# Szőnyi Benjamin
Az Istennek a természetben lévő munkáiról*

Oh csudálatos, és hatalmas felség
Kinek munkáit szólja föld és az ég:
Ezeket nékünk előnkbe tetted,
Látnunk, vizsgálnunk kiterjesztetted.
| Csuda a nap, hold és csillagok fénye
Kiknek oly állandó minden törvénye:
Hogy járások soha el nem bomlott,
Csak egy is közülök el nem romlott.
| Nem kellett nékik semmi szaporítás,
Avulás sem volt, nem kellett ujítás:
Amiben a Fő Mester meghagyta,
Sokezer nap el nem fogyathatta.
| A nap az esztendőt, éjjelt és napot,
Az hold pedig mérsékli a hónapot:
Egyik sem siet, sem nem maradoz,
Követi, amit a szabott rend hoz.
| A nap világát, melegét úgy osztja,
Hogy sohol embert tőle meg nem fosztja,
Homállyal béfedez, hogy nyúgodjunk;
Ismétlen felkél, hogy munkálódjunk.
| A felhők, szelek, havak és záporok,
Hol Istennek áldási, hol ostorok,
Mikor dörög, zeng, mennykövek hullnak,
A bátor szívek is elájulnak.
| A fenevadak nappal lenyúgosznak,
Úgy az emberek bátrabban dolgoznak,
Bátran utaznak; és bátran esznek,
Ételt keresnek, adnak és vesznek.
| De ha az ember, mint vadak királya,
Lefekszik, béfedi az éj homálya;
Vadak, mint szolgák, enni felkelnek,
És mezőn, hegyen bátran legelnek.
| Kietlenek szűlik a fenébbeket.
Hogy ne háborgassák az embereket:
Ezek kevesebbet is fajzanak,
Hogy embernek kevésbé ártsanak.
| Földi legnagyobb állat az elefánt,
De szörnyű nagy test lévén embert nem bánt,
Egy gyermek tőle magát mentheti,
Kis futással is elkerülheti.
| A legfutóbb vadak futnak előlünk,
Farkasok, őzek, nyulak félnek tőlünk,
Fegyveres a vadkecske, s szarvasok;
De házak hegytetők s havasok.
| Csak híreket halljuk a sárkányoknak,
Tigrisek, párducok s oroszlánoknak,
A déli kősziklákban a férgek,
Kiknek van legártalmasabb mérgek.
| Tenger bár legtöbb s nagyobb állatokkal,
Hogy földünk ne pusztíttassék azokkal,
A cethalak embert nem rabolnak;
Sőt ha lelnek, szárazra kitolnak.
| Ha tekintünk a szárnyas állatokra,
Éneklésekre, szaporodásokra;
Ezek is Isten csudáit szólják,
Embert dicséretire unszolják.
| A hím fészket rak együtt a nyősténnyel,
A vad madarak élnek e törvénnyel.
Mindketten ő tojásokon ülnek,
Míg egy enni jár; így meg nem hülnek.
| Ő fiaikat mindketten táplálják,
Mert az emberek őket nem kínálják.
Azért nagy részént keveset költnek,
Mert sokat étellel bé nem töltnek.
| Csuda a fecske és a fige-fészek,
Melyet akármi remek mellé tészek;
Ezt más mestertül ők nem tanulják,
De a mester embert fellyül múlják.
| Hol a király, ki vagy csak a sáskáknak,
Ha öszvegyűlnek, ez állatocskáknak
Eledelt bőségesen adhasson?
Vagy ország ellenek megállhasson.
| Nem szégyen szólnunk a tetűről; balhárul,
Mert bizonyságok Isten hatalmárul:
E világ őket el nem veszheti,
Bár minden erejét reáveti.
| Ezek munkára ébresztik a restet,
Menten megszállják a rossz tunya testet,
Faraót megalázá ezekkel,
Heródest csapá Isten tetvekkel.
| Pók, méh, selyembogár mint kis mesterek,
Mit tésznek? csudálhattyák az emberek,
Az hangyához küldetünk tanulni,
Bizony méltó rajtok elbámulni.
| A folyóvizek is méltók csudára,
Melyeket Isten sokképpen bézára.
