# Ujfalvy Krisztina
A magánossághoz*

Most oh csendes magánosság!
Öleld meg lelkemet;
Életbarát jó reménység!
Most ne hadd szívemet.
| Midőn sorsom hideg szele
| Kedvemről mindent leszele:
| Bennetek találom
| Életem s halálom.
Nedves szemem titkon gyüjti
Könnyeit egymásra;
Szorult keblem sohajtásit
Halmozza rakásra.
| Lehelletem útját bontja
| Kinzott életemet rontja
| Méltatlan szenvedés,
| Fájdalom s epedés.
Lezárt szivem tűrd békével
Sorsodat s hallgassad:
Szemeimnek reád hulló
Cseppjeit olvassad.
| Majdan egy komor sírhalom
| Keblében nem lesz fájdalom.
| A lelkesítő vér
| Ott újulást nem kér.
Majd – ha más nyugvó szemekre
Az éjjel álmot hord,
Zöldült sirom pazsintjain
Fényit az ezüst hold:
| A kis filemile nyelve
| Budolja: itt van benyelve
| Az aki, míg volt s élt
| Hosszú élettől félt.