# Révai Miklós
Baróti Szabó Dávid úrnak*

Mit rebeg a víg hír? mért gerjedez annyira kedve,
| S öszvecsapott kézzel tapsol az édes öröm?
A tudományok, irígy rejtekből fényre kikelvén,
| Készek-e állandón nyújtani többre reményt?
És valamelly nemes elmének szüleményeit áldván
| Ébred-e már nyelvét többre becsűlni hazánk?
Hogy Vanier magyarúl szóll, s fejti Paraszti Majorság
| Kincseit*, országunk most igen annak örűl.
Szűzek! Hernádnak kik zöld partjára kiültök,
| S víg nyájassággal töltitek ott az időt:
Ekkó is, veletek mulatozván, kassai hegynek
| Erdős oldaliról éneketekre felel.
Ott szóllalt ő nyelvünkön, s tí vóltatok elsők,
| Akik bámúltan néztetek ennyi csodát.
Kedvetek ott újúlt, kívántatok arra szerencsét,
| S láttátok felesen megszaporodni szavát,
Mellyet az áldottabb ész szerzett a köz örömre,
| És boldog tollal hosszas időkre felírt.
A völgyekbe tehát vígan kiüzöntetek, arra
| Felzendűlt a hír, s vitte repűlve tovább.
Ó te Baróti Szabó Dávid szép kertje gyümölcse:
| Boldog munka, hazánk új örömének oka.
Én is megtisztellek, azért bátorkodom írni
| Versemet, és vallyon kérded-e, hogy ki vagyok?
Révai, kit Molnár buzgóbb kérése felunszolt,
| Hogy valamit merjek kezdeni útja nyomán.
A Jeles Épületek történetképen akadtak
| Hozzám, és abból gerjede szikra tüzem.
Még nálunk nagy könyvtárak s a régi magyarság
| Kincsei és nyelvünk titkai ritka nevek:
Szűk értéke miatt tehetetlen szerzetem erre,
| S minthogy más nemzet többire, kedve se vólt.
És azután alacsonyságom, mint gyermeki korban,
| Annyi tekintetnek meg nem adatta becsit,
Külső bölcsektől hogy társalkodva tanúlnám,
| Mit kezdett nyelvén hajdan is írni hazánk.
Így a puszta falak, csak ez egy példára szerencsét
| Nyújtván, úgy mutaták, én leszek itt legelől.
S elragadott édes képzésem, fennyen eresztém
| Most lett múzsámat, s hangosan írni merék.
Mintha Propertiusát valamelly új Umbria szülné,
| Majd úgy álmodozott én kicsiny elme tüzem.
Annak iparkodtam próbálva kiejteni hangját:
| S lelkem utánra azon gerjedezésre hevűlt.
S megbántott tüzem, úgy hallám. De te versidet eddig
| Én még nem láttam, s nélküled útba menék.
Nem fér énhozzám te dicsőségedre rohanni,
| Sem nagy múzsádnak dúlva ragadni nevét.
Én hozzád képest, ifjabb kori próba dologgal,
| Mint mutatóba valót, közre kevesbet adék.
Légy első, kik most támadnak, többre is adjon
| Kedvet, egészséget, s adjon az Isten erőt.
Kössön drága hazánk víg népe fejedre borostyánt,
| Én is azokkal eme tiszteletedre jövök.
S amit az egy Molnár ébresztésére követtem,
| És útat törtem kis vezetése után;
Akinek én, ha mit érdemelék már verseim által,
| Háladatossággal most is adóssa vagyok:
Menj csak előre, csekély alagyáimat írom utánnad,
| S ekközt jó szemmel társ-követődre tekínts.
Mindenben versem törvényei hogy nem egyeznek
| A te szabásiddal, hallom, iránta buzogsz.
Nem szerzettük együtt. S a nyelv járása külömböz,
| Én is mást láttam benne lerejtve, te is.
Engedjünk egymásnak. Okod vagyon, úgy hiszed, arra,
| Amit szabsz: soknak majd adom én is okát.
Bátor meg sem egyeznénk is, görögökre tekíntvén
| Több nyelv járását fogja szeretni hazánk.
Attika hol fog ugyan mégis támadni hazánkban,
| Várom igen, s örömest majd viszek annak adót.
Üdvözöl, és szívből jót kíván Józsa barátom,
| Ő is fog versben majd hamar írni neked.
Engedjék az egek, lássák a váradi múzsák
| Jobb szemmel, s örömest ők is előbbre vigyék,
Amit véle csekély munkámból közleni szoktam,
| S jobbítok fontolt vélekedése után.
A futosó hírnek könnyű repesése szavaknál
| Más egyebet nem bír, kél csak azokkal előbb.
Hogy teljék örömünk, munkádból küldj ide hozzánk:
| Élj frissen, és szíves jó akaratba fogadj.
1779