# Péczeli József
Egy szegény házaspár*

A reménység hajtja hajónk vitorláját,
| Ez enyhíti soknak kínzó nyavalyáját.
Akinek vállain sajtol a szegénység,
| Kincsesház gyanánt van annak a reménység.
Egy ülő tyúkja volt egy új házaspárnak,
| Melynek örült, mint egy pénzzel rakott várnak.
Jövendő sorsukat ezen építették,
| S hogy jobban őrizzék, ágyuk alá tették.
Egyszer hogy feküsznek pokrócos ágyokban,
| Búsulni kezd a férj s fejét töri sokban.
Nagyot sóhajt s így szól: „Hogy éljünk, feleség?
| Íme nincs házunkban két napi eleség.”
Erre felel Kató: „Mitől kéne félnünk,
| Úgy látom jó uram, könnyű lesz elélnünk.
Rövid időn tyúkunk tojásit kikölti,
| Egy kis csipogó nyáj házunkat betölti.
Felnevelem én azt, s lesz tíz tyúk belőle,
| Húszat fog tojni egy, hiszem azt felőle.
Ebből jövő nyáron kétszáz csirke leszen,
| Mely egy garasával négyszáz poltrát teszen;
Ebből élhetünk is, veszünk is két kocát,
| Meghizlalására tököt, kukoricát,
Lesz hét-hét malaca mindenik kocának,
| Eladjuk, s több hasznát vesszük az árának;
Mert ragasszunk rajta két lovat s szekeret,
| Így lesz meg mindenünk, amit szívünk szeret.
Ezen egy nap megyünk fáért az erdőre,
| Másnap a malomba, onnan a mezőre,
Vásárra nyargalunk Váradra s Budára.
| Így víg lesz életünk, s megjő lovunk ára.”
„Hová mégy, mond a férj, e fáradt lovakon,
| Holott nem voltak még sem fűn sem abrakon?
Már látom, mindaddig kínzod szegényeket,
| Míg a kutyák velök nem töltik bélöket.”
Káromló szókra is haragjában fakadt,
| S olyat rúg az ágyon, hogy mindjárt leszakadt.
Kató a két kancán mindaddig nyargala,
| Hogy eltört a tojás, s a kotlós meghala.
Lehet reménységgel sorsunkat enyhítni,
| De egy szalmaszálon nem kell várt építni.