegnek a felhők szapora záporokkal,
| Biztat minket a kormányos, s kiált tele torokkal;
Rajta! rajta! már a parthoz nem igen messze vagyunk,
| Minden egy-egy rándítással egy-egy habot elhagyunk.
De jóllehet ő biztatott, s izzadtak a munkások,
| Nem használtak Lőveinek ezek a biztatások:
Ő hogy a habra tekintsen fel sem emelte fejét,
| Noha már elég moslékos víz lepte nyugvóhelyét.
Hanem, mikor másodszor is a szél elcsendesedett,
| Én is eluntam dolgozni – a karom elsenyvedett;
Leteszem az evezőmet, s a szél ellen fordulva,
| Éneket kezdek nevetve, (de valóban búsulva)
Dalra szedem Lőveimnek köztünk kedves nótáját
| A korcsmárosnét danolom s annak a kápolnáját.
Az ördög mondja most, úgymond egy kicsinyt mosolyogva,
| – Hát ehol jő a harmadik terhes felhő suhogva. –
Helyreülök – előrántom evezőlapátomat,
| Nekifeszítem az inas lábhegyének lábamat.
Unszolom biztató szívvel evező társaimat,
| Noha már csak alig bírtam elsenyvedt inaimat.
A szél magát evezőnknek úgy ellene szegezte,
| Hogy lapátunk hátra, s a szél előre nem ereszte;
Mint mikor tiszta napfénnyel kieskedő időben,
| Felemelvén a kis madár magát a levegőben,
Játszi szárnyát sem előre sem hátra nem ereszti,
| Hanem testét lengedező tollakon felfüggeszti;
S rá támaszkodván a könnyű levegő oszlopira,
| Hangokat bocsát az égnek magas boltozatira;
Könnyű teste egy helyben áll, csak szárnyát billegeti,
| S hogy örül a fényes napnak víg hanggal jelentgeti,
Így a mi kis csónakunk is, karunk bosszúságára,
| Ránehezkedvén az alá tolongó víz hátára,
Úgy billeg az evezőkön mint megannyi szárnyakon,
| Az egy-egy házmagasságnyi csattogó hullámokon,
A nézőknek csudájára, szívünk rettentésére,
| Áldozatul visz mint zsákmányt Tethis tisztességére.
A tengeri csudák hozzánk csoportozzák magokat
| S kedvekre szedik a belénk ütközött hab-hangokat.
Szabadíts Triton! vedd elő háromágú villádat,
| Szánd meg az ennyiszer orron csapkodott hajócskádat.
Ne bocsáss több szeles habot csónakunk ellenére
| Ez izzadozva dolgozó hat karnak szégyenére.
Elmúlik a harmadik szél; az idő vidámodik,
| Nem is volt ez oly kegyetlen, mintsem ama második.
Fúj a szél, de a hullámok már nem emelkedhetnek,
| Mert a közelített partok jobban ellent vethetnek;
Én visszafelé fordulok, nézek a nádszélekre,
| S onnan örvendő szemekkel tekintek az Egekre;
Felállok a kis csónakban, Lőveit is felköltöm,
| Tömjénezőmet jószagú faddi fűvel megtöltöm.
Füstölök a felszél ellen Triton tisztességére,
| S míg ez tartott, már jól ki is értünk a nád szélére,
Mely édesdeden hallgattuk ott a nád suhogását,
| Mikor már általhaladtuk a zúgó hab morgását!
Mintha mind megannyi Sálvét adnának a nádszálak,
| A veszély után ebben is örvendezést találok,
Holott aki a parton áll attól is borzadozik:
| A nagy baj után a kicsiny kész örömre változik.
Evezünk a nádas mellett csendesebb suhogással,
| Játszi dicsekedésekkel beszélgetünk egymással,
Miket látunk, miken mentünk által? és szerencsére
| Mint jöttünk ki nagy munkával, a tó felső szélére?
Élte megmaradásáról ki miként kételkedett?
| Egynek karja, másnak szíve hányszor s miként csüggedett?
Végre a kikötőparton utoljára megállunk,
| A hajóból a nézőknek köszönünk, és kiszállunk.
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –