# Péteri Takáts József
A holdhoz*

Hold! mely szépen világítsz te
| A csillagos kék égről;
Nem tudván, mely könnyen mond le
| Az ember a hívségről.
Míg bús szemem sírva nézi
| Tiszta fényed mint halad,
Nyughatatlan szívem érzi,
| Hogy víg kedve úgy szalad.
Magán, árván járok kelek,
| Egy álnoktól megvetve;
De akit nem gyűlölhetek
| Egészen elfelejtve:
Ott két hársfa árnyékában,
| Hol egy patak csörgedez,
Lakik kisded hajlékában
| A hitszegő, s örvendez.
Vess egy sugárt ablakára,
| Halaványon szolgáltva,
S hogy itt ülök, add tudtára,
| Méltatlan megútálva;
Vagy ha talán azt hallgatja,
| Mint nyög a fülemüle;
Mondd, szemem is itt hullatja,
| Könnyét, gyászba merülve.
Ó! mely komor a Természet,
| Mely eddig oly ékes volt;
Minden öröm elenyészett,
| Minden jó s szép már kiholt.
Mint egy néma temetőhely
| Egész vidék úgy látszik,
Ahol a sírkeresztekkel
| Csak a zúgó szél játszik.
Ereszkedj le édes álom!
| Fedd bé fáradt szememet,
Talán benned feltalálom,
| Ki megszánja ügyemet.
Ah! de ez is eltávozik,
| Mint egy hamis rossz barát,
Aki tüstént megváltozik,
| Hogyha szerencsétlent lát.
Fa! képe vagy életemnek,
| Nemrég szépen virultál,
S példájára keservemnek
| Díszedből kipusztultál:
De te várhatd még a tavaszt,
| Ki elűzi a telet,
Engem a bú holtig hervaszt,
| Nincs számomra kikelet.