# Baróti Szabó Dávid
A Hóldhoz*

Szép hóld! setétes éj világos asszonya,
| Midőn szemem rád felvetem,
S kerekded arcád szűz havát s ezüst kocsid
| Csudálom: óráim sebes
Szárnyakra kelvén, észre sem veszem magam,
| S ha szinte venném is, szabad
Hűs ég alatt ébren maradni kész vagyok,
| Csakhogy tovább nézhesselek.
Oh, de te futamva követed a lement napot,
| S a csillagokkal gazdagon
Himzett egekről elsietsz. S miért sietsz?
| Régólta nem vólt képed illy
Szép tiszta, nem vólt illy világos udvarod.
| Bátyádnak elszállása csak
Alig van érzésünkre: most is fel s alá-
| Jár-kél az útas; fegyvere
Mellette lévén, a vadász zöld gally alatt
| Ül, s a szerencsét várja. Nézd!
Itt a vizekből Néreus leányai
| Virágos hanttal béfedett
Partokra kelvén, ott az erdőbéli szép
| Fejér kar, a tér völgyeken
Lejtőzve múlatoznak. Halljad Títirus
| Sípját, Damétás énekit
Halljad. Szerette Fillisért fohászkodik:
| Fillis nevével zeng mező,
Hegy, völgy, liget. – De legnagyobb dícséretet
| Reád ruháznak, tellyes hóld;
Szünetlen áldást mondanak: minthogy neked
| Tulajdonítják mindenek
Méznél is édesb örömük. Állítsd meg kocsid,
| Fogadd el énekléseket. –
Heába tartóztatlak! – Itt hagysz! s ami több:
| Szemlátomást horpadni kezd
És bésetétül máris óldalad; kinyúlt
| Két öszvehajlott szarvad; ím
Egészlen elfogy már ez is; már semmi rész
| Nincsen belőlled. – Sorsomot
Látom-e tebenned? ah, közelget nékem is
| Elköltözésem!… Nyugtomot
Ismét merő baj, gond, teher cseréli fel. –
| Óh hóld, felépűlsz újra te;
Én mit reményljek? Ősszel illyenkor talán
| Sír-halmomon fogsz fényleni.