# Gyöngyössi János
Ifjú tanulónak elmélkedése ama közönséges mondásból:
non aestas est laeta diu+*

Melly hamar a nyárnak víg folydogalási lejárnak,
| Hullnak el a levelek, fúnak az őszi szelek:
Úgy bizony eltelnek szaporán, ha tavaszra kikelnek,
| Ifjak zöld idejek; s vénül azonba fejek.
Izzadozásokban ha ki nem gyűjt nyári napokban,
| Majd ha telére kerül, élete jajba merül:
Aki pedig nyárban keres a zöldszínü határban,
| Élete téli fagyon nyúgodalomba vagyon.
Izzad azért, tarlón tapod, és mozog a keze sarlón,
| Nappal eláll meleget, éjszaka híves eget.
Így ki Minervával lakozik, s e dolgos anyával
| Tartani frigyet akar, ifju korába takar.
Míg rövid éltének folyamatja kinyílt idejének,
| Ad rabotára nyarat, görbe kezekkel arat.
Gyűjt tudományt, mellyen vénsége telére kikeljen,
| Akkor ezerszer örül fáradozása körül.
Ifjú Minervának magam is, mint édes anyának,
| Érezvén erejét, szoptam ölébe tejét.
Most van időm, nyerjek; ne pedig heremódra heverjek;
| Mert nyár s gyenge tavasz teldegelése ravasz.
Ennyire hogy nőttem; vala széles azonnal előttem
| Vízzel csergedező bőv jövedelmű mező.
Ímhol az én részem, restek kenyerét ha nem észem!
| Munka van itt; de kies Két kezem, arra siess!
Hogy tudományt vessek, s virtust idejébe lemessek,
| Arra vagyok köteles, példa von arra feles.
Ifju! Serénykedjél! nosza, bölcsek után törekedjél!
| Nyári napon s tavaszon gyűl kamarádba haszon.
Ifju! ne légy fösvény te magadhoz; előtted az ösvény.
| Tisztességet aratsz, miglen ez útba maradsz.