# Pálóczi Horváth Ádám
Felelet, Bessenyei Kapitánynak három
rendbéli versére – három darabban*

Igaz, az indúlat formálja szívünket,
| Ha szívnek nevezed elegyült vérünket;
Mert, másképpen a szív a testnek egy része;
| S kérdd meg bár, ha a test anélkül egész-e?
Az indúlat pedig meglátod, mi légyen?
| Ha az osztály minden testrészre kimégyen –
Hanem hogy egy sincsen oly boldog indúlat,
| Akár örök, akár csak mint vendég múlat,
Mely valamely titkos fájdalmat ne hozzon,
| Vagy egy nyilvánságos szánást ne okozzon:
Azt már mig én leszek, én nem tagadhatom,
| S ez a könnyenhívés legszebb indúlatom.
* * *
Vétkezel büszke nyelv! fennyen emlegetve,
| Hogy az emberért van minden teremtetve;
Hogy Te is Teremtőd dicsőítésére
| Vagy; add hozzá sorsod megismerésére;
Ez vallástételből meg fogod ismerni,
| Mint tud a Természet mindent úgy keverni;
Hogy te a baromnak születtél javára,
| S ha ez neked szolgált, ő is tőled vára:
S úgy tesszük mindnyájan e nagy mindenséget,
| Hogy egy fő boldognak teszünk dicsőséget.
* * *
Fridrik! amit tartasz igazán találtad,
| De a boldogságot még ki nem csináltad:
Ha semmit se kívánsz, jóllehet semmid sincs,
| Ez a fő boldogság, s ennél már nagyobb nincs.
Szerelem, egészség, birtok, jó barátok,
| Nyúgodt elme, s minden amit jónak látok,
Úgy jók: ha azokat mind jóknak képzelem,
| És ha ezt nem hiszed, ne is perelj velem:
Vagy, ha olyanforma ez az öt jelenség,
| Valamint a testben az öt érzékenység:
Itt is az utolsó magában foglalja
| Azt, aminek Fridrik öt osztályát vallja:
Az az ereje van a nyúgodt elmének
| Ami van a Tactus’ érzékenységének.