# Csokonai Vitéz Mihály
Újesztendei gondolatok*

| Óh idő, futós idő!
Esztendeink sasszárnyadon repűlnek;
| Vissza hozzánk egy se jő,
Mind a setét kaósz ölébe dűlnek.
| Óh, idő, te egy egész!
Nincsen neked sem kezdeted, se véged;
| És csupán a véges ész
Szabdalt fel apró részeidre téged.
| Téged szűlt-é a világ?
Vagy a világot is te szűlted éppen?
| Mert ha csak nincs napvilág,
Nem mérhetünk időt mi semmiképpen.
| Hátha tőled, óh idő!
Te, aki mindenünket öszverontod,
| A nap is holtszénre fő?
És láncodat magad zavarba bontod?
| Mert, ihol lám, mindenek,
Bár bírtanak szépséggel és erővel,
| Változást szenvedtenek,
Vagy semmiségbe mentek ők idővel.
| Lám az ég forgása is
Idővel újabb változásba lészen,
| Lám a csillagokba is
Ki most derűl, ki béborúl egészen.
| Hát de mennyit szenvedett
Már ekkorig főldünknek állapatja,
| Hogyha a feldűlyedett
Tenger, vagy Etna lángja szántogatja?
| Sok faluk határain
Ma delfinek cicáznak a vizekben,
| S a csigáknak házain
Most zergenyáj ugrándoz az hegyekben.
| Sok merőfőld már sziget,
Sok vőlgyek a nagy bércekig dagadtak,
| És ahol hegy volt s liget,
Fenéktelen sós tengerek fakadtak.
| Így teszel te, óh idő!
A nemzetek forgó enyészetével:
| Most az egyik nagyra nő,
S a másik elmúlik saját nevével.
| A vitézlő Pártusok
Régólta szolgaság alá kerűltek:
| S a bozontos Gallusok
Ma már a hérósok sorába űltek.
| Már ma ökrök szántanak,
Hol Trója, a világ csudája állott:
| És ahol szántottanak,
Most London, a világ csudája áll ott.
| Óh, ha a nagy nemzetek
Sorsán hatalmad így előmutattad:
| Hát mi, gyarló szerzetek,
Mit várhatunk, – mit várhatunk miattad?
| Gyermek-, ifjú-, vén-korunk,
A bú, öröm s a jó, gonosz szerencse,
| Ép, beteg voltunk, s torunk
Kezedbe van, hogy jöttödet jelentse.
| Futsz te, nem vársz senkit is,
Gyakorta sok hosszú reményt ledúlál.
| Ím, te, míg ezt mondtam is,
Öt-hat parányi perceken kimúlál.
| Nem lehet jelenvaló,
Csak múlt, s jövendő pont lehet tebenned;
| És miként a puszta szó
Repten-repűl, úgy kell veszőbe menned.
| Így repűlt el tőlem is
Sok kedves esztendőm sebes-haladva;
| S meglehet, hogy nékem is
A véghatár ma is ki lészen adva.
| Úgyse volnék már gyerek;
Négyszer hat esztendőt eléldegéltem,
| S eszerént az emberek
Szűk életének harmadáig éltem.
| Vajha már – ha több nem is –
Mindegyik esztendőre jutna benne
| Egy – csak egy órácska is,
Amely az érdem oszlopára menne.
| Kész vagyok meghalni – kész,
Csak ezt tegyék síromnak a kövére:
| ÚTAS! ITT FEKSZIK VITÉZ.
EGY NAP XXIV ÓRA: ENNYIT ÉRE. –
| Ámde hogyha oly nemes
Szép tettek életembe nem tetéznek,
| Hogy halála érdemes
Légyen dicsőítésre még Vitéznek:
| Semmi, csak te, óh Lilim!
Te, akiért az életet szerettem,
| Csak te légy, Lillám, enyím:
Mindég fogom becsűlni, hogy születtem.
| És mivelhogy a napok
Elseprik a legédesebb időket:
| Míg az ifjú hónapok
Virítnak, el ne is veszessük őket.
| Elfut a nyájas tavasz,
A bársonyos hajnalra gyászköd árad,
| A kinyílt jácint elasz,
A rózsaszál egy délbe is kiszárad:
| Így az ifjúság maga
Majd elrepűl vidor tekintetedről,
| És az Ámor csillaga
Eltűnik ám kacsingató szemedről.
| Akkor, ah! rózsáid is
Nem fognak úgy kis ajkadon nevetni,
| Akkor érző szíved is,
Ah, nem tud úgy örűlni és szeretni.
| Én is akkor csak hideg
Vérrel barátkozom hideg Lilimmal,
| Úgy napolván, mint rideg
Vén, pelikán, ifjúi daljaimmal.
| Míg tehát az lenne még,
A szép időt, óh Lilla! meg ne vessük.
| Míg az élet lángja ég,
Egymást viszontöröm között szeressük.
| És ha semmi érdemem
Nem fog fejemre zöld babért tetetni,
| Semmi sem! mind semmi sem!
Csak hogy te, Lilla! meg ne szűnj szeretni.
| Híremet s nagy voltomat
Ne trombitálják messzi tartományok,
| Más ne tudja síromat:
Te hints virágot arra s a leányok.