# Mátyási József
Hajnali szomorú képzelődés*

Ha valamely szerencsétlen boldogtalan társával
| Együtt szenved, annak baja könnyűl fele híjával.
Fél öröm a szomorúság midőn a bánatosok
| Ha csak képzelődésekben lehetnek is párosok.
De most talán minden élőt gyönyörködtet az álom,
| S benne vígasztalásomat egyedül nem találom?
Nem; mert ímé a természet szemeinek harmatja
| A szűz hajnal haloványult ábrázatját áztatja.
Oh ha sírsz szerelmes hajnal! már örömest könnyezek,
| Ha néked is fáj esetem úgy csak fél kínt érezek
Hiszem is hogy értem hullnak ily zavaros könnyeid;
| Mert egyébkor gyöngyszínűek mindennapi cseppjeid.
Az ember sohasem tudja mire fekszik mire kél,
| Csak a halandók sorsával játszó történetnek él.
Napjaink titkos könyvében nem tudjuk melyik estve,
| Melyik reggel van szomorú vagy víg betűvel festve,
Melyik napra jövendöli a bánatok záporát,
| A szélvésszel és csoporttal jövő bajok táborát,
Mikor esik az örömnek s hány sátoros innepe,
| És annak kezdete víg-é vagy fogyta közepe.
Csak születésünk bizonyos benne, mint a kikelet,
| De nem mondja ki fog érni nyarat őszet és telet.
Tehát az ember nem tudja mire fekszik mire kél,
| S csak a halandók sorsával játszó történetnek él.
Tiszta ég alá fekvém le s kiderült ábrázattal,
| Mely ragyogott örömekkel, mint az ég csillagzattal,
Még álmom is tréfás vala: de ímé felkelőre,
| Szemeim béfellegzettek, és virradtam esőre.
Tíz esztendők reám nézve csupa telek valának,
| Mert azólta jégkönnyeim cseppekké nem válának.
Szerencsémnek ege ugyan gyakran béborult, s azon
| Sok fellegek általmentek, mindazáltal szárazon;
Mert ifjúságomnak szele leseprette azokat;
| S rövid ködös órák után derített szép napokat,
Ilyen hosszas szárazságra könyvek sem emlékeznek,
| Noha olyas ritkaságról ők el nem felejtkeznek.
De nem jó soha nem sírni, mert az érzéketlenség,
| Követi, mint a sok száraz időt terméketlenség.
Egyiptom öntözésével az Ég sohasem fárad,
| De keblében lévő szíve a Nilus reá árad.
Most hát délen járó napom ért a Vízöntő jegybe,
| Jóllehet virradtakor is nedvesbe járt már egybe.
Az apró baj múló felleg, de látom a nagy kereszt
| Erős lelket is megizzaszt, kőből is vizet ereszt.
Azért márvány szívemet is noha sok bú gyötrötte,
| Ekkoráig csakugyan nem mózesi bot ütötte.
Áldott a sors, hogy mejjemnek bédugult szökőkútját
| Kitisztítá, és szívemnek szememen nyitá útját.
Vajha ama vizikígyó, a bánat, e csatorna
| Folyóvizein belőlem mindenestől kiforrna!
Csak hadd öntsék bús szemeim könnyeimnek záporát,
| S verjék el hiábanvaló ifjúságomnak porát.