# Aranka György
Egy szépség kínjainak látására*

###### Panasz

Az a lélek mely mozgatja
| Világ roppant testeit,
Egybeköti és fenntartja
| Nagyobb kissebb részeit;
Az a lélek avagy erő,
| Minek mondjam nem tudom;
Ámbár mint én nem lehellő,
| Mégis élőnek mondom.
Mert magát, és alkotványát,
| Mint egy élő újítja,
Változik, nő, apad, s héjját,
| Új résszel nagyobbítja.
Melynek vékonyb részecskéji
| Forgatják az egeket,
S hétszer lejárt tüzecskéji
| Formálják embereket.
Száz apró részt száz szeszekkel,
| Egybekötvén beléjek,
S azok egybeöntésekkel,
| Eggyé tévén személyek.
Az az erő ha alkotó
| Mikor szerzi létünket;
Igen mostoha; és nem jó,
| Mikor elront bennünket.
Minden ami van, képének
| Egy eleven árnyéka,
Az ember pedig kedvének
| Csak gyermeki játéka.
Mint kő olyan érzéketlen,
| Szerencse ostromiban;
Vak, és siket a kegyetlen
| Nyavalyák fájdalmiban.
Bölccsel, széppel, formátlannal,
| Száll egyaránt csatára;
Vétkessel és ártatlannal
| Bánik mind egyformára.
Egy elalélt érzékeny szív
| Haragját nem enyhíti,
Oktalan törvényéhez hív,
| A miénk nem tekinti.
Kérdem tőle: tévelygését
| Hogy vajon mi okozza?
S ő emberi végességét
| Az elmének okozza.
Mert az ember ha magában
| Legokosabb létére,
Egy cseppnyég is átallyában
| Nem veheti eszére:
Hogy nő, apad, hogy származik,
| Ő magát fenn hogy tartja,
És emberré hogy változik,
| A só, ég, föld, s víz habja?
Világ roppant testeiben
| Észre azt hogy vehetné,
Titkát véges elméjében
| Annak fel hogy lelhetné?
Valami az emberben van,
| Mind az egész szolgája;
Jő, s búcsúzik ismét gyorsan,
| Midőn szükség kívánja.
Mikor eléhívják nem szól,
| Beül maga helyére;
Mikor küldik nem panaszol,
| Sorsának bal ügyére.
Rendetlennek tetsző útja,
| Ember épületének,
Jó-é, rossz-é, nem vizsgálja:
| Hagyja maga mentének.
De az ember síránkozik,
| Ha a szükség szólítja,
Mikor az egész változik,
| Hogy ő is részét adja.
Szép okosonn önnönmagát
| Mintegy önként megcsalja.
Midőn világ alkotványát.
| S erejét úgy gondolja:
Miként egy ember munkáját,
| Mely mesterség gyermeke,
Vagy egy óra rugócskáját,
| Melynek nincsen élete.
Ez a világ mint az ember
| Él a maga nemibe,
S éltet mintegy őtőle nyer,
| Minden tagja részibe.
Mint embernek ha porai,
| Benne egybeköttetnek,
Élnek együtt, s mint tagjai,
| Éltet egésztől vesznek.
De hagyom a tébolygását;
| Talám könnyebb fellelni,
Magamra nézt, orvoslását;
| Mely ebben áll; vagy semmi.
Egy fő valóság érzése;
| Felséges gondolatok;
Jónak, szépnek követése;
| Mind őrajta kűl-valók.
Ezeket odaeresztem,
| A lelkek országába,
Kezdetemben honnan vettem,
| Magok tisztaságába.
Amim pedig vagyon tőle;
| Veszem mint nem magamét,
Nem tészek semmit belőle,
| Úgy tekintem, mint övét.
Ajándékit, s létemet is,
| Míg adja, tartom becsbe,
S visszaadom éltemet is,
| Mikor hozza rosszkedve!