# Fábián Julianna
Verses levelezés*

(Részletek)

## Fábián Juliánnának Szakoltzára utasított Harmadik levele
Méltóságos gróf úr! Hazánk dísze, s fénye,
| És a versszerzőknek istápja reménye,
Nékem is azok közt jó kegyes fautorom,
| Nemes szándékomba vezérlő mentorom.
Nagy örömmel vettem becses leveledet,
| Mellyért is tisztelem grófi nagy nevedet,
Tizennyolcadikán december havának,
| Mellyre minden ízek bennem újulának.
Annyira; hogy szintén szívem fel is gyúla,
| Két szememből öröm zápora is húla.
Kettős most az öröm, sőt hármas, négyes is,
| Mivel íra grófom, és hozzám kegyes is.
Megnyugszom későn vett válaszadásodon,
| De bámultam leírt nagy vadászásodon.
Örülök; hogy veszély itt hozzád nem fére,
| Mely a hajtók közül egyet majd elére.
E mulatság váljon kívánom hasznodra,
| Elmédben, testedben megújulásodra.
De az öreg Kátli amint cseledett,
| Megvallom, hogy vala az emberség felett.
Tán azt vélte, hogy a plébánus vagyona
| Övé; s mindenének ő volna asszonya.
Mert ilyen szakácsnék így szoktak ítélni,
| Mivel a papoktul nem tudnak ők félni.
Legkisebbért a pap hogyha megdorgálja,
| Bár teológus lesz, őt kidisputálja;
Mert részegek szoktak ezek mindég lenni,
| Mivel a pincébe szabad nékik menni.
Akkor Xantippénél ezek mérgesebbek,
| Proserpinánál is sokkal nyelvesebbek.
Főképp a vendéget ezek nem szeretik,
| Hogy koldus lesz a pap, szemeire vetik.
A plébánusra is Kátli ezért morgott,
| Amint Magérának két szeme úgy forgott;
De hogy diszkréciót nagyságtoktul kapott,
| Martha lett belőle, kérte is a papot,
Hogy ő nagyságtokat többször is elhíjja,
| Mert tudta, hogy lészen mindenkor ily díja.
De hallgatok én már ezen vén banyáról,
| Hanem inkább szólok a magam dolgáról.
Hogy szegény személyem látnia kívánod,
| Komáromba jönni magadat ajánlod.
Csudálom e példás leereszkedésed,
| Kitetszik ebből hogy van nemes ízlésed.
Kisebb vagyok; hogysem elődbe állhatnék,
| Óh vajha tenéked én udvarolhatnék!
De bízom e grófi kegyes gráciába,
| Mely nem gyönyörködik a politziába,
Hogy méltónak tartod szegény személlyemet
| Látogatásodra, s együgyűségemet.
E kegyességedet meg fogom hálálni,
| Mint fog tőlem telni, úgy meg is szolgálni.
Hogyha ezt megnyerem, így olly boldog lészek,
| Hogy senkit előmbe e részbe nem tészek.
Verselő szárnyakkal az égig repűlök,
| Hol a csillagok közt kedvemre hevűlök.
Itt gyenge két szárnyam versre csattogtatom,
| S ekként a sok Mómus száját bédughatom.
Sorsom írására itt már mostan térek,
| De hosszas nem leszek, hamar végetérek.
Ezt pediglen teszem Nagyságod szavára,
| Vagy helyesebben szólok parancsolatjára.
Amidőn jutottam már azon időre,
| Mely már alkalmatos volt a jegygyürőre,
Én kedves férjemnek a nagy Isten ada,
| Ki szent hittel társul magához fogada.
Tíz nyarat, tíz telet töltöttem már vele,
| Miolta eggyétett házasság kötele.
Ezen idő alatt éltünk békességben,
| Hites személyeket illető hívségben,
Az Úr négy magzatot épet, s szépet adott,
| Kik közül a halál kettőt elragadott;
Ugymint a legelsőt, mely volt Juliánna,
| Kőszív volna, ki ily szép leányt ne szánna.
János, és Sámuel, kik vagynak középben,
| Isten jóvoltából élnek testben épben.
