# Dayka Gábor
Kesergés*

A csöndes éj bús asszonya csillagos
Fejével intett, s a csecsemő korát
| Felűl nem élt királyi Nappal
| Anyja szelíd kebelébe sűlyedt.
A játszi Morpheus álmodozásival
Elszenderítő mákszemeit rokon
| Kezekkel hinti – széjjel a lágy
| Szúnyadozásnak eredt szemekre.
Halotti csöndben fekszik az érező
Természet, és a nappali gondokat,
| S a bút, s az élet aggodalmit
| Megfeledő nyugalommal űzi.
Csak én panaszlom régi keservimet
Lengő homályban a könyörűletes
| Echónak; – ah, ő, bánatimra
| Itt rokon hangzatain felelget!
Csak nekem hullnak, fátyolos asszonya
A csendes éjnek, gyöngyeid hasztalan!
| Csak nekem: ah, mert jőni álmat
| Harmatozó szemeimre tiltasz!
De nemsokára bús alakú, szelíd
Testvéred immajd, a tehetősb halál,
| Int, és puhább álomra mindent
| Átölelő kebelébe hajlok.