# Dótzi Teréz
Horváth Ádámhoz*

(Részlet)

Panassza egy özvegynek,
| Kit fátumok üldöznek.
Öröm, koszorút fűztél,
| Most előled elűztél;
Kétségbe mégsem esem,
| Orvoslását keresem:
Él még az én lantosom,
| E’ lesz nékem orvosom…
Szerencse mért üldözsz engem? mért üldöztél akkor is,
Mikor világot sem láttam megmutatod azzal is,
Hogy agyarkodsz, mert Atyámtól még akkor megfosztottál,
Anyám méhében lévén, már árvaságra juttattál.
Mostoha kezek közt történt csekély neveltetésem,
De onnét megszabadított, első férjhez menésem,
Egynehány víg esztendőt hív férjemmel eltöltöttem,
Hogy én is híve maradok, azt magamban feltettem,
De a párkák kik is élte fonalát elszaggatták,
Élte legszebb virágában Cháronnak általadták,
Huszonkét esztendős valék, mikor kivetkőztetett,
A halál színes ruhámból és gyászban öltöztetett.
Hív társamért keseregtem, mert őt igen szerettem,
De minthogy fiatal voltam, könnyebben elfeledtem:
Maradott egy jó testvére, kit ő méltán szeretett,
És halála az álmomban elejbém is vezetett:
Mondván ne keseregj értem, im itt vagyon testvérem,
Ezzel tudom boldog leszel, amennyire esmérem,
Úgy is lett, mert a hetedik Pius pápa szentsége,
Megengedte, kit áldjon meg Isten ő szent felsége:
Hogy öszvekelhettem vele, megadták azt az Egek,
Tiszta szerelmünkre nem is jöttek semmi fellegek,
S imé, mikor élhettünk már egymásnak örömére,
Akkor került a kegyetlen halál mérges körmére:
A tizenegy esztendőt én csak úgy elszalasztottam,
Tizenkettődikben tőle megint elszakasztottam.
Szerencse karjai között, méltán kecsegtethetél,
Bánatot pedig szivemre nagyobbat nem vethettél.
Őérette szerettem és becsültem e világot,
Ővéle el is vesztettem már azt az olajágot,
Mely csendes békességemet, nyugalmamat szerzette.
Mellette semmi bú és baj, szívemet nem vérzette.
Édes volt minden keserű, veled angyali lélek,
El nem felejthetlek téged, míg e világon élek,
Szerencse ha nékem adtad, mért ragadád el tőlem,
Midőn nem is remélylettem, eltakarád előlem,
Látod, mennyi panaszom van ellened s te mégsem szánsz,
Mit véthettem, hogy így s ilyen mostoha módon te bánsz? –
Lásd: töltsed rajtam bosszúdat, mint tetszik velem úgy tégy,
Tőled nem is reménylhetem, hogy oltalmad alá végy,
Bár bujdosom is előtted, mindenütt reám találsz,
Kegyetlen ostromaiddal, akárhol ellenem állsz. –
Nincs tehetség ereimben, hogy magam védelmezzem,
Nyomsz, szorongatsz, akarod hogy kezed súlyát érezzem.
Szerencse, a kerekedre igaz hogy fel nem vettél;
De Faetonnak módjára ugyan le is vetettél:
Már ezután, ne is kísérts, többet néked nem hiszek,
Megvonom kis barlangomban magamat, s csak itt leszek,
Békesség istenasszonya jöjj hozzám lakjál velem,
Szabadság, te is, mi együtt megférünk ám, van helyem:
A szerencsét ne keressük húzzuk meg mi magunkat,
Kétséges igájának ne vessük alá nyakunkat:
Mit használ egy kis ideig érezni édességét,
Azután meg nagy kortyokkal nyelni keserűségét.
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –