# Batsányi János
A látó*

Vidulj, gyászos elme! megújul a világ.
S előbb, mint e század végső pontjára hág.
Zengj hárfa! Hallgasson ma minden reája,
Valakinek kedves nemzete s hazája,
S valaki a magyar változó ég alatt
Még a szabadságnak híve s ember maradt.
Ó ti! kiknek szívek örök búba merült,
Ím, reménytek nem várt víg napja felderült;
Ím, az igazságnak terjednek sugári,
Dőlnek a babona fertelmes oltári,
Melyek a setétség fene bálványának
Annyi századoktól vérrel áradának.
Ama dicső nemzet felkelt ím egészen,
Mely a két világnak megváltója lészen,
S melynek már láncoktól szabad vitéz karja,
Mutatja, mit tehet egy nép, ha – akarja!
Az ember elnyomott örökös jussait
Délre hozván, porba veri bálványait;
S míg közellenségink poklokra süllyeszti,
Hozzánk, ím! ölelő karjait terjeszti:
„Álljon fel az erkölcs imádandó széki!
Nemzetek országok, hódoljatok néki!
Uralkodjék köztünk Ész, Érdem, Igazság,
Törvény, s Egyenlőség, s te áldott Szabadság.
A föld kereksége megrendül e szóra
S látja, hogy érkezik a régen várt óra,
A letapodtatott emberi nemzetnek
Csontjaiból épült trónusok reszketnek.
Rémülve szemlélik közelgető sorsok
A vérre sóvárgó koronás gyilkosok,
Ők! kiknek még imént százezrek halála
Csak egy intésekben, egy szavokban álla;
S kiknek több nagy város tüzes leomlása
Oly vala, mint annyi hangyaboly romlása.
Vidulj, gyászos elme! megújul a világ,
S előbb, mint e század végső pontjára hág.