# Döbrentei Gábor
Hazai ügy, a nemzeti nyelvre nézve*

| Szerettem a hazát’
Megszegtem kedvéért szívem örömeit,
Csakhogy látnám jőni ragyogó csillagát;
Reszketve gyujtottam éjjelim mécseit:
Mim érte? a szent ügy most is tapodtatik,
S híve, tört oltára mellé taszittatik.
| Szegény fásult haza!
Legdicsőbb elméid koszorúzatlanok,
Amilyeket máshon büszkén jutalmaza,
Nálad üres hirű vigasztalatlanok,
Pazarlják éretted hősi erejeket,
S te inkább töröd, mint élesztnéd lelkeket.
| Ők megsajnállanak,
S ifjan nekivágva sülyesztő éjednek,
Rontják, törik, amik díszedben gátlanak;
Fejtik tüzét lomhán eltapodt nyelvednek,
S hajdan dicsőséged parlagosúlt útján
Új virágod csattan lelkesb fiad lantján.
| Az ifju mit nem mer?
Híres tettű nevek sugárzását issza,
Pajzstrengető karja ezer hydrát lever,
Vak hátráltatóját porba nyomja vissza;
S még tapasztalatlan szíve szép árjában
Nagyra kelendő Nap szenderg hajnalában.
| De mire ébred fel!
Magát-rontó hideg serget veszen észre.
S hull a magasan járt, roncsolt érzésivel;
Búsan néz a szépen elgondolt egészre;
S aki messze repült s hitte, hogy nagyot tesz;
Egy kis körbe szorult szendergő férfi lesz.
| El ugyan nem gyávúl,
Kicsordúlt nagy könnyét letörli hirtelen,
Lelke megzúzva is szikrát pattantva gyúl.
Lágy panaszba fúlni látja hogy dísztelen.
Olvadást csak azért engedne szívének,
Hogy, ah, ő ne érje hunytát nemzetének.
| Meg-meglátogatják
Magányában régibb szétoszlott képet,
Mátyás fényén s Mohács sirján hordozgatják,
S erre megint forrnak fojtott érzései,
Felkönyörg hazája ősi istenének,
Nyisson ragyogó kort nemzetünk nyelvének.