# Révai Miklós
Mikor Bessenyei György a római egyház vallására állott*

Nem lebegett a csendes egen bús felleg, eloszlott
| A köd is a földön, s tiszta időre derűlt.
Gyengén lengedezett a friss napenyészeti szellő,
| Enyhítvén napnak hűs lebegése hevét.
Én is egészségem kedvéért néma szobámból
| Messze kiindúlván friss levegőre menék.
A sebesebb járás lankasztott gyenge erőmben,
| A térséget azért nézni megállapodék.
Ott folyt a megapadt Körös is, vize habja se zúgott
| Mélyebb árkában olly rohanással erőt:
Mint mikor a magasabb havasokról zápor-esővel
| Feldagad éktelenül, s gátokat árja szakaszt.
Amint ott azután a zöldes partra ledűlék,
| És magamat szabadabb gondolatimnak adám:
Szenderedő szemeim mélyebb álomba merűltek,
| És a megfáradt test kipihente magát.
A sebes ész, ki serény munkáját nyugtalan űzi,
| És most futkos alatt, most az egekbe repes.
Akire sem lankadt munkák, sem az éjszaka nem zár
| Álmot, s untalanúl szárnyain ébren evez.
Ó széllyel kapdozva tehát ott szülte szerencsés
| Álmomat, ott ez öröm képzeteknek eredt.
Bessenyeit láttam, de nem ám a régi pogányság
| Álmodozásának furcsa meséji között,
Hol valamelly zöld bérceknek tetejekbe felépűlt
| Kar csak hívságot költ s enyelegve mulat,
S tántorodott seregek képzelt italokra hevűlvén
| A feslett szerelem mocskait írni merik.
Más szentebb hegyeken mély völgybe ereszkedik ébredt
| Lelke, s magánosság bús kebelébe borúl:
Ott, amelly részről aranyos súgárit az égnek
| Tisztán alkanyodó napja Pozsonra süti;
Ó erdős bércek, bércek közt ritka mezőkre
| Közbe szakadt szép völgy öblei, ritka helyek;
Ahol mesterség kitanúlt keze még soha nem járt,
| És a természet csak maga írta magát:
Bessenyeink boldog versének tárgyai, mellyben,
| Szinte jelen láthatd, úgy veti színek alá.
A szent irtózás mire gerjesztette fel itten
| Mély szív érzését és sebes elme tüzét?
Istenem! ó! úgy mond, s keseredve fohászkodik, égbe
| Felvetvén szemeit, s kéz felemelve kiált:
Ó! meddig haboz én lelkem? mire térjek? azonban
| A sok megszakadott vélekedésre tekint.
Emberi büszke nemünk ki igen vagdalkozik érted,
| Tollal, fegyverrel harc mezejére kiszáll.
Úgy vítat kiki, hogy szentebb törvényedet érti,
| És oltárt igazabb tiszteletednek emel.
Ó! azon egyház, mellyet erős kőszálra egyetlen
| Szent fiad épített, nem szakad annyi felé.
Egységét és egy tudományát egy feje tartja:
| Egy test, egy lélek, vet csak egy Úrba reményt,
Hogy soha meg nem fogy, jelesebb jele, mellyet erősen
| Róla hiszünk s várunk szent fogadásod után.
Nemde te szent lelked szólít hajdan Dániel által?
| Ég, föld ígédet tiszteli, s minden erő:
Jő az idő, támaszt majd oly országot az égnek
| Mindeneket tehető Istene s földnek Ura,
Melly el nem bomol, és amelly soha meg se hanyatlik,
| S nem fog más rabló népnek adatni soha;
Ront s megemészt sőt minden egyéb országokat annak
| Méltósága, s örök tér birodalma leszen.
Vallja közönségességet, s azt messze világnak
| Minden nemzetinél hírdeti minden idő.
Tiszta tanítását igazán, és félbe szakadtlan
| Renddel, apostoliság hív követőji hiszik.
Boldog tagjaival szentségét szent fia közli,
| És az igaz szentség eszközit osztja velek.
Nem lehet ott csalatás örök ígéretnek utánna,
| Mert az igazságnak lelke közötte lakik.
Nem bonthat, ronthat pokol írígy ajtaja rajta,
| S mennyország kapuit nyitni hatalma vagyon.
A’vagy-e, hét hegyen elszéllyedt nagy Róma, világnak
| Asszonya, s illy jeleket, mondd, te viselsz-e tehát?
Ó! esmértesd meg velem, ó örök Istenem! amit
| Tudni a természet s emberi elme csekély.
A te ajándékod s te örök fényed tüze, látom,
| A hit, téged ezért kérlek, imádlak ezért.
Véremben az öröm buzgóbb indúlati forrtak
| Illy képzések után álmon is egybe repűlt.
Istenem! azt mondám, mind erre malasztodat adjad,
| Hogy már habjaiból ő kievezze magát.
Amire émetten zokogást szép verse fakasztott,
| S bennem az ébredtebb ész gyakorolni szokott:
Álmom is ollyanakat szül ugyancsak ohajtva magának,
| S vallyon igaz hírét halljuk-e már ezután?
Felkelek a partról, s megyek a várasba sietve,
| Ismét hogy magamat néma szobámba vegyem.
S ott repesett szárnyakra kapott örvendetes újság,
| Szóllott álmomnak tellyesedése felől.
Bessenyeink egyenesb ösvényre tekélte el űgyét,
| S nem fog kétségben lelke habozni tovább.
Kéz felemelve tehát Istent áldottam azonnal,
| És írom versben most öröm énekemet.