# Péteri Takáts József
Sóhajtás a békesség után*

Szelíd Galamb! ki zöld ággal
| Feded a Föld népeit,
Elmellőzvén okossággal
| A gyilkos ölyv körmeit:
Igaz-e, hogy jövendőben
| Már a lestől nem félhetsz?
Ha úgy van: jer, e mezőben
| Kényed szerint elélhetsz.
Vesd le az olajfaágot;
| Mély gyökeret hadd verjen,
S embert illő boldogságot
| Mennél előbb teremjen.
Ahol ez nyől, az erdőkben
| Nem dűl a fa sáncoknak,
Nem ásatik a mezőkben
| A vetett föld árkoknak.
Nem kapálja az ádáz ló
| A virágos réteket,
Nem pirítja a kifolyó
| Embervér a vizeket.
Az árnyékos ligetekbe
| A víg öröm visszatér,
A megindult jó egekbe
| A sok sohajtás felér.
A hitvestárs kiterjeszti
| Férje után karjait,
Atya Anya megfereszti
| Örömkönnyben fiait.
A hív barát alig várja,
| Hogy barátját láthassa;
S ha egyszer ölébe zárja,
| A hült vért lemoshassa.
A bujdosó félreteszi
| Koldúsbotját s táskáját,
Munkás szerit előveszi,
| S szánt-vet, fújván nótáját.
Siess tehát szelíd madár!
| Az olajfa ágával:
Vigasztalj meg egyszer immár
| A Békesség javával!