# Kis János
Tibull elégiái közől*

## I. 10.
Rettenetes fegyvert ki hozott napfényre legelső?
| Melly érzéktelen érc nőtt bele szíve helyett!
Akkor kezdődék gyilkosság, s emberölő harc,
| Akkor tágasb út szörnyű halálra nyila.
Ámde nem az vétkes; mi tanítánk ártni magunknak,
| Amit az őrszerül a bősz vadak ellen adott.
Ezt arany átkául kell néznünk; háboru nem volt
| Bikfa pohár mig adott a szük ebédkor italt:
Nem voltak várak, nem sáncok; pásztor az álmat
| Kénye szerint nyujtá sokszinü nyája körül.
Bár illy kort látnék! nem forgatnék fene kardot,
| Trombitaszónál sem kezdne dobogni szivem.
Most a hadba ragad sorsom s az az elleni szablya,
| Melly leszelend, meg van már köszörülve talán.
Tartsatok életben Lárink, ti szerettetek engem
| Még mig előttetek is futkoza vizsla korom.
Hogy fából vagytok, nem kell szégyenlnetek, ekképp
| Birt s tisztelt titeket hajdan is ősi honom,
Akkor több hűség divatolt, míg az egyszerü házra
| Törzsökből faragott fénytelen isten ügyelt.
Az kegyesen fogadá, ha ki szőlőt áldoza, vagy ha
| Szent haja díszéül külde kalászkoszorut.
S hogyha ki melly kérést megnyert: oltárra lepényt vitt
| S mézet is együtt vitt gyenge leánya vele.
Védjetek a mérges nyilak ellen, Lárok, az ólból
| Áldozatul sertést, mint falun illik, adok.
S azt myrtuskoszorús kosarakkal s tiszta ruhában
| Kísérem magam is megkoszorúzva fejem.
Így legyek én kedves néktek, más küzdve vitézül
| Mars segedelmével nemzete hőse legyen;
Nálam italközben tettit katonája beszélje,
| S asztalomon borral fessen előmbe hadat.
Melly düh, halált hozzánk tüzes ütközetekkel idézni!
| Titkon ugyis jő s les, mint vigyen a sír alá:
Ott nincs semmi virány, buza, szőlő nem terem; a vad
| Cerberus és a Styx rút evezőse* van ott.
Ott pörkölve hajok s orcáik elaszva bolyognak
| A halovány árnyak gyászvizü Lethe körül.
Sokkal irigylendőbb az, kit csendes kalyibában
| Számos gyermeki közt nyugszerető kor elér.
Az maga teljes nyájt, fia kis bárányokat őriz,
| S lábait estve meleg vízbe füröszti neje.
Így legyek ősz hajjal diszesülve s öreg korom a mult
| Tetteket adja vidám emlegetéssel elő.
Béke nevelje kies mezeinket. Béke szorított
| Ökröket elsőben szántani járom alá.
Béke nevelt szőlőt s oltott bele nedvet italnak;
| Úgy tuda gyermekinek tölteni bort az atya.
Békében sarló, kasza, fénylik, s a hadi gyilkos
| Fegyvert rozsdásan rejti setétbe szugoly.
A víg földmíves is vásárokról haza nőjét
| S gyermekeit szekerén kótyagosodva viszi.
Venus harca tüzesb akkor; panaszolkodik a lyány
| Ostromlói miatt, hogy haja borzasodik;
Sír, hogy megcsipetett orcája, de győztese sem rest
| Félig sírni, hogy úgy csíphete balga keze:
Itt sértő szavakat bőven súg csintalan Amor,
| S a két pörlők közt pajkos örömmel időz.
Ah, bizony ércből van, szeretőt megverni ki képes,
| Égből isteneket ránt az erővel alá.
Bőven elég, ha hasad kezeiddel gyenge ruhája,
| Vagy haja mesterkélt szép fonadéka bomol;
Bőven elég, ha sirásra birod. Melly férfi szerencsésb
| Mint ki haraggal tud sírva fakasztni kegyest!
Aki pedig mérges bosszut áll, az hadba vitessék
| S áldott Venustól távol örökre legyen.
Hozzánk, béke, te jőj koszorút hordozva kalászból,
| S hószinü kebledből hulljon esőzve gyümölcs!
## IV. 13.
Hogy szeretőm sokszor hűségtelen, úgy regel a hír;
| Vajha siket volnék, amikor ezt regeli.
Két élű tőrrel döf az illy rágalmazat engem:
| Hallgass! o mit örülsz kínzani, mostoha hír?