Utolsó volt József, ki csakhamarjában
| Innet elköltözött, gyengécske korában.
Ketten hát már testben csendesen nyugodnak,
| Lelkekben Uroknál az égben vígadnak.
Éltem esztendeje mindöszve három tíz,
| Eddig hol zavaros, hol tiszta volt a víz,
Mellyben is sok százszor mosdottam, feredtem,
| És attul annyiszor megújulást vettem.
Most pedig mindnyájan vagyunk egészségben,
| Szenvedhető sorsban, csendes békességben.
De gyakran főfájás, mint járvány-nyavalya
| Kínoz engem, s ettül színemnek van baja.
Mert barnácska képem, sokszor megsárgítja,
| Érzékeny szívemet bú, bánat borítja.
Életünk folytatjuk mi munkáló sorsban,
| Melyet itt leírok, négy, öt vagy hat sorban,
Az uram gyakorló mesterséges élte,
| A csizmadiaság: mert mindég azt vélte,
Hogy ezután lészen egy darab kenyere,
| Izzad is valóban érette tenyere.
Én hogy segítsége lehessek uramnak,
| Mindenfélét varrok másoknak, s magamnak.
Kevés jövedelmünk eképp szaporítom,
| Naponként mint tőlem telik gyarapítom.
Gazdasszonyságomat ezzel nem fogyasztom,
| De a verselést is azért nem halasztom.
Azért verseimet bölcs ítéletedre
| Bocsájtom, hogy tegyed te próbakövedre.
Ha méltóknak látod sajtó alá tenni,
| Instállak hibáim méltóztasd kivenni.
Engedelmet kérek én is a késésről,
| Es hamarább nem tett felelet tevésről.
Nem engedte számos foglalatosságom,
| Hogy teljesíthessem mingyárt kívánságom.
Terheltettem főképp főkötővarrással,
| Házam körül való egyéb aggódással,
Igyekszem e hibám ezután pótolni,
| Innepek múltával frissen válaszolni.
Most friss egészséget minden jót kívánván,
| Grófi malasztodban magamat ajánlván
Maradok Mélt. Gróf Úr Nagyságodnak
Legkisebb szolgálója,
Fábián Juliánna, m. p.
## Gvadányi József Ezen levélre adatott válasz
Nagyérdemű Asszonyom!
Ne véld, hogy a restség letétette velem
| A pennát, ily későn vévén e levelem.
Vagy hogy már eluntam volna a verselést,
| A levelezésre veled való kelést.
Nem untam; mert munkák között nevekedtem,
| Ugyanezek között meg is öregedtem.
Mars mezején gyakran bár vérrel áldoztam,
| De a szűnnapokon pennával dolgoztam.
Számat ha megtölté Mars keserű ízzel,
| Kiöblítém aztat Castalius vízzel.
Ennek édessége frissíté testemet,
| Meg is erősíte munkákra engemet.
Illy élethez szokván, én most is munkálok,
| Nem vesztem el napom, mert munkát találok.
Legkedvesb munkám az, hogyha egy múzsácska
| Levelezik velem, főképp ha barnácska.
Mivel magamnak is éppen ilyen bőröm,
| Bár hattyúszínt mutat fejemen a szőröm.
E legállandóbb szín, legkellemetesebb,
| Azon test, melyt e’ fest, legegészségesebb.
Bár gyakran epéjét kiönti, s felindúl,
| Haragja csak addig tart, míg egyet fordúl.
Olly mint a forgószél ennek indúlatja,
| Elmúlván jó szívét mindenhez mutatja.
A szőke test tele van nyálas flegmával,
| Hogyha megharagszik, már nem bír magával,
Bosszúját hirtelen, ha ki nem töltheti,
| Míg él is haragját el nem felejtheti,
Szomorú, és zsémbes, ritkán víg, és komor,
| Mindent megútáló, mint a beteg gyomor.
A barna test nyájas, mindenkor van kedve,
| Mert nem nehezíti a sok flegma nedve.
Friss, eleven, vidám, mert vagyon benne tűz,
| Minden komorságot, mely belőle kiűz.
