# Guzmics Izidor
A magyar nemzethez*

Nagyokat énekel Músám,
| Nagynak lantja ragadja lelkemet
| Föl a halhatatlanok seregéhez
| Látni, csudálni, míveiket.
| Csak a magasan szállangó húru,
| Szabadon gyúlangó hevű
| Pindar lantja dicsérheti
| A méltókat méltólag,
| S emelheti magas érzetekre
| A költő komoly lelkét.
Mikoron a homok honból
| Költözvén, Duna síma partjain
| Lenyúlt szebb hazát teremteni Árpád
| Hőseivel, Budát, Etelénk
| Győzelmeinek bús emlékvárát,
| Sietett uj győzelmivel
| Új életre deríteni:
| Nagy nemzetté lőn a nép;
| Nevét diadalok isteníték,
| S mondják századok harcait.
Majd egy kegyes kéz
| Lehozta szent Olümpról
| Az édes béke jobb hitét;
| Le a fejedelem fejére
| A szelíden intéző koronát.
| A Hadisten kezet foga
| A béke szebb leányával,
| S Buda várába vivé őt föl,
| Honnan vér helyett
| Kegyek ömlének alá
| A nagy haza nagy népeire.
Szabadon élte a nemzet
| Ifjú századait. Szabad hazát
| Szabad lelkek őrizének. Az ősi
| Férfi erőny le míg nem hajolt,
| Remegve vonult a szomszéd ellen,
| S aranyon vásárlott kegyet,
| Vagy hódolva örült szabad
| Országnak méltány jármát
| Viselni, s a nemesb anyának
| Keblén életet szívni.
Az arany év tiéd mégis
| Mátyás, ó te királyok fendisze,
| Korok nagy csudája, népeid atyja!
| Szólt Buda, s hallgatott a világ;
| Szólt fegyvered, és népek vonultak.
| Az igazság volt bélyeged.
| Békét szerze s barátokat
| Lelked s elméd nagysága.
| Dicső diadalid énekelték
| A honn jólkegyelt Músák.
Szép Nemzet! a fél
| Hold megtöré napodnak
| Fényét. A belviaskodók,
| Bőszült fiaid, rokonvért
| Öntve mocskolák teljes nevedet.
| Te lebuktál! A kétfejű
| Sas szárnyival fedé ingó
| Koronád. Törve a Hold szarvai,
| S egy a sok magyar.
| Egeden megjelene
| Athéne, s örök vára Buda.