Szövegközlésünk a Verseghy Ferenc Kisebb Költeményei című köteten alapul (kiad.: Császár Elemér és Madarász Flóris, Régi Magyar Könyvtár 24. k. 1910.)

A vers elé Verseghy a következő szöveget csatolta:

„Pajtás uraim!

Az én szatírám csak a litteraturát, nem pedig a litterátorokat illeti. Kikérem tehát magamnak, hogy a benne találkozó kifejezések közül senki csak egyet is magára ne magyarázzon. Egyébiránt kénytelen volnék az illető urat a ludas asszonyra megemlékeztetni.

Nevemet ki nem tettem; mert olyan időket élünk még, melyekben a szembetűnő írásnak okos megcáfolása helyett csak az írónak a neve és erkölcse szokott mocskoltatni. Azt pedig jól tudom, hogy e jelenvaló írásom, mivel magában feddéseket foglal, szembetűnő, és így csak erre nézve is már érdemes arra, hogy megcáfoltassék.

Megcáfoltassék? Légyen úgy! De előre mondom ám, hogy ezt a szatírát csak a jövendőbéli szelídségjek által egyedül; a nyilvánvaló mocskolódások és tudománybéli civakodások által pedig okosan megcáfolni soha nem lehet. Éljenek az urak szerencsésen, és szeressék még a feddő igazságot is.” (1981.)