# Dukai Takách Judit
Báró Wesselényi*

| Dicső nap! Boldog óra! – te, – mely Wesselényit
Gyenge aetheri szárnyon kisded Dukánkba hoztad,
| Áldott nap! mely lelkében tündöklő erényit
Kellemes alakjában lelkemnek megmutattad.
| A tudomány becsülése és a hazai
Szeretet tüze fénylett arcája vonásiról;
| Most is fülemben zengnek megért bölcs szavai,
Melyek folyvást ömlöttek rózsaszín ajakiról.
| Szintúgy tündöklik szép, nagy lelke a testéből,
Mint a lenyugvó nap a csendes tenger tükrében;
| Ez fog maholnap hazánk felderült egéről
Mirtuszokat hinteni az érdemnek ölében.
| Mit is lehetne attól mást egyebet várni,
Kit már élte tavaszán az ész s virtus ölelnek,
| Ki mint a sas fellengve csak arra tud vágyni,
Mik nemes lelkének nagyot, dicsőt és jót szülhetnek.
| Örülj, oh kedves haza! Fellegid szélyednek,
Felhozza napod! Erdély szárnyán Wesselényinek,
| Ebben boldogságod reményi felélednek,
Mert magyar ő s minden tetti néked tömjéneznek.
| Csak úgy érhetünk mi a tudomány polcáig,
Ha érte a nagyoknak is mellök buzgón égnek,
| A halhatatlanságnak dicső templomáig
Árpád lelkes magzati csak ezen úton érnek.
| Wesselényiben látom egy haza oszlopát
Emelkedni, mint egy szép napot az oceánból:
| Mint az az ég kékjéről lehinti sugarát,
Szintúgy fog ez fényleni a homálynak sorjából.
| De mit is mondok? – Most is, nemcsak jövendőben
Fődísze vagy, isteni ifjú, édes hazádnak;
| Mert nem oly kellemes-e vajjon feseltében
A rózsa, mint nyilva, dísze május hajnalának?
| Árpád hív unokája! – Te dicső hazafi!
Valódi alakjában leírni szép lelkedet
| Képes-e a halandók közül egy valaki?
Eredj! – a halandóság nem födi el nevedet!
| Honi buzgóságod, szép elméd s a tisztelet
Elfogta szivemet, neked hódol, – néma lettem:
| Érzésem elvágja egy gyönyörű képzelet,
S a haza csak képedet lebegteti előttem.