# Tuboly Rozi
Az álom*

Virgil után

Az éjtszakának Istene, egy fa alatt megállván;
És a vele szemközt lévő Morfeussal mulatván;
Mák fejeket ád kezébe, hogy ezzel is segítse,
Hogy olaját az elfáradt szemekre csepegtesse.
Morfeus lakását Virgil Orkus mellé rendelte:
Hogy házának két kapui vagynak, úgy énekelte,
Az első elefántcsontból készült és pallérozott,
De a másik nem piperes, bárdolatlan maradott:
Lakása körül repdeznek, barna szárnyas magzati,
Hogy az álmos Morfeusnak legyenek őrállói,
Hogy csendes nyugodalmokat semmi fel ne zavarja:
A lármás nyughatatlanság magát ne is mutassa:
A képirók Morféusban egy szendergőt festenek,
Setét szinü köntöséhez, fejér övet tettenek:
Másképpen deli termetü, csakhogy mindég aluszik;
A Titán tüzes szemébe nézni; nagyon irtózik;
Ez az éjtszakának fija és a Halál testvére,
Az újabb szebb köntöst adták majd a régi mesére,
Mikor kapuit felnyitják, az álmok repülnek ki.
A legerősebb zárt ajtókon szabadon járnak be s ki.
Az egyiken az igazság szól Kassándra szájával,
A másikon a hazugság, jön mosolygó arcával,
A hallgatásnak Istene, csendességet parancsol,
Hárpokrates tetszésének a természet meghódol:
A még gyengén szendergőket mély álomba meriti,
Az éj setét fátyolával ápolgatva fedezi,
Amit a nappal megtagad, azt az éjjel megadja,
A kivánt boldogságokat egy halomba lerakja,
Ezer édes képzésekkel hizelkednek lelkünknek,
De jaj mihelyt felébredünk, ezek mindjárt eltünnek.