# VI. szakasz
Nápoly és vidéke

###### Museo Borbonico. – St. Gennaro ünnepe. – Utcai jelenetek. – Kirándulás Nápoly környékére. – Felmenet a Vesuviusra. – A jacht. – Pompeji. – Processzió s Herculanum. – St. Carlo-színház. – Paestumba menetel. – Salernói est és éjszaka. – Paestum. – Uomo d'onore. – Az utolsó napok Nápolyban

Első, minek Nápolyban látására mentünk, a Museo Borbonico, Studii Publici volt. Az épület M. G. Fontana rajza után építetett, s gazdag a Minturnae, Capua, Herculanum, Pompeji, Stabiae, Nuceria, Nola s Paestumban talált régiségekben. Siettünk a régi festményeknek szánt folyosóba; ezek többnyire épületek és szobák falairól vannak darabokban kivágva, stukkóra freskóban és all encausto* festve. Általában mondhatni, hogy a rajz és kompozíció szép, elegáns, hibátlan, de a kivitel olyan egyszerű, tudomány nélküli, hogy a műértők hiedelme szerint azok közönséges szobafestők által nevezetes antik festményekről másoltattak; hanem Pompejiban oly érdekes históriai festményekre találtak, melyeknek elsőrendű művészek darabjainak kell lenniök. A külvonások helyessége s kompozíció szépsége szinte vetélkedhetnek Raffael Vaticanban levő freskóival annyira, hogy ha nem későbbre fedezték volna fel, azt lehetne képzelni, hogy előtte nem voltak ismeretlenek. A tárgyak görög históriából, mitológiából s közönséges házi életből vétettek. Bacchanáliák, egyes táncosnők: s ezek annyi gyöngéd szépséggel bírnak, karjaik tartása, mozdulataik oly kerekdedek, egymásba olvadók, természetesek, fesztelenek, hogy szép táncosnőinknek tanácslanám a régi Terpsichore* nyomait követni. Egyedül Taglioni az, kit most azon múzsa lelkesít.

Szobrok közt a Balbus család férfiai s asszonyai gyalog és lóháton nevezetes szerepet játszanak. Érdekes a Nero anyja, Agrippina ülőszobra. Mennyi méltósággal elfojtott aggodalmat, bánatot árul minden mozdulata el! Milyen lankasztó rezignációval van ülhelyén elterülve! Amint rátekintettem, szinte rokon érzés könnyei lepték el szemeimet. Szegény asszony! Mennyi bú s szívbeli szorongattatás hagyták nyomaikat szép alakján! – Tovább a Torso Farnese; ezt Phidiasnak tulajdonítják. A Venus Callipyge a mediceinek pozsgás vetélytársa; ez nem a tiszta szerelem istenasszonyát ábrázolja. Végre a nevezetes Toro Farnese; e híres csoportozat, az antiquariusok szerint, csupán egy darab márványból vágatott ki, s azon történetet ábrázolja, midőn Amphion és Zethus – Antiope fiai – Dircét, a thebaei király Lycusnak nejét hajánál fogva egy bika szarvához kötvén, anyjok parancsolatjára a bikát megfogják, hogy Dircét leoldhassák róla. Az itteni antik ércszobrok gyűjteménye leggazdagabb és legnevezetesebb egész Európában. Közülök Antinous gyönyörű mellszobra, egy részeg faun, egy kígyót fojtogató gyerek Hercules, s egy herculanumi kis disznó maradtak inkább meg emlékezetemben.

