# Földi János
Halotti vers egy gyenge szülött temetésére 1781-ben*

(Anapesztusz-mértékekre)

Ah! mely szomorú ez az óra;
| Zokogó seregünk bizonyítja!
| Mert bús libitínai szóra
| Elepedt ajkait ki-ki nyitja.
Egy gyenge virág elenyészik,
| Mikoron alig érte nyitását!
| Megemésztő férge tenyészik.
| S nem hagyja tovább maradását.
Egy gyenge tüzecske, jelessen
| Csillámlva, szemünkbe csapódék:
| De kilobbant lángja sebessen
| Elaludt, s hamuval bevonódék.
Jaj! víg örömünk elejében
| Elenyészett gyenge virágunk!
| Jaj! zöld tavaszi levelében
| Lenyesett, s elesett jeles águnk!
Jaj! mely hamar elmene tőlünk
| Szép hajnala drága napunknak!
| Hamar elvitetik mielőlünk,
| Kit igen szereténk mi magunknak.
De szemünk vizeit, hamujára
| Csakugyan megeredve ne hintse!
| Lám gyermeki gyenge korára
| Odament, hová Jézusa, kincse.
Atya adta kezébe Atyának,
| Bizonyos lesz gondviselése:
| Illő, hogy az édes Anyának,
| Szünjék szeme zápor esése.