# Baróti Szabó Dávid
Szentjóbi Szabó László úrhoz*

Nézd a fenntermett elmét! – E szókra fakadtam,
| Amikor olly kendett versed előmbe kerűlt.
Még nem merte talán arcád illetni borotva;
| Még ábrázatodot moh ki nem űlte talán:
És odahajtottál, azhová sok nem tud elérni,
| Bátor elég hóval légyen is hintve feje.
Már, ha virágodbann illy drága gyümőlcsre fakadtál,
| Állapodott élted, mondsza, mifélit adand?
Vajha hazánk nevedéki reád ütnének! ha mellyek
| Versre hevűlne, s magyar tollat emelne kezek!
E nyelv, e kéncsünk, mellynek veszedelmire nézvén
| Csaknem vérrel elegy könyveket önt ki szemünk:
Majd beteg ágyából népünk örömére kikelne,
| Majd szabadabb lábat kapna bilincseiből. –
Nékem igen tetszel; s jobban fogsz tetszeni, hogyha
| Néha görög módon pengeted húrjaidat.