A papiruszgyűjtemény is nevezetes. Ezt 1753-ban egy herculanumi villában találták, s közelebbről Porticiból, az augustinus barátok kertjéből hozták ide. Sokáig szénüszköknek tartották, hanem rendben levén egymásra rakva, a barátok figyelmét magokra vonták, s szorosabb vizsgálat után latin és görög szavak lettek a vélt üszkökön olvashatók: Szorgalmatosabban fogván a kiásáshoz, hét cserép kalamárist kaptak stylusokkal együtt. Padre Antonio Piaggio egy gépelyt talált fel, melynél fogva a papirusztöredékeket le lehet tekerni. Igazán csak barát curiosítása* adhatott megint barát türelmet ehhez a pepecslő munkához, mely ismét egy hosszú barátéletet kíván egy ilyen töredék lebontogatására. A könyvtárnok éppen egy ily töredék letekerésével bíbelődött; én csak nézésében is szinte szédültem: látva, miként forgatgat ujjai begyei közt lassan-lassan, de szünet nélkül egy srófot, melyről két selyemszálacskán két akkora viaszgolyó csüngött, hogy egy hangya is elbírta volna, s ezen golyók a csaknem elhamvadt és pókháló finomságú papiruszlaphoz ragadván, észrevehetetlen haladásban emelgették fel s fejtegették le azt egymásról. A letekert töredékek többnyire főzés mesterségéről s több effélékről szólanak; legnevezetesebb közöttük Philodemus munkája a büszkeségről. Négyszáznyolc töredék van, és még csak nyolcvannyolc olvasható.

Egy sor szobán csak átfutottunk, hol az aegyiptusi, etruriai s osk régiségek, Herculanum és Pompejiban talált felírások, közönséges cserépedények, lacrymatoriák*, elegáns állású lámpák, boros amforák, poharak, Isis, Serapis idomtalan szobrocskái, sycamorusfa ládákba pakolt múmiák őriztetnek. Ezen tárgyak mind kedvelőkre, bámulókra találnak, kivált a múmiák, melyek mindenütt a nézőközönség kedvencei.

A Herculanum és Pompejiban kiásott régiségek között igen érdekelt engemet aprójára látnom, hogy a régiek házi körökben miként éltek; egy hajdani szépnek mik voltak szükségei, kényelmei. A szép Júlia öltözőszobájában egy kinyitott szelencét is leltek, benne levő pirosítóval. Hogy a nap alatt éppen semmi új nem történnék, nem mondhatjuk ugyan, mint bölcs Salamon mondja (mert az ő idejében nem léteztek még a gőz- s mindennemű gépelyek), hanem igen, hogy kevés új történik, hogy az emberi elme lassan halad elő új találmányokban; s erről kevés győzhet meg minket jobban, mint e gyűjtemény. Képzelhetetlen, mi kevéssel vagyunk a régieknél előbb; még házi bútoraink is majd mind ismeretesek voltak előttük, s elegáns ízlésben, mesterművekben messze hátra hagytak bennünket. De nincs miért égig magasztalnunk a régi erkölcsöt és a mostani élők nyakába vetnünk minden romlottságot; mert az akkor divatozott erkölcsi feslettségről iszonyodás nélkül nem is gondolkozhatunk. Az erkölcs megszelídítése s kitisztítása a Krisztus tudományának diadalma.

Ezen gyűjteménybeni tárgyak mind az emberi szükségek, vágyak, indulatok tanúi; s hajdan is szintúgy, mint most, mindent elkövettek kielégítésökre. Ettek, ittak, aludtak, szerettek, gyűlöltek; nagyravágyás, irigység, harag lobbadozott a szívekben. Némely elme felsőbb Valóhoz emelkedett, imádott; másban aljasabb indulatok fészkelték magokat. Voltak gondoskodó jó háziasszonyok s magokat ékesgető hiú szép hölgyek, kik a cifrálkodást szerették. A szépet, hasznost és nagyot elémozdító férfiak s más, aljas, undorító gyönyörökbe merült férfiak és asszonyi állatok, kik hitvány személyeik, kényeik kielégítését tették éltük egyetlenegy céljává.

