# Kisfaludy Sándor
Kesergő szerelem*

(Részletek)

### 1. Dal
Az életnek tengerében
| Két örvény van: szív és ész;
A kettőnek egyikében
| A jobb ember könnyen vész.
Az ész ezer bajt okozó:
| Ezt el lehet kerülni;
A szív, minthogy ragadozó,
| Könnyű benn elmerülni.
Engem a sors forgó szele
Ez örvénybe csapott bele;
| S elragadt ez engemet:
| A szív szerzi vesztemet.
### 6. Dal
Semmiként sem remélhetvén
| A kemény szív irgalmát,
S tovább immár nem tűrhetvén
| Fájdalmim nagy halmát:
Vérző szívvel kifejtőztem
| Barátim karjaiból,
S a nagy harcba kiköltöztem
| Hazámnak határiból.
Ott, hegyeken s völgyeken túl,
Hol Mars vért ont s népeket dúl,
| Kínom végét, halálom,
| Talán majd ott találom.
### 7. Dal
Mint a szarvas, kit megére
| A vadásznak fegyvere,
Fut, de későn, foly már vére,
| Vérzik tőle a csere:
Úgy futok én a pár szemtől,
| A seb mellyem baljában;
Ázik a föld keservemtől
| Lábam minden nyomában.
De hajh! mennél tovább érek,
Annál jobban gyűl a méreg,
| S beljebb rögzik szívembe:
| Futok, hajh! de vesztembe.
## III. ÉNEK
Mars vad dühe bont, dúl, vág,
| Amerre jár, s öldököl;
Vérben fetreng a fél világ,
| Minden kidül helyéből;
Századokig büszkélkedett
| Tartományok omlanak;
Örök létre törekedett
| Alkotványok bomlanak.
Keltek olta meg nem rendült,
| Trónusok felfordulnak;
Százak olta felségben ült
| Főhatalmak elmulnak;
Világszerte jót s hasznot tett
| Törvények eltörlődnek,
Kezdetjeket istentől vett
| Kormányok kiűződnek.
Róma! te ki a világnak
| Hajdan sorsot osztottál,
Mily sanyarú szolgaságnak
| Igájába jutottál!
Boldogabb volt jámbor atyák!
| Vallástok, szokásitok
Gúnyolódva változtatják
| Szilaj onokáitok.
Szív a szívtől, szülőjétől
| A még nevendék legény,
A deli férj kedvesétől,
| S kisdeditől, óh szegény!
A jó barát barátjától,
| Vérétől az atyafi,
A birtokos birtokától,
| Honjától a hazafi
Ezer kín közt szakadoz el,
| Sírva megy bal sorsába;
Küszködik a veszélyekkel,
| Míg oda dűl sírjába;
S meghalva már, nem nyughatik
| Anyaföldje keblében;
Idegentől tiportatik
| Idegen por szennyében.
Aki előbb uralkodott,
| Most inségben nyavalyog;
Aki előbb pompáskodott,
| Most ringyrongyban fanyalog,
Azok, kiknek több ezerek
| Térdet fejet hajtának,
Most mely nyomorúlt emberek:
| A föld alá bújnának.
Az ott elébb bőségében
| Adakozott szívesen;
S most keserű inségében
| Azok marják mérgesen,
Kiket ő, most gyilkosait,
| Értékével s kegyével
Úgy táptála, mint fiait
| A pelikán vérével.
Annak előbb csillag fénylett
| Kevély mellye baljában;
Mely szegény most! mily cserét tett!
| Kenyere is alig van.
Ott egy atya, nem atya már,
| Gyámol nélkül maradt vén,
Némán keserg a szép huszár
| Egy fiának elestén.
Ott egy szép szűz, elcsüggedve,
| Mint a hervadt liliom,
Csak alig él: mert temetve,
| Hol sírba dűlt milliom,
Eltemetve van most már ott
| Választottja szívének,
Kiben öszvegyilkoltatott
| Boldogsága éltének.
Ott egy másik, hah! fertelem!
| Óh természet, fordulj el!
Ily gyalázat, ily sérelem,
| Emberiség! borzadj fel!
Ott egy másik, nem asszony még,
| Leány sem már, sorsában
Kétségbesve – boszúld meg ég! –
| S elbódúlván agyában,
Most is látja bomlott ésszel
| Marsnak dühös szolgáját,
Ki elrablá gyilkos kézzel
| Szüzessége pártáját:
Virginia foglalatja
| Eszét vesztett fejének,
Kit megmente derék atyja,
| Vérét ontván szívének.
