# Ráday Gedeon
Dieneshez*

Hogy vagyon az, Dienes? hogy te, noha versbeli munkád
Mindég ráfeküvő gonddal szoktad kifaragni,
S többire válogatott szók is tündöklenek annak
Majd minden sorain, mint annyi meg annyi rubintok;
S amit főbbképpen versed mívébe csudálnak,
Oly mesterképpen rakod a szót öszve te szépen,
Hogy minden versvég közepével hangba megegyez:
Hát hogy van mégis, hogy bennek nincs elevenség?
| Megfelelek s adom egyszersmind ezutánra tanácsúl,
Hogy soha verseidet te nagyon ki ne vedd erejekbül
Sok piperézéssel. Higgyed, valaki maga versét
Kelletinél fellyebb szereti cifrázni: az úgy jár,
Mint amaz, orcáit vakoló dámácska, ki mentűl
Több pirosítóval keni képét, annyival ocsmányb;
Vagy mikoron valamely kerekét lekötöd szekerednek:
Nem forog az, csak csúsz, s a többi se jár szabadossan:
Szintúgy, amely vers megmért lábokra van osztva,
Ha közepét s végét ritmus nyűgébe szorítod:
Kötve van ott az eszed, s miket írj: két szócska parancsol.
| Istenem! e mételyt hárítsd el a magyaroktól.