# Ányos Pál
Kapitány Barcsaynak*

| Már a tél költözik reszkető fagyával,
Nem fárosztja elhalt földünket súlyával;
S a gyönyörű hajnal piros ajakával
Vidámabb időket igér Titánjával*.
| A természet mintha hosszas nyögéseit,
Kifujná magából felakadt könnyeit,
Meleg párájával tölti fellegeit,
Melyek ráhullatják kölcsönvett cseppeit.
| Bérces hegyeinkről harsogó zajával
Dől az olvadó hó zavaros habjával,
Mely az élő fákat pusztító árjával
Kidönti tövéből, s elviszi magával.
| Látnád itt úszkálni madárkák fészkeit,
Gerlicék s rigóknak menedékhelyeit;
Kik szemlélvén Thetis kegyetlenségeit,
Egy aszú ágacskán átkozzák vizeit.
| Szőlőskertjeinknek gazdag határában
Már gyöngyök fénylenek tőkék bimbójában.
Ezek a jövendő nyár hanyatlásában,
Bőséget igérnek míves sajtójában.
| Tiszta patakoknak pázsitos szélében
Az apró viola feléled tövében,
Örül, hogy majd kies tavasz közepében
Bokrétává válhat Kloris szép kezében.
| Az erdők készülnek zöld öltözetekkel
Szemeknek tetszeni vidámult szinekkel
Melyeknek leveli játszván Zefirekkel
Sóhajtást képzelnek lassú zergésekkel.
| Milyen gyönyörűség fáknak árnyékában
Akkor mulatozni Napéák karjában,
S az ifjú természet kegyes illatjában
Virágokat fonni Fillisnek hajában!
| Nem küszködik itten a szív fájdalmával,
Sem a szerencsének mostohaságával,
Csak néha véletlen fohászkodásával,
Elmúlt bús óráit számlálja magával.
| Ez az idő szakasz inti sziveinket,
Mely boldogság birta arany ideinket,
Hol még nem szaggatták ekék mezeinket,
S nem fogták járomba szabad ökreinket.
| Naponként a gazdag természet kezéből
Vettük élelmünket kegyes kebeléből,
Nem adózott polgár nyomorult csűréből,
S nem nőttek kalászok bús verejtékéből.
| A szüntelen tavasz mosolygott egünkön,
A tiszta boldogság lebegett szivünkön;
Nem aratott boglyák állottak szérünkön,
S ingyen készült étkek főttek tűzhelyünkön.
| Megszünt a nagy tavasz, megszünt boldogságunk;
Ezer terhek alatt nyög halandóságunk;
Mívelő kézt kíván széles pusztaságunk,
Sóhajtással épül szegény uraságunk.
| Nem foly már most a méz fáknak leveléből,
Vagy tej a Dunának sziklás kútfejéből,
Sem lángok magoktól tűzkő rejtekéből,
Munkával verünk ki szikrákat eréből.