A pösze ábrázat, ha kimegy sétálni,
| Napfényen vagy szélen járni fog vagy állni,
Orcáját legottan a szeplő babozza,
| Vagy sárga fótokkal szépségét habozza.
A szép barna orca mindég barna lészen,
| Ezen sem nap, sem szél hatalmat nem vészen.
Nem érheti eztet soha is tarkázat,
| Mert ez nem tejfelbe mártatott ábrázat.
Barna volt Tarquinus szép Lukréciája,
| Názónak is barna vala Corinnája.
A fekete földbe a jó búza terem.
| Ezek után néked mondani azt merem;
Hogy több száj dícséri a barna szépséget,
| Mint ama halavány hószín fejérséget.
Mert minden barnának fekete a szeme,
| A szépségnek pedig ez egy legfőbb neme.
De hogy is volna szép a fejér tetemű,
| Mivel e’közt majd mind macska, s kányaszemű.
Barna katona is szebb mint a lenhajú,
| Tüzesb is amannál, mert keményebb fajú.
Örülj! a természet, hogy barnára festett,
| És emellé adott mindenképp ép testet.
Mert aztat nem fogja nap, s dér öszvefőzni,
| Hőséget, hideget könnyen fogod győzni.
Köszönöm jó Múzsa sorsod leírását,
| Kívánom terjessze Ég reá áldását.
Most vagy életednek virágzó korába,
| Esztendeidnek is gyümölcsző nyarába.
Nem szorítja szíved bánat kelevénye,
| Bizonysága ennek elméd szüleménye.
Mert csak egy friss elme verselhet oly szépen,
| Mint te verselsz, jele bánatod nincs éppen.
De hogy, s miként volna, mivel egyezségbe,
| Élsz kedves férjeddel keresztény hűségbe.
Ha két szívet így köt a szeretet lánca,
| Nem keríti őket a bánatnak sánca.
Mert amit egy akar, más is azt kívánja,
| Semmit egy a másnak szemére nem hánya.
Szerencsés vagy Múzsa illy szép párodással,
| Tudom nem cserélnél ebbe sokkal mással.
Két kis katonáid örömöd nevelik,
| Reád csemmeszkedvén tudom kedved telik.
Mint jó anya őket te is ápolgatod,
| Futnak is utánad csak ujjad mutatod.
De tudom számokat még megszaporítod,
| A megholtak helyét te helyreállítod.
Van is még szükséged egy szép Juliskára,
| De olyanra, aki üssön mamájára,
Aki verselésben tégedet kövessen,
| Apolló Múzsái közt laurust nyerhessen.
Nem untatlak tovább hosszas verseléssel,
| Bátorkodok lenni mégis egy kéréssel.
Írd le, hogy mint esett Komárom romlása,
| Amidőn rongálta földnek indúlása.
Mert levelezésünk így kedvesebb lészen,
| A közönség arról ha értelmet vészen.
Tudom e világon még akkor nem voltál,
| De sok ottvalókkal e romlásról szóltál.
Nem kétlem a város prothoculáltatta,
| De még nyomtatásba aztat ki nem adta.
A notáriust kérd, hogy abból kivonja,
| Hogy miket szenvedett e polgárok honja.
Versekbe azután könnyen kiteheted,
| A nemes tanácstól, ha ezt megnyerheted.
Nem is látom okát ezt mért ki nem adná,
| Inkább a molyoknak rágására hadná.
Sőt örvendeni fog, ha versekbe veszed,
| Mellyt még senki se tett, hogy te aztat teszed.
Hidd a nemes város még bévesz kedvébe,
| Látván, hogy új Múzsa támadott keblébe.
Írj annyit, amennyit errül fogsz hallani,
| Mennyit az öregek fognak majd mondani.
Szükség is ezekkel, hogy te értekezzél,
| Kurázsi! csak rajta! merészen versezzél.
Meg ne vesd kérésed te vén barátodnak,
| Húzd fel jól húrjait jó Múzsa lantodnak.
Maradok igaz szívű szolgád,
Gróf Gvadányi József generális.