# Mátyási József
A magyar borról*

A teremtés ugyan bölcs és jó megvallom;
| Mert a mesterétől magától úgy hallom
Midőn Mózes írja, a belső szolgája:
| Hogy tetszett Istennek az egész munkája.
Mindazáltal a bort látom érdemesnek,
| Arra hogy a jók közt mondjam fő-nemesnek,
A halhatatlanság nagyhírű itala
| Azt tartom csak édes tokaji bor vala.
Ama gyümölcsfa is szőlőtő lehetett,
| Melyre az Édenben tilalom tétetett;
Mert mi a szőlőnél szebb? bár mindent nézz el?
| S nem ér-é fel annak leve a színmézzel?
De itt nékem Bacchus: Hallja ked! azt mondja,
| Ha bort szeret, légyen hazájára gondja.
Jól van, úgyis tudom kötelességemet:
| Ne nemzeti nektár! vedd ítéletemet:
Van ugyan egynehány Bacchus előtt kedves
| Nép, melynek sajtója nemes musttal nedves.
De csak úgy oszthatom jól a különbséget,
| Ha hazám borának adok elsőséget.
S bár vak szeretetnek nevezzék ezt mások,
| Tőkéinknek nem árt a rágalmazások.
Igya meg az olasz falernumi borát,
| Hegyéért nem adnám Budának egy sorát.
Tessék a németnek a rhénusi lőre,
| Nincs amiért vágyjak burgundi szőlőre,
Nem hasonlíthatom öszve Tokajt velek,
| S az egész világon csak egy Tokajt lelek,
Melyre bizonyságom többek közt a lengyel,
| Mert talpától kopik amiatt sok kengyel.
Mért is számlálnék több magyar szőlőlevet?
| Csak ezek érdemlik a legjobb bor nevet.
Mint az arany egyéb ércnemeket fénnyel:
| Úgy haladnak ezek más borokat kénnyel.
Drága illatjokat érzed ha szagolod,
| Édesden csiklandik gégéd ha kortyolod.
Éltető melegét testednek nevelik,
| A jó vért bővítik, s pirosra színelik,
Gyakran orvosolják a külső sebeket,
| Sőt néha gyógyítnak belső sérelmeket,
S nevezhedd udvarok gyönyörűségének,
| Mert tetszenek minden királyok ínyének.
Minden nemzet azért mely borunkat issza,
| Éljen Magyarország! ezt kiáltsa vissza.