# Kisfaludy Sándor
Csobánc*

Ülj mellém a kandallóhoz,
| Fel van szítva melege,
Csobánc-várról, Édes-kedves,
| Ím! halljad, egy agg rege:
Mult szüretkor Badacsonyon
| Ezt Múzsámtól vettem én,
Egykor, midőn magam bolygék
| A hegy szirtes tetején.
Sok történt ott, amiolta
| E pompás hegy földjébe
Szöllő s gyümölcs ültetődvén
| A vadonnak helyébe,
Esztendőnként sok úri nép
| Gyűl oda a szüretre: –
László s Rózsa szerelmök is
| Ott kelt e bús esetre.
Szép, jó, s vitéz volt a kedves,
| Nem csak Vasban, Szalában
Volt legelső, – nem volt mása,
| Mátyás birodalmában;
Termetének annyi éke
| Nem volt minden kelleme;
Bő értéke, híres neme
| Nem volt minden érdeme:
Fellengező, erős lélek,
| Éles, mély tűz-értelem,
Nemes, bátor, igaz, nagy szív,
| Lángoló hív szerelem
Voltak azon tulajdoni,
| Melyek őtet szememben
Egyetlenné – s örökössé
| Tevék az én szivemben.
Itt ült velem legutólszor,
| Engem általölelvén, –
Hű szerelme szerelmemnek
| Teljesen megfelelvén: –
Szüret vala itt akkor is:
| A Balaton háborgott
Zúgott a hegy a nagy szélben,
| Haj! és szívünk csikorgott! –
„Isten-hozzád, Rózsa lelkem!
| Megyek, úgymond, Budára;
S kikeletre Bátoryval
| Onnan török nyakára.
Teli, hallom, vitézekkel
| Immár Mátyás udvara,
S én ne mennék? – aki nem megy,
| Nem nemes, nem – magyar a’.
Ha az isten szerencsét ád,
| Visszahozom szivemet,
S borostyánnal koszorúzva
| Viszlek haza hölgyemet.
Szigligetben fogunk élni,
| Szerelmünkben boldogok,
Hol fészkünkből kirepülni
| Egykönnyen majd nem fogok.
De ha az Úr oly sorsot vet,
| Hogy Szentgyörgyi egy fia
Vérét ontsa – érted foly az,
| Édes haza, Hunnia!–
Akkor Rózsám, Gyulafy-faj,
| Kesergvén a mátkáért,
Vigasztaljon e gondolat:
| Szép halni a Hazáért!
Imígy szólott, súlyos kardját
| Oldalára övedzvén;
Megdermedve – zúzott szívvel –
| Magam kívül valék én:
S elszakadott kebelemtől! –
| S elment a vad törökre! –
De fulánkja szerelmének
| Benn e szívben örökre! –
Oda van ő! – felgyilkolva
| Örömei éltemnek;
E nagy világ semmit többé
| Nem adhat már szivemnek! –
Oda van ő! – utána, haj!
| Haszontalan sóhajtok;
Oda van ő! – legyek én is!
| Egyebet nem óhajtok.
Badacsonynak szüretjében,
| A hegy felső felében,
Hol nehezen fogamszik már
| Szöllő a szirt keblében;
Alatta egy vén diónak,
| Senkitől sem láttatván,
Egy legördült ormon ülve,
| Csak rigóktól hallatván,
Imígy zengé, elmerülve
| Tengerében kínjának,
Szíve gyászos történetét
| Egyedül csak magának,
Szegény Rózsa, – Balatonra
| Meresztvén le szemeit,
S fuldokolva nyeldegelvén
| Sűrűn omló könnyeit.
A szép Rózsa! Gyulafynak
| Dicsőséges leánya,
S aki őtet csak ismérte,
| Minden férfi bálványa:
Amilyen szép, és kellemes,
| Oly felséges, kegyes, jó, –
Dunán s Tiszán innen és túl,
| Nem volt hozzá hasonló.
Bő, víg, s népes volt Badacson
| Az akkori szüretben:
Mozgott, hangzott az egész hegy
| Fenn és alatt, kinn és benn.
Urai és asszonysági
| Veszprim-Somogy-Szalának,
Ifjai és leányai
| Mindnyájan ott valának.
Durrogtanak a mozsarak,
| Hogy a bércek ropogtak,
Kongtak a még üres hordók,
| Az ostorok pattogtak; –
Harsogtak a tárogatók,
| A hegedűk zengének,
Szólt a duda, tapsolt a tánc
| S a sarkantyúk pengének.
De minderre a bús Rózsa
| Örömre nem gerjede;
Mint a féreg-marta rózsa
| Lankada és csüggede:
Se nem látott, se nem hallott
| Keservénél egyebet; –
Se nem érzett, se nem tudott
| Keservénél egyebet.
