# Dukai Takách Judit
Az én lakhelyem*

Egy csendes kalibám itt, hol a szép Rába
| A virágos rétek partjait locsolja,
Tőled, szent természet érzése, hiába,
| Szivemet semmi tárgy másfelé nem vonja.
Távol a nagyvilág fényes lármájától,
| Félrevonva annak csábitó gőzétől,
A hízelkedőknek menten csapatjától,
| Nyugodtan sok veszély ragadó tőrétől:
Itt élek csendesen és megelégedve:
| Nagyravágyás mellem soha nem dagasztja,
Nem ér sem nap, sem éj békételenkedve
| S panaszokra számat semmi sem fakasztja.
Ha szívemet éri bánat avagy öröm,
| Csak némán hullatom keblembe könnyemet,
Kirendelt sorsomat békével eltűröm
| S enyhülni érezem mindenkor terhemet.
Kis kertemnek híves árnyú fái alól
| Gyönyörködve nézem mint nőnek a plánták;
Százszor jobbízűet eszem én azokból,
| Mert tudom, hogy önnön kezeim munkálták.
Oh, mily édes akkor nyugalma lelkemnek,
| Ha tisztemből semmit elmúlni nem hagyok;
Kellemes körében kis házinépemnek
| Érzem, hogy feleség s édesanya vagyok.
Így élek itt s íme időmet így töltöm,
| Kies Paty, tebenned zengem el énekem;
Amit az esztendő ád, rendre elköltöm,
| Kevés, de elég az s minek is több nekem!