# Berzsenyi Dániel
A magyarokhoz*

Romlásnak indult hajdan erős magyar!
Nem látod, Árpád vére miként fajul?
| Nem látod a bosszús egeknek
| Ostorait nyomorult hazádon?
Nyolc századoknak vérzivatarja közt
Rongált Budának tornyai állanak,
| Ámbár ezerszer vak tüzedben
| Véreidet, magadat tiportad.
Elszórja, hidd el, mostani veszni tért
Erkölcsöd: undok vípera-fajzatok
| Dúlják fel e várt, mely sok ádáz
| Ostromokat mosolyogva nézett.
Nem ronthatott el tégedet egykoron
A vad tatár khán xerxesi tábora
| S világot ostromló töröknek
| Napkeletet leverő hatalma;
Nem fojthatott meg Zápolya öldöklő
Századja s titkos gyilkosaid keze,
| A szent rokonvérbe feresztő
| Visszavonás tüze közt megálltál:
Mert régi erkölcs s szpártai férfikar
Küzdött s vezérlett fergetegid között;
| Birkózva győztél, s Herculesként
| Ércbuzogány rezegett kezedben.
Most lassu méreg, lassu halál emészt.
Nézd: a kevély tölgy, mellyet az éjszaki
| Szélvész le nem dönt, benne termő
| Férgek erős gyökerit megőrlik,
S egy gyenge széltől földre teríttetik!
Így minden ország támasza, talpköve
| A tiszta erkölcs, mely ha megvész:
| Róma ledűl, s rabigába görbed.
Mi a magyar most? – Rút sybaríta váz.
Letépte fényes nemzeti bélyegét,
| S hazája feldúlt védfalából
| Rak palotát heverőhelyének;
Eldődeinknek bajnoki köntösét
S nyelvét megúnván, rút idegent cserélt,
| A nemzet őrlelkét tapodja,
| Gyermeki báb puha szíve tárgya. –
Oh! más magyar kar mennyköve villogott
Attila véres harca közt, midőn
| A félvilággal szembeszállott
| Nemzeteket tapodó haragja.
Más néppel ontott bajnoki vért hazánk
Szerzője, Árpád a Duna partjain.
| Oh! más magyarral verte vissza
| Nagy Hunyadink Mahomet hatalmát!
De jaj, csak így jár minden az ég alatt!
Forgó viszontság járma alatt nyögünk,
| Tündér szerencsénk kénye hány, vet,
| Játszva emel, s mosolyogva ver le.
Felforgat a nagy századok érckeze
Mindent: ledűlt már a nemes Ílion,
| A büszke Karthago hatalma,
| Róma s erős Babylon leomlott.