# Berzsenyi Dániel
A poéta*

Mint majd ha lelkünk Lethe vizébe néz,
Minden földi tehert róla lehullva lát,
| S ujjászületve, nyílt karokkal
| Elysion rokon árnyihoz leng:
Így, aki Kastal vedreiből merít,
Új, tündéri világ bája ragadja el;
| Magát felejtvén, élve meghal –
| S egy melegebb nap alatt lel éltet.
Ott gerjed abban a csuda lángerő,
Onnét hinti alá égi virágait;
| Ne nyúlj azokhoz durva kézzel:
| Megfagy az égi, hideg kezekben!