# Csokonai Vitéz Mihály
A tihanyi ekhóhoz*

Óh, Tihannak rijjadó leánya!
| Szállj ki szent hegyed közűl.
Ím, kit a sors eddig annyit hánya,
| Partod ellenébe űl.
Itt a halvány holdnak fényén
Jajgat és sír elpusztúlt reményén
| Egy magános árva szív.
| Egy magános árva szív.
Míg azok, kik bút, bajt nem szenvednek
| A boldogság karjain,
Vígadoznak a kies Fürednek
| Kútfején és partjain;
Addig én itt sírva sírok.
És te, Nimfa! amit én nem bírok,
| Verd ki zengő bérceden.
| Verd ki zengő bérceden.
Zordon erdők, durva bércek, szirtok!
| Harsogjátok jajjaim!
Tik talám több érezéssel bírtok,
| Mintsem embertársaim,
Kik keblekből számkivetnek
És magok közt csúfra emlegetnek
| Egy szegény boldogtalant.
| Egy szegény boldogtalant.
Akik hajdan jó barátim voltak,
| Még felkőltek ellenem,
Űldözőim pártjához hajoltak:
| Óh! miket kell érzenem,
Amidőn már ők is végre
Úgy rohannak rám, mint ellenségre,
| Bár hozzájok hív valék.
| Bár hozzájok hív valék.
Nincsen, aki lelkem vígasztalja,
| Olly barátim nincsenek;
Vállat rándít, aki sorsom hallja;
| Már elhagytak mindenek.
Nincsen szív az emberekbe:
Hadd öntsem ki hát vaskebletekbe
| Szívem bús panasszait.
| Szívem bús panasszait.
Lilla is, ki bennem a reménynek
| Még egy élesztője volt,
Jaj, Lillám is a tiran törvénynek
| S a szokásnak meghódolt.
Hogy vagy most te, áldott lélek?
Én ugyan már elhagyatva élek
| A tenger kínok között.
| A tenger kínok között.
Óh, van-é még egy erémi szállás,
| Régi barlang, szent fedél,
Mellyben egy bőlcs csendes nyugtot, hálást
| E setét hegyekben lél?
Hol csak egy kő lenne párna,
Hol sem ember, sem madár nem járna,
| Melly megháborítana.
| Melly megháborítana.
Abban, gondolom, hogy semmi jussal
| Ellenkezni nem fogok,
Hogyha én egy megvetett virtussal
| Itt egy kőben helyt fogok,
S e szigetnek egy szögében,
Mint egy Russzó Ermenonvillében,
| Ember és polgár leszek.
| Ember és polgár leszek.
Itt tanúlom rejtek érdememmel
| Ébresztgetni lelkemet.
A természet majd az értelemmel
| Bölcsebbé tesz engemet.
Távol itt, egy más világban,
Egy nem esmért szent magánosságban
| Könnyezem le napjaim.
| Könnyezem le napjaim.
Itt halok meg. E setét erdőben
| A szomszéd pór eltemet.
Majd talám a boldogabb időben
| Fellelik sírhelyemet:
S amelly fának sátorában
Áll egyűgyű sírhalmom magában,
| Szent lesz tisztelt hamvamért.
| Szent lesz tisztelt hamvamért.