# Baróti Szabó Dávid
Magyarországnak hajdani szomorú sorsa*

Felhőkből zúdúlva midőn lerohantak az essők,
| A nap öröm-színben, kékes egekre kiszáll;
A zúgó szelek harcok után békére ha léptek,
| Öbleiből kifeszűlt tenger haragja lohad;
Nem tud hazánk a homályok után napfényre derűlni:
| Amit fájlaljon s féljen, örökre talál.
Bújában Niobé kővé vált; annak azonban
| Megtörlé szemeit nem sok időre halál.
Ez pedig él; ámbátor, hogy él, nem tudja, de mégis
| Él, s látván örökös kínjait, egyre zokog.