# Virág Benedek
Lámia*

Szívháborító gondolatok! sebes
Szárnyakra kelvén menjetek a zajos
| Szelek borongó lakhelyébe,
| A Balaton habozó tavába.
Én, aki Phoebus húgaival szoros
Frígyet köték, a csendes öröm s szelíd
| Vígság barátságában élek;
| Ez menedékhelyem a világban.
Oh Músa, szívem tárgya! ki kedvedet
A tiszta forrás cseregedezésiben
| Találod, és a gyenge harmat
| Csöppjeiben kezedet föröszted!
Engem ha kedvelsz, jersze, virágokat
Szedj, s Lámiámnak köss koszorút: Te zengd
| Aztán helyettem; mert kicsinded
| Lantomat érdemi meghaladják!