# Amade László
Ki béborult az fölyhőben…*

Ki béborult az fölyhőben
| Megtért napom fénnye,
Várás és nemjövés után
| Édes szivem kénnye;
Az kit ingyen sem reméltem,
S hogy megvetett, attul féltem,
| Most ölemben bággyadoz,
| Tűzszivemben lángadoz,
Halálbul életet okoz,
| S mézet nyujt ahhoz.
Tekints reám és kegyelmezz
| Azon két szemekkel,
Kik bajt vínak és küszködnek
| Az égi tüzekkel,
Kikkel az szabad sziveket
Rabbá teszed s az híveket:
| Szólj hozzám oly igékkel,
| S tégy boldognak ezekkel;
Contentáljad ohajtásim’
| S özvegy várásim’!
Mivel kisded s még mint viasz
| Igaz hogy hajlandó,
Mint jó gyermek engedelmes,
| Érzem, az Cupido,
Az kit mindenek üldöznek,
Az kit gyilkosnak neveznek,
| Nem igaz, mert kegyelmes,
| Édes, kegyes, szerelmes;
Az kit soha nem gondoltam,
| Ugy tapasztaltam.
Talán nem egy, több irigyink
| Voltak ugy gondolom,
Bár titkoltad, kitalálnám,
| És titkon fontolom;
Vizet a szomjuhozónak,
Csontot az ebugatónak
| Azért nyujtsunk és vessünk,
| És igy bátran szeressünk:
Meg is szánja hőségünket
| Az ég, szivünket!