Hogy embert, vadat el ne borítsák
Avagy a földet el ne pusztítsák.
| Sok határt Isten heggyel békerített
De a víznek ott is utat készített,
Úgy hogy egy ország is el nem merül
Kifoly az árvíz, mindaddig kerül.
| Azért Isten e földet meghajtotta,
Hogy a víz lefolyhasson, úgy alkotta.
Minden kis patak a nagy vizekre,
A nagy víz siet a tengerekre.
| A Teremtésnek és az özönvíznek,
A vizek emlékezetire visznek;
Mert ahol akkor eltakarodtak,
Mindeddig azon utat tartottak.
| A tenger vizét Isten sóssá tette,
A bűzhödéstől azzal megmentette,
Híressé tette ki- s béfolyással,
Nagy halakkal és hajózásokkal.
| Ámbár sok országok meginduljanak:
Hogy a nagy vizek visszaforduljanak.
Bár minden erejeket ráadják,
De a régi folyást el nem hagyják.
| A források hév, sós és orvos vizek,
Sok hasznot tésznek bár nehéz is ízek.
Nincs vezérek a néma halaknak,
De a vízben élvén együtt laknak.
| A mezőkön is a füvek és a fák,
Istennek bölcsességével mind rakvák.
Mely nagy légyen Istennek jósága,
Megmondja a mezőnek virága.
| Ezeket esztendőnként megruházza,
Sok csudálatos színekkel cifrázza:
Embert gyönyörködtet illatjokkal,
Élesztgeti orvosló hasznokkal.
| Ezekben szemléljük az halált télben,
A feltámadást minden kikeletben.
Ám akkor meghalnak és elmúlnak,
Ekkor megélednek, megújulnak.
| Nevelésében egy kis füvecskének
Dolgozni kell napnak, földnek, tengernek,
Nap melegét, tenger vizét adja:
A föld pedig méhében fogadja.
| A fa, fű, tenger és föld mely sokat szül,
Melyből az embernek eledel készül:
De mennyi a mesterséges étek?
Ezért Istent nem áldani vétek.
| Ezek kiáltják Isten bölcsességét,
Jóságát, hatalmát és dicsőségét.
A legszebb képek ezt el nem érik,
Ők a magok mesterét dicsérik.
| Idevezet Urunk, nem a képekre,
Liliomokra, mezei füvekre,
Égi madarak szemlélésére;
És ezek mellett Szent Igéjére.
| A kövekben elrejtve van a sok kincs,
Amely tűzzel teljes nem volna, egy sincs.
De kár nélkül ember tapodhatja,
A tüzet, ha szükség, kihozhatja.
| Szörnyűködjünk az égő hegyek körül,
Vagynak azok örök tűzre tükörül.
Kik nézik erejét a mágnesnek,
Sokféle vélekedésbe esnek.
| Akik drágakövet, sót ércet ásnak,
Meg tudják azok beszélleni másnak,
Hogy Isten embert hívta munkára,
És mi légyen a restségnek kára.
| Az emberre forduljon már az elme
Mely minden állatoknak fejedelme.
E szörnyű világnak kis summája,
A mennyei mester bölcs munkája.
| Lelke, teste munkája és mozgása,
Csudával rakva, nincs ég alatt mása.
Lelke esmérete nagy szövétnek,
Embereket megfeddi, ha vétnek.
| Az arculatban, emberek szavában,
Csuda különbség kezek írásában,
Még járásokban is e’ kitetszik:
Nem hibáznak, akik azt megjegyzik.
| Isten világa az érzékenységek
Melyeknek bennünk ez bizonyos végek;
Egyet, mástól, hogy megválaszthassunk,
És különbséget tenni tudhassunk.
| Nagyok mind ezek, de közök mindennel,
Hívő emberrel, és az hitetlennel.
Ezt még az ördögök is szemlélik:
De szeretetből Istent nem félik.
| Vagynak fenn az égben ezeknél jobbak
Az Istent szeretőké, és nagyobbak:
Szem olyat nem tátott, fül nem hallott,
Amit Isten nékünk elrejtett ott.
| Adjad Uram! hogy ezeket úgy nézzük,
Elméinket csak tereád intézzük.
Téged mindezekben magasztaljunk,
Minden jóknak kútfejének valljunk.
| E teremtések tiszteket követik,
A Teremtőnek rendit meg nem vetik:
Adj járnunk nékünk is törvényidben,
Részeltess mennyei örömidben.