# Ujfalvy Krisztina
A barát*

Szenvedhetetlen maradna
| A fatumnak durvasága;
Ha minden rosznak nem volna
| Valami kis orvossága.
Már ha lelked sohajtásit
| Jó barátod hallgathatja:
Kínos terhed fájdalmait
| Részvétellel gyógyíthatja.
Kevés még az eléghez, de
| Oh mégis be sokat teszen,
Ha egy igaz barát szíve
| Könnyid spongyiája leszen.
Egy téged sajnáló lélek,
| Sebed gyógyító flastroma:
Midőn sorsod inségének
| Földre nyom véres ostroma.
Jaj! de beh sok álnok szívnek
| Keserged csalfa játékát,
Amíg egy igaznak s hívnek
| Kapod édes ajándékát.
S ritkaság, ha állandó lesz,
| Mert vagy halál vagy más eset
Birtokodba hamar kárt tesz,
| S nyereséged porba esett.
Találni baj, veszteni jaj!
| Mind a kettő veszedelem;
De kivált az utolsó zaj
| Egész a végig gyötrelem.
Szegény élet! beh sok színű
| Szenvedés kisér a sírba,
Ahol egy nem ismert ízű
| Nyugalom takar a porba.
A porba, hol egy kis földbolt
| Oszt széllyel azon részekre,
Melyek egyesültenek volt
| Hajdan csak szenvedésekre.
S melyekkel földi játékod
| Sírva nevetve, ha végzed,
Itt leled bérajándékod:
| Azt, hogy szíved már nem érzed.
Itt kapod fel, csak azt amit
| Élet s világ, bár fogadtak,
De nem nyertél tőlük semmit,
| Mert nyugodalmat nem adtak.
Barátságok részrehajló
| Volt, s kedvezések kétszinség,
Csak csendességid tolvajló
| S fájdalmid munkáló inség.
De hát nyugtod sírhalmának
| Hantjai mint kedvesűlnek,
Ha barátod fájdalmának
| Bús forrási nedvesűlnek;
S reszketve addig érkezvén
| Szorult mejjel dől sírodra,
Reád visszaemlékezvén
| Vérkönyűket sír porodra.