# Révai Miklós
A meghűlt szeretet*

Hamis Luca! megjátszodtál:
| Köszönettel tartozom.
Szerelmedtől feloldottál,
| Nyűgödet nem hordozom:
| Szabadságom
| Már nem álom,
Istenemnek áldozom.
Ha hallom is már nevedet,
| Nem változik színem;
Ha látlak is már tégedet,
| Nem vér jobban szívem:
| Meghűlt bennem
| Első tüzem,
| Már lecsendesedtem.
Alhatom már, s mikor alszom,
| Veled nem álmodok,
Ha ébredek, első gondom,
| Más, mire virradok:
| Nem te vagy az,
| Való igaz,
| Akkor mást gondolok.
Tőled messze távozhatom,
| S nem kívánlak látni.
Megint veled találkozom,
| S azért háborodni,
| Sem örömre,
| Sem bús kedvre
| Nem kezdek változni.
Úgy beszélek szépségedről,
| Hogy semmit sem érzek.
Szólok álnok rossz hitedről
| S bosszútól nem égek.
| Benned szépet,
| Vagy rút vétket
| Egyaránt tekintek.
Gőgös szemmel vagy húnyorgón
| Reám bátran nézhetsz:
Haragosan vagy mosolygón
| Velem elbeszélhetsz:
| Mind az, mind ez
| Ezen szívhez
| Nem ér, kárt nem tehetsz.
Víg vagyok, vagy bús keserű,
| Már nem te vagy oka.
Nálad nélkül már gyönyörű
| A rét s patakocska:
| Zöld a pázsit,
| Gyengén frissít
| Erdő s hegy virága.
Látod, millyen igaz vagyok:
| Szépnek látlak most is.
De előttem vagynak mások,
| Náladnál szebbek is.
| Most találtam,
| Hogy csodáltam
| Benned a hibát is.
Hogy megtörtem rabláncomat,
| Vallom szégyenemmel:
Hasadt szívem, s halálomat
| Vártam e sebemmel.
| De fő jóért,
| Szabadságért
| Mit nem tűrünk el?
Lépvesszőre ragadt madár
| Úgy sérti lábait;
Hogy ment légyen, kicsiny a kár,
| Szaggatja szárnyait:
| S fájdalommal,
| Vér folyammal
| Otthagyja tollait.
Én változó csélcsap szívet
| Hagytam el; nem nagy kár.
Te állandó jámbor hívet
| Vesztettél; aggódj már.
| Én hamisbat,
| Te igazbat
| Nem találsz, keress bár.