# Kisfaludy Sándor
Boldog szerelem*

(Részletek)

### 1. Dal
Halljátok! kik esmerétek
| Keserveit éltemnek,
Kik szántatok s részt vevétek
| Gyötrelmiben szívemnek:
Örüljetek, hív barátok!
| Boldoggá lett éltemen,
Áldássá lőn a vad átok,
| Mely függ vala szívemen;
Halljad s érezd, föld s levegő!
Enyém! enyém örökre ő! –
| Hála, Lizám, szívednek!
| Sorsom! rendelésednek!
### 16. Dal
Más a világ ábrázatja,
| Másként látnak szemeim;
Más a dolgok folyamatja,
| Más hangúak verseim;
Mások éltem érezeti,
| Más alakja testemnek,
Mások lelkem repületi,
| Más aránya létemnek,
Más most egész természetem:
Mert szeretek s szerettetem;
| Másként jár most az idő,
| Miolta már enyém ő.
### 18. Dal
Tiéd minden gondolatja,
| És értelme lelkemnek;
Tiéd minden indulatja,
| S érzeménye szívemnek;
Tiéd minden kívánatom,
| Tehetségem és erőm;
Tiéd minden akaratom,
| Téteményem és időm;
Tiéd vagyok mindenemmel,
Mind lelkemmel, mind testemmel,
| Ébren úgy mint álmomban,
| Éltemben mint holtomban.
### 20. Dal
Néha, midőn mellettem ül,
| S ereimben a vér forr,
S kivántában keblem feszül,
| Imigy esdek én sokszor:
„Adj egy csókot, adj te kedves,
| De hosszút ám s édeset,
Éles legyen, tüzes, nedves,
| Fájjon is egy keveset!”
S ha oda hág az érzemény,
Honnan tovább nincsen remény –
| Vajha ezen határnál,
| Halál, egyszer ott várnál!
### 35. Dal
A bereknek gyors kaszási
| Már utolsót vágának;
Az árnyékok óriási
| Hosszuságra nyúlának;
Mink ott járánk, meg-megállánk
| A rét magas füvében;
S hogy a bürűn általszállánk
| A folyamnak mentében,
A vízbe letekintettünk,
És alattunk, és felettünk,
| És bennünk is a menny volt,
| S szívünkben szent tűz lángolt.
### 51. Dal
A szokáshoz, emberekhez
| Nem szabom én éltemet;
Oskolai törvényekhez
| Nem szabom én versemet:
Amint érzek s gondolkodom,
| Akként élem napjaim;
Csak szívemhez ragaszkodom,
| Midőn zengem dalaim;
Természetes az életem,
Természetes versezetem;
| Ami nincs, nem tettetem;
| Csak szívemet követem.
### 99. Dal
Mint borzasztó havasoknak,
| Hol szirtnek szirt hegyette,
Temetőknek, sirhalmoknak
| A szelíd hold felette:
Úgy jősz feldúlt nemzeteknek,
| Országoknak hamvain,
Milliom holttetemeknek,
| Megölteknek csontjain,
Keresztül vértengereken,
Segítni az embereken,
| Áldott béke! üdvez légy!
| Maradj! vesznünk kell, ha mégy.
## V. ÉNEK
Szeretek én tébolyogni
| A tavasz szép zöldjében,
Lovag, gyalog csavarogni
| A természet keblében;
Mindennek új életében,
Mindennek új örömében
| Érzelmekbe merülni,
| S én is élni s örülni.
S eltikkadván, szeretek én
| A zöld berek szélében
Kipihenni, odadülvén
| A csörgeteg mentében;
Egy fa boltos árnyékában
A rét hímes bársonyában,
| Ott pipára gyújtani,
| S némán látni, hallani:
A patak fénytükörében
| Virágokat lengeni,
A levegő tengerében
| Pacsirtákat zengeni;
S ezek dalló örömére,
S fülemilék énekére
| Magam is felborzadni,
| S elmés dalra fakadni.
Szeretek én kertészkedni,
| Kikeletkor kertemben;
Öröm, látnom nevelkedni
| Ezt azt kertészségemben:
S minden virág elsőjével,
Minden gyümölcs zsengéjével
| Néki kedveskedhetnem,
| S egy kis kedvét tölthetnem.
Szeretek én nyár hevében
| Az erdőben rejtőzni,
És susogó zöld éjében
| Lágy szellőben hűtőzni;
S egy titkos völgy mély ölében,
Egy hűs csermely gyöngyvizében
| Szomjúságom oltani,
| S néha meg is mosdani.
