# Ányos Pál
Egy boldogtalannak panaszai a halavány holdnál*

| Szomorú csillagzat! mely bús sugárokkal
Játszol a csendesen csergő patakokkal!
Csak te vagy még ébren boldogtalanokkal,
Kiknek szive vérzik s küszködik bajokkal.
| Hallod, hogy sohajtnak estvél homályában,
Midőn a természet szunnyadoz álmában. –
Nincs álom ezeknek gyászos kunyhójában!
Eltűnt, eltávozott boldogabb házában!
| Ott egy temetőnek látom keresztjeit,
Bágyodt szél mozgatja ciprus leveleit.
Ó! az árnyékozza soknak tetemeit,
Kik velem érezték az élet terheit!
| Egy fehér árnyékot szemlélek sírjából,
Suhogva felkelni, halottas honából –
Vajon nem lesz-é ez azoknak számából,
Kik, mint én, könyveztek szivek fájdalmából?
| Ó bár felém jönne! nem félnék képétől;
Többet reménlenék borzasztó lelkétől,
Mint élő halandók szemfényvesztésétől,
Kiknek számkivetve vagyok kegyelmétől!
| Jajj de ismét eltünt… ez is fut engemet!…
Talám észrevette hullani könnyemet!
Ó hát nincs már senki, aki nyögésemet
Hallaná, s enyhítni akarná ügyömet?
| Üss, te boldog óra, amely inségemből,
Ki fogsz szólítani ily sok gyötrelmemből,
Szakaszd ki e sebes szivet kebelemből,
S csinálj port agyagból készített testemből!
| Talám majd valaki jön sírom szélére,
S akasztván egy darab fátyolt keresztjére,
Reá emlékezik barátja szivére,
Egy könnyet gördítvén hideg tetemére!