# Kazinczy Klára
A virtus panasza*

Csalfa szerencse lételem; – s tetteim gyűlölője,
Mért vagy nekem, s az erkölcsnek örök ellenkezője;
Mért hogy sok szívben magadat úgy be tudtad színleni:
Hogy ahol te vagy, ott engem nem akarnak ismérni.
Sokan kedvekre hordozzák a te terhes igádat,
És csak későn veszik észre, hogy kereked hibázott.
Csak akkor mikor már fejjel alá felé fordulnak,
S Phaeton úrfi módjára, egészen lebukkannak.
Akkor néznek teutánad siránkozó szemekkel.
Panaszolkodnak ellened keserves szívekkel:
Mert a virtus nem segíti őket békével tűrni;
Nem tanulták Senecától, hogy rajtad nincs mit kapni.
De lám ahol együtt vagyunk mely szép hármoniában,
Bírjuk a szívet vezetjük, egyező barátságban.
Oh ekkor már mi hármunkban megvan az a boldogság;
Amelyből fog tán állani maga is a mennyország;
Ha hát téged úgy néz a bölcs, szerencse mint veszendőt,
Nem csuda mert: igazi jót, nem adsz, sem sok esztendőt.
Ha mit adhatsz javaidból jól van, a bölcs elteszi.
De minden adományidat csak hidegvérrel veszi. –