Szeretem én, a mezőben,
| Mely áldással terhelve,
Vélni magam egy erdőben,
| Magas rozstól elnyelve;
S látni cifrán tarkállni ott
A cyánát és pipacsot,
| S egy lappangót hallani,
| Pitypalattyot mondani;
Látni a szél fuvalmában
| A gabona tengerét
Hányni zörgő tódultában
| Zöld hullámi ezerét:
Látni a föld szőnyegében
A nagy mestert nagy mívében,
| Hallni madárhangzatban,
| Szívni virágillatban.
Szeretem a természetet
| Nézni teremtésében,
A tenyészet s érlemetet
| Látni menten mentében:
S mint pacsirták, úgy reppennek
Sugárához az istennek
| Háláim az áldásért,
| Melyet rám is bőven mért.
Szeretem én bíborulni
| Látni reggel rózsáját
A hajnalnak, mint pirulni
| Egy szép hölgynek arcáját,
Midőn első reggel kél fel,
Aurorának szemérmével
| Kedvesének karjából,
| Hymen rózsaágyából.
S ily hajnalkor szeretek én
| Lizám mellől elszökni,
És magamat, lóra vetvén,
| A szabadba kilökni;
S az illatos levegőben,
Harmatgyöngyös zöld mezőben,
| Örömimből üdülni,
| S meg fészkembe kerülni.
Szeretem én pompájában
| Kelni látni a napot,
És jóltévő pályájában
| Minden dombot és lapot
Elönteni világával,
És tüzének hatalmával
| Tenyészteni, érlelni,
| Táplálni és nevelni.
Így tesz jót a nemzetekkel
| Egy nagy szív a trónusról;
Így tesz jót az emberekkel
| Egy nagy lélek Pindusról.
Ti, a napként istenkedők,
Uralkodók! bölcselkedők!
| Áldott légyen nevetek
| S boldogító lelketek!
Szeretem én látni, mint jön,
| Támadtában néma s rest,
S utóbb, ha több társakat vőn,
| Egy borzasztó fellegtest,
Földet rázó robajokkal
És cikázó villámokkal,
| Egy rémítő szörnyeteg,
| Az égi nagy fergeteg;
Mint jön zúgva és ordítva
| A bús szélvész szárnyain,
Erdő mező megindítva
| Alig áll helyt inain;
Mint okádja ki tüzeit,
Miként önti le vizeit,
| Melyek víttak keblében,
| S meg mint szakad testében.
Hűves ősszel szeretek én
| Lovag gyalog vadászni,
Régi szittyák faja lévén,
| A vadakkal csatázni:
A rónákon száguldani,
A sűrűkben lappangani,
| S Lehel szittya módjára
| Kürtöt fúni nótára.
Látni: a nyúl mint ugrik el,
| Mint hány füttyöt farával,
Hajsza! s Cicke mint nyúlik el,
| S penderíti fogával.
S ha kopóim harangoznak,
Hogy az erdők riadoznak,
| S vadat látok illantni,
| Néki puskát durrantni.
Badacsonynak szüretjében
| Öröm nékem mulatnom,
S ízes édes gerezdjében
| Kényre válogathatnom;
S a szép hegynek pompájával
Eltelvén, egy sas szárnyával,
| Mely ott lebeg tetején,
| Szeretek fellengni én.
Szeretek ott merengeni
| Azon évben elmémmel,
Melyben szívem kifejleni
| Édes kín közt kezdett el.
Hogy előbbi lételembe,
Szilaj, s rideg kebelembe
| Új szebb élet villámlott,
| Ezt gondolnom, öröm ott.
Szeretem a szittya lantot
| Szittya hangon hangzani,
Hol a lantos jól szippantott
| Kőltőszeszből, hallani.
A zengő vers muzsikája,
Érzett s gondolt tárgyak bája
| Visszhangozván keblemben,
| Édes kényem lelem benn.
Szeretem én, ha szívemben
| Bizonytalan fakadoz
Az érzemény, s kebelemben
| Mégis széljel áradoz,
Azt hangokba kiönteni,
S hegedűmön elzengeni;
| Édes így elmerülnöm
| Lethébe, s megenyhülnöm.