Az üvegek, vizeskancsók, még most is használható konyhaeszközök közt egy palacsintasütő voná inkább magára figyelmemet. Láték ércből csinos, kicsiny, gazdaságos főző tűzhelyet; egypár kenyeret, melyek közül egyik félben van; néhány tojást, fésűket, egy tükröt (ez egy kipallérozott, kerek érctábla), jó illattartókat; arany ékszereket, selyem és gyolcsöltözeteket, olajfestékeket; éji lámpákat; gyógyszertári eszközöket, madár- és halfogó recéket s számtalan bútorokat, melyek mintha a pillanati használásra mind készen állanának. Mindezen tárgyak nevezetesek nagyon elegáns alakjuk és idomzatjukról, melyeket most utánozni is alig tudnak, s nagyobb becsűek – pedig csak ércből készítvék –, mint az azutáni hanyatló korban drágább anyagokból gyártott, nehéz arannyal és drágakövekkel kirakott tárgyak. Ezek tulajdonosaik életmódjáról, kedveiről, foglalkozásairól szólanak; s ők, kik bírták, önkényük szerint használták, és mint csekélységeket megvetették: hol vannak most? Elsenyvedtek, hírük, poruk sincs többé. A tükör, melyben a szép tulajdonosné saját kellemeit büszke örömmel bámulta, szép képét – nem mutatja többé.

Említenem kell még egy nagybecsű pietra dura* Cameát, ez a maga nemében legnevezetesebb; egyik oldalán az első Ptolomaeus apoteózisa, másikon egy Medusa-fő van felmetszve. A terrakotta edénygyűjtemény leggazdagabb Európában. Az áldozó- s temetkező-vázákon (edényeken) és urnákon sok, igen szép rajzolat találtatik, s nagyon érdekes látni: etruriaiak idejéből a szép mesterségek pólájokból miként kezdettek kifejlődni. A rajz előbb feszes és csak egyszerű külvonatokból áll; hanem az idomok helyesek. Azután a görögök jobb ízlést hoztak bé, s a rajz mesterségét tökélyére emelték; de ez, midőn az aegyiptusi idomtalan ízléssel egybevegyült, hanyatlani kezdett. Az etruriai, s görög vázák legszebb és legelegánsabb idomúak, s a rajzolatok rajtok csupán egy színnel vonvák; a hanyatló korbóliak állások és idomokban hibások, a rajtok levő rajz rossz és két vagy több színnel van vonva. Ezeket Etrusco-egiziano vagy Egiziano-etruscónak nevezik. A képgyűjtemény elég számos, de alig van benne említést érdemlő darab. Már egészen megelégülve levén a belle artikkal, örültem, hogy a hűs szobákon minden bámulni való nélkül csak keresztülsiethettem. Egyedül a Massaniello* képe gerjesztett figyelmet bennem; ez sem művészeti becséért, hanem talán, mert azelőtt nemrégen láttam az operát; vagy tán az elnyomatott, a letiportnak emberi méltósága s jogai után kapkodásai asszonyi oktalan szívem belsőbb rejtekében fájdalmas rokon érzésre találtak. Igazán nem tudom miért; mert a kép, mint már érintém, nagyon rossz, a hős egy otromba balgatag lazaroni vagy halász; hanem aki olykor – midőn történetből vagy tanúja, vagy hallója volt a hatalmasabb, erősebb gyengébben, védtelenen büntetlenül elkövetett erőszakoskodásnak – érzette, mint futja hátát hideg borzadás el, mint hevül szíve s feje, az megérti, miért; másoknak pedig ismételve csak azt mondom: a kép rossz volt.

