768 A verses szerelmi levelek több szempontból is különböznek a népi líra más „szabályos” formájától: nincs dallamuk, nem szóhagyományban élnek, hanem úgynevezett szerelmi levelező ponyvafüzetekben láttak napvilágot, és ezekből másolgatták ki nehézkes kezek, s kerültek postára vagy kéziratos katona- és énekeskönyvekbe. De a szerzők sem egyszerű parasztemberek, hanem falusi néptanítók, kántorok, ponyvaírók és hasonló félnépi emberek, akik a népies költők és a magyarnótaszerzők hatására írták a többnyire érzelgős, csupa általánosságot tartalmazó, hosszú sorokból álló és általában döcögős prozódiájú verseiket. Akinek pedig még ennyi költői vénája sem volt, az egyszerűen prózában fogalmazta meg és tette közzé szövegeit. E versekben nem nehéz fölfedezni Petőfi mellett Dankó Pista és más korabeli népszerű szerzők hatását; az érdemesebb alkotásokban gyakran megszólal a népköltészet hangja is. Példáinkat elsősorban ez utóbbiak közül válogattuk.

A verses szerelmi levelek szinte közszükségletet elégítettek ki, nagy segítség volt ez az, írni és olvasni nehézkesen tudó parasztembereknek: a leveleket nehéz kezek lemásolták és valóban el is küldték, sőt a szövegeket meg is tartották, tehát végeredményben magukénak érezték. Nem lett volna helyes antológiánkból való kirekesztésük.

A levelek kisebb része a szülőknek, többségük a kedvesnek szól: panaszolják a távollét keserveit, felidézve az otthoni boldogságot; ami szóban jóval ritkákban történt meg: szerelmi vallomást is tesznek. A legtöbb levél kifejezi a találkozás reményét, de némelyik szemrehányást tesz, hűtlenséggel vádol és a szakításról tudósít. Ezekből is látható, hogy a megfelelő levéltípust bárki könnyedén kiválaszthatta magának.

Formai szempontból figyelemre méltó, mennyire kötelező a kezdő- és záróformula, és milyen sokat körülményeskednek magát a levélírást illetően.