# Révai Miklós
Molnár János úrnak*

Úgy vagyon, ó Molnár! sok dolgot felteszen ember;
| Íme de más képen rendelik azt az egek.
Hogy mi igen buzgom s keresem törekedve hazánknak
| Én is az ő hasznát, s fennyen emelni nevét:
Bátorkodtam elég jó hosszasan írni iránta;
| Még Bécsből levelem nemde kezedbe jöve?
Erre felébresztél azzal, hogy drága hazánknak
| Fő javait kereső fáradozásba merűlsz.
A’ vonzott hozzád, mint jó fiat édes atyához,
| S félénk szívemnek nagy bizodalmat adott.
Bátran is írtam ugyan, s bátrabban szóllani többről
| Készűltem, Bécsből amire visszajövök.
Készűltem. Hanem ím most már szomorodva tekíntem,
| Amit az új végzés benne keresztbe vetett.
Hirtelenűl megyek el, Buda tornyai messze maradnak,
| S meggyűlt könyveimet csaknem elönti szemem.
Molnárom! legalább hogy enyémnek mondjalak, engedd:
| Vagy már azt tőlem tíltanod úgy se lehet.
Ó mi igen szeret én szívem, mely nagyra becsűllek,
| Tudjad, hogy sokkal tartozom én teneked.
Tudja magyar haza is, soha el nem hallgatom én azt:
| Általam is terjed messze világra neved.
Mert nekem út-mutatóm magyar Helikonra te vóltál:
| És oda, hogy mi nyomon menjek, előre menél.
Gerjedezett kedvem már régtől erre is, amit
| Hallék fül-heggyel, hogy mivelésbe vevék.
S mindjárt próbáltam módját lelegetni magamtól:
| Ó! de nehéz akadály közbe vetette magát.
Míg Jeles Épületid* véletlen kézbe vehettem,
| Honnét már inkább tiszta világra jövék.
Itt vóltál nekem út-mutatóm, vólt ösztön is, amit
| Írsz ugyanott, s forrón illy kötözetre hevítsz.
Itt a gerjedezés, melly csak fojtódva szikrázott,
| Már nyilván lánggá lobbana s ége tüzem.
Általad ége tüzem, s alagyás éneknek eredvén
| Már alagyás könyvem jókora nagyra dagad.
Általád ám: örömest megvallom, s nézed, idővel
| Hív követőd lévén majd minket érdemelek.
Jól hiszek Istenben, hogy az a nap elérkezik egyszer,
| Mellyen versünkkel fog dicsekedni hazánk.
Köt koszorút nekem is, bémetszeti a nagy időkre
| Hamvaimon feküvő tiszta kövemre nevem:
Révai, Molnárnak követője, te mersz vala újabb
| Lanttal nyelvünkön szóllani Fébus előtt.
Ím mutatunk mi is már benned gyenge Filétát,
| Írnak Callimachus versei boldog időt.
Hallunk Nasót is, nevel új Messala Tibullust,
| Umbria költőjét fogja mutatni Csanád*.
Molnárom! ne pirúlj, nagy Apolló bíztat ezekkel:
| Megnyerem, és csakugyan verseim egybe szedem.