# Édes Gergely
A világ tengerére ereszkedés*

Oh ki világgal bánsz Úr és Atya! jer, ha szegényt szánsz,
| Nézd meg az én ügyemet; vess bajaimra szemet.
Jól tudod és látod hogy ez a szív a te sajátod
| Melly iszonyú nagy bajt áll ki s az égre sohajt,
Kérlek azért kelj fel mellettem; erőddel emelj fel
| Amikor ennyi bajom szerzi s okozza jajom.
Ím nyomorúságnak tárgyává tett ki világnak
| Tengere, mely fenyeget nagy zivatarral Eget.
Hol megereszkedvén a négy szelek, és veszekedvén
| A vizeket keverik s a habot élre verik.
Mellyek alám tolván magokat s a partok omolván,
| Amint süllyedezek, mélyre ragadnak ezek.
Hol beteges karral víván a nagy zivatarral
| A vízár ajakam verdesi, nyomja nyakam.
Hol vagy erős Váram? Segedelmedet annyira várom
| Mint szomjú rög eped s cseppek elébe reped.
Óh ha nem adsz győző kezeket s ez özönt megelőző
| Biztos erőt, nyeli már éltemet a sebes ár.
Mit teszek illy bajban? illy szörnyű tengeri zajban?
| Jaj! ha nagyobbra dagad mennyi veszélyre ragad!
Vagy ha szerencsével csalogat szép szíren ölével
| Jaj nekem! újra halál ott is orozva talál.
Imhol azért várván segedelmedet itt nyögök árván
| Itt nyögök! óh vess rám szép szemet édes Atyám!
Adj felemelt elmét, mely tartva habokra figyelmét
| Jól igyekezzen elé köztök iránya felé.
Hogy látván lássak s zengvén ajakimra bocsássak
| Bölcs szív béllyegeit, szent öröm énekeit.
Hogy mikor átérek s a túlsó partra kitérek
| Végyem örömnevelő lantomat ott is elő.