# Amade László
Búsul szivem érted, hivem…*

Búsúl szivem érted, hivem,
| Hogy tőled eltávozik,
Személyedtül, szerelmedtül
| Megválik s elnyomódik;
Mit miveljen s mint éljen?
Ohajtson vagy reméljen?
| Majd meghal, úgy aggódik.
Csak árnyékban s gondolatban
| Kinos szivet szeretni,
Élő szivnek és léleknek
| Árnyékért fohászkodni,
Tündérképet imádni,
Bálványozni s áldozni, –
| Jobb ma inkább meghalni.
Már föltettem s megesküttem,
| Soha igy nem szeretlek,
Valóságért, nem kétségért,
| Ha játszom, kockát vetek;
Ha pirúlok s ájúlok,
Ha bágyadok s meghalok,
| Bizony ingyen nem epedek.
Az vad mását, édes társát,
| Példa, miként sajnálja,
Mint kergeti és kesergi,
| Meddig föl nem találja,
Bánkódik és aggódik,
És nyughatatlankodik,
| Kénját nem is számlálja.
Vedd szivedre és hitedre,
| Ha azt tetszik követni,
Minutára s pillantásra
| Ha kit tetszik ismerni;
Noha titkon gyötrődöm,
Tusakodom s törődöm,
| Tudok sokat szenvedni.
Mégis áldlak és imádlak,
| Ha tőlem eltávozol,
Megpróbálom és vizsgálom,
| Ha ezzel nem változol?
Elhidd, távúl is égek,
Epedek és szeretek,
| Hogyha te is lángozol.