# Baróti Szabó Dávid
[Énekelék…]*

Énekelék; s olly hangzatokon múlattam Hazámat,
| Mellyeket elsőbben általam halla Hazám. –
Sok szeretett; sok megdícsért; zsengémet örömmel
| Vették, akik igaz szívemet észrevevék;
Ámbátor látnák (magam is jól láttam), hogy abban
| A sietés tél-túl durva hibákat hagyott. –
Két, három volt, aki reám fene mérget okádott,
| Minden versimnek fényrekelések után.
A javait kihagyák; a rosszát rendre kiszedték,
| S ezzel iparkodtak nagyra nevelni magok.
Légyen övék: fűzzön koszorút számára belölle;
| Vagy drágább gyöngyül mindenik hordja nyakán. –
Pórúljártak ezek; (szánom!) megtudta goromba
| Írások Fébus, s nem kis haragra hevült.
S hát, úgymond, füstös bottal nyargalnak ez írók?
| S hát ez az emberség, a tudományi gyümölcs?
Csúf szarvát hordozza fején a Kőszegi Bajnok*;
| Társainak kormos légyen örökre nevök. –
Mit tennék! Hogy hazám kedvét fellyebbre vihessem,
| Még gyengébb-erejű verseim öszveszedém;
S újontan munkába vevém. Sokasodtak, apadtak;
| Mindenek új színben jőnek utólszor elő.
Mért nem adék nékik még több piperét is, ha kérded:
| Más munkáim azon díszre nem adtak időt.
Szólítják ezek is kezeim: némellynek ecset kell;
| Mások részeinek még feles héjja vagyon.
Ajtómon van már az halál: árváim elhagyván,
| Aki velek bánnyon, lészen-e gondos Atya?