# Rájnis József
Alagya*

### az eloszlott Jézus Társaságának emlékezetére

Fogynak ama boldog szerzetnek tagjai, mellynek
| Én is akármi kicsiny része, de része valék;
Ellene a pokol harcra kikelt valamennyi gonosszal,
| Aki egész földön mint katonája forog:
Kincsre-törés, pénzért-hazudás, fene könyvek, irígység,
| Rémítés, mellyet sok gonosz elme koholt,
Öszvecsoportozván nagy zajjal rája ütöttek,
| S minthogy semmi segéd nem vala, földre verék.
Hát ez-e a bérünk, hogy az ifjúságnak az erkölcs
| És tudomány útján hív vezetői valánk?
Hogy jeles embereket nevelénk, kik könyveket írtak,
| Mellyeket a hírnek szárnya magasra emel?
Hogy nagy városokon, falukon, sőt füstbe borított
| Kunyhókban sokakat jóra taníta szavunk?
Hogy gondunkkal arany nyoszolyán és koldusi ágyon
| Haldokló egyaránt élhete minden időn?
S annyi verítékünk s vérünk folyt számos helyekben,
| Merre kikél a nap, s merre enyészve forog?
Sőt az egész földet Jézust hírdetve bejártuk,
| S olly sokat eltűrtünk szent tudománya miatt?
Ezt ellenségünk fel sem veszi; kerget, eloszlat
| Minket, s a rendet bontva zavarba taszét!
Nem vala törvényszék, mely minket pörbe idézne,
| Nem vala törvényes mentegetésre helyünk.
Haj! annyit tehetett elvesztésünkre felesküdt
| Sok gonosz ellenség! Illy vak az ember esze!
Nemde, azért Európa! arany századra jutottál,
| És vesztünk néked boldog időket hozott?
Megcsalatál: forgasd szemedet, valamerre tekénthetsz,
| Nézd, minemű légyen mostani állapotod:
Látod-e, melly vadak a népek, mint üldözik egymást,
| És magok is veszvén űzik az emberölést?
Templomok és szent oltárok fertelmes helyekké
| Váltak, sok jeles ház romladozásra siet:
A lakosok fogynak, mívelő nincs puszta mezőken,
| Néhol alig vagyon egy számkivetettnek helye.
A gonosz a törvényt s Istent letapodja; szemérmes
| Hív igaz embereket földön hiába keressz;
A heves ifjúság elfonnyad időnek előtte,
| Mert zabolát marván rúg, s bujaságnak ered.
Nem vagyok olly bosszús, nemezist le nem hívom az égből:
| Nem csak eloszlásunk e gonoszoknak oka.
Mindazonáltal ugyan mondják, hogy szerzeti rendünk
| Fennállván nem tört volna ki annyi gonosz:
Mert jeles ügy mellett vérünk folyt volna, vagy űznők
| Most is, mint ezelőtt, a fene lelki homályt.
Ezt mások mondják; magam úgy nem bízom erőnkben;
| Szent végzéséért áldom az égnek urát.
Ami szabad, temető helyeket béjárva kesergek,
| Hol valamely társunk hült ereklyéje vagyon:
És ha közikbe vezet koros éltem vége, reményem
| Mint hív társ engem síromig el nem hagyand;
Részre nem hajlandó maradék eszmélleni fogja
| E rend érdemeit, s így megadandja böcsit:
Régi idő nem szült illy szerzetet; illyet, ha váltig
| Rajta lesz is, nem fog szülni akármi idő.