88 Ősrégi és az utóbbi időkig közismert műfaj; többnyire alkalomhoz kötött, nagyon nehezen tudják máskor (pl. évforduló, visszaemlékezés stb.) fölidézni, megismételni; többek között ezért is oly nehéz a gyűjtése. A sirató az adott szertartásba vagy szokásba illeszkedik; néha prózai elbeszélésbe van ágyazva, illetve a fájdalmas beszámolót szakítják meg siratók, de bármily beszédszerűek is, kötött formájú, önálló alkotások. Az egyéni, családi bánatot és gyászt költői eszközök segítségével fogalmazzák meg, különösen ott, ahol a közösség még igényli a fájdalom énekben való kifejezését. (A tanúk nélküli csendes siratás eléggé ritka, ezek közé tartozik az önsirató, a keserves legközelebbi rokona.) Alkalom és téma szerint többféle siratóének-típus van: halott-, menyasszony- és katonasirató; esetleg elsirathatták a kivándorlókat, sőt az elhullott jószágot, az elveszett pénzt is; a kislányok pedig játékos baba- és kislibasiratókon gyakorolták magukat.

A halottat közeli nőrokon: feleség, anya vagy felnőtt leánygyermek siratja el. Az énekes siratás meg a temetési szertartások előtt, a fölravatalozás után elkezdődik; a koporsót siratóénekkel kísérik a temetőbe, s elhantoláskor érnek el a fájdalom tetőpontjára. A lakodalmi siratóban az anya a menyasszony elbúcsúztatásának befejeztével siratja el idegenbe vitt leányát.

A siratóének szövege a pillanatnyi ihlet hatására, egyénenként alakul, de vannak hagyományos szerkezeti és motivikai komponensei: a halottsiratóban például a be- és elköszönés, a halott jellemzése, a hátramaradottak sorsának ecsetelése; visszaemlékezés az együtt töltött napokra, esetleg beszámoló a halottnak az otthon történt dolgokról, a halál okának elbeszélése, áldás és búcsú stb. A haláleset elbeszélése olykor epikus, balladás jelleget ölthet. A világkép általában vallásos, de a földi realitások szerepelnek mindig első helyen. Ennek megfelelően a költői képek is biblikusak vagy természetiek. Más-más jellegű az ének, ha anya a fiát, feleség a férjét vagy leány az elvesztett szülőjét siratja.

A sirató formai tekintetben kötetlen, rögtönzött műfaj, szinte a beszéd és az ének elválásának pillanatát rögzíti. Zenei és szövegi szempontból pedig van kötöttebb és szabadabb típusa, de egy alkotáson belül is a kötött és a szabad elemek egyensúlya adja meg az ének szépségét. (A teljesen kötött, verses forma többnyire kántori eredetű, sokban hasonlít a virrasztóénekekhez és az egyházi népénekekhez.) A dallam többnyire recitatív, nincs megszabott sor- és ütemszám, sőt nem mutat szabályosan ismétlődő ritmus- és dallamképletet sem, legföljebb a mondatok dallama ad ki egy-egy ereszkedő skálavonalat, a szöveg szótagszáma, illetve ritmusa által diktált megállásokkal.

A magyar siratóénekek nagyobb részét az utóbbi évtizedekben gyűjtötték s tették közzé a Magyar Népzene Tára sorozat V. köteteként. Az eredményes gyűjtőmunka tette lehetővé e műfaj jobb megismerését, s ugyancsak ennek köszönhető az arányos területi eloszlás is. (Az ország középső részén, persze, sokkal kevésbé volt már meg, mint a peremvidékeken.)