# Ráday Gedeon
Tavaszi estve*

Már tavasz volt, s az erdő is már mezítelenségeit
Zöld levelbe öltöztette; minden vígadt, kerteit
A bimbózó Flóra sok szép virággal kisorozta,
S a megfrissűlt levegőt kedves illat illatozta.
| Hogy kevéssé elszélesszem a nappali gondokat,
Kisétáltam az erdőre: boldog Isten! mely sokat
Láték, ami szent neved dicsérésére indíta.
S már a bennem elalvó kis szikrához tüzet szíta.
Akármerre fordítgattam nézdegélő szememet:
Minden hely megvídámított s ugyan gyönyörködtetett.
Hogyha néztem az eget s annak szép kék boltozatját:
Bámulék szépségein s áldám a mindenség Atyját.
Ah, mely szépen elszórt renddel függtek abban a felhők!
Hány csudálatos formákat öltöztek magokra ők!
Majd valamely szép sziget hasonlatosságát leltem,
Majd oroszlán látszatott, majd szárnyas sárkányt képzeltem.
Néha mint a szepességi havasoknak teteje,
Úgy hordódtak fel magasra s meredekre estek le.
Olykor formáltak erdőt, gyakran csak magános fákat
S a ködből lett hegytetőn függő kopasz kősziklákat.
Nagy elbámúlással nézem, miként váltá egymást fel
Új-új kép, s mint nőtt az egyik s hogy fogyott a másik el.
S ha az lenyugovó nap kezde rájok arányozni,
Mint tudták az arany színt a több színnel egybehozni.
Ha most bíbor volt a színek, már az ismét mássá múlt;
Látszó színek változásin a szem ugyan elbámúlt.
Egynek öble csaknem vér, külső pántját szép kék hatja;
Másnak öble tengerszín s merő láng a pártázatja.
De ki győzné azt leírni, ez a színváltozás hány,
Minthogy azzal szintúgy játsznak, mint szokott a szivárvány.
Semmivel se volt a föld érzéketlenb kedvességgel,
Sőt majd vetekedhete a szépségben a szép éggel.
Már a dér, hó s fagy elmúla, felváltá azt zöld mező;
Most már minden megújúla s minden gyönyörködtető.
Megfrissít minden tagot a szellők lengedezése,
Hallatik a berkek közt a barmok víg bömbölése.
S minthogy érzi már itt lenni a piros pünkösd havát,
A kis fülemüle torka reszketteti víg szavát,
Egyszóval a gráciák ebben az erdőben laknak.
Közel hozzám folydogált egy szép patak. A pataknak
Tekervényesen kerengett folyása, s amint leúsz
Vize, rámeredett szemem csaknem véle együtt csúsz,
Kristálynál szebb habjai gyöngyszemekkel hembergettek
S a tarkán szórt kövecsen kedves zörgést s csörgést tettek.
Bámult voltom csudálkozva ráfüggeszté szemeit:
Minő kígyóformán vonja maga után vizeit,
Úgyhogy merre fusson már s merre vigye célzott útját,
Majd hogy nem kételkedik, s úgy tetszik, hogy néha kútját
Mintha ugyan meg akarná látogatni, visszafoly,
Néha mintha lineára vették volna, éppen oly.
Amint ránézék merőn: gondolatim elragadtak,
S gyakor sohajtásim közt számban ilyen szókat adtak:
| Boldog Isten! mi az ember! s mi az ember élete?
Van is, nincs is, mint az árnyék, úgy elnyargal gyors hete
Mint ez a csörgő patak. Jaj hát, oh gondolatlan lélek,
Hogy fogy így el a világ fényvesztése? bizony félek
S tartok tőle, hogy megbánod, mikor a nemvárt halál
Mint a lesbe vont ellenség kicsap, rád üt, s lekaszál.
Akkor attól meg nem ment öszvegyűjtött gazdagságod,
Nem használ itten se pénz, sem tanúlt prókátorságod.
El kell menned, nincs mit tenned, kard ki kard és kéz ki kéz!
Az halálnál nincs tekintet, a halál semmit se néz!
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
– – – – – – – –– – – – – – – – – – – – – – – – – –
| Ha így van, így van pedig: mit használ kényesen élni,
S mikor ember kellene a gátra, pisszegni s félni:
Mi a tiszt? Csak pompás tömlöc, mit ád mást a gyüjtött pénz,
Csakhogy Istenünktől minket elvon s csakhogy minket kénz!
S mit használ, hogy kedves volt a szépnemnél nyájasságod:
Mind elmúl tőled ez; elmúl kényes ifjúságod;
E világnak mulatsági csak semmi és csak ganéj,
Százszor megbántja azt egy héj! de már késő a héj.
Látod ember: a tavasz a mord télre miként rányit,
S mint sepré el a meleg a tél szomorú hagyoványit.
A fagy olvad, a hó omlik, az ég friss, a mező szép:
Hát csak te vagy érzékenység nélkül való álló kép?
Hát csak te vagy, aki mégis teledben szeretsz maradni?
Csak te nem tudsz Istenednek tavasz reménységet adni?
Téged, földhözragadt lélek, ilyen tompává ki fent? –
Így beszélgetvén magammal, azalatt a nap lement.