# Berzsenyi Dániel
A tizennyolcadik század*

Század hanyatlik. Már küszöbén vagyunk
Bámult korunknak, századok Istene!
| Buzgó örömmel feltekintek,
| S titkaidat huraim csodálják.
Népek születnek, trónusok omlanak
Lehelleteddel, s a te szemöldöked
| Világokat ronthat s teremthet,
| A nagy idők folyamit vezérlvén.
Hány századoknak szélveszes ostromin
Harcolt szerettem nemzetem ekkorig!
| Hány száz Charybdis s mennyi örvény
| Várta nemes remeked halálát!
Már sírba szállott hajdani nagy nevünk,
Már-már lecsüggött győzni szokott karunk,
| Mikor hatalmas szárnyaiddal
| Béfedezéd lebegő vitorlánk.
Megszántad e nagy bajnoki nemzetet,
Mely annyi harc közt vívta ki hantjait,
| S véráldozattal kérte vissza
| Ősei szent viadalma bérét.
Révpartra hoztad: Trézia karjain
Köztünk Perikles napjai nyíltanak;
| Saturnus áldott lelke jött fel,
| S vérbe merült mezeinkre szállott.
Dicső szabadság temploma lett hazánk,
Nem dúltak ádáz pártot ütő hadak,
| A szent rokonvér nem kiáltott
| A babonák tüze közt az égre.
Áldás virágzott a Duna partjain,
Áldásba ferdett a Tisza síkjain,
| Áldásba a vad Dráva berkin
| S Fátra kopár farain lakó nép.
S már most Ferencnek títusi trónusa
Fénylik közöttünk: jer, magyar, e napon
| Nyisd meg dicsőült szent királyid
| Templomait, s leborulva áldozz.
Nézd, mely hatalmas népeket eltörült
Körülted e nagy s ritka időszakasz!
| Nézd, mely viszontság kénye játszott
| A legerősb szegeletkövekkel.
Téged megőrzött őseid Istene,
Trajánok s áldott Marcusok álltanak
| Kormányodon, kiknek királyi
| Homlokokon ragyogott az erkölcs.
Mindenható kar méri ki sorsodat,
Kar, mellyen ég s föld sarkai forganak,
| Kar, mely dicsőült őseidnek
| Rettenetes hadait vezette.
Bízzál, s virágzóbb századokat remélj,
Eldődeidnek szép kora visszatér;
| Csak lelkeden tartsd: mennyi sok szent
| Vérbe került az igaz dicsőség.