# Vályi Nagy Ferenc
Az álomhoz*

Öröm-teremtő vagy te, nem a halál
Mord képe, lantom tiszteletedre zeng
| Óh édes Álom! földi tündér-
| Isten! erő s nyugalom királyja!
Te, bár belőlem főzze ki volt erőm
A munka, mégis nem hagyod a halál
| Vermébe testem dűlni: ismét
| Visszateremtheted azt erőddel.
Reám fuvallod lelkedet édesen
S hattyúpehellyel tölt puha ágyadon
| Altatsz, verejtékem patakját
| Mély nyugovásom alatt letörlöd.
Apadni kezdett véremet éltető
Balzsammal, amíg karjaidon vagyok,
| Rengetve gyengén, felvegyíted
| S életerőt tagaimba folytatsz.
A bánat és gond nappali fellegét,
Mely mennykövekkel rakva fejem felett
| Egymásra tornyodzott, elűzöd
| Képzeletim beborúlt egéről.
Előle, tündér-szárnyakat a sebes
Képzésre fűzvén, engemet elragadsz
| Jázminnal ültetett mezőre
| S hordozol a madaraknak édes
Koncertje közt. Majd átviszel a kegyes
Lelkekhez a víg Éliziomra, hol
| Léthének örvényébe hagyván
| Búmat, ezernyi öröm legeltet.
Ha engem onnan visszahozol, ragadsz
Oly hív barátom tiszteletére, kit
| Örökre tőlem sok határok
| Zártak el, és kebelébe nyugtatsz.
Az ó-világnak, mellyet az éh idő
Acélfogával morzsola semmivé,
| Lételt teremtesz s vissza-bájolt
| Díszeivel hozod azt előmbe.
Te nékem a sírt, mellybe szerelmesim
Ama Tirannak széki előtt dohos
| Vedrekbe meghűlten nyugosznak,
| Felnyitod, s megavúlt porukból
Mint Isten – amit nem tehetett soha
Még egy halandó – visszateremtheted
| Árnyékjok, és lelket fuvallván
| Portagaikba, velök beszéltetsz.
Te engem a menny szent kapuján belől
A csillagoknak számtalan és tüzet
| Habzó világain keresztül
| Mennyei szárnyaidon viszel be.
Ott a Teremtő széki körűl mutatsz
Olyan csudákat, mellyeket aki még
| Innen van a síron, erőtlen
| Testi szemével előre nem lát.
Teáltalad vitt titkainak bezárt
Házába már sok szentet az Ég Ura,
| S végzési szent könyvét kinyitván
| Megmutatá nekik a jövendőt.
Így nem halálnak képe vagy: én azért
Téged köszöntlek. Jőjj! hogy erőt teremts
Bennem, bekenvén balzsamoddal;
| Jőjj! s az Egekbe ragadj el engem.