A nápolyiak szeretett patronusa, St. Gennaro vére felolvadásának (liquificatio) ünnepe levén, elmentünk a nagy templomba, hogy mi is lássuk ezen minden évben rendszerint háromszor előforduló csudatettet, melyhez a nép vakbuzgósággal ragaszkodik hívén, hogy ha a vér nem liquificalódik, az országot csapás éri. Már harmadnap óta volt telve a templom nézőkkel, imádkozókkal, és St. Gennaro vére a sok forró kérés, könyörgés, térdhajtásra sem akart még mind felolvadni. Ezt a nép – ha annak lehet nevezni egy falka, rongyba takaródzott piszkos, gyülevész, mindkét nembeli személyt, kik csupán a nép legaljasabb és legtudatlanabb részéből állottak – már unni kezdvén, mind közelebb tódult lármás kéréseivel a rostély körül, melyen belől a pap állott, s imádkozva a megaszott vérrel tele üvegecskét kezei közt melengette – ha jól láthattam. Ki térdepelve imádkozott, kik bámészkodtak, ki beszélgetett, ki olvasóját számlálgatta nagy sebességgel; a vénasszonyok sírásra fakadva kérdezték a paptól, hogy a csuda tevődik-e már, vagy nem? Ennek minden kétséges főrázására újra neki kezdtek a sírásnak. Sokan – így beszélik mások, de én ott helyben nem hallottam –, midőn a hosszas kérést már-már sokallják, elvégre szitkokra szoktak fakadni, s a Szentet, kinek előbb misét, gyertyát, böjtöt ígérnek, fenyegetni kezdik, hogy tovább nem tűrnek, megverik, tengerbe hányják, s máshoz folyamodnak. Ekkor is a zűrzavar annyira hágott volt, hogy a pap jónak látta minél hamarébb véget érni. Új igyekezettel fogott tehát az imádsághoz, s „Eccolo!” – megesett, megtörtént a csoda. De ez mikor és miként történt, nem láthattam, igen későre jutván a rostélyhoz. Az üvegben egy csepp nedv az egybeaszott salakból folyóvá vált, a pap az üvegecskét a közönségnek mutatta, s a rostély körül állóknak, térdeplőknek csókolásra nyújtotta. Hozzánk fordulván, nekünk is oda nyújtá. E jelenet aznap még mind tartott, úgy hallám.

Feltűnők idegenre nézve Nápolynak az utcái. Reggel és estve telvék azok virágárulókkal. Olyan luxust virágban, milyen szobámban itt uralkodék, még sohasem láttam. Barátim, ismerősim mindennap szép virágajándékokat hoztak. A virág itt bujábban nyílik, színe ragyogóbb, de illatja nem oly kellemes, mint a hidegebb éghajlat alatt termőké, vagy talán csak én képzelem így. Itt a közönséges nép virágszeretete olyan nagy, hogy az árulónők mindig körül vannak véve vásárlókkal; s szép látni, hogy a ronggyal takart személyek, kiknek a mindennapi szükségesre sincs elegendőjük, zsebjeikből utolsó pénzecskéiket is kikeresgélik, s a közelebb álló virágáruló nőtől, hosszas gyönyörködéssel, teljes egybehasonlítgatás és válogatás után, a legszebb bokrétákat megveszik.

Meleg éghajlat alatt született embernek finomabbak érzékei; a szépnek szeretete nála nem, mint minálunk, scytha maradékoknál, tudomány nevelte szokás, hanem természeti adomány, ösztön, szükség.

Sátrak, állványok emelvények, hol nem részegítő, tompító italokat árulnak, hanem jeges cukros vizet, fagylaltot, narancsot, citromot; s a köznép, a teherhordó lazaroni ezeket veszi, hogy velök magát enyhítse. Az utcákon, kivált a Chiaján, örökös ünnep uralkodik. Alig lehet néhány lépést tenni, s egy-egy jól kihízott, veres képű szakács tűnik elő, ki fején fehér kötött sapkával, előtte surccal*, felütötte a lacikonyháját, és süt, főz, ránt, kavar; a keresztül menőt híja: Jöjjön, kóstolja meg jó főztét; sohasem ett éltében olyan jót; egy hercegnek, való falat az; olyan halat a nápolyi öbölben még sohasem fogtak, most, éppen most és csupán az Eccellenza számára veti bé a zsírba; milyen szépen, milyen pirosan rántódik! Csak a szaga mily hívogató! Mind az öt ujját meg kell utána nyalni, s csak egy carlinóba kerül. Vagy talán maccheronit kíván? Azt is olyant adhat, hogy az egész nápolyi uradalomban – de mit mond: az egész világon sincs párja, és a király szakácsa sem készíti s tálalja ki úgy, mint ő a Signor Eccellenza vagy Signor Contadino számára.

