# Ráday Gedeon
A török ifjú éneke*

| Valál szerencse mindég hívem,
| Miért tennék panaszt reád?
Te műved az, hogy nem bús szívem,
| S hogy mindennap vidámb mát ád:
Ha mindég így lesz, mint igéred,
Hazuggá tészed azt a híred,
| Amellyel csúfol e világ,
| Hogy kedved állhatatlanság.
Tavasszal vidítsz zöld erdőkkel,
| Holott a víg fülemülék
Változtatott reszkettetővel
| Süvítik, hogy társok övék.
A völgyek közt a szép források
Majd halkan csurgók, majd lármások
| Zörgő köveccsel s ha felkél,
| Nem zúg, csak lengedez a szél.
Te tőlem meg nem irígyletted
| Az én szerelmes eggyemet;
Sőt szivét érzékenybbé tetted,
| Mint volt is; s ugyan innen lett,
Hogy míg szeretni meg nem szűnik,
A jókedv tőlem el nem tűnik;
| S mindaddig az bővülni fog,
| Amíg erembe vér mozog.
Ciprus árnyék közt nyugtatsz nyárba,
| S olykor szellős helyt felvonom,
Magam megunván bent a várba,
| Szép kéztől tűzött sátorom.*
Vár már ott készen főtt ebédem,
Szomjúságoltót nyujt cselédem:
| Van serbét*, friss téj, ráspia,*
| Van fagylaltan meggykocsonya.
Midőn az ősz borzadt szárnyával,
| Dércsípetten hozzánk bé-jő,
Citrom, narancs s gránátalmával
| Jóvoltodból szép kertem bő:
S ha néha történik vadásznom,
Vagy kedvem töltve madarásznom,
| Konyhámra prédát annyit adsz,
| Hogy magnak is majd alig hagysz.
De még a legkegyetlenb télbe,
| Midőn ki-ki panaszra kél,
Én víg kedvem nem metszem félbe,
| S nem rémít fergeteg, se szél:
Most jó barátimmal beszélek
Nyert harcokrúl, most ismét vélek
| Szám csak enyelgő tréfát űz,
| Azonba’ süt ránk nyájas tűz.
Sokak felett szeret szultánom,
| A nép közt minden rend becsűl:
Én senki kincsét nem kívánom,
| Mert nagy értékem gyűltön-gyűl;
A szépek közt (bár irígy lássa):
Nincs szép szerelmesemnek mássa,
| Van harchoz készűlt jó lovam
| S éles kard őrzi oldalam.
De békóval vagy hozzám zárva,
| Szerencse! másként eddig te
Elszöktél volna szárnyon járva
| S földszínig nyomtál volna le.
De mint madár, mely csügg a lépen,
Nem fejtődhetsz ki semmiképpen,
| S nem félthetlek, hogy elszaladj,
| Mert lábamhoz békózva vagy.