Mert Lászlója, ki Mátyásnak
| Diadalmas hadával
Dicsőséget ment aratni
| Pogány-földön kardjával,
S Mátyás halálseregében
| Harcolt Kenyér-mezején,
Sebet, s utóbb halált nyere
| Azon nyárnak elején.
Éppen, midőn kalangyákban
| Feküdt még a gabona,
Akkor jöve a táborból
| Csobáncra egy katona:
„Szentgyörgyitől jövök, úgymond,
| Az ő árva szolgája, –
Hol van Rózsa, a kisasszony –
| Szegény uram mátkája?
Oh kisasszony! Kegyelmednek
| Szomorú hírt hozok én:
László úrfi, kedves uram,
| Heghalt Kenyér-mezején!
Farkas előbb oda lett már,
| Kit innen vitt magával;
Farkas után én gondoltam
| Sárkány paripájával.”
„Meg kell halnom – eredj, mondá
| Ledülve egy dúlt sáncra,
Mikor s mint lett halálomat
| Vidd mátkámnak Csobáncra.
Emlékezzék meg én rólam,
| Az ő holtig hívéről; –
De miattam le ne mondjon
| Az életnek kedvéről.
Legkedvesebb barátomat
| Válassza ő férjének –
Boldogítsa Varjas Andrást
| Szerelmével szívének! – "
„Imígy szólott – írni akart,
| De jobb keze nem vala! –
S ugyan az nap, Pünkösd-kedden,
| S ugyan ottan – meghala!”
Ily fenével kínzá Rózsát
| E katona-jövevény; –
Oh iszonyu rút csalárdság!
| Pokol-fonta szövevény!
Az egész hír költemény volt;
| Varjas András koholta,
S Orbán deák, aki Rózsát
| Ezen hírrel gyilkolta.
Varjasnak már rég fájt foga
| Csobáncra és kincsére,
S fejét soká törte abban,
| Mint ejthetné kezére;
Ezer tőrt és lépet vetett,
| Hogy megfogja madarát;
De bármit tett, nem volt haszna –
| S csikorgatta agyarát.
Hogy Szentgyörgyi táborba ment –
| Hah! mint örült annak ez;
Reménylvén, hogy a csatákban
| Vagy Szentgyörgyi odavesz,
Vagy hogy Rózsa elfelejti
| Távollévő mátkáját,
S utóbb mégis néki adja
| Szüzessége pártáját.
De élt a’ még, megtartá őt
| Az igazat védő ég;
S élt keblében hív szerelme, –
| Sőt azóta nőtt az még.
S lefizetvén hazájának
| A tartozott oltalmat,
Jönni készült, mátkájától
| Megkérni a jutalmat.
Se Rózsa nem felejté-el,
| Amit igért hívének:
S távolléte kétszerezte
| Lángját égő szívének.
Kosarat nyert, aki kérte;
| Halápy és Hagymásy,
Török, Pethő, Kanisay,
| Poky, Érsek, s Szilvásy.
Úgy cselekszik a távollét
| A szerető szivekkel,
Valamint a szél fuvalma
| A lángoló tüzekkel:
Ha csak kicsiny s gyenge a láng,
| A szél mingyárt elfojtja;
De ha már elharapózott,
| Azt még inkább felbojtja.
Imígy látván füstbe menni
| Varjas minden reményét,
Megcsengette körmöcikkel
| Jól megtöltött erszényét:
„Orbán! (úgymond ez ördöghez)
| Jutalomul ezt veszed,
Hogyha nékem te Csobáncot,
| És Rózsát megszerezed?
Dárday, hogy ő hugait
| A jószágból kitudád,
Mely az ő nagyanyjoké volt,
| Nemde kétszáz sárgát ád?
Ebben itt kétannyi vagyon –
| Sajátod az órában,
Melyben Varjas lefekteti
| Rózsát nyoszolyájában.
S poharak közt így végzének:
| Közösülés ne legyen
A mátkák közt – tudósítást
| Egy a mástól ne vegyen;
S utóbb László elvesztéről
| Bizonyos hír terjedjen,
Úgy, hogy erről kételkedni
| Akárki is feledjen.
S úgy lett. – Orbán, a sátánfi,
| A dolgot jól intézte;
Hogy Rózsát, mint elnyert koncot,
| Varjas immár úgy nézte.
Varjasnak egy cimborása,
| Ki Lászlóról halált írt
A táborból, hitelessé
| Tevé ama költött hírt.
Holtnak tartá László úrfit
| Rózsa s minden atyafi;
Megkönnyezé derék vejét
| Még maga is Gyulafy.
Sőt Tihanyban rekviem is
| Tartatott már érette,
Ott volt Varjas, és Deákja,
| A két ördög; – nevette.