Szerettemmel szeretek én
| Kandallómnak tüzénél,
Mikor kinn fagy, melegedvén,
| Vitnyédinek füstjénél
Erről arról beszélgetni,
Múlt időket emlegetni;
| Vagy ujjait hallani
| Hayden után hangzani.
Szeretek egy jó baráttal,
| Ki érzékeny s értelmes,
És sorsomban, ha jó, ha bal,
| Részesülni figyelmes,
Gondolkodva és érezve,
Egyről, másról értekezve,
| Egy-két órát tölteni,
| És kedvekkel telleni.
Ezek kényi és kedvei
| Szívemnek és lelkemnek;
Ezek gyönyörűségei
| Az én boldog éltemnek;
De leginkább szeretem én,
Hüvelyemet félre vetvén,
| Ölelgetni kincsemet,
| S élni Himfy-létemet.
## VI. ÉNEK
Szeretem én komor télben
| Forgatni a jó könyvet,
Ha szép elmevirág kél benn,
| S a szív sok szép lobbot vet.
Heliconnak istennéi,
Músák, lelkünk barátnéi!
| Élésinknek e földön
| Szépe, titőletek jön.
Szeretem én látni, mint kél
| Egy nap fényes pompában,
Az ébredő görögöknél,
| S félvilágos Hellában,
Homer dicső geniusa!
S az egész föld Parnassusa
| Mint lop szikrát tüzéből,
| S életet nagy lelkéből.
Szeretem én látni, mint fon,
| Nyájas, vidám lélekkel,
Rózsapártát Anacreon,
| Már remegő kezekkel;
Mint érez csak szerelmeket,
Örömöket és kedveket,
| Enyelgő lant kezében,
| Már-már elhúnyt éltében.
Szeretem én látni, mint ég
| Önnön-lelt tűzhangokban,
Sappho, s mint vész, mert Phaon jég,
| Szilaj dühös lángokban;
A szerelem indulatja
Szívét eszét mint ragadja:
| Ezt lángszárnyú ódába,
| Azt a tenger habjába.
Szeretem én látni, mint vőn
| Virgil Homer lelkéből
Egy oly szikrát, hogy új nap lőn
| Homer tüze lebjéből:
Tróját látni kőhalomban,
Didót gyilkos fájdalomban,
| Tróját látni enyészni,
| S a nagy Rómát tenyészni.
Szeretem én Horác által
| Tudni, mi a bölcseség;
A bölcs ember miként él s hal,
| Mi néki a föld és ég;
Ezt a csuda természetet,
S benn az embert és életet
| Milyen pontból szemléli,
| S míveit mint itéli.
Szeretem én a szerelmet
| Ezer képben, formában,
Most örömöt, majd gyötrelmet
| Adni látni lángjában:
Mint elmésen rajzolja ezt
Ovid, aki hazát is veszt,
| Mert szeretett, s énekelt,
| S tilost látott, s érdekelt.
Szeretek én elkapatni
| Cicero szép szavával,
Mint Róma elragadtatni
| Beszédje tűzárjával;
Élni Cato hazájában,
A világ fővárosában,
| A Músák szép honjában,
| A hajdani Rómában.
Szeretek én Ossiánnak
| Komoly, magas lelkével
Fellengezni, s hazájának
| Eltelni agg képével;
S viadalmi csatájában,
Hárfájának bús hangjában
| Árpád hajdankorában
| Lelni szívem, honjában.
Shakespearnek szeretem én
| Lelket-rázó szavában,
(Emberinél többet rejtvén
| Ő keblében s agyában,)
A teremtést mindenével,
Angyalával és férgével
| Látni s tudni, amint van,
| Mi, mért, s miként voltában.
Nyitva látom míveiben
| A sors örök könyveit;
Az indulat szélvészében
| Az életnek rendjeit.
Miként bontja, mint zavarja,
Hányja, zúzza és csavarja,
| Embert fel s le miként vet,
| A játszó vak történet.
Szeretem én, Pope isteni
| Lantja lelkes hangjában
Megismerni: ez itteni
| Napalatti laktában,
Az ember ő portestével,
És mennyei elméjével,
| Mely kétesen tenyészett
| Csudálatos természet!
Mint lehet föld királyává
| Égből eredt eszével;
S meg mint lehet föld barmává
| Földből forró vérével;
Valójának ingerei
Életének mily szelei:
| Istenhez fel mint kapják,
| Férgekhez le mint csapják.
