# Dayka Gábor
Vallástétele egy az igazságra törekedő embernek*

(Blumauer után)

Az ember életét két erő nógatja,
| Mely őt majd északra intézi, majd délre;
Esze van, hogy helyes legyen gondolatja,
| S van, hogy akaratja helyes legyen, szíve.
Bízva ily két erő gyarló kormányára
| A szegény halandó céljára hogy érjen?
Mert oh vajmi rövid az elme határa!
| És a szív, ah mennyit kíván, reményl, hiszen!
Vélvén, az igazság országútján menünk,
| Elménk gyakran tündér árnyékon kapkodik;
Vélvén, hogy a virtus karjain pihenünk,
| Szívünk gyakran a bűn kebelében nyugszik.
S ugyan a két vezér a boldogság szoros
| Ösvényén egymással hányszor ellenkezik?
Gyakran amit áldás gyanánt vesz a koros
| Értelem, átoknak érzésink azt nézik.
Gyakorta virtusnak a szív azt ítéli,
| Amit az ész puszta szemvesztésnek talál,
Az ész pedig gyakran helyesnek azt véli,
| Amitől hogy bűnnek tartja, szívünk eláll.
Egy kis világ, melyet homályba boríthat
| Minden felleg, legyen az elme vezére?
Egy ízlés, mely bűnt is gyakran igazíthat
| Az egy való virtust soha el ne vétse
Azért, kik nehézlik a dolgot vizsgálni
| S igazat nyomozni magoktól nem mernek
Azt tartják: jobb ott más értelmére állni,
| Hová tehetségök által nem érhettek.
De bátorságosabb hinni, hogysem tudni
| Jobb az engedelem az önnön ízlésnél,
Avagy tán rövidebb úton lehet jutni
| A célra másoktól kölcsönözött mécsnél?
Ez a világosság parányi szikrája
| Nem egyaránt közös minden halandókkal?
S más égtájék alatt nincsen makulája
| A napnak? csak nálunk fénylik fél világgal?
Hát bátorságosabb szemünket bezárni,
| Hogy más koldusbotja után sántikáljunk?
Minek vagyon a szem, ha vakon kell járni?
| Minek vagyon a láb? azért, hogy ne járjunk?
S mégis némely kemény kísértet próbája
| Alatt, a valláshoz önkényt folyamodunk;
S van oly perc, hol megsért az igazság szája
| S menedékhelyt csupán a hitben találunk.
Igaz, a hit s az ész országa kétféle:
| Külön bír a vallás, külön a józan ész;
De igen egybefoly e két birtok széle
| S a jegyzetlen határ szemünk elől elvész.
A puszta értelem, ahová nem férhet,
| Ott, csak ott kezdődik a vallás országa:
De ki mutatja meg, az ész meddig érhet?
| Hol szűnik? mennyire terjed ki birtoka?
Hátha csak értelmünk értékét takarja
| A hit, hol mit ésszel felérni nem lehet?
S nem vét a halandó, ha tudni akarja,
| Amit szemünk elől az ég elfedezett?
Te! ki bennem munkás értelmet gyújtottál
| Igazságra törő elmetehetséget
S a hitre belém oly lágy szívet oltottál:
| Előtted teszem le vallástételemet!
Előtted, végetlen! te látod lelkemet
| Szemed előtt semmi nincsen eltitkolva.
Előtted! ha vétek, te méred vétkemet,
| S nem a római pap életem bírája,
Előtted! emberként a bűnt nem bünteted,
| Nem lobbansz emberként hirtelen haragra.
Emberként nyűg alá lelkemet nem veted,
| Melyet teremtettél arany szabadságra.
S nem általad látok? nem a te világod
| Kifolyása elmém parányi szikrája?
Hogy a hold nem terjeszt oly világosságot
| A földre mint a nap, a hold vétke volna?
Halld meg hát egyenes vallástételemet!
| S ha veték egy sugárt fénnyel telt szolgádra
S megvilágosítod tántorgó lelkemet,
| Nem mint a római mennykő mord szikrája.
* * *
Hiszem, hogy a boldog élet reményével
| Táplálsz némely embert, ki éltét megunta,
De tudom, hogy nem azért ruháztál elmével,
| Hogy lelkem túl hitem határán ne hágna.
Hiszem: a jóltevő vallás támogatja
| A balesetekben a gyenge lelkeket,
S a bús végzés alatt lerogyni nem hagyja,
| S édes elvárással biztatja szívünket:
De tudom – a világ bús tapasztalása –
| Hogy papjaid által számosb veszélyt szüle
A vallás tizenhét század elfolyása
| Alatt, mint hatezer év alatt az elme.
Hiszem, inkább ragyog ott a nap világa,
| Hol közelebb fénylik, mint hol esik messze.
De tudom, az égre nincsen igazsága
| Senkinek, hogy Róma s nem Jápon nemzette,
Tudom, nem érdemlem azért országodat
| S kevéssel tartozol te nékem ez okon:
Hogy serényen járom dicső templomodat,
| Mely itt díszeskedik a szomszéd fundoson.
Hiszem, hogy egynémely isteni tisztelet
| A többinél nálad inkább kedves lehet:
De tudom a Bramin szent úgy szólhat veled
| S meghallgatod szintúgy mint engem hívedet.
Hiszem, hogy szent kezed kőtáblára írta
| A kölcsön szeretet törvényét régenten:
De tudom, az embert mi kevésre bírta
| Volna, ha beoltva nem volna szívemben.
