# Mátyási József
Felelet egy bizonyos személynek
azon kérdésére, hogy: mi a csók?*

Szép szűz! bámul bennem a csuda bálványa,
| Hogy tőlem a csókot írásba kívánnya.
Oly némajátéka az a szeretetnek,
| Melyben a személyek csak cselekedhetnek.
Csekély elmém szerént tehát azt ítélem,
| Kivált ha megegyez szépséged is vélem,
Hogy jobb e tudományt szájról szájra adni,
| Mint leírásával hijába fáradni.
Mivel az íz-érzés édesb a hallásnál,
| És nincs igazmondóbb a tapasztalásnál.
Részeltessen engem azok közül egybe,
| Melyeket két jó szív ád egymásnak jegybe.
S akkor kérdezze meg maga indulatját,
| Majd érzi a csóknak bő magyarázatját,
Mely szerelmes szikrák pattannak e tűztől,
| Mikor lángot vetnek a meggyulladt szűztől.
Érzéketlen látná az érzékenységet,
| Hol emésztés nélkül e csuda tűz éget.
De mivel szépséged annak mesterségét
| Érti, és titkának tudja kezdő végét,
Cselekedet által jobb szívvel felelnék,
| Mert az az írásnál kevesebbe telnék.
Inkább szép orcáján nyomnám a pirosra
| A csókot, melyet most festet papirosra.
Mindazáltal attól függvén boldogságom;
| Ha parancsolatit keresztül nem hágom:
Erőszak által is kedvét teljesítem,
| Ajakam tisztére pennám kényszerítem.
Az erőltetésig mindent elkövetek,
| Valamit egy ilyen dologba tehetek,
Melynek jobb formáját vehetnénk ajakkal,
| Mint száz betűfestő s képíró tollakkal.
De e szolgálatot szegődve igérem,
| Ha fáradságomért megfizeti bérem.
Nagy terhű kérdését ingyen nem vállalom,
| Legalább egy pár csók légyen a jutalom.
Hogy megítélhessem magam is belőle,
| Jól írt-é a pennám, vagy rosszúl felőle?
A csók jelent belső szíves indulatot,
| Szeretetre hajló titkos akaratot.
Az a kedvességnek bélyegző betűje,
| Az ajánlásoknak pecsétlő gyűrűje.
Oly áldozat neme, melyet bémutatnak
| Bálványimádói a szép ábrázatnak.
A páros hűségre szentelt szív bélyege,
| Melyet a friss vérnek tüzesít melege.
Oly néma szó, melyen beszélnek a hívek,
| Két egymás lángjától egybeolvadt szívek.
Hallgatással eső titkos beszélgetés,
| Egy leghirtelenebb kérdés s felelgetés.
Két testnek egymáshoz ütődött tűzköve,
| Lassacskán csattanó szikrányi mennyköve.
A szeretet ízét kóstoló száj nyoma,
| A beteg kívánság sebkötő flastroma.
A test nélkül való indulatnak képe,
| A szűz nyájasságnak emberfogó lépe.
Egy igen édesen tett ajakharapás,
| Egy orcapirító kedves pofoncsapás.
Oly nádmézzel készült manna, melyet noha
| Szűntelen ennél is, nem elégít soha.
Oly gyümölcs, amelynek szedheted almáját,
| Mely szempillantásba elültetted fáját.
S akit már az ilyen csókig szeretgetnek,
| Negyedik fokára hág a szeretetnek.
Háromféle nemét esmérem a csóknak:
| Első az, amellyel a feljebbvalóknak
Hálát szokás adni, avagy tiszteletet;
| Másodikkal pedig csókol a szeretet,
Már akár a buja, akár az ártatlan,
| Mert e tudományba egyik sem tudatlan;
Harmadik és végső a színmutatásé,
| Amely fábrikából volt régen Júdásé.
De ez az utolsó nincsen ott szokásban,
| Hol két különböző nem szeret egymásban.
Mivel leírása a második csóknak
| Hibázhat: úgy tartom, ne higyjünk a szóknak.
Inkább ajakinkra egynehány párt végyünk,
| Ítéletet osztán a dologból tégyünk.
A tapasztalás léssz legigazabb bírám,
| Hogy a dolgot jól-é vagy hibásan írám?
Még hallásbál tudtam: de ha megpróbálom,
| Más parancsolatra jobban eltalálom.
Vagy ha voltaképpen nem értem a csókot,
| Megkérdek még egy szép strimflikötő pókot.
S vajha arra kérni szépségedet merném,
| Bezzeg akkor lenne angyali mesterném,
Tanító vesszején első próbát adnék,
| Osztán kezére is majd reáakadnék.
Mely már sokkal lenne szebb mint az előbbi,
| A harmadik pedig annál is, sat.