# Ujfalvy Krisztina
Anyai fájdalom*

Vad házasságomnak, s különös létemnek,
Egyetlen gyümölcse, s lánca életemnek!
| Eltávozásoddal be üresen hagyád
| Hajlékom, melyben nem talál sehol anyád.
Csak némán susogja, minden gyászló szeglet:
Nincsen az én Klárim! nincsen sehol – elment.
| Összevonult falak! pusztán maradt kis ház!
| Melyben sorsom terhe egyedül engem ráz.
Bús bizonyságai magánosságommak,
Lesztek-e tanui még – vigasságomnak.
| Vagy hogy egyetlenem velem lenni megszünt:
| Vele együtt minden örömem is eltünt.