# Aranka György
Az essőhöz*

Essél, essél kedves esső,
| Melyet földünk kebele,
| Rég várt, és az őszi idő,
| Hozott áldással tele.
Csípi vala szemeinket,
| A könnyű por fellege,
| Kiszárasztván földeinket
| Az aszály nagy melege.
Kiapadtak volt vizeink
| Eleven forrásai,
| Elasztanak volt mezeink
| Engedetlen hantjai.
A jövő nyár reménysége;
| Mely beléjek zárva volt,
| Szántóvetők nagy ínsége;
| Vagy elhervadt, vagy meghólt.
Essél, essél kedves esső!
| Földünk meleg kebele,
| Rég várt; s a jó őszi idő,
| Hozott áldással tele.
Újítsd zöldűlő mezeink
| Meghervadt jövéseit,
| Elevenítsd vetéseink
| Bétemetett szemeit.
S mint nap éltető tüzei,
| Megtöltötték pincénket,
| Vized termesztő cseppjei,
| Majd töltsék meg csűrünket.
Csendes esső, essél essél;
| Küküllő mellyékére
| Vágyok menni (addig késsél)
| Egy Szép tiszteletére.
Ha elvissz, osztán eshetel,
| Ha jövök is nyakig sárba,
| Onnan vissza; csak most szűnj el,
| Hadd repűljek Bonyhára.