Állványokon policinellik* elmés darabokat játszanak, majmok táncolnak, papagájok a jövő-menőket hívogatják, szidogatják. A tenger mellett fiúcskák szép csigákat, tengeri pókokat, spongyia növényeket, kláris gyökereket kiabálva bocsátnak áruba; más helyt a Madonna Santa csudatetteit magyarázzák. A közrendre s csendességre felvigyázó katonák egy szegletbe ülve kockavetéssel mulatják magokat; vagy a morrajátékba merülve, ujjaikon kimondhatatlan sebességgel, lármáson számítgatnak. Hordozható asztala mellett ül az írnok, s tollát tudósi módon füle mögé dugván, szólítgatja fel a járkálókat: nincs-e íratni való kötelező vagy nyugtató levél, testamentum, vers vagy szerelmeslevél; ő mindenre kész, mindent meg tud írni, csak tegyék le a carlinót.

A kétkerekű, tarkán festett caratella* bokrétás puja* lova után, mely úgy fut, mintha szemét kivették volna, vígan dörög el a faragott, sík márványkövezeten, a legfurcsább és legtarkábban egybeszerkezett társaság foglalván el többnyire; mert Nápolyban senki sem jár gyalog, ha csak van egy carlino zsebében. A szekerezés szenvedelme egészen a mániáig van víve Nápoly minden rendei közt. Katona s barát, vénasszony és gyermek, jól öltözött polgár, cifra falusi legény és rongyos lazaroni elegyesen csipeszkednek fel, amennyin felférnek egy-egy ily szekerecskére, anélkül hogy csak meg is gondolnák, valljon nem törik-e le alattuk, s a kínlátott ló elbírja-e vagy nem?

Csupán az áthaladó temetés zavarja, legalább pillanatra, komoly homályával a vígság ezen jeleneteit. Tetőtől talpig fejérbe burkolt, álarccal eltakart személyek, kezeikben égő szövétnekeket víve s halotti énekeket énekelve, lépdelnek ünnepélyesen a holttest előtt, mely cifrán öltöztetve, virágokkal koszorúzottan s kipirosított arccal a közönség szemlélésére kitéve, takaratlan fekszik pompanyoszolyáján, melyet hasonlólag ilyen titkosan béburkolt személyek visznek és kísérnek utolsó nyughelyére. A halál, az enyészetnek látása mindig meghat bennünket, bármilyen elkészülve legyen lelkünk rája, bármilyen egybehangzásban legyen a hely is az ily komor jelenettel; de mikor így a ragyogó nap fényén, lármás vígságnak közepette, mint hívatlan vendég, váratlanul jelenik meg közöttünk: akkor, mint egy hideg gúny, a szívünkből forrón ömledező kedvet egyszerre visszafagylalja, s csontunkig megráz.

Délben az utcákon egyszerre minden életjel kihal; mindenki déli álmát alussza. A lazaronik is font kosaraikon heverve, vagy csak, mint a gyékek, a naptól legforróbban ért köveken elterülve alusznak, vagy con amore egymás fejében keresgélnek. Pár óra múlva az utcák újra megnépesednek, lármások lesznek, s így tart estig. Akkor a hold ezüst világánál a tengeröbölt könnyű csónakok borítják el; az ablaktáblák megnyílnak, hogy az édes esti levegőt a szobákba bébocsássák, s az erkélyek és utcák megtelnek gitárosokkal és éneklőkkel.

Nem levén éppen oly nagy hőség, mint szokott rendszerint lenni, elhatároztuk magunkban, hogy még aznap Bajaera menyünk lóháton. Az én lovam egy szép kis tüzes calabriai fekete mén volt, mely vastag nyakát melléhez szegezvén, büszkén dacogott, s lábait úgy verte a földhöz, hogy a kövezet szikrázott patkói után.

A városból alig kijőve, mindjárt a Riviera di Chiaja végén van a Virgilius sírja; a felette zöldellett babérfa, melyet Petrarca ültetett volt, kiszáradt; hanem más parazita növények kapaszkodtak a nagy költő emlékére felé.

