262 A részleges önellátásra berendezett falusi életben már a középkor végétől nagy szerepe volt a fonónak, ahol esténként a nők kisebb-nagyobb csoportjai fonták a fonalat az ősztől tavaszig tartó időszakban. A lányok fonóházait az esti etetés-itatás után a legények is felkeresték és együtt szórakoztak. Így a fonó a falusi ifjúság klubja volt, ahol ének, zene, tánc és játék szerepelhetett a műsoron. Az egyes művészeti ágak és műfajok közül utóbb a dalé lett a vezető szerep: a fonó volt a dal tanulásának és cserélődésének talán legfontosabb színhelye és alkalma. Az egyéni kezdeményezés szinte kötetlen és szabad volt, a közös éneklés viszont jó időre viszonylag állandóbb formát adhatott egy-egy dalnak. (A dalok a fonó kereteiből kilépve ismét gyorsabban változtak.) A kezdeményezés legtöbb esetben a nők részéről indult el, dalaik szebbek és díszesebbek, mint a férfiaké, akik viszont a játékokat és a táncokat szorgalmazták szívesebben.

A fonóban úgyszólván minden epikai (mese, ballada) és lírai (keserves, szerelmi dal, táncdalok stb.) műfaj helyet kapott, de igazán tipikusaknak a párosítókat, a páros-felelgetős legény- és leánycsúfolókat, továbbá a szerelmi, játék- és táncdalok egy részét tekinthetjük, melyek részben önálló dalcsoportot alkotnak (pl. a párosítók), részben pedig más nagyobb kategóriába oszthatók (pl. a csúfolók, szerelmi és táncdalok stb.). Vannak viszont a fonóházakhoz szorosabban köthető lírai dalok, melyeket önálló csoportba sorolhatunk, mint amilyenek pl. a gyülekező, legényváró és -hívogató, lánydicsérő-legénybecsmérlő fonódalok, továbbá a szerelmi és más lírai daloknak az a csoportja, mely ehhez a társas alkalomhoz kapcsolódik. Elvétve fordul csak elő fonó-munkadal, annál több viszont a fonóbeli játékdal. Elsősorban e felsorolt dalokból válogattunk.

Bármily általános volt is a közelmúltig a fonó, speciális dalai gyűjtését mégis eléggé elhanyagolták. Előbb az önálló műfaji csoportot alkotó párosítókra, utóbb pedig a voltaképpeni fonódalokra is ráterelődött a figyelem. A gyűjtés kissé megkésett, alig volt már eleven fonóélet (főként palóc területen, valamint Moldvában maradt fenn legtovább); a fonódalok egy része azonban más alkalomkor is elhangzott (dohánycsomózó, toll- és kukoricafosztó, farsangi bál, lakodalom stb.).