# Berzsenyi Dániel
Fohászkodás*

Isten! kit a bölcs lángesze fel nem ér,
Csak titkon érző lelke ohajtva sejt:
| Léted világít, mint az égő
| Nap, de szemünk bele nem tekinthet.
A legmagasb menny s aether Uránjai,
Mellyek körülted rendre keringenek,
| A láthatatlan férgek a te
| Bölcs kezeid remekelt csudái.
Te hoztad e nagy Minden ezer nemét
A semmiségből, a te szemöldöked
| Ronthat s teremthet száz világot,
| S a nagy idők folyamit kiméri.
Téged dicsőít a Zenith és Nadír.
A szélveszek bús harca, az égi láng,
| Villáma, harmatcsepp, virágszál
| Hirdeti nagy kezed alkotásit.
Buzgón leomlom színed előtt, Dicső!
Majdan, ha lelkem záraiból kikél,
| S hozzád közelb járulhat, akkor
| Ami után eped, ott eléri.
Addig letörlöm könnyeimet, s megyek
Rendeltetésem pályafutásain,
| A jobb s nemesb lelkeknek útján,
| Merre erőm s inaim vihetnek.
Bizton tekintem mély sirom éjjelét!
Zordon, de oh nem, nem lehet az gonosz,
| Mert a te munkád; ott is elszórt
| Csontjaimat kezeid takarják.