# Vályi Nagy Ferenc
A villámláshoz*

Mert, oh! miért rémítne engemet tüzed?
| Felséges égi tünemény!
Ha benned a Mindenhatónak karjait,
| Nem gyúlt haragját látni kell.
Reszkessen ámbár a kicsiny hitű, s szemét
| Előtted önként zárja bé,
Vagy Élet és Halál között fetrengve, mély
| Barlangba rejtse el magát;
Én nem; de lantomat kezembe vészem, és
| Köszöntlek, óh szép tünemény!
Dicső vagy! a Mindenhatónak udvarolsz,
| Midőn leszáll szent székiből:
A fellegekbe lángszekérjén amikor
| Dörögve jön le, tégedet
Bocsát ki, hogy hirdesd jelenlétét, neveld
| Pompája fényét, s ösztönözz
Minden teremtvényt arra, hogy tisztelje meg
| Csudálva e világ urát.
Te, oh te! tisztelted meg őt hajdan, midőn
| A Sinahegyre millió
Lelkek között leszálla mint törvényadó,
| S megrázta mennydörgő szava
E szent helyet, lángszárnyaiddal repdesél
| Az őt körülvett füst között,
És mint követ parancsoltad, „ne jőjj ide
| Köznép közel, mert e világ
Törvényadója itt jelent meg, messze állj
| Őtőle most, hogy meg ne halj”
Te vészed, oh! szép tünemény körül az angyalok
| Lángolva fénylő testeket;
Te égsz az égi szent Szeráfnak szárnyain,
| Te a Kerub körül lobogsz;
Te szállsz le a Mindenható végzésivel
| A földre fény és pompa közt,
És templomából, hol körüllte szüntelen
| Lángolsz, miként egy második
Isten, hatalmasan kijövén napkelet
| Felől követhetetlenül
Általrepűlsz enyészetig, s fényed miatt
| Tompán lebegnek a szemek.
Te vitted a Jordánhoz a végzést, holott
| Hatalmasan kihirdetéd.
Ama kegyelmet, mely kinyitni küldetett
| A megvakult világ szemét,
Mennyből te kísérted le Jeruzsálemig,
| Lánggal kerítvén azt körül –
Én hát köszöntlek téged, akit ily dicső
| Pompákra küld az Ég ura;
Ő, aki most is úgy jelent meg, hogy tüzes
| Szekérje a mérges dögöt
Elűzze, s küldje vissza nékünk általad
| Az életet. – Hálá ezért!
Hálá! de jertek a setétből most elő
| Félelmesek! zengjétek ezt.