# Csokonai Vitéz Mihály
Magyar! Hajnal hasad!*

Vígadj, magyar haza! s meg ne tagadd tömött
| Javaidtól azt a valódi örömöt,
Amellyért víg hanggal ekhózik a Mátra,
| Az egész országban harsogó vivátra.
Vége van már, vége a hajdani gyásznak,
| Lehasadoztak már a fekete vásznak,
Mellyeket a fényes világosság előtt
| A hajdani idők mostohás keze szőtt.
Az eltépett gyásznak rongyainál fogva
| Tündöklik egy nyájas hajnal mosolyogva.
Setét vőlgyeinkre súgárit ereszti,
| Mellyel a megrögzött vak homályt széljeszti.
Bíztatja hazánkat vídámító képe,
| Hogy már a magyarok napja is kilépe,
S rövid időn felhág egünk délpontjára,
| Hogy világosságot hintsen valahára.
Kelj fel azért, magyar! álmodból serkenj fel,
| Már orcáidra süt e nyájas égi jel.
Kelj fel! s ázsiai Múzsáddal köszöntsed,
| Elibe háláló indúlatid öntsed.
Örvendj, hogy elmúlván a setét éjtszaka,
| Megnyílt a napkelet bársonyos ablaka.
Ezáltal egy kövér reménység táplálhat,
| Hogy még napod fényes delére felszállhat.
Lesz még a magyarnak olyan dicső neve,
| Amiben volt a Márs mezején eleve.
S még azok is laurust fűznek magyarinkra,
| Kik most finnyás órral néznek hérosinkra.
Idvez légy, szép hajnal! ragyogtasd fáklyádat,
| Víg egünkön mutasd mosolygó orcádat.
Jer! imé, nimfái már a víg Dunának
| Elődbe koszorús fővel indúlának. –
Ezt minap egy jámbor magyar énekelte,
| S benne a huszadik századot képzelte.
Ne is félj, óh magyar, talám akkorára
| Boldogabb nap jön fel reád valahára:
S aki mérget forral hazádnak ellene,
| Megveri a magyar seregek istene.