# Virág Benedek
A versengő hazafiakhoz*

Vos
Seu calidus sanguis, seu rerum inscitia vexat
Indomita cervice feros, uticunque locorum
Vivitis, indigni fraternum rumpere foedus.*
Hor. L. I. E. 3
Tí, egy anyának – a hazának – magzati!
Szelíd Minerva tisztelői, fájdalom!
Tí! mint a részeg vad rácok kardra kikelvén
Egymást vagdalják; vagy mint mikor a nekibőszült
Darvak szaggatják magokat botor ostobasággal:
Egymásra törtök!
A szent barátság láncait
Eltépvén, s szórván magatokról,
Mint szilajok haragot lehelltek.
| Nincs soká tartó öröm életünkben;
Most reánk pillant, s mosolyog szemünkbe,
Íme! még szólok, s kezemet feléje
Nyújtom, elillant.
S mikor fog ismét visszatérni?
A bú setétes fellegi közt magát
Meghúzva, el nem hagyja helyét, makacs,
Kérlelhetetlen, büszke, gyilkos.
Fegyvert ez ellen fogjatok,
Mint jó vitézek,
Harcoljatok.
| Csendes nyúgodalom! mennyei kincs! te vagy
E földön boldogságunk fő tárgya! ki fellelt
Tégedet, érzi, hogy él;
És noha szalmás
Szűk kalyibában,
Kis tüze mellett
Rágja kemény kenyerét,
Érzi, hogy édes
Élete néki.
Menj fel az égbe, s ama csudafényű testeket, a nagy
Természet nagy munkáit nézd rendre, s csudáljad:
Visszajövén magadat kibeszéllnéd,
De nem találván senkire,
Kezd örömöd búsúlni magában.
| De mely keserves szózat érdekel! Gonosz
Visszavonás, hah! rút fajzatja pokolnak! elöntvén
Émátnak mezeit vérrel, jön, s kürtöli bűnös
Győzedelmének fiait, kik önnön
Honnyoknak szívébe döfödni
Merték fegyverök élét.
Dühös! kegyetlen fajzatok!
Ha már vitézi véretek kiontani
Elszántátok; elég okotok vala rontani népét,
Benneteket nevető Babylonnak,
S bosszút állani régen
Tévelygő Crassus lelkéért, s Róma nevéért.
Térj meződre vissza képtelen csuda,
S vessz el örökre!