# Rájnis József
Új-esztendői ajándékocska*

Minthogy az új esztendőnek víg hajnala fénylik,
| És sok gyenge leány szép adománynak örűl,
Én is imez képpel tisztellek; ha engemet esmérsz,
| Tudva vagyon nálad, kedves Hiella! kié?
Orcáját halovány színnel festette az író:
| Orcám szinte azon színbe borúlni szokott;
Szívetlen: énbennem sincs szív – a furcsa Szerelmek
| Régtől-fogva neked tellyesen általadák.
Nem szólhat: nekem is, valahányszor látlak, Hiellám!
| Nyelvemet a szeretet megköti, néma vagyok.
Egyre tekéntve különb, s ugyanerre tekéntve szerencsésb,
| Hogy nem vészen erőt rajta tüzednek heve;
És, ha megégeted is (mert nagy csuda vólna előttem,
| Ha mi nem érezné, hogy közel éri szemed)
Képem szűntelenül nem fog kínlódni magamként,
| Ottan elég, s nem egyéb, csak csupa hamva marad.