# Csokonai Vitéz Mihály
A pillangóhoz*

Hamar-követje a tavasznak
| Hímes pillangó, idvez légy!
Még nincs rózsa; s te a kopasznak
| Mégis csókolására mégy?
Miért szállsz ama puszpángokra?
| Hiszen nem a víg kikelet
Adott még új kantust azokra;
| Átzőldellik ők a telet.
Menj inkább a setét rögökbe,
| Állhatatlan selyemmadár!
És súgd az ő dugúlt fülökbe,
| Hogy élet és tavasz van már.
Lát’d, még a földben szúnyókálnak
| A Flóra gyenge szűzei,
S a napra félve kandikálnak
| A csírák nedves szemei.
Nézd csak, az orgonák tövébe
| Mely kellő szagok lengenek;
Menj, fuss a szellők ellenébe,
| Tán a violák fejlenek. –
Eredj s egy hosszú csókkal szídd ki
| Zefir elől illatjait
És szárnyad zörgésével hídd ki
| A napra kisded húgait…
Mit? violákról violákra
| Osztod, te csélcsap, csókodat?
Be bóldog vagy, hogy egy virágra
| Nem kötöd indúlatodat!
De én csak egy rózsát szerettem;
| Ah! csak egy bírta szívemet,
S miólta már ezt elvesztettem,
| Örök tél dúlja létemet.
Az én lelkem is hajdanában,
| Mint te, vídám s eleven volt,
Míg ifjuságom tavaszában
| A virágzó Lilla bájolt:
De most lomha s hernyó módjára
| Mászkál a fanyar bánaton
És a mások múlatságára
| Magának verskoporsót fon. –
Ah! szárnyad eszembe juttatja
| Psychét s az ő bánatjait,
És a Psyche gyötrő bánatja
| Tulajdon lelkem kínjait.
Ő is Ámor aranyvárában
| Egykor édes nektárral élt
És a gráciák rózsásában
| Kedvet s örök tavaszt remélt:
De egy bűbájos hang neszére
| E víg scénák eltűntenek,
S az ő halálos gyötrésére
| Ég, föld, mind felesküdtenek. –
Óh, mikor lesz, hogy bús kínjában
| Letöltöm hernyó-éltemet
És szemfedelem púpájában
| Kialszom szenvedésemet?
Mikor lesz, hogy lelkem, letévén
| A testnek gyarló kérgeit
S angyali pillangóvá lévén,
| Lássa Olympus kertjeit,
Hol őtet egyik vígasságból
| Másikba új szárnyak vigyék,
Hogy a szférákban nőtt rózsákból
| Örök ifjúságot igyék?