# Kováts József
Szomorú dal*

Oh fekete vérű szívbéli keresztek!
Bús mejjem üregébe még meddig lesztek!
Víg életem derült delét csúf lárvátok
Gyász vásznával már egészen bévontátok,
Édes örömre termett éltem virágja
Gyöngy leveleit fene férgetek rágja.
| Jaj nálam a kedves élet
| Jó mézze keserűvé lett!
Víg időmet a végzések a remeték
Unalmas pusztái közé számkiveték,
A gyönyörű éjtszakák muzsikás bála
Legszomorúbb virrasztó éjjellé vála.
Hol vagytok angyalkák! ti, akiknek selyem
Kebletekbe sokszor lehajtám bús fejem;
| Be sok sóhajtást bocsátok
| Szellő képibe hozzátok!
Édes élet! óh be megtagadád a vad
Végzés szerént tőlem drágalátos javad.
Jobban jobban elegyedik naponként a
Testem piros vére közé barna ténta.
Hervadok! s képemet a bú sárga mázza
Sáppadt színnel egészen bemaskarázza.
| A legörvendezőbb napok
| Kedvétől is csömört kapok.
Szájam kéménnyé vált s a tüdőmből bele
Lökődő sóhajtást füstölgi felfele.
Nem sírhatok, mert szememnek gyászos gyapat
Keríttésű kútjából a könny kiapadt.
Légy szomorú lelkem halálig, mert rád a
Fátum vigasztalhatatlan bút okáda
| Sírj mikor én a barlangok
| Setét gyomrába lappangok.
Egy helyt tudok, mely az erdőknek havasi
Közt lévő kietlen bércekkel egyhasi
Ég! engedd meg azt, hogy gyáva lelkem ezen
Helynek hasadéki közé hadd rejtezzen.
Majd itt a pók által szőtt szennyes fátyolok
Rongya közt siket vékony hangon huholok.
| Itt a puszták bús bagolyja
| Halálos nótám dalolja.
Még a néma kriptába lévő bús boltok
Bűzhödt penésszei közt is jajt sikoltok.
Siralmam a temetőnek zöld pázsitja
Közt a sírhalmakat ekhóra tanítja.
Bús pihegésim a haldokló hattyúnak
Heregő nótájára oly dallot fúnak,
| Amelyet a gyász éjjelnek
| Holt árnyéki énekelnek.
Tátsd el sír büdös szád, s nyíljon meg számomra
A holtak nyers húsával élő föld gyomra
Örökös feledékenység! mély vermedbe
Régen megúnt életemet temessed be.
Boldog holttest! téged a híves gödörnek
Fenekén a gondok oh be nem gyötörnek;
| Földesúr vagy, s jajszód a lyuk
| Öblibe sohase halljuk.
Földvárad agyag bástyáján az agságnak
Vakmerő mord katonái be nem hágnak.
A néma hallgatás dohosítja siket
Vermeidnek penészes üregeiket;
Néha lángot repít a meggyúlladt pára
Lidérce vén sírod behorpadt halmára.
| Nem hortyog a sírba bele
| Dűlt mély álmod rút éjjele.