# Baróti Szabó Dávid
Egy ledőlt diófához*

Melly, magass égnek szegezett fejeddel,
Mint király, állasz vala társaid közt,
Tégedet látlak, gyönyörű diófa,
| Főldre terítve?
Elszakad testes derekad tövétől;
Csak kicsiny kéreg maradott kötésűl;
Ágaid csüggnek, levelid kivesznek,
| Nedvek elhagyván.
Sorvadó kebled csecsemős gyümölcsit
Hasztalan szűlvén, elereszti: húllnak
Ők, s nem is tudván rövid életekről,
| Rendre kihalnak.
Annyi szélvészen diadalt-nyerett fa!
Nemtelen porban hever a nemes dísz?
Ezt leendőnek lehetett-e vallyon
| Vélni felőlled?
Senkinek kárán nem örűlt, sokaknak
Hűvös árnyékkal feles hasznot hajtó,
S kedvek étkeddel kereső kegyes fa!
| Mondsza, ki bántott?
Ah, minek kérdem! – szemeimbe tűnnek
Gyilkosid. Nem volt kül erőszak: ott benn,
Önmagadban vólt megölő mirígyed
| S titkos elejtőd.
Ím egész bélig gyökered kirágták
A gonosz férgek, s az elett odóba
Hangya-bolyt híttak! – Mi nyüzsögve járnak
| Most is alattad!