Ott egy szép hölgy – óh szörnyűség!
| Első gyermek méhében
És már özvegy, s nem tudja még,
| Sorsa mit mért mérgében;
Halljad, szegény: bajnok híved,
| Kit oly hosszan szerettél,
De csak nem rég nyert meg szíved,
| Az nincs többé, már nem él.
Értvén ő, hogy oda híve,
| Nem küzdhetik kínjával;
Meghal, mert meghasad szíve,
| S a mi benne, vele hal.
Egy élet felgyilkoltatván,
| Így visz többet magával;
Ama tölgy levágattatván,
| Így dült oda ágával.
Ott, hol előbb az életnek
| Kénye s kedve zsibongott,
S barátságos több nemzetnek
| Víg zavarja tolyongott,
Minden üres, puszta most ott,
| Néma, lankadt, szomorú;
Azt, a mit Mars még meghagyott,
| Éhség öli, vagy a bú.
Mindenfelől kicsapának
| Az inségnek árjai;
Mindenfelől megnyílának
| A halálnak torkai!
Óh! és mennyit emésztének
| Már az élet javából!
Mennyit, mennyit elnyelének
| Az élőknek számából!
Embervértől, hányszor vala,
| Hogy bíborrá levétek,
Emberélet mennyi hala,
| Rajna, Duna, belétek!
E veszélynek itt a földön
| Szajna! te vagy forrása;
Pokol-Páris! általad lőn
| A világnak bomlása!
Ott egy város, csak tegnap még
| Fészke, boldog békének,
Most köz célja két ellenség
| Neki dühödt mérgének,
Füstbe, lángba enyészik el:
| Trója, te is így vesztél!
S akik lakták, inségikkel
| Elszéljednek, ki még él.
Ihol egyik övéivel,
| Ki jókor megszökhetett,
Kínjává lett örömivel,
| Kiket még megmenthetett,
Borzadozva tekint vissza
| Füstbe menő házára,
S kiknek vérét a föld issza,
| A megöltek halmára.
Itt egy asszony jön egyedül,
| Egy csecsemő karjában;
(Férje otthon a tűzben sül
| Régi betegágyában;)
Itt jön, lába már nem bírja
| Súlyát meredt testének,
Minthogy szeme ki nem sírja
| Fájdalmait szívének;
Elájulva öszveroskad
| S magzatjával ott fekszik,
Hová épen két lovas had
| Száguldozva igyekszik;
Hah! s most, midőn öszvecsapnak,
| Egymást vágják, nyaggatják,
S kik sebet, kik halált kapnak:
| Ott – őket eltipratják!
Jőj el, jőj el, áldott béke!
| Jőj le hozzánk az égből!
A föld egész kereksége
| Így kiált az inségből.
Engeszteld a szörnyeteget,
| Hajh! eleget dühödött!
Oszlasd a harcfergeteget,
| A föld váltig bűnhődött.
Valamint Mars hóhérolja
| E földtekét dühével,
Keblemet úgy marcangolja
| Ő is bájos szemével.
Szívembe is jőj le, béke,
| Sorsot osztó szeméből;
Szakadj lelkem kínos féke,
| Jőj, megváltás, szívéből.
### 27. Dal
Ott, ahol én nevelkedtem,
| Egy dombról egy patak folyt:
Hányszor ott nem estvéledtem!
| Éltem akkor boldog volt.
Vígan, mint a völgy öblében
| Ama patak csordogált,
Az ártatlanság ölében
| Életem úgy folydogált.
Ez idők az örökségbe,
Mint a vizek a mélységbe,
| Lefolytanak. Halandó!
| A jó hamar mulandó.
### 71. Dal
Édes, kínos emlékezet,
| Ó Badacsony szürete!
Mulatságos gyülekezet,
| Te rabságom kezdete!
Ott tudtam meg, ki légyen ő,
| S mi legyen a szerelem;
Amor nyila miként sebző,
| S mi az édes gyötrelem.
Nem úgy mentem, amint jöttem;
Nagy különbség volt közöttem,
| Aki valék az előtt,
| S aki lettem, látván őt.
### 75. Dal
A Havasnak oldalában
| Keletkező patak te!
Mely a fenyők homályában
| Búsan zúgva szakadsz le,
És tétova csavarogva
| Fába szirtbe ütődöl
Míg küszködve és zokogva
| A tengerbe vergődöl:
Képe vagy te életemnek,
Mely temérdek sérelemnek
| Tőrit lelvén útjában,
| Zokog kínos folytában.
### 76. Dal
A fecskék elköltöztenek,
| Hull a fának levele;
A víg dalok megszüntenek,
| Erdő s mező bús bele;
A rét fakó térségein
| Száraz füvek suhognak;
A vén tölgyek gerébein
| Csókák s varjak kárognak:
Közelget az évenyészet,
Haldoklik a szép természet!
| Így hal szívem fenekén
| A remény, így halok én.