Wieland által vezettetvén,
| A Gratiák honjában
Otthon lenni szeretek én,
| A hajdani Hellában:
Ismerkedni bölcseivel,
Mesterinek remekivel,
| S több bölcset, mint Hellában,
| Lelni Wieland magában.
Szeretek én Schiller magas
| Erős, bájos lantjával
Felkapatni, hol csak a sas
| Lebeg erős szárnyával;
S lelkes velős erejében
S elragadó kellemében
| Uralkodni látni ott
| Minden szépet, jót, nagyot.
Szeretem a természetet
| Szép együgyüségében,
Az embert és az életet
| Természetes szépében,
Arcadia ligetiben
Látni Geszner képeiben,
| Magam oda képzelni,
| S kedvesem is ott lelni.
Szeretem én a világot
| Dolgainak folytában,
A szentséges igazságot,
| Többnyire bal sorsában,
Pfeffel lelkes meséiben,
Oktalani’ tetteiben
| Bölcs fátyolban szemlélni,
| És hallani beszélni.
Szeretem én látni, tudni:
| Voltaire esze szárnyain
Dicsőséggel pályát futni
| Pindus minden útjain,
Mint telik ki egy elmétől,
Egy ember egy életétől
| Százfelé elágozni,
| S mindég dicsőt magozni.
Rousseau által szeretem én
| A szerelem forrását
Kelni látni, s eleredvén,
| Nőttön nőni folyását;
Most a remény napfényében,
Majd setét bú fellegében,
| Most öröm közt zajogni,
| Majd kínok közt zokogni.
Egyet mint tesz százezerré
| Az öröm s bú nemében,
S végre mint lesz egy tengerré,
| Mely az élet földjében,
Zajgó tüzes hullámival
Mindent elönt, borít, nyel, fal,
| Minden örömvirágot,
| Minden reményfaágot.
Szeretem én jeleseit
| A hajdani éveknek,
Bajnokait és bölcseit,
| Bal sorsában élteknek,
Melpomene játékiban,
Corneille s Racine munkáiban
| Elevenen szemlélni,
| És hallani beszélni.
Szeretem én Petrarchának
| Szívét fájni hallani,
S szép vadonját Valclusának
| Laurától visszhangzani;
S lantja lelkes hangjaiban,
Keble búja fájdalmiban
| Elmerítni szívemet,
| Részegítni lelkemet.
Szeretem én vitézektől
| Jeruzsálem falait
Víva látni, s tündérektől
| Bajnok szívek várait,
Tasso Siren-énekében,
S Armidának bájkertjében
| Megbűvölve ámulni,
| S ezer kénybe csordulni.
De leginkább szeretem én
| Forgatni a levelet,
Melyben szíve felgerjedvén,
| Nékem első lobbot vet!
A szív, kiért úgy epedtem,
Kiért mindent felejtettem,
| Ki magában mennyet zár,
| S most, boldog én! enyém már.
A levelet, melyre, úgy mint
| A termékeny igére,
Mellyel a nagy teremtő int,
| A zűrzavar éjére
Napfény terjed: napfény derült
Bútengerben már elmerült,
| Már haldokló szívemre,
| S testét megúnt lelkemre.
### 165. Dal
Seregesen meg a vad lúd,
| Egy-egy betű képében
Oda, hol jobb helyeket tud,
| Kiált magas röptében;
Csóka, varjú alant repül,
| Emberlakot keresgél;
Sármány, pityer kertekbe gyűl,
| Csípősen fúj a felszél:
A tél ajtónk előtt immár,
S ez majd mindent szorosba zár;
| Én mindennek bőjében
| Vagyok Lizám ölében.
### 197. Dal
Kendericék! fülemilék!
| Rég elolvadt már a hó;
Karikáznak már a pillék,
| Fakad már a fabimbó:
Hol késtek még, ti kertemnek
| Tavaszi hív lakosi?
Az életnek, szerelemnek
| Kedvit dalló lantosi?
Jőjetek meg, kis kedvesek!
Minden karvalyt csővel lesek,
| Hogy békében legyetek,
| S több kis lantost költsetek.
### 199. Dal
Az embert, ki kebelében
| Soha tiszta szerelem
Nem fogamszik, bár fejében,
| Sok az ész és értelem;
Ki a vallást s jámborságot
| Gúnyolja s megneveti,
Az erkölcsöt s igazságot,
| S hazáját nem szereti,
Az oly embert kerülni kell:
Mert élete poklot lehell;
| Mert méreg foly erében,
| S egy ördög ül szívében.