# Poóts András
Szökött feleséghez, M**tzy S**nához írott levele*

Míg a vén Saturnus, földi országában
Volt, az arany idő régi virágjában,
Volt Astréának is temploma, magában,
Építve a Pindus hegye oldalában.
| Vélted volna lenni tizedik Múzsának,
Mert mind egy idejük s egyformák valának:
De nem tetszett a föld a szűz Astréának,
S más szállást választott az Égbe, magának.
| De csakugyan buzgott szeretettel vére,
Emlékezvén, néha, régi szerelmére,
S mikor elérkezett a nap, szűz jegyére;
Leszállott a Pindus hegye tetejére.
| Te pedig, ki magad Astréának, s Szűznek
Színletted, helyt adván az idegen tűznek;
Büdösebb pervátát kerestél a bűznek:
Nem csuda hát rólad, hogy már csúfot űznek!
| S hát már! a szűz jegyét te is csak elvárod?
Vagy annál is tovább kiterjed határod?
Ha csakugyan veszni tértél! a te károd!
Én mintha sohasem voltam volna párod!
| Tudom, nem Astréa marad el mellőlem,
Friné vagy Xanthippe tűnik el előlem;
Aki, fertelmes hírt költött énfelőlem:
Csakhogy átkozottul elválhasson tőlem.
| Óh! Bárcsak Astréa lenne még végtére!
Hogy a szűz jegyébe jöhetne eszére!
De, ha idegentől posványos a vére;
Nőstény szarvasbogár! Sétáljon kedvére!
| Lássad! azért, képzelt boldogságot várván;
Ha már álnok szíved érzéketlen márvány;
Megbélyegzett, lelked, Isten ellen járván:
Hogy hagyod ártatlan gyermekedet árván?