# Révai Miklós
A franciaországi zendülésre*

(Részletek)

Lelkem vígasztalódj! Vagynak még oly hívek,
Az emberi nemért kiknek érez szívek.
Járomba szorult vér nem hűlt meg egészen,
Terhes szolgálatján buzdul s erőt vészen.
A királyi székek dűlnek megrázódva,
Nem rab már az ember a nyűghöz fojtódva.
Nézzed, az a nemzet, akinek azelőtt
Elzsibbadt tagjából az eleven velőt
Hebehurgya szelek fogytig eljátszották.
S lepke hitványságra széllel pazarlották:
Az a nemzet, kit a puhaság ágyában
Mélyen elaltatott siket barlangjában,
Az a nemzet, aki rabláncát csókolta,
Mellyen gőgös ura a gyávát hurcolta,
S még a reménykedőt nagynak is mondotta,
Noha fojtó láncát vérébe mártotta:
Ébred az a nemzet, ébred sok kárára,
S érez, mint Spártának nagylelkű polgára.
Az emberi nemnek sértett igazságát
Már szívére veszi haza szabadságát.
Megrázza láncait, fogát csikorgatja,
Nemes bosszújában a nyűgöt szaggatja.
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
A feltámadáskor a holtak sírjokba
Mikor majd az élet a rothadt tagokba
Leszáll és a porba lelket fog lehelni,
A test rémültében kiként kezd felkelni:
Élet pezseg féreg-megrágta karokban,
Élet jár békáktól emésztett lábokban.
Élet lesz a főben, hol kígyó fészket vert:
A szabadság lelke a hűlt s meredt embert
Úgy gyullasztotta fel elaludt hamvából,
Elevenebb érzés lobbant parázsából,
A francokra szállott, – s ők már nem jobbágyok:
Halál, vagy szabadság eltökéllett tárgyok.
*
Fussatok! fussatok negédes királyok
Ti szabad nemünket tagadó dagályok!
Megrendült széketek karjai inognak,
A dörgő mennykövek már bosszút morognak.
Mikor a szabadság s igazság szentsége
Feltámad nemünknek tehetőbb épsége,
Akkor füzettek meg büszke vétketekért,
Rajtunk elkövetett képtelenségtekért.
*
Vénus lakóhelye! Puhaság példája!
Meggyengült világnak vásott oskolája,
Páris! Intlek, légy most Spárta s rabláncodat
Szakaszd széllyel s mutasd erős szándékodat!
De látom, vitézül harcolnak fiaid,
Szabadság templomit rakják bajnokaid,
Késérik leányid amazon módjára,
Ébresztvén hívöket a jeles csatára.
Az ő nyájas szívök a nyertes jutalma,
S annak lészen hódult kegyesen hatalma.
Új Brutus, új Cató hal a szabadságért,
Hal a szabadsággal éledő hazáért.
S mint Rómát, úgy hagyják szabadon születtnek
Párist, új például az emlékezetnek.
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –