# Faludi Ferenc
Remete*

1. |
A kemény kősziklák kietlen kebelében,
Járatlan barlangok elrejtett mély öblében,
| A vadon erdők közt találtam kedvemet,
| És lelkem-kihültig itt töltöm éltemet.
2. |
A büszke szin világ sétáljon fris bársonyban,
Egy kevés ronggyal is béérem én azonban.
| Maholnap a kigyók felbontják testemet,
| Az apró férgecskék elosztják bélemet.
3. |
Tobzódó torkosok felkészült jó lakási,
A borral töltöző iszákok tombolási
| Nem kisztik torkomat; énnálom édes iz
| Egy marok fűgyökér, egy ital forrásviz.
4. |
Ha búba merülek, ha szivem kezd lankadni,
Ébreszt a forgó ég, vigasztalást tud adni,
| Éjjel a csillagok viditják szivemet,
| A hajnal felderül, meghozza kedvemet.
5. |
Ha test, vér megindul, háborgat rut ostrommal,
Böjttel sanyargatom, megtöröm ostorommal,
| Tüskébe keverem áruló testemet,
| Igy óltván tüzeit, megmentem lelkemet.
6. |
Eltelvén napjaim, nem félek a haláltul,
Elválok örömest ez árnyék rossz világtul,
| Ohajtva járulok tehozzád Istenem!
| Jutalmam, örököm, kincsem és mindenem.
7. |
A lelkem öltözik, reméllem fényességbe,
A csontom itt hever, mig társul megyen égbe,
| Egy buzgó gondolat engem itt temete;
| Ha kérded, ki valék: – egy szegény remete!