# Berzsenyi Dániel
Levéltöredék barátnémhoz*

Ne kérdezd, barátném! mint töltöm időmet,
| S távolléted alatt kedvem miben lelem?
Tudod, elvesztettem édes enyelgőmet,
| Tudod, magam vagyok, mert te nem vagy velem.
Lefestem szüretem estvéli óráit,
| Ha már cselédimet nyugodni eresztem.
És csak alig hallom a vígság lármáit,
| Agg diófám alatt tüzemet gerjesztem.
Leplembe burkolva könyökemre dülök,
| Kanócom pislogó lángjait szemlélem,
A képzelet égi álmába merülök,
| S egy szebb lelki világ szent óráit élem.
Az őszibogárnak búsongó hangjai
| Felköltik lelkemnek minden érzéseit,
S az emlékezetnek repdező szárnyai
| Visszahozzák éltem eltűnt örömeit.
Életem képe ez. – Már elestvélyedtem,
| Béborult az élet vidám álorcája!
Még két mulatótárs van ébren mellettem:
| A szelíd szerelem hamvadó szikrája
| S bús melancholiám szomorgó nótája.