# Dayka Gábor
A virtus becse*

Voltak szerencsés napjaim, hol szelíd
Öröm követte nyomdokimat, s hevűlt
| Lelkem tüzétől elragadva,
| Átölelém az egész világot.
A hűs pataknak bús zuhanásai,
A lágy fuvalmak lengedezései
| Éjféli csendben, a susogó
| Ágak, az illatos hant virági
Elfogtak egykor, s nem magyarázható
Örömbe sűlyedt lelkem; eloszlaták
| Keservimet, kisírtam a bút
| Édes özönbe merűlt szemekkel.
Ti boldog órák! Hasztalan esdeklem
Utánok. A bús vízözön évei
| Közt semmiségbe tért időknek
| Fejthetetlen zavarába dőltek!
Virtus! csak a te nyomdokidon lehet
Eljutni boldogságra; te mennyei
| Vígságra hívtad tisztelődet,
| S nem keresett örömökre vontad.