De ezáltal dolgát Varjas
| Nem csak jobbá nem tette;
Hanem minden reménységét
| Egyszerre elvesztette.
S kétségb’esvén, hogy valaha
| Megfoghatná madarát,
Dúlt, fúlt, ivott, káromkodott –
| S csikorgatta agyarát.
Oh, de Csobánc bezzeg hangzott
| Rózsa szive jajjától:
Lászlót! Lászlót! kért ő szegény
| A vár minden falától.
Mérték nélkül volt keserve –
| Haját, keblét szaggatta;
Földhez sujtott reményeit
| Éjjel-nappal siratta.
Látván ezt az ősz Gyulafy,
| Vigasztalta, kérlelte,
Dorgálta is gerlicéjét,
| Oh! – mert igen szívelte.
De a lelkét vesztett szívnek,
| E föld már nem adott írt,
Vajh! mért kellett elhinnie
| Ama gyilkos, hamis hírt!
Mint ősszel a liliom-szál,
| Szemlátomást hervadott;
Tüze elhunyt, – lelke alélt –
| Már könnye is apadott.
Ez utolsó szüret után,
| Már csak alig élhete;
Pedig László Budán volt már –
| S kedveséhez siete.
Budán volt már a király is
| Az országnak nagyjával
S diadalmit innepelte
| Bajnokinak javával.
A mulatság- s vigasságnak
| Budán nem volt szünete;
De Lászlót ez nem ingerlé –
| Kedveséhez siete.
Mert, hogy rég nem hallá hirét,
| Se nem vette levelét
Mindég szivelt mátkájának –
| Borzogatta kebelét.
Tarsolyában sok gyöngy vala
| Rózsájának számára;
Örült, midőn elképzelé,
| Mint illik majd nyakára.
Nagy-Vásonyig Kinizsyvel
| És többekkel utazott,
De kísztetvén Csobánc felé –
| Nem veszteglett soká ott.
Napnyugodtkor indult onnan
| Lovászával magával,
Farkassal, ki minden sorsot
| Együtt viselt urával.
Késő őszben volt ez a nap;
| Már mindenütt elkele
Márton lúdja;* a Bakonynak
| Már lehullott levele.
Hideg szél fujt Észak felől –
| Repült a ló serénye;
De kedvezve világított
| A már telő hold fénye.
„Rózsa! Rózsa! közel vagyok –
| Hahogy hívem maradtál,
S megtartottad, amit nékem
| Badacsonyon fogadtál? –
Szigligetben fogunk élni,
| Szerelmünkben boldogok:
Hol fészkünkből kirepülni
| Egykönnyen már nem fogok.”
Ezt gondolá s több effélét
| László úrfi magába,
S nyargalt-nyargalt, hogy szikrát hányt
| A száguldó ló lába.
Estve későn volt az immár,
| Hogy kiért a tisztára, –
Felpillantott, és ráismért
| Csobánc-várnak fokára.
Itt megtoppant paripája,
| És egy nagyot horkantott;
Mert éppen egy nyúl az úton
| Ott keresztül illantott.
De sarkantyút adván László
| Ágaskodó lovának, –
Most még annál sebesebben
| Nyargalt Csobánc várának.
Tovább jutván, – a sziklák közt
| Ott egy bagoly huhogott;
Borzadozott Szentgyörgyi ott,
| S bátor szíve dobogott:
Mert tudta még dajkájától,
| Hogy semmi jót nem jelent,
Amit most hall, – s imént látott;
| De a bajnok – tovább ment.
Továbbá, hogy odajutott
| A hegy gyöpös aljába,
Ahonnan felkanyarodik
| Az út Csobánc várába:
Szomorúan hallott kongni
| A várban egy harangot, –
Mit jelent ez? – Az erős szél
| El-elkapta a hangot.
„Úrfi lassan! (mondta Farkas.)
| Én itt nem jót érezek? –
Torba megyünk – a faluban
| Valakit megkérdezek.”
S egy paraszt jött éppen szemközt,
| S László imily kérdést tőn:
Földi! minek szól e harang?
| Válasz erre, jaj! – ez lőn:
„Dicsértessék az úristen!
| Kisasszonyunk vívódik
Tegnap-óta a halállal –
| Mondják, szörnyen kinlódik!
Bár az isten megtartaná!
| Mert igen szép s igen jó;
Régen beteg – lelkéért ez
| A harmadik harangszó.”
S mintha ezer kardot döftek
| Volna László szivébe,
Elbődüle, – minden vére
| Visszaszaladt keblébe;
S mint a nyíl a várban termett,
| Lova eldűlt alatta;
De haj! Rózsát László elől –
| A halál elragadta.