# Ráday Gedeon
Dorilis*

Festi magát Dorilis, noha színes úgy is eléggé.
| De nem elég színes a maga tükre szerint.
Mely mellett órákig is űl, nincs vége, se hossza,
| Hogyha kenőcseivel kezdi vakolni magát.
Gyorsan azonba repűl a visszahozatlan idő is:
| Már délhez közelít, ő csak ül, a keze jár.
Olykor ugyan felkél, sétál is lába, de hordja
| Kézi kicsiny tükrét akkor is újja között:
Tartván azt szemihez, üvegének kérdi tanácsát,
| Nem hagya-é valahol asztali tükre hibát;
Hogy soha még gyönyörűbb nem volt; hogy angyali szépség;
| Hízelkedni tanúlt tükre nagyítva hazud.
Illeti csók érte, de talál mégis maga, mellyet
| Színleni még szebben, még igazítani kell.
Még nem elég kéksége vagyon itt ennek az érnek,
| Még ide kell rózsa, még ide több liliom,
Még Chlóris színt is nem adék eleget ajakimnak,
| Nincsen elég feketén festve szemöldököm is. –
Mindaddig kendőzi magát, míg lesz csupa lárva,
| S a természeti kép mázza miatt elenyész.
Nem hiszem azt, hogy szebb: tudom azt, hogy szép vala, míg nem
| Szebbítette magát pacsmagolásaival!
Fesd ugyanis magadat, ha korán ráncokba szedődni
| S még fiatal korban agg banya lenni szeretsz.