# Vályi Nagy Ferenc
A szivárványhoz égi háború után*

Idvezli Músám éneke rangodat
Dicső Szivárvány! Béke követje vagy;
| Az Ég bocsátott, hogy parancsold:
| „Menj zavar e remegő vidékről”
Mord harsogás közt még az elébb felénk
Villámok esvén, bőgtenek a szelek;
| Mígnem te, óh frígy hirdetője!
| Megjelenél követül az Égből.
A fellegeknek harmatos ajtaján
Mihelyt kijöttél, fényre homály alól
| S lobogni kezdett díszes orcád,
| A zivatar riadozni megszűnt.
Tisztelte minden rangodat – a futó
Felhők bezárták szájokat, a dühös
| Éolnak ordító csoportja
| Visszafutott maga tömlöcébe.
A mord setétség, mely az elébb üle
A föld s az Ég közt, szállt az Ereb komor
| Völgyére, hogy tenger – s piros szín
| Öltözeted lobogott előtte.
A zápor elment; béke jelül mihelyt
Íved kitetted; csak csupa harmatos
| Esőcske kezdett gyözödölmi
| Bóltod alól lefelé görögni.
Látván az árvíz díszedet, a mezőt
Elhagyja; végig hömpörög a patak
| Habjával a hegyen, s az árkok
| Öblibe vonja magát előled
Téged csudáll a zápor előtt magát
A fákba rejtett kis Filoméla, ki
| Látván, hogy a zavar leszállott
| Általad, úszva köszönt az égben.
Én is köszöntlek véle, hogy a zavar
Leszállt előled: – már közelébb hiszem
| Óh szép követ! hogy vissza nem jön
| Többször ama nap ezer veszéllyel,
Mellyen ezen föld vesztire hirtelen
A fellegeknek megszakadoztanak
| Vízgyomraik, s a tengereknek
| Titkos üregjei felbomoltak;
A kútfejeknek torkai habhegyet
Ontottak; a föld színe felett dühös
| Szájával ordított az örvény
| S a habokon sok ezer halottját
Okádta széjjel. – Nem, soha nem fog illy
Özönnel a föld veszni el: ővele
| Szent frigyre lépett már az Ég: – ezt
| Hirdeted, oh gyönyörű Szivárvány!