# Révai Miklós
Rózsavirágon megilletődött szeretők*

Kerti ékesség, kiesen virágzó
Rózsa, melly szép vagy feselő korodban:
Úgy hasad reggel ragyogó tüzével
| A piros hajnal.
Jaj! de elmúlik neked is mosolygó
Színed, és fonnyadt levelid lehullván
Gyenge bimbódról, elaszik kis ágod
| Durva tövissé.
Míg tehát kedvet legelő örömmel
Villog épséged, leszakasztlak inkább,
Hogy nagy hévségtől nehezen lehellő
| Mellyemen hervadj.
Így zokogsz, én méz ajakú Ilonkám!
S a piros rózsát kebeledbe fűzvén,
Nézed egy végben lesütött szemekkel,
| S könyveid hullnak.
Csintalan! kedved vagyon azt mutatni,
Hogy megint többel szaporítsd csodámat:
Akkor is szép vagy, mikor ázik arcád
| Búba merűlve.
Úgye, felleltem? mosolyogsz szavamra:
Ó! megínt vidám napomat tekintem
Tiszta arcádnak kiderűlt egében,
| Édes enyelgőm!
Mit nevetsz mégis? Nem hiszed valóban,
Hogy tanúságot veszek énekedből?
Érzem: úgy múlik fiatal korunknak
| Dísze nekünk is.