# Baróti Szabó Dávid
A lanthoz*

Hánszor fogadtam, hogy letesz róllad kezem,
Oh lant, örökre? Hány csatában kértelek,
Hogy hagyj el engem magad is, és másutt keress
Már lakhelyet? Hányszor mondtam, hogy többé reád
Sem nézek? – Úgy van, de fogadásomból mi lett?
S mi hasznot hajtott annyi kérésem! – Te sem
Búcsúzol; én sem óhatom tőlled magam;
Te tőllem, én tetőlled el nem válhatunk.
Amit haragomban szóllok ellened, legott
Megbánom és visszavonom. Esküszöl te is,
Hogy hóltomiglan megmaradsz velem. – Mi von
Eggymáshoz, hogy engem te, s én téged viszont
Kínozlak? Hogyne vólna kín néked, midőn
Kezembe vévén tégedet, csak rángatom
Húrjaidat, és jobb hangra vén korom nem is
Segíthet? Én pediglen hogy viseljem el
A sok parancsolt dolgot, a sok fejtörést?
Óh bájoló lant! oh szerelmes gyötrelem,
S könnyű nehézség! csak fejet kell hajtanom
Akaratom ellen is neked. De melly szeles,
Melly változó vagy! Most hogy hí szavad? miként
Gyúlaszt a mellyem? mint ragadja szívemet?
Mint húz magános helyre? mint ültet le? – sok
S nagy képzelődés és tüzesség mint fog el?
Mostan pediglen megkötöd magadat, midőn
Én hílak, hogy szóllitsd meg ékesb húrjaid?
Ellenkezőleg bánsz velem: még e kevés
Tüzemet is elszélyeszted; únalomra hozsz,
S nevetsz, ha tárgyát kedvem el nem éri – sem
Nélkűled, oh lant! sem veled nem élhetek.