# Kováts József
A kopottabb nemesekhez*

Nemesek, főldiek! Lehettek meddő tök
| Fővel is, ha egyszer van kutyabőrötök.
Lehettek, ha függnek kunyhótokban ősi
| Apátoknak rozsdás fegyveri s köntösi;
Rozsdás, mivel rajtok zománc, gyanánt áll – ó!
| Korcsos világ! – a sokrétű rongy s pókháló.
Mind nemes az Árva vármegye abrakja.
| Csúf kenyerét evő nemzetek salakja,
Akiknek erszényét csak egy szombathelyi
| Katona majmolás is halálra feji.
Mint otthon, úgy itt is kardotoknak rozsda
| Ette vasa legyek ganéjjába mosda.
Nemes az, aki giz-gazt Stíria széle
| Mellett bőlcs francia képibe metélle;
Mind nemes az, aki megmohosult neve
| Elébe egy fakó görcsös N-et teve.
Mért nincs már felsütve gyáva tekintetű
| Homlokotokra is ez a hitván betü?
Hisz a régiség is néktek az efféle
| Csúffá tett rangot lám eb-bőrre festé le!
De nem, nem ily színnel kell ezt az isteni
| Szívbe lakó nemes-rangot lefesteni,
Mert ráillik ám a keseredett Dózsa
| Katonájára is a koszorús rózsa,
Ha megsértett szíve a felfegyverkezett
| Nemes elszántsággal, s azért foga kezet,
Hogy az elárult jusst a lármás kard nesze
| Által orvosolván ismét felélessze,
Csuda dühösséggel vért locsolva rája,
| Halálos mérgébe feresztett szablyája.
Azok érdemlik meg ezt a nevet, akik
| Közt a halhatatlan, drága virtus lakik,
Nem az, aki a hólt ősöknek penésszel
| Bevont érdemek közt szunnyókálva vészel!
Ó idők s erkölcsök! már ma a nemesi
| Hang csak az agarak közt a nyúlat lesi;
Azt gondolja buta esze: tán érdemért
| Sem veszik más tettét, ha az egyhez nem ért.
Azért is ezeket görhes paripája
| Hátán kutyáival egész nap szaglálja,
Majd nyakába szakad roskad házfedele:
| Mégis, csak nyúl legyen, örömmel búj bele.
Nincs is egyéb amit róllok már beszéljek,
| Mert csupán ezt űzik csak úri személlyek;
Hogy kerülhessenek, hol, s micsoda vadnak:
| Nemes uraimék csak erre virradnak.
Földiek! Hát ugyan nemesi címer ez,
| Ha valaki négy s öt ebet öszveszerez,
S minden erejéből őket a nyúl szeszi
| Kivált a koplalás által úgy kiveszi,
Hogy egész nyáron se tudják elébbeni
| Kotrosult szőröket simán levédleni?
Nemesi címer ez, ha sok ágas-bogas
| Szíjjú fegyverekkel van teli a fogas:
Előll kard, tarsolly függ; belőll a szegletbe
| Egy agy nélkül való pisztolyt s puskát tett be,
A kidűlt fogasból is kikopván jól a
| Főldre darabonként szakadoz le rólla?
Kinek még nagyapja vitéz bajnok helyett
| Szúrt fel egy már meg is bűzhödt török fejet,
Ah, nevetséges név! Nemesek, nemesek,
| Minden becsülletet rólatok lenyesek,
De hiszen nem vagytok más, mint csupa kép, ni,
| Igen könnyű hát azt, ami nincs, letépni.
Nem mind nemes, aki veres rongy tarsollya
| Fedelére nemes címerét mázolja;
Az is igen ritkán, s élte vesztve, aki
| Egész nevét arany cérnával varrja ki.
Ennek birtokosa az, csak az lehete,
| Akibe forr a szent törvény tisztelete,
Mely betűkkel szíve táblájára vési,
| Amit mond a józan okosság intési.
De aki tarsolyos testi nemes, annak
| Nemes címerei csak csúfságul vannak,
Amely okos erről hallott nemes nevet,
| Alattomba mindég egy-egy nagyot nevet,
Mert magát az ilyen parasztok parasztja
| Apródonként, lassan, csak lassan akasztja.
De a’ bizonyos, hogy Dózsa lész utóbb is,
| S e mellől hordja el az ágyúgolyóbis!
Én is nemes vagyok, de nem tudom: nagy nem
| Fénnyétől megvakult apám az-é vagy nem.