# Gyöngyössi János
Örvendező versek Kemény Sámuel úr őnagyságához*

(Részlet)

Oszlik a felleg, derül a reménynek
Napja, szemközben mosolyog Keménynek,
Vármegyénk súlyát mikor ily vezére
| Vészi kezére.
Most, mikor mord tél kikelettel éled,
Homlokán fekvő ködök éje széled,
Fű, fa bimbózó tavasz udvarából
| Kél ki porából.
Akkor újul meg, nemes! a te földed,
Száraz ágakból fokadoz-ki zölded;
Támad a törvény, s diadalmit írja
| Nemzeti sírja.
Ős-Szabadság! oh hazabéli Plánta!
Hány irigy féreg gyökeredre szánta!
Már hasad bibor levelekkel ágod,
| Senge virágod.
A magyar Chloris maga régi honnya
Sátorát tágas mezejére vonja:*
Kezdi, gerjesztvén öröm újra szívét,
| Két keze mívét.
Flóra sétálgat szabados majorban,
Épít, ültetvén az elébbi sorban
Napkeletről vett ősi ritkaságit
| Drága virágit.
Mint hiacintok Telamon fiának
Sírja halmából kivirágozának:*
Rothadást nemző temetőből élet
| Lelke megéledt:
Pannon is győzvén temetői vermet,
Szép virágszálat kikelése termett.
Élet illatját ez az új hiacint
| Sírja felett hint.
Uj teremtmény ez; nem erő s okosság
Semmi méhéből született valóság:
Hajnalunk éjből hasadott ki végre
| A magyar égre.
Zürzavar színén hatalomnak ülvén
Lelke, jó rendet fogad újra szülvén:
Képtelenség ez vala forma nélkül,
| Rendibe most ül.
Szoptat a meddő, s örül, énekelget,
Sára házában örököst ölelget:
Ismael menjen, fiat illet a kész
| Nemzeti szép rész.
Egy özön bárkánk derekát (ki hitte?)
Mély habok hátán Ararátra vitte:
Amikor vélné, fenekére nyelte,
| Égig emelte.
Kétszeres téglán mikor izzad a nép,
Érkezik Moses szabadítni bé-lép:
Nyitva (minden zár törik) egy sohajtó
| Népnek az ajtó.
Sürü fellegből nevet a szivárvány,
Tégla volt házunk fala; váltja márvány*.
Lám! dicsőségesb az utóbbi kőbolt,
| Mintsem elébb volt.
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –