# Virág Benedek
A bölcsről*

A bölcs magában bízik; az ellene
Felkelt szerencsét, mint valamely kemény
| Szirt a haboknak csapkodásit,
| Érzi, de férjfiasan megállja.
A Nap, mikor feljön, s köd emelkedik
Súgári ellen, fényszekerén nevet,
| És megszokott útját kijárja:
| A buta pára lehull, s enyészik.
Amaz kiszegzett célja felé siet;
Ha néki gátot vetnek irígyei,
| Nagy lelke, csendessége mellett,
| Érezi emberi hívatalját.
Bár sok veszélyek közt forog élete,
Azt tiszteletben tartani nem szünik.
| Ha sorsa nem változhatatlan,
| El meri várni dicső halálát.
Zengd győzedelmét mennyei lantodon,
Músám! s azoknak szíveiket, kiket
| Kaján szemekkel tart az álnok
| Cimbora, bátorodásra gerjeszd!