# Révai Miklós
Horátzius II. Éneke az Epodos nevű könyvből*

Boldog az, aki nehéz gond nélkűl szép ősi földjén,
| Hajdani nemzetként, szántogat ökreivel.
Másoknak sem adós, pénzét ozsorára sem osztja:
| Álmát félbeszegő tábori dobra se kél.
Tenger habjaitól sem retteg, gőgös uraknak
| Pitvarokon sem jár, sem peres udvarokon.
Vagy szőlőt kötöget, fájának vagy nyesi hitván
| Ágait, és termősb vesszeit oltja belé.
Vagy, gondos szemmel nézgélvén messze leterjedt
| Zöld völgyben bőgő barmait, annak örűl.
Vagy tisztán sajtolt mézét kis edényre leszűri,
| És most nyíri sütős nyár melegére juhát.
Vagy, mikor a szép ősz már érett korra kifejti
| Drága gyümölcsökkel több örömünkre fejét:
Most szőlőjének vígan szaggatja gerezdit,
| S oltott körtvélyét bő kosarába szedi.
Most kényén hever árnyékban tér csernek alatta,
| Vagy veszteg napját zöld puha hanton üli.
A sűrű erdő ingó levelekkel azonban
| Lengedez, égi sereg zengedezése cseveg.
Megfelel a siető forrás csergése is erre,
| Ő pedig édesded szenderedésbe merűl.
Vagy mikor éjszakról s délről keveredve süvöltnek
| Téli szelek, s hoznak puszta mezőkre havat;
Hív ebeket feluszít, kiterűlt hálókba felugrat
| Friss vadakat, vagy tőrt a madarakra ki vét.
Vagy félénk nyulakat vereget vagy darvakat ejtget,
| S kedves ajándékit tér mezejének öli.
Ó! itt hogy ne felejtse nehéz gyötrelmeit, aki
| Élte virágában bús szerelembe merűlt.
Ámde ha hív feleség, hazavárván estve kifáradt
| Férjét, konyháján rakna sietve tüzet:
Egybe segítgetné gazdasszonykodva majorját,
| Jól dajkálkodnék drága szülötti körűl:
S víg nyáját számlálva, sövény aklába rekesztné,
| Tölgyes barmaitól fejne dalolva tejet:
Csínos négelből új bort meregetne, s feladná
| Házi vagyonjából tiszta friss ételeit:
Gőggel megvetném Lukronnak vízicsigáit,
| Ízöket elvesztnék tengeri drága halak:
Ionium császármadaránál s többre becsülném
| Afrika tyúkjánál kertem olajfa levét:
A réten termő keserű lapu vólna kelendőbb,
| Vólna nekem kedvesb orvosi mályva füvem:
S a bárányka, Határ Isten napjára kit ölnék,
| Vagy gedelyőm, farkas kit mara kertem alatt.
Illy vendégség közt mi igen vídulva tekintném,
| Amikor a síkról térne akolba juhom.
Látnám, mint vonnák haza fáradt ökrök az éllel
| Fordúlt fényes ekét terhes igájok alatt.
Látnám házam előtt széltében fekve alunni
| Lankadt béresimet víg vacsorájok után.
Ezt meggondolván, mikoron pusztára ki készűl
| Aufidus eltéved, s dús ozsorára siet.