# Édes Gergely
A magyar széphez*

Hajh te magyar szép Szűz! kihez a jó szív s szerelem fűz
| Nyisd meg arany kebeled; szóljak örűlve veled.
Mert bizony úgy sérted szívem majd meghalok érted
| Amikor a szerelem lánca von öszve velem.
Dísze személyednek s villám két fénye szemednek
| Hogy szemeimbe sütött szívemig átalütött.
Gyenge mosolygásán szádnak s szemeid ragyogásán
| Van tüzes ütközetem hol szemem arra vetem.
Hát ha ruhád nézem s magyar érdemed arra tetézem
| Ami fedezve körűl nemzeti fénnyel örűl?
Vagy hamar elgyúlok vagy szinte viaszba borúlok:
| Ezt is igaz szerelem lángja cselekszi velem.
Hogy megölelt egyszer kezed azt én érzem ezerszer:
| Úgy fütöd a kebelem még helyemet se lelem.
Szívemet elvetted, lábam békóba vetetted:
| S útaimat kiszabod, mert vagyok a te rabod.
Melly rabi zár nékem, mivel attól nincs menedékem,
| Édes, azomba jajos; mert viselése bajos,
Bár de bajos légyen, csakhogy valahára bevégyen
| Téged az én kebelem, boldog ez a szerelem.
Mert gyönyörűséget s eggy ollyan igaz nyereséget
| Benned örülve talál, hol nem epeszti halál.
Angyalom! Úgy véljed szívem mágnesse személyed;
| Mely noha messze vagyon, von kebeledbe nagyon
És mint a méhek lepik a rózsát mikor éhek
| S jókor felkeresik hol bele harmat esik:
Úgy lesem orcáid mezején nyíló violáid;
| Mézre vezérl ajakad, méz folyamatja fakad,
Jaj! ha feléd szállok gyönyörű rózsákra találok
| S szinmézet legelek csókra forogva velek.
Imhol azért szívem, vegyed és légy angyali hívem:
| Amit akarsz, akarom! kész ölelésre karom.