# Berzsenyi Dániel
Életfilozófia*

Én is örömre születtem
| Árkádia berkében,
Rózsapárnán szenderegtem
| Cypris ambrás ölében.
| Az aranyszázad istene
| Pásztorai közé kene.
Ah, de mint az aranyvilág,
| A rózsakor elrepül!
Olympusra más isten hág,
| S Dodona berke dördül.
| Elvirít a szép kikelet,
| S vele a hesperi liget.
Az enyém is elvirult már!
| Pályám vége közelit:
Hol a gigászi Örök vár,
| S chaoszába elmerít,
| Mint egy cseppet az óceán,
| Mint egy sóhajtást az orkán.
Légyen álom, légyen bíró,
| Bátran megyek elébe,
Mint egy elfáradt utazó,
| A vadon enyhelyébe.
| Mert ha bíró: nem furdal vád,
| Mert ha álom: nyugalmat ád.
Ember voltam, csak gyarlóság
| Létem fényes bélyege,
Ha virtusom nem hiúság,
| Forró vérem melege,
| Ha szívem nemesebben vert:
| Önmagában méltó bért nyert.
Sírjak-e, hogy életemet
| Jól használni nem tudtam,
S legkiesebb ösvényimet
| Álmodozva folytattam?
| Ha ezt ujra elkezdhetném:
| Ismét a multat követném.
Az ifjúság örömeit
| Lelkesedve öleltem,
De szívem szebb ösztöneit
| Soha bé nem tölthettem.
| Ithakám partját elértem:
| S ah, hazámra nem ismértem!
Úgy éltem, hogy életemet
| Visszaélni ne bánnám,
Úgy éltem, hogy életemet
| Végezni ne fájlalnám;
| Megcsókolgattam rózsáit,
| Megizzadtam vaspályáit.
Láttam a mosolygó tavaszt,
| Láttam az égető nyárt,
Láttam miden időszakaszt
| S minden földi láthatárt:
| Ha örök időket élnék,
| Ezeknél többet nem érnék.
Tűnő éltem rövidségét
| Én tehát nem siratom,
S a jövendő kétes képét
| Előre nem borzadom,
| Minden kornak van istene,
| Nem zúgolódom ellene,
| S kebelemben marasztom.