# Kis János
Búcsúvétel az ifjuságtól*

Itt hagysz, éltem szép tavasza,
| Koszorúim elszeded
Hogy több rózsádat szakassza
| Kezem, már nem engeded.
Ezután kemény törvényt szab
| Már a komor értelem,
S mindenfelől száz dühös hab
| Játszik ön kéjén velem.
Nem virítottál körültem
| Szüntelen zöld Tempéket;
Néha reggel bár örültem,
| Láttam gondos estvéket.
Mégis oly bús szívvel nézek
| Vissza, kedves Tündér, rád,
Mint honjokra a vitézek,
| A dob marsra ha jelt ád.
Bár örömhöz nem vezettél
| Paphus bájos halmain,
Ah, elég boldoggá tettél,
| Hív barátim karjain!
Kikkel ha együtt sétáltam,
| Édent láttak szemeim.
S most, midőn tőlök megváltam,
| Nem méltók-e könnyeim?
Bátor elmémnek nem adtál
| Érteni mély titkokat,
Minden órában mutattál
| Új szép rajzolmányokat.
Most pedig, hogy sóhajtásim
| Nőjenek, azt míveled;
Minden édes álmodásim
| Mert elrepülnek veled.
Menj! szerencsésebbre terjeszd
| Áldásidnak árjait,
Érzékenyebb szívben gerjeszd
| Szép örömid lángjait:
Nékem csak egy szál virágot
| Légy, jutalmúl, adni kész:
Oly szelid s csendes vígságot,
| Melyhez esküdjék az ész.