# Csokonai Vitéz Mihály
Az én poézisom természete*

Sírhalmok, óh köd-lepte kertek,
| Te szívborzasztó éjszaka!
| Te alvilág vakablaka!
Ti holtak, akik itt hevertek!
Ti múlandóság birtokának
| Setétes vőlgyei,
Ahol petécses fantomának
| Bóbiskolt Hervey!
Gyászhely! melytől lelkünk irtódzik,
| Hol minden érzésünk elhal,
| Fülünk csak csendességet hall,
Szemünk a semmitől kapródzik,
Csak kupressz árnyékát láthatja
| A holdnak fényinél,
Midőn azt bágyadtan ingatja
| Egy sír-fuvallta szél.
Szörnyű környék! hová a lélek
| Ha ólomszárnyakon repül,
| Rémülve jár, alél, elhűl
S félholtan hátrál vissza vélek.
Szörnyű környék! kérkedj Youngoddal,
| Ki hantodon ragyog;
Isten veled s mord ánglusoddal!
| Én ánglus nem vagyok.
Mások siralmas énekekkel
| Bőgettessék az óboát,
| És holmi gyász-trenódiát
Ríkassanak jajos versekkel.
Én íly kedvetlen embereknek
| Nem lészek egyike,
Legyen jutalma bár ezeknek
| A kedves estike.
*
Nékem inkább olly bokréta
| Árnyékozza képemet,
Mellyet nyér a víg poéta,
| Múlatván a szépnemet:
Ezt a vídámabb múzsáknak
S a mosolygó gráciáknak
Fűzzék öszve rózsaszínű újjai,
Élesztgessék borba ferdett csókjai.
Nem kell kupressz, mellyel Rácint
| Tisztelé Melpómene;
Egy kis rózsa, egy kis jácint
| Nékem jobban illene.
| Mert ez Lillám szép szemével,
| Az pedig tekintetével
Egyezvén, mindenkor lészen tűköröm;
S így mindég új dalra késztet új öröm.
Így veszem fel víg lélekkel
| Gyengén rezgő lantomat;
S majd Lillám új énekekkel
| Lelkesíti húromat,
| Míg leng a friss esti szellő,
| S szárnyán egy nárdust lehellő
Rózsában megszállnak a kis istenek
És mennybéli koncertecskét zengenek.
Lelkünkből e víg hangokkal
| Minden únalom kivész,
Mert megédesítjük csókkal
| Ott, hol tartós pauza lész.
Bágyadt nótánk vég-szózatja
A szép tájt elszunnyadtatja;
S addig andalgunk az esti hajnalon,
Míg egymás ölébe hullunk a dalon.