### 85. Dal
Szerelemben fogantattál,
| Szerelemtől születtél,
Szerelemmel tápláltattál,
| Szerelmek közt termettél;
Amit szemed lát s füled hall,
| (Így szól a bölcs értelem)
A teremtés valóival
| Nem egyéb, mint szerelem:
Szerelem a föld, víz, tűz, ég,
S azt te mégsem ismernéd még?
| Kémleld ki csak szívedet,
| Megtanít az tégedet.
### 89. Dal
Láttam őtet siránkozni,
| (Barátnéját siratta)
És hallottam sohajtozni,
| Keblem hajh! mint szaggatta:
Meleg hó volt ábrázatja,
| Szemöldöke szivárvány;
Szeme az est csillagzatja,
| Mellye pihegő márvány;
Láng volt az ő sohajtása,
Felhős hajnal mosolygása;
| Gyöngyök voltak könyei,
| Halvány rózsák színei.
### 90. Dal
Hallottam én szép szavának
| Ezüst hangját zengeni;
Philomela panaszának
| Hangja nem oly isteni.
A természet figyelmes volt,
| S olvadozni láttatott;
A patakvíz lassabban folyt,
| A fatető hallgatott;
Megszünt minden madár dala,
Minden Zephyr fülel vala,
| Megszünt minden fúvalom:
| S mosolygott a fájdalom.
### 107. Dal
Úgy lebegett ő szüretkor
| A táncolók sorában,
Mint a Zephyr szürkületkor
| A rét szélte hosszában.
Mely nemes volt mozdulása,
| Mely felséges lépése,
Mely gömbölyű fordulása,
| Milyen könnyű lejtése;
Teli keble mint pihegett,
Rózsaszája mint lihegett:
| Hajh! midőn így táncola,
| Mennyi szívet láncola!
### 126. Dal
Napok jönnek, napok mennek,
| De búm csak nem távozik;
És az órák elreppennek,
| De sorsom nem változik:
A volkánok kifáradnak,
| De nem az én tüzeim;
Folyók, tavak kiapadnak,
| De nem az én könyeim;
Erdők, mezők felvidulnak,
Csillagzatok megfordulnak,
| A szerencse forgandó:
| Csak inségem állandó.
### 155. Dal
Zúg a zápor, ordít a szél,
| Csikorog a rengeteg;
Dörög az ég, fél ami él,
| Iszonyú a fergeteg!
Viaskodik ég, föld, víz, tűz,
| Dühödik a természet,
Egy mennykő más mennykövet űz,
| Így lesz a vég egyészet!
A nyomorék ím! itt vagyon,
Szánd meg, villám, vesd, zúzd agyon,
| Égesd porrá csontjait:
| Szánd meg, s végezd kínjait.
### 172. Dal
Téged látlak az egeknek
| Magas, tiszta kékjében;
Téged látlak a vizeknek
| Folydogáló tükrében;
Nappal a nap aranyának
| Ragyogó lángfényében;
Éjjel a hold világának
| Reszkető ezüstjében.
Minden időpercenetben,
Mindennemű szegeletben,
| Üldözőm vagy szünetlen:
| Hagyj békét, oh kegyetlen!
### 180. Dal
Végtére hát elértelek,
| Édes hazám! tégedet?
Végtére megnyerhettelek?
| Itt csókolom földedet.
Óh Hunnia! sínlettelek,
| Kedves honom, tégedet!
Te, kit mindég sziveltelek,
| Nyisd meg anyaöledet! –
Hogy elmentem, poklom valál:
Jobb élet-e, avagy halál,
| Amire most érkezem?
| Óh hazám! azt kérdezem.
### 182. Dal
Amott látom domborodni
| Nagy-Somlónak kalapját;
Amott, jobbról, nyálasodni
| A Marcalnak iszapját;
A felhőben merőn ott áll
| A sümegi vár foka;
A Bakonyból ott kandikál
| Tátikának homloka;
S a tündérnek lakóhelye,
Kínaimnak a műhelye,
| A kék gőzben ott borong –
| Kebelem, hajh! mint szorong.
### 199. Dal
A titok kinyilatkozott:
| Szeret, de nem engemet!
Nem érettem sohajtozott –
| Fojtsd meg, óh kín! szívemet!
Boldogtalan indulatok,
| Melyek létet adátok,
Emlők, akik tápláltatok,
| Nézzétek itt munkátok!
Nyílj meg, óh föld! szakadj rám ég!
E pontban itt hadd legyen vég:
| S te, ki megölsz, vad lélek!
| Légy boldog! ha nem élek.