# Pálóczi Horváth Ádám
A Föld hanyatlik*

Örök tüzek! égi karok!
| Legmagasabb fellegek!
| Mondjátok meg: mit végeztek
| Mirólunk a Szent Egek?
| Közel származik hozzátok
| Mind az áldás, mind az átok,
| S mi van itt? mind látjátok.
A Teremtő segéd nélkül
| Nézi magas székiből,
| Mint reng a föld, s mint készülget
| Kimozdúlni helyéből
| A természet csudálkozik,
| Hogy nem első, s nem második,
| Hanem csak ez változik.
Venus most is egész fényben
| Öltözve jár az égen:
| Merkurius noha kicsiny
| Szintolyan szép mint régen;
| Egyiknek sincs változása,
| Holott alább van forgása
| Mint e földnek járása.
De ezen mi lakhelyünknek
| Már tétováz tengelye:
| Úgy tetszik mozog talpának
| Mozdúlhatatlan helye;
| Tán utolsó százat értünk,
| S amit mi az égről értünk,
| A Föld ég meg, miértünk.
Értünk – mert rendetlenségünk
| Terheit nem bírhatja
A föld; s megvonta fenntartó
| Kezét az Egek Atyja:
| Azért tétováz útjába’
| S omlik ily ifjú korába’
| Régi valóságába.
A negédes emberi nem
| Teremtőjét csúfolja:
| Hogy vonja meg gondviselő
| Kezét mintegy unszolja;
Maga vesztét sietteti,
| Bűne rakássit nőteti,
| A földet reszketteti.
Oh! ha a Farkas csillagot
| Mely tán elérkezendő
Akkor találja felhozni
| Ez feltetszett esztendő:
| Mikor a rendetlenségnek
| Terhe megfeszűl az égnek –
| A felső tengelyvégnek;
Kinyomja e gombolyagot
| Elintézett útjából,
Amelyre kigördíttetett
| A Teremtő markából;
| Szép kerűletje elromol,
| Természet rendi felbomol,
| S ez nagy test öszveomol.
A közép tűzhöz vonódik, eltévesztvén tűzhelyét,
| Eltűn mint egy futó csillag,
| És kitölti idejét:
| Akkor a tűz megpróbálja;
| Ha a Teremtő formája,
| Súlyos kezét kiállja;
Ha tud e akit felségnek
| Neveznek, Isten lenni?
A kevély amaz erősnek
| Keze közűl kimenni?
| Meglátják a Méltóságok,
Hogy ők, s minden ő nagyságok
| Csupa alacsonyságok.
Akik tulajdon kedvekért
| Ártatlan vért ontottak,
| Csupa szóval minden rendet
| S törvényt öszverontottak
| Akkor érzik meg lelkekben,
| Mik ők minden erejekben
| Az Isteni kezekben.
Most egynehány nagynak szaván
| Úgy függenek mindenek;
| Hogy azt véli sok balgatag
| Szív, hogy azok Istenek:
| Holott amely tűz éleszti
| Lelkeket, majd megrekeszti;
| S sebes lánggal elveszti.
Márs haditűzbe borítja
| E főldnek kerekségét –
| Nem elégli birtokának
| E világnak két végét:
| Holott, ha Isten csudát tesz,
| És a főld tűzzel el nem vesz:
| Egy ölnyi sír elég lesz.
A halandók lakhelyekből
| Fegyverrel kergettetnek;
| Ki hóltan, ki elevenen
| Más helyre költöztetnek;
| Érzi a föld mozgásokat,
| Nyeli a vér omlásokat,
| S sajnálja romlásokat.
Úgy vagyon e Édes Anyám!
| Ott is, ahol születtél?
| Mint itt, ahova vesztedre
| Fegyverrel vezettettél
| Talám születésed helye,
| S laktod sivatag erdeje,
| Nem illyen vér mezeje.
Nem jobb vólna-e? rongált Szűz!
| Sodomából kimenni:
| Mint itt, most késérteteket
| Majd kénkövet szenvenni?
| Melyet mindenkor javalla,
| S már kétszer rá is vett vala
| Véred őrzőangyala.
Itt ugyan amint Te hitted
| Kanaánra találtál;
| De mihelyest Szűz létedre
| Gyilkosoddal elháltál;
| Szűz köntösöd rongyosodott,
| Szép orcád beráncosodott,
| Véred elkorcsosodott.
Próbáld meg, ha feltalálnád
| Isméretlen Hazádat;
| Keresd meg ott, és forgasd fel
| Sorsjegyző Krónikádat.
| Ott tanítnak jövendőket
| az Egek; kérdezd meg őket,
| Mit érsz? s milyen időket?
Rávezetnek tán az Egek
| Egy Soár városára;
| Honnan bátran nézhetsz vissza
| A Sodoma lángjára:
| Mert itt már minden veszni tért,
| A főld kiált ártatlan vért,
| S a bosszúság készít bért.
Örök tüzek égi karok! s at.