A sírtól visszatérve – a Posilippo-barlangon kellett átmennünk. Ez a Posilippo-hegyen van átvágva.+ Szívszorongatást érzettem, midőn éppen a déli fényben ragyogó s elevenítő nap alól egyszerre ezen föld alatti, éji lámpákkal világított folyosóba beléptem. A barlang bemenetelét egy kápolna szenteli meg. Közepe táján a boltozatba két kerek lyuk van kivágva, hogy a világ és levegő béhathasson. Az egymást bizonyos rendben követő, s egymással találkozó teherhordó nehéz szekerek, kocsik, lóhátasok, gyalogosok hosszú sora, a csüngő lámpák perspektíváson elvesző, csillámló bús világolásival; az egymásba szinte beléütköző kocsisok, „Vigyázz!” kiáltása; a barlang oldalai mellett magukat megvonó koldusok visító kérései: e csudálatos jelenetnek egészen játékszíni hatást adtak; de én keveset gyönyörködhettem benne, mert lóháton levén, magamnak kellett magamra ügyelni, hogy soromat megtartsam, valamibe ne ütközzem, társaimat el ne veszesszem; s mindez elég gondot adott egyszerre.

A barlangból kiérve, Nápoly környéke bájoló szép. E klasszikus földön minden lépésre a Virgilius Aeneis-ében említett helyekre akadunk. Nagyon érdeklő s még büszkeséggel is eltöltő azon földet tapodni, melyet a lelkes költő méltónak tartott arra, hogy oda isteneit és nimfáit lehozza. A költő halhatatlan regéi előttünk itt megvalósulnak; mi meghonosodunk és megbarátkozunk itt a képzelet azon szüleményeivel, melyeket egykor gyerekkorunkban csak hidegen bámulni tanultunk meg. – Ha volt valami, ami ezen bájoló természet szemlélésében illúziónkat rontotta: azon csenevész puja pálmafák voltak, melyek imitt-amott a többi fák fölébe kívánván emelkedni, eszünkbe juttatják, hogy oly anyaföldnek sugár leányai, melyet a nap hőbb szeretettel ölel, mint ezt.

Nisida sziget mellett haladtunk el; ezt hajdan Nesisnek nevezték, s Marcus Brutusnak volt ott egy villája, hol most a szép nagy lazaretto áll. Pozzuolira jutván, megnéztük a Jupiter Serapis temploma maradványit; most csak három oszlop áll fenn belőle. Ezek egészen egy-egy darab márványból (cipollino*) faragták s negyvenkét láb magasságúak. A tenger ellepte a templom földezetét, mely mozaikkal kirakva, s az oszlopokról úgy látszik, hogy előbb földingás által lejjebb volt süllyesztve, mert az oszlopok a földezet felett tizenkét lábnyira minden hiba nélküliek; azon magasságig hihetőleg porondba levén süllyedve, a beszakadott templom romjai által a víztől védve maradtak; azon fellül kilenc lábnyira meg vannak evődve – a magukat béfúró bivalve* nemű lithodomus nevezetű tengeri csigák által, milyenek a körül fekvő tengerben most is léteznek. E szerint ezen résznek sokáig vízben kellett állnia, s most abból újra ki levén emelkedve, ezt egy második földingásnak kellett cselekednie; mert amint más helyeken a partról látszik, a tenger maga régi irányában megmaradt. Ez a Lyell véleménye.

Innen csónakkal mentünk megnézni a cumaeiak által épített töltést, melyhez Caligula egy hajókból álló hidat toldott. Jobbra maradt Monte Nuovo hegy, mely egy vulkán nemű kitörés által formálódott. A Lucrinus-tónál kiszállottunk. Ehhez közel fekszik az Avernus tava, az Aeneis-ben leírt Tartarus, melyből olyan kénkőgőzök fejlődtek ki, hogy a felette repülő madár halva hullott belé; még most is nehéz szagok emelkednek ki belőle, de többé nem oly hathatósak. Szélén egy templom maradványai láthatók, melyről azt mondják, hogy Pluto s Proserpinának volt szentelve.

