# Verseghy Ferenc
A haldokló leány*

Mióta megnyílt lyány-eszem,
Sok legényen járt szemem,
| S víg maradtam.
Észrevévén vágyokat,
Fellobtattam lángjokat,
| S elszaladtam.
Ámde hogy megsajdítottam,
| Akiért most hervadok,
Nála nélkül, azt mondottam,
| Búmban meghalok.
Nem lelhetvén nyugtomat,
Elhurcoltam kínomat
| A szilasba.
Búmon függvén gondjaim,
Beljebb vittek lábaim
| A gallyasba;
S ott találván lombszínemben,
| Kit szívemben hordozok,
Azt gondoltam, ijedtemben
| Mindjárt meghalok.
Rámszögezvén zög szemét,
Felmosolygta kellemét
| Orcájának.
Megköszöntött módosan,
Ingert adván nyájasan
| Mély szavának;
S kérdvén, hogy zöld rejtekemben
| Tán kegyesre vár’kozok?
Azt gondoltam, szégyenemben
| Tüstént meghalok.
Hallván, hogy nincs kedvesem,
S hogy csak búmat üzgetem
| Tébolygással;
Vigasztalta szívemet,
Ébresztgette kedvemet
| Eggyel-mással;
S vágyakodván vallására:
| Szívétül mit várhatok?
Ah! most, mondám egy szavára
| Élek vagy halok.
Elkészítvén útjait,
Végre titkos lángjait
| Megvallotta.
Ez fonnyasztó kétemet,
Mely meglepte szívemet,
| Szétosztotta;
S átérezvén hő mellyemben,
| Mely szerencsés lyány vagyok!
Azt gondoltam: örömemben
| Mindjárt meghalok.
Jó sokáig kínzottam,
Mert illőnek tartottam,
| Habzásimmal.
Már harcokra duzmadott,
Már alkukra olvadott
| Gátjaimmal;
S minthogy hinni azt kezdette,
| Hogy hozzája langy vagyok,
Csak meggyóntam, hogy érette
| Élek és halok.
Nincs azóta víg napom,
Hogyha őt nem láthatom
| Gallyasomban.
Éjjel lázok kínzanak,
Nappal gondok fojtanak
| Magányomban;
S hogyha karján álmaimban
| Mást csüggedni salygatok,
Felserkenvén, kínjaimban
| Csaknem meghalok.
Már előre képzelem,
Mint derűl fel életem
| Gyötrelmébűl,
Majd ha egyszer láthatom,
Hogy hajnallik násznapom
| Kétségébűl;
S ah! ha végre szép nyakában
| Mint menyasszony olvadok,
Nincs mód benne, hű karjában
| Aznap meghalok.
Jaj! de míg ez meglehet,
Hosszú hosszú két hetet
| Kell kiállnom,
A sok óraperceket,
Mint esztendőezreket,
| Átszámlálnom!
Essetek ki életembűl
| Tik tizennégy bús napok!
Mert én addig szerelembűl
| Százszor meghalok.