# Kis János
A Balaton melléke*

(Részlet)

| Oceánnak felséges magzatja,
Tók királya, idvezel dalom!
Magas díszek boldog foglalatja,
Szép part, liget, térség, völgy, halom,
Visszahívom a lefolyt időket,
Mellyek egykor életem delén
Édes jókat, de hamar tünőket,
Adtak tájtok nyájas kebelén.
| Keszthely, melyből Festetics szavára,
Míg az elme rútul sorvadott,
Athenaeum ezrek bámultára,
Ékes Szala, neked támadott*,
Melyet Phoebus s Ceres mesterségi
Egyaránt most dicsőítenek,
S messzünnen jött nagy s kicsiny vendégi,
Mint hesperi kertet, festenek;
| Nagy Badacson! istenek hazája,
Égi nectár, gazdag kútfeje,
Pindus, mellyen Petrarchánk Laurája*
Lett ezer sziv lépes vesszeje;
Gyászos Hegyesd s Csobánc düledéki,
Szomorúan oktató jelek,
Régi nagy kor borzasztó emléki,
Semmivé lett csudatételek;
| Zárt Tihany, melly, habtól csapkodtatva,
S a körülted zúgó vészeket
Klastromodban csendesen hallgatva,
Adsz szentidnek bátor rejteket,
S bölcs echóddal most istenfélőknek
Szent hymnusit elharsogtatod,
Majd két boldog egymást szeretőknek
Lágy zengésü hangját hallatod;
| Víg Füred, hol épség istennéje
Áldást ontó szent forrás körül
Sokon, akit mind napja mind éje
Régtől gyötrött, lágyan könyörül,
Soknak, belső fájdalmak dacára,
Kivül nyájas arcot kölcsönöz,
Sokat, mások kisztő példájára,
Kínok közt is táncra ösztönöz:
| Hányszor ragad bájoló erővel,
Tihozzátok kedves képetek,
Melly avúlni nem tud az idővel,
Bár szememből rég eltüntetek;
Hányszor áldoz édes álmodásom
Nektek forró sóhajtásokat,
Most hogy lassu elalkonyodásom
Duplán kedvel elmult tárgyokat!
| Ti kiváltképp, arangygerezdekkel
Ékesített Ecsér dombjai;
S sok alaku koszorús hegyekkel
Szomszéd Kálok rét-virányai,
Májusi víg reggelnek módjára
Fogtok elmém előtt fényleni,
Valamig csak szeretet lángjára
Tud a szépség felhevíteni.
– – – – – – – – – – – – – – – – – –