# Dukai Takách Judit
Juliskám halálára*

Boldog, boldog idők! hová repültetek,
Képzelt arany-várak, hát mind ledőltetek
| A semmiség ölébe?
Mikor karjaimmal még ölelhettelek
Mikor enyémnek még nevezhettelek
| Reményem tükörébe!
Azt véltem kedvesem, hogy felnevekedel,
Előre láttam már miként törekedel
| A jobb lelkek pályáján;
Azt véltem aggkorom támasza majd te léssz,
Jeges ágyam, mohos völgyébe is te téssz
| Életem végóráján.
S majd ha ezüst szálak fedik atyád fejét
A reszkető inak elfogyó erejét
| Szereteted pótolja;
De hajh, eltüntek a gyönyörübb képzetek,
Helyébe fájdalmak, epesztő rémzetek
| Csoportja egymást tolja.
Mint a rózsabimbó, ha jön a kora dél,
Halványodott fejét lehajtva véget ér
| Illatozó kebele:
Téged tavaszodon fagylalt vad szellete
Előle alkotód dicsőbb lehellete,
| Lelked mennybe repüle.
Jajgatok; te intesz, de nem, hogy elmenjek,
Hanem mint te, én is oly ártatlan legyek,
| S olyan lehessen vérem,
Te légy hát vezetőm – én tied nem lehetek;
Téged már dicsőbbé tettek a végzetek
| S létedet fel nem érem.
Engedd, had mulasson lelkem emlékiddel,
Megjelenek, kedves! gyakran testvériddel
| Menyasszonyi ágyadnál;
Mágnesi erővel húz ég s föld engemet,
Ott is, itt is látom az én kedvesemet,
| S némulok a scénánál.