# Rájnis József
Egy szelíd verébről*

Catullus után

Sírj, oh szép Venus! és te, kis Kupido!
Széjjel sírjatok, oh kegyes személyek!
Mert nagy búba merült szegény leányom:
Megfosztotta halál szelíd verébtől!
Evvel mulatozott napott-napestig,
Ezt ő, mint szeme fényit, úgy szerette;
És méltán: mivelhogy kegyes leányát
Úgy esmérte, miként leány az anyját;
Ezt ő el nem hagyá, hanem körűle
Szökdécsel vala csak reá sisegvén:
Ennek szép kebelén kereste nyugtát.
Most már félve bolyong setét helyekben,
Honnan senki se tér megént világra.
Vesztél vólna el oh gonosz setétség,
Melly minden gyönyörűt befalni szoktál!
Oh kedves madaram miattad elvész!
Oh nem várt eset! oh szegény madárka!
Rajtad szánakodik kegyes leányom
Sírástól dagadott veres szemekkel!