Hiszem, hogy az írást te adtad kezünkbe,
| Mely hogy a te műved, néhol elárulja
S olykor kegyességet csöpögtet szívünkbe
| S hellyel hellyel józan erkölcsre tanítja.
De ismérek egy általad íratott
| Könyvet, melyet lehet olvasni mindennek,
Mely hamisítatlan egyedül maradott
| Mindeddig: nagy könyvét a szent természetnek.
Hiszem, hogy az embert, kiben nincs irgalom
| Mások iránt, örök jajjal fenyegeted,
De úgy látszik sokkal hathatósban hallom
| Az ügyefogyottak szájából törvényed.
Hiszem, hogy jelentél főlséges titkokat,
| Melyeket te, kinek bölcsessége véget
Nem ismér, megfoghatsz, de méltán azokat
| Megfogni határzott ésszel nem engeded.
Hiszem, hogy kedvelled a szentelt templomot,
| S oltárinkra kegyes tekintettel nézsz le:
De tudom, a világ csak a te templomod,
| S legkedvesbb oltárod a halandó szíve.
Hiszem, hogy végnélkül volt hatalmodat
| Gyakorta jelented csudatételekkel,
De hogyha eszmélem roppant világodat
| Más csudatételid nem érnek fel ezzel.
Hiszem, a dicsőült lelkeket kedveled
| S előtted érdemök nem böcsös, nem lehet.
Hiszem, hogy ők fognak a bűnösök mellett,
| S irgalomért hozzád emelik kezöket;
Ámde bölcsességed, tudom tanácsokra
| Nem szorult az ember kérését vizsgálni:
Sem jóságod külső indító okokra
| Amit kér, megvenni tőle vagy megadni.
Hiszem, hogy megesem olykor gyarlóságból
| S elvétem a virtus egyenes ösvényét,
S kizárhatsz bűneim miatt mennyországból
| S ellenem sújthatod haragod mennykövét;
De tudom, valamint meg nem vesztegeti
| A világ tenyerét egynehány csöpp epe,
Szívedet bosszúra nem mérgesítheti
| Mind együttvéve is az ember vétsége.
Hiszem, a síron túl elmém tehetségét
| Végetlen munkásság körével biztatod;
De nem tagadhatja lelkem gyengeségét
| S nyugalomra váltja éjjenként a dolgot.
Hiszem, hogy csak egy az igazság ösvénye
| Boldog országodba csak ezen juthatunk:
De a rendben futó csillagok ösvénye
| Között ám tébolygó csillagot is látunk,
Hiszem, hogy segédül adtad az érzőket
| S mindent, amit tudok nékik köszönhetek.
Hogy csak ők vezérlik a földön élőket
| S ismeretimre szert csak általok teszek:
De tudom, a szemnek, kinek kormányára
| Tehetetlen lelkem főképpen biztatott
Annyira sem terjed látása s határa
| Hogy megmondja áll-e vagy jár áldott napod.
Hiszem, hogy a szívet minden ő vétsége
| Mellett feddhetetlen virtusra alkottad.
De mi bűn? mi virtus? hol a határ vége?
| Hol vesznek egymásba? tudom azt nem adtad.
Hiszem, érdemet gyűjt az ember magának
| Ha békével tűri sanyarú végzését:
De tudom, érdekli szenvedő fiának
| Legkisebb kínja is a jó atya szívét.
* * *
Így harcol a hittel a józan értelem,
| Így merül bús lelkem bizonytalanságba!
Az elme lerontja, mit a vallás velem
| Elhitet, az elmét a hit ostromolja!
És oh ezer sűrű lelki homály között
| Mihez nyúljak, helyes választást hogy tegyek?
Ha elmém s vallásom egymásba ütközött
| A hitnek hódoljak? Vagy az észnek higyjek?
Vallásomat rúgjam el okosságomért,
| Mert szabad lelkemet járom alá fogja?
Vagy eszemet nyomjam alá vallásomért?
| Mért hogy az okosság hitemet elfojtja?
Vétek volna magát vezetni nem hagyni
| Azáltal, kit az ész csal-vezérnek talál?
Érdem hitelt azon világnak nem adni,
| Melyet bennem önnön kezeddel gyújtottál?
Törvényedet csak a bibliában lelem?
| Csak két táblán vannak hagyásid megírva?
A természet által nem te szólasz velem?
| Nem a te törvényed a természet szava?
Csak amire a hit s a vak engedelem
| Ösztönöz, előtted virtus csak az volna?
S ami jót munkáltat a természet velem,
| Mindaz érdemetlen igazolásodra?
Választott híveid jócselekedete
| Méltó-e egyedül szent javallásodra?
S egyet ér előtted a pogány élete,
| Akar Titus, akar Néróként folytassa?
Te, ki munkás ésszel ruháztad lelkemet,
| S belém hitre hajló lágy szívet oltottál,
Egy sugárt székedből! s kínos kétségemet
| Elűzöd elmémből, s a bús köd kettévál.
Nézd, mint viaskodik a vallás eszemmel.
| Segíts! ez ostromot nem fogva kiállni,
S taníts meg, mire lehet tyrannus hitemmel
| Értelmemet kívánt egyezségre hozni!
És ha megtagadtad tőlem irgalmadat,
| S nem adsz alázatos kérésemnek helyet:
Uram! úgy oh vedd el, kérem jóvoltodat,
| Vedd el vagy a hitet tőlem, vagy eszemet!