# Mátyási József
A tavasznak mesés leírása*

(Részlet)

Álmomba vendége jött a Természetnek,
| Magaviselete mutatta követnek,
| De értelméből is a vett izenetnek
| Kisült, hogy embere volt a Kikeletnek.
Ki midőn bényitott a hálószobába,
| Még a vén Természet nyújtózott ágyába,
| Noha minden dolog mozgott udvarába,
| Mint reggel a cseléd gazdája dolgába.
Felébredvén pedig a köszöntő szóra,
| „Nincs még jelen, úgymond, a felkelő óra,
| S e felettem függő időmutatóra
| Hallgatván, az idő még hajlandó hóra.
Még nyugodalomnak hónapja nincs három,
| Ablakim a napnak addig ki nem zárom,
| Mert a fizetségből gyakran történt károm,
| A tavasz postáját, Sz. Györgyöt elvárom.”
Titkolja ez nevét, s kérdi mint telele?
| Annyi heverésbe nem únt-é már bele?
| Mely szóra az öreg félkönyökre kele,
| S a tudakozónak ekképpen felele:
„Igen rettenetes látásaim voltak,
| Igaz-é vagy álom? sok emberek holtak,
| Felettem nagy hadiseregek gázoltak,
| Záporesőt játszó vérözönt locsoltak.”
„Ha álom e látás, hadakozást tészen,
| Az emberi nemnek, ámbár nem egészen,
| De nagyobb részének háboruja lészen,
| Kivált az éjszaki s napkeleti részen.”
„Kelj fel, mond a vendég, de hogy nincs ideje,
| Hiszen hogy ágyba vagy, majd félesztendeje,
| Már megújulhatott vén tested ereje,
| Kelj fel, hadd nyíljon ki a munkák műhelye.”
„Én vagyok a Szent György, a tőled várt követ,
| A tavasz címerét nézd bár e zöld övet,
| Ilyet már idei zöldségekből szövet,
| Melyeken magam is heverésztem jövet.
Jupiter maholnap megdördül egében,
| Fiatal tüzekkel villog fellegében,
| Új ménköveket rak Vulkán a zsebében,
| Mert az avast s rosdást nem fogja kezében.
Junó asszonyához beljebb szövetkezik,
| Mert hidegségéből már az is vetkezik,
| S majd ha nyájasabban öszveölelkezik,
| Kiki tudja onnan ami következik.
Fébus hosszabb útra keneti tengelyét,
| A nyári járásra téríti négy pejét,
| Úgy intézi nyugvó és felkelőhelyét,
| Hogy felettünk járjon, s érezzük erejét.
Közelítésével szívünk vidámítja,
| A télnek rabjait házból szabadítja,
| Érccé vált földünket tüzével lágyítja,
| S méhéből a terhét kifelé indítja.
Közösít egy plántát a másik plántával,
| Szerelembe ejtvén a párt a párjával,
| Hogy a hím nőstényét ráragadt hamvával
| Tenyészőbbé tégye mint egy férj magvával.
Csak a havasokra szorítá a telet,
| Elérkezésével a kedves kikelet
| Eólus fúvója, lehelt gyengébb szelet,
| Választván észak helyt a lágy meleg delet.
Észak felé hordja a fagy is sátorát,
| Mert az ég hó helyett önti víz záporát,
| És a nap a földnek hevesíti porát,
| Súgárinak közelhozván tűz-táborát.
Kékülnek lángjától a megbarnult egek,
| Kormosodnak tőle a szőke fellegek,
| Bennek vízcseppekké olvadnak a jegek,
| Könnyhullatásaik azért oly melegek.
A folyóvizeken fáklyái lobognak,
| Verőfénye miatt a jegek ropognak,
| Az eloldott habok kedvekre forognak,
| Ha a játszó szelek köztök csavarognak.”
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –