# Poóts András
Magyar*

Mennykő valék régen; de levék szökő csillag az Égen:
| Így van az, aki halál mord agyarára talál.
Fegyveremet másra hagyom; ám vigye, hordja rakásra
| S hagyja pihenni, balon; vagy felakasztva, falon,
Izzadozott vértűl, de ha nyugta van a fővezértől
| Vérbe ne mártsa magát: jobb ha kerűli szagát.
Már eleget zörgött, ropogott, hullt mennyköve, dörgött:
| Hadd legyen ünnepe már; nyugszik az olmutzi vár.
Már neha más rágyújt, Friderik nem gyújtogat ágyút,
| Lelke kapott neki várt s nyújt keze békepohárt.
Háromszor három Múzsák! szemem én ha bezárom
| Sírhat Apolló szegény, mert marad árva legény.
Melly Friderik markán, forgott az elébbeni sarkán
| Reszket az ég s toporog; tengelye félreforog.
Tántorog Atlássa; de következik őneki mássa
| Herkules: ez retirált bátyja helyébe kiállt.
Fegyvere villogjon, katonás lobogója lobogjon,
| S népe, ha harcra megyen, bástya helyébe legyen.
Egy koronás főnek ha tüzes nyilat ellene lőnek,
| Szórja tüzét s erejét, másra: ne sértse fejét.