# Amade László
Ámbár nékem nincsen kincsem…*

Egészlen kétségben végre estem vólna,
Ha csak már az Echo engem nem biztatna.
Ámbár nékem nincsen kincsem,
Kiért semmi kedvem sincsen,
| De talán megérem,
| Szivemben ismérem,
Hogy lész nékem szivem, hivem!
Most is aztat szánom s bánom,
Szived hogy titkon kívánom;
| Meg nem csókolhatlak,
| Meg nem szorithatlak,
Ne hagyj igy szenvednem! nem! nem!
Áldott ilyen képnek, épnek
Kedvében van ki ily szépnek,
| Valóért kinlódik,
| Ingyen nem aggódik,
De vajjon ki lesz az? igaz!
Dobog bár mindenem bennem,
Árnyékért hogy köll szenvednem,
| De szabad próbálni,
| Úgy szivre találni
Szabad még remélni, élni.
Eleget biztatsz reménnyem,
Elhunyt csillagomat, fénnyem!
| Azért már imádlak,
| És magamnak tartlak, –
Nincs már benned kétség! hüség!
vagy: De jaj talán hűség: jég! ég.