156 A köszöntők és ünnepi dalok a szó legszorosabb értelmében vett alkalmi műfajok, míg pl. lakodalom egy éven belül számtalanszor adódhat, tehát a lakodalmi énekeket igen sokszor előadhatják, addig pl. újévköszöntés, húsvéti locsolkodás, Szent Iván-napi tűzugrálás stb. egy-egy évben mindössze egyszer fordul elő. A nem alkalmi dalok többsége önálló életet él, ezzel szemben a köszöntők és az ünnepi dalok egy-egy cselekmény részei, szigorúan megszabott helyük és jelentésük van. A közhit szerint a szokások hatásosságához hozzátartozik a cselekmény és a szöveg minél hívebb reprodukálása, s ezért nemzedékek hosszú sora képes volt ezeket szinte változatlanul megőrizni. E többnyire varázsló eredetű vagy jellegű szokások, valamint énekbetétjeik (az ünnepi vagy rítusénekek) világos példái annak, hogy a tömegek milyen nagyfokú függésben éltek a természettől, sőt magától a társadalomtól is.

Az ünnepi szokások az év jelentősebb fordulóihoz (évkezdet, téli, tavaszi, nyári napforduló stb.) kapcsolódnak, amikor kisebb csoportok járnak házról házra köszönteni. Az ünnepi jókívánságok nagyobb része tulajdonképp termékenység-varázslat (farsang, sardó, pünkösd, Luca, regölés stb.), mely össze lehet kötve betegségelhárítással (Balázs-járás, kiszézés, aprószentek stb.); szinte valamennyinek lényeges eleme az ajándékkérés is (újév, farsang, Balázs- és Gergely-járás, húsvéti öntözés, regölés, betlehemezés, névnap stb.). E szokások nagyobb része kereszténység előtti, de idők folyamán igen erős volt az egyházi befolyás, közülük nem is egy egyházi, biblikus eredetű(Balázs-, Gergely-járás, betlehemezés, háromkirályok stb.). Régiségük miatt maguk a szokások is és az énekbetétek is ma már többnyire nehezen értelmezhetők (regölés, pünkösdi, szentiváni ének stb.).

A köszöntők és ünnepi énekek egy részét mitikus-vallásos vonatkozású epikus bevezető előzheti meg (regölés, szentiváni ének stb.), mely a múltat van hivatva felidézni, és annak példájával hatni a jelenre: például a telet kövesse a tavasz, majd a nyár; legyen bő termés, gyermekáldás, egészség; a betegek gyógyuljanak meg stb. Az ünnepi énekek legfontosabb része tehát nem más, mint szerencsekívánó varázsmondóka, amely a kimondott szó erejével próbál hatni. Az énekeket kis csoportok adják elő, akik egész közösségük nevében tevékenykednek. A köszöntők, ünnepi dalok önálló, de korántsem egységes műfaj, a tulajdonképpeni rítusénekek mellett találunk köztük egyházi népénekeket (betlehem, háromkirályok, Balázs- és Gergely-járás, újévköszöntés stb.), ráolvasókat (sardó), tánc- és szerelmi dalokat (farsang, betlehem stb.). Itt-ott gyermekdalok, párosítók és vőfélyrigmusok, valamint balladák töredékei is helyet kapnak, különösen sok a töredék a betlehemes szövegek közt. Valamennyi „idegen” műfaji csoportnak van azonban némi köze az ünnepi szokásokhoz.

A szövegek csoportosítása aránylag könnyű, megfelel az év menetéhez igazodó szokásrendnek, így: újév, farsang, sardó, Balázs- és Gergely-járás, kiszézés, húsvét, pünkösd, Szent János (Iván), lucázás, regölés, karácsony, betlehemezés, aprószentek; továbbá a disznótor és a névnap.

Az eddigi gyűjtéseket a Magyar Népzene Tára II. kötete, a Jeles napok tetőzte be, ha nem is fejezte be; mindezek alapján az egész magyar nyelvterületről arányos áttekintésünk van. Az elterjedés attól függ, hogy egy-egy szokás hol él, országos-e (betlehem) vagy regionális (regölés). A magyar nyelvterület északi szegélye itt már gazdagon van képviselve.