# Vitkovics Mihály
A költő*

Kinek szelidebb szív juta isteni
Kézből, s dicsően mennyei lánggal ég,
| Jó lelke annak messze futja
| Ami gonosz, s tele mellel érzi
A szépet. Ifju korban elandalog
Vidám tavasznak zsenge virágjain,
| Édesdeden búsong ligetben
| Zengedező Philomélé dalján.
Keblébe szent tűz gerjed, elömlenek
Érzési, s lantján boldogan énekel
| Az új keletnek, rózsaszálnak,
| És, kinek ezt szedi, kedvesének.
Erősbb korában bajnoki tetteket
Zeng a Hazának, s Róma vitézeit,
| Kik a szabadság gyámoláért
| Élteket áldozatúl letették.
A vakhitűség régi homályait
Oszlatja, bárdus hangjaival puhult
| Lelkekbe bátorságot öntvén
| Híresen érdemek által élni
Indit, s örökké hinni csak a valót.
Megvetni kincset, mely alacsonyra vonz,
| Szívhez dalol, s fellelkesűlve
| Emberi társait üdvöziti
Meg nem haló hír a maradék előtt
Fenttartja múló századok által is
| Becsűlt nevét, bár semmi márvány
| Nem födi év letiporta sírját.
Hirdetni meg nem szűnik az élesebb
Eszü előtt, mely égve szerette ő
| A szent szabadságot, miként mert
| Érte veszélybe rohanni szíve.
A sok hibáktól megmenekedve, mint
Nevette a köznép levasaltatott
| Gondolkozását, a bal hitűek
| Nyelv düheit mi merőn veté meg.
Magosra vágyván, mint fejedelmi sas,
Ki a ködön túl a kies ég alatt
| Kedvvel röpülvén, Boreasznak
| Zordoni fergetegére nem hajt.