# Amade László
Érted, érted, már éretted…*

Érted, érted, már éretted
| Ah, mennyit köll szenvednem!
Erőszakkal, sok kínokkal
| Titkosan köll gyötrődnöm;
Midőn kinoz s halált okoz,
| Mosolyognom s nevetnem,
Szivlángomnak, bánatomnak
| Szikráját is ejtenem.
Minap, tudod, nem tagadod,
| Vóltam mint ösméretlen,
Úgy szolgáltam, udvaroltam,
| Véle voltam kintelen,
Tetszettettem jókedvemet,
| Ámbár vóltam kedvetlen:
De ellenben te is éltél
| Fortélyoddal, kegyetlen!
Observáltam miként égtek
| Rád tüzei szemeknek,
Mint harcoltak affektusi
| Érted ezer sziveknek;
Hivségemet nem sebhették
| Mind nyilai ezeknek,
Gondolván, hogy csak próbái
| Lesznek ezek szivednek.
Már föltettem s megesküdtem,
| Többet igy nem szeretlek,
Hogysem lárva, inkább árva
| Lészek, igy nem szenvedek.
Mások lessék – ámbár tessék –
| Álnokságát szivednek,
Igy megválom, – s már mint álom
| Tetszik régi hivednek.