1352 A bányászat az ipari forradalom előtti, hagyományos foglalkozás, mely sokáig őrizte céhes és bizonyos mértékig vidékies jellegét. Nálunk erős német hatás is érvényesült, különösen az ún. telepi (telepített) munkások életében, míg a „falusiak” egy-két nemzedék múltán váltak csak munkásokká és olvadtak össze az idegen szakmunkásokkal. A bányászokat régtől fogva szervezettség és fejlett egyleti kultúrélet jellemzi. Ennek megfelelően a magyar bányászdalok jó harmada ún. egyleti dal, így pl. himnusz (– A völgy felett, a büszke bérctetőkön…), induló (– Szerencse fel!…), mozgalmi dal (– Ütemre cseng a csákány…), a többi a voltaképpeni bányásznépdal; ezeknek fele magyar nótából, fele pedig népdalból van átalakítva. Válogatásunk elsősorban ez utóbbiakat tartalmazza. Az átalakítás az egyetlen szó (pl. betyár helyett bányász) cseréjétől szinte a teljes átformálásig terjedhet. Más csoportokhoz viszonyítva, a bányászok elég sokat foglalkoznak dalaikban a munkával (a bánya, a munka nehézsége, szerszámok, bérviták stb.), de az ő körükben is a szerelmi és a társas vonatkozások vannak első helyen. A gyakori szerencsétlenségről szóló balladás dalok önálló alcsoportot alkotnak. Míg az említett egyleti dalokat inkább szervezett, a voltaképpeni népdalokat pedig spontán alkalmakkor adták elő.

A bányászdalok átvezetnek bennünket az ipari munkásdalokhoz. Szórványos adataink már korábbi időkből is vannak, de az intenzívebb gyűjtés csak az utóbbi évtizedekben kezdődött, s máig nincs megnyugtató módon befejezve; főként a nógrádi és a bakonyi bányászok dalait ismerjük.