# Virág Benedek
A kalitkába zárt madárról*

Szabad teremtmény, kis madár!
| Mely kéz – kegyetlen kéz – fogott el!
Tudom: sohajtasz sorsodon,
| S várod naponként a szerencsét,
Még alszik a hajnal, s te már
| Vered kalitkád szárnyaiddal.
Oh mondd ki nékem, kis madár!
| Örűlsz-e, vagy nem, álmaidnak?
Ha hallja gazdád éneked,
| Gondolja: hálálod kölessét.
Nem vélem én azt, s nem hiszem;
| Te átkokat zenegsz fejére.
Ha látja, hogy bé van fejed
| Szárnyadba dugva, s csendesen vagy:
Azt mondja: már megfáradott,
| S elnyúgodott az én madárkám.
Nem! nem! te bús óráidat
| Bánkodva számlálod magadban.
S hogy jobb reményed nem lehet,
| Útálod a napnak világát,
Ha vagy veréb hozzád repűl,
| S te addig állasz ellene,
Míg messze tőled el nem űzöd;
| A gazda rátok néz, nevet,
S örűl az ártatlan csatának;
| Nem tudja, hogy barátja vagy
Annak, kit elversz a veszélytől.
| Ha csipkeded rostélyidat,
Vagy ujjait tréfás uradnak;
| Azt véli, hogy játszol vele,
S hogy elfelejtetted, mi voltál.
| Én azt hiszem, hogy mérgedet
Szívére kívánod kiöntni. –
| Ki mást nyomorgat bűntelen,
Ah! életet hogy érdemelhet?