# Berzsenyi Dániel
A magyarokhoz*

Forr a világ bús tengere, ó magyar!
Ádáz Erynnis lelke uralkodik,
| S a föld lakóit vérbe mártott
| Tőre dühös viadalra készti.
Egy nap lerontá Prusszia trónusát.
A balti partot s Adria öbleit
| Vér festi, s a Cordillerákat
| S Haemusokat zivatar borítja.
Fegyvert kiáltnak Baktra vidékei,
A Dardanellák bércei dörgenek,
| A népek érckorláti dőlnek,
| S a zabolák s kötelek szakadnak.
Te Títusoddal hajdani őseid
Várába gyűltél, hogy lebegő hajónk
| A bölcs tanács s kormány figyelmén
| Állni-tudó legyen a habok közt.
Ébreszd fel alvó nemzeti lelkedet!
Ordítson orkán, jöjjön ezer veszély;
| Nem félek A kürt harsogását,
| A nyihogó paripák szökését
Bátran vigyázom. Nem sokaság, hanem
Lélek s szabad nép tesz csuda dolgokat.
| Ez tette Rómát föld urává,
| Ez Marathont s Budavárt híressé.