# Berzsenyi Dániel
Gróf Mailáth Jánoshoz*

Mailáth! poétád éneke leng feléd,
Nem mint a rohanó Vág, mikor árjait
| A Kárpátok közt zúgva szórja,
| Tört jeget és köveket sodorván;
Csak mint az alkony enyhületén kalász-
Párnáján pihenő lyányka szelíd dala
| Üdvezli a várt est nyugalmát
| S a hegyek ormai közt mosolygó
Holdat, midőn már csend fedi a mezőt,
S a pásztorkalibák gőze a völgybe szállt.
| Mailáth! poétád napja húnyik,
| S nem ragadoz dala árja többé.
Tündér tükörben nyílt nekem a világ,
S mint egy Pygmalion szobra, ölem hevén
| Életre gyúlni látsza honnom,
| S annak ivá kebelem sugalmát.
Mellembe, mint egy Ilion éneke
Zengett a haza szent lángja; Olympia
| Istenfiakkal küzdve tűnt fel
| Isteni bájba merült szememnek.
Eltűnt a rémkép. Ámde ha szózatom
Szép lelkedre hatott, nem vala puszta hang,
| Nem, mely tudatlan gyermek ajkán
| Lelket emelt; koszorúm ne bánd meg.
S ha szépnek érzed férfias énekim,
Benned vagynak azok, benned a honni szív,
| Melyet magasztalsz, benned a hív
| Honszeretet daliás erénye.
Menj, énekeld hát e magas égi lényt!
Ezt harsogta örök Pindaros és Horác,
| Ez isteníté a világnak
| Hajdani váteszit és erősit;
S ez nyit nekünk, ím, éliszi pályatért
Rákos hős mezején. Hallom a pályazajt
| S a pályazajban Széchenyink hős
| Hágdozatit, lova könnyü győztét.
Oh, énekeld őt, a diadal fiát!
Eurus-szülte pején mint viva, nyerve díjt;
| Mint áldozá fel ezreit, hogy
| Ész művein kecsesülne nyelvünk,
Mely újra szülje a lerogyott magyart
S pannon férfidiszét. Engem a Villitánc
| Int már; de honnom új virultán
| Vert dalodat porom érzi majdan.