# Bessenyei György
Bessenyei György magához*

Ki vagyok? mi vagyok? merrül s mibül jöttem?
Hol voltam? s hogy esett hogy világra lettem?
Érzek, gondolkodom, küszködöm, fáradok,
S lélek, melynek útján szüntelenül halok.
Létemet táplálván testemet emésztem,
Élni törekedem, s életemet vesztem.
Gyötrelmek közt vigad szivem a veremben,
Fájdalommal öröm így laknak szivemben.
Halandó sorsomat ekként ha szemlélem
Benne szabadságom rabságával lelem.
Hányszor kell érezni változásaimat?
S hogy kerülhettem el hányattatásimat?
| A történeteknek veszélyes tengerén;
Egy kis tűz vezérel, hogy futhassak térjén;
Ennek világánál sok oly kőszálakat
Kerülök, hol mások lelték halálokat.
Nézek, gondolkodom, bújdosok, remélek,
Járok, ülök, mozgok, s nem tudom hogy élek.
Testemben hánykódik, valamely valóság;
Lélek, elme, tűz, ész, milyen világosság!
Nem tudom érteni; formája sem színe
Nincsen, melybe létem valamit meghinne.
De mégis jól érzem küszködő munkáit,
Nem győzvén csudálni kiterjedt csatáit;
Örökös élettel biztatgat létembe
Ámbár raboskodik fájdalmas testembe.
| Így az Ég, föld között szüntelen hánykodva
Nyögök, s majd nevetek élvén sóhajtozva.
Felettem kékellik az Égnek térsége,
Reng alattam gyakran e földnek mélysége,
Örökkévalóság kiáltja lelkemet,
De halál árnyéka fedezi testemet.
Érzékenységimnek rabságában vagyok
S mindenkor ezeknek kezek közt maradok.
Minden semmivé lész, látom e világban,
S elmúlok magam is, jól érzem, vóltomban.
Csak az Isten maga örökös igazság
Többi mind senyvedés, árnyék s múlandóság.