# Pálóczi Horváth Ádám
A maga gyilkosságról egy atyafihoz levél*

Megholt hát Demján barátod, amint írod s siratod,
| Ah sirasd! sok öszvejön itt amiért sirathatod.
Sok – én őtet csak barátim szava után ismerem,
| Mégis siratom halálát, s nem siratni nem merem
Halálát, mikor képzésem eltemetését látja,
| Nem merem, mert ember vagyok, s jó embernek barátja,
Elsárgúla egy barátom, halála hallására,
| S én azt mondám mint halandó; megvigasztalására.
Hiszen, csupa halállal van e föld s az élet tele
| Hiszen ember volt, s hogy megholt Demján tartozott vele
Melyre az én szomorodott barátom így felele;
| Úgy ám – de gondold mint hólt meg? egy kútba ugrott bele.
Ah! már ez több, – ölni magát irgalmatlan kezekkel,
| Úgy tetszik, hogy ellenkezik egy jobb sorsú lélekkel:
De csakugyan mégis azért senkit sem kárhoztatok,
| Ha, egy világát megúntban némely bal gondolatok
Szabaddá teszik a szívet, hogy ne akarjon élni,
| S a kínt vagy egy nem létellel, vagy véggel felcserélni,
Még a háborodott vér is szülhet nemes vágyódást,
| S vagy a semmiségről, vagy egy jobb életről aggódást.
De erre is így felele, s mintegy irtózott tőle:
| Úgy-de úgymond már a világ mit ítél most felőle?
S mit ítélt? mikor szegénynek csak az sem engedtetett
| Hogy ez a szintúgy mint én s más, emberré teremtetett,
Halála után hólt, de vólt embernek ismertessen,
| S a megholtnak közönséges helyébe temettessen.
Azért hogy reménység felett halálát siettette,
| S lelke kikergetőjévé tulajdon magát tette;
Ah, hol vagy? emberszeretés! a törvény azt tanítja,
| Hogy aki magát igaznak s bűntelennek állítja,
Ámbár légyen vádolója, de ha nincs meggyőzője,
| Dugja be fülét a bíró, s ne legyen büntetője.
Demján hogy a kútba esett, ez miképpen lehetett?
| Miért nem gondolsz mentséget? Te emberi szeretet!
Vagy hova tűntél földünkről? Oh szeretetnek Atyja;
| Hogy az ember embertársát vád nélkül kárhoztatja:
Sok, a telhetetlenséggel halálát sietteti,
| Némelyet hogy a bor öl meg, akárki elhiheti,
Sokaknak a csúf szerelem csinál mérges sebeket.
| S nyilván látjuk hogy amiatt végezik élteket,
Sokakat a fennhéjázó indulat s harag mérge,
| Ez az életnek, idétlen gyökerét rágó férge,
Hirtelen levesz lábokról és leront szélütéssel;
| Büntesd meg hát ezeket is szokatlan temetéssel.
Ezek tagadhatatlanul gyilkosai magoknak,
| S minden kényszerítés nélkül okai haláloknak:
Itt az emberi szeretet sem csinálhat mentséget,
| Úgy akarással menthetjük csak a kegyetlenséget;
Hogy kedves indulatinak megeresztvén zabláját
| Siettette a részeges s a buja végóráját.
Mégis, noha az ilyenek magok gyilkosi voltak,
| Szinte úgy temettetnek el, valamint a több holtak.
Demjánt, amint vádolhatta szomorú története,
| Szintúgy menthette előttünk becsületes élete,
A tudomány, a jó erkölcs, csendes magaviselés,
| A benne lakott jó szívről mint bizonyság felel, és
Mintegy gyanússá tehette felőle értelmünket,
| Hogy tán nem önként hagyott el ez jó lélek bennünket.
Hogy tán a hivataláról volt terhes gondolkodás,
| S amiatt a sétálásban lett mély elandalodás
A gondok alatt tántorgó lábait megbotlatta,
| Feje elszédült, s inai leroskadtak alatta.
És így a véletlen eset végezte el életét,
| Így tehetné az emberi szeretet, ítéletét.
Vagy ha maga volt is oka; ez egy jó szívnek jele,
| Hogyha már meghal, nem akart lármát csinálni vele.
Nem vetett puskát mellyének, vagy borotvát nyakának,
| Mert így gondolhattuk volna tulajdon gyilkosának,
Hanem hogy maga hírének, nemes tiszttársainak
| Kedvezzen, s sok érzéketlen szívek gondolatinak,
Ez magában eltökéllett halálát úgy intézte,
| Hogy még az is gyanakodjon felőle, aki nézte,
Hogy talám nem szántszándékból, hanem véletlen eset
| Halála, s oly tőrre talált, melyet ő nem keresett –
S hát néked nem lehetett-e ilyen gondolkodásod
| Barátom, s hogyhogy hagytad el holta után pajtásod?
Hogy van, hogy a balúl könnyen vélekedő lelkekkel
| S szerencsétlenen semmit sem szánakozó szívekkel,
Te is kedves barátodat méltatlannak vélhetted
| A kísérésre? sőt miért magad el nem temetted?
Ah! hova lett belőled nemes érzékenységed?
| Hiszen ki nemzette azt is? – ember – valamint téged.
Ha tiszttársod nem lett volna s egyidejű születés,
| Keresztényi kötelesség a tisztes eltemetés.
Tudod-e? hogy a szerencse mindent vakon rendel, és
| Kézen hordozza ezt a bölcs isteni gondviselés,
Mely te reád is ereszthet oly szerencsétlenséget,
| Vagy ha mást is, de csakugyan nem tudod, mint érsz véget
Jól esne-e ha előre megérzenéd magadban?
| Hogy barátid tégedet is elhagynak halálodban.
Hogy szokatlan sírásókra bízzák temetésedet,
| Nem bocsátják közönséges temetőbe testedet, –
Hogy nem lesz aki tégedet utolján megtiszteljen, –
| Mindezekre kinek-kinek maga lelke feleljen.
Sirasd meg kedves barátom! de ne hív barátodat,
| Hanem emberiség ellen hibázott vadságodat.
Menj el a több sírhalmoktól külön ásott sírjához;
| Szólj csak egy szánakozó szót számkivetett hamvához;
Kövesd meg a felőle volt vétkes gondolatidról,
| Eressz rá egy-két könnycseppet síró szemhéjaidról;
Kérleld meg amint kérlelhet’d a megholtak lelkeit,
| Kérleld meg az Elisium haragos isteneit,
Hogy valaha azt, hogy szíved a megestet nem szánja,
| A holtak országa, s Demján szemeidre ne hányja.