Innen egy olaj-, babér- és narancsfákkal beárnyékolt kies ösvényen jutottunk az úgynevezett cumaei Sibylla barlangjához; erről azt teszik fel, hogy Virgilius Tartarusától a Cocytus, Acheron, Styx és Elysiumhoz vezetett. Itt a barlang körül mindig néhány rest lazaroni henyél, kik a jövőket lesik, hogy a barlangba bevigyék, s azokkal alkudoznak mindenképpen, egymással pedig civakodnak, hogy melyik legyen a nyertes. Míg ez a cigányos alkudozás tartott – melyből lehetetlen volt legkevesebbet is értenem, úgy hadartak, úgy visítottak, nyelvük úgy pergett, hogy beszédeikből egy szót sem tudtam tisztán kivenni –, egy jó izmos lazaroni hirtelen térdig csak feltürődzött, engem derékban megragadott, hátára ültetett, szájába égő szövétneket fogott, s négykézláb velem együtt bé mászott a barlangba. Engem oly bámulás fogott el, hogy alig tudtam, mi történik velem. Ez véget vetett minden további tanácskozásnak, alkudozásnak; több társaim is követték példámat, melyet, igaz, akaratom ellen adtam. A barlang három szobácskából áll, és Sibylla ferdőjének neveztetik, a földezet mozaikkal kirakva s most térdig érő vízzel tele. Valami szép vagy nevezetes látnivalónk benne nem volt.

Nagy kacagás közt kijővén a barlangból, vivőink hátokról leszállítottak, megrázták magukat a víztől, kinyújtózódtak, s hatalmas hangon kezdették bérüket tőlünk kérni. Mi Mariana Starkeat elővevén, felkerestük, ezen takarékos gazdasszony mennyit határoz elegendőnek. Mihelyt a könyvet kezeink közt meglátták, szidni kezdették Mariana Starkeat. „Bár jőne vissza közikbe, megtanítanák emberségre; annyi becsületes szegény ördögöt megrontani! Míg az a maladetto* könyv ki nem jött, minden látogató annyit fizetett, mennyiben meg tudott egyezni, vagy amennyit akart, s az angol uraknak volt is pénzök; de most akár van zsebében tele erszény, akár nincs: minden utazni akar, s még a Signore mylord sem szégyelli fillérezni.” „Mi nem vagyunk mylordok; menjetek dolgotokra.” Alig tudtuk őket nyakunkról lerázni. Csak ismét csónakunkba ülve menekedtünk meg tőlük.

A Nero villája előtt kiszállván, a gőzferedőket megnéztük; a víz olyan meleg, hogy két minutum alatt a tojás megfő benne. Csónakkal mentünk Bajaeig; ott a legelső érdekes tárgy a Venus genitrix temploma; ezen szép rom külseje nyolcszegű s belseje kerek. Közel áll ehhez a Mercurius és bajaei Diana temploma.

Megint csónakunkhoz folyamodván, elhagytuk a Marius villáját. Bauliban kiszállottunk, s felmentünk a Lucullus villájába. Itt fogatta el Nero az anyját, Agrippinát, midőn meg akarta öletni. A domb tetejéről a kinézés nagyon szép; a hajdani kikötőre, a mare morto*, Virgilius szerint styxi tóra s ennek fekvő Elysium mezejére terjed ki, hol az odahagyott Dido oly keservesen sétálgatott. Mintha mind láttam volna szegényt hívtelenétől elfordulni. Az egész Aeneis-ben ezen történet érdeklette leginkább asszonyi szívemet.

Dido keserves esetén elmélkedve, a dombon lelejtettünk, s a cento Camerellet megnéztük, melyekről úgy vélekednek, hogy börtönök voltak; a föld alatti folyosókba égő szövétnekekkel kellett bemennünk. Visszatérvén Marina di Bauliba, ott egy kettős rendben épült Columbariót – ezek temetkező boltok – tekintettünk meg, s az úgynevezett Agrippina temetkezőjét, melyet a cicerone az idejövő idegeneknek ezen szókkal szokott mutatni: „Ecco la tomba della grande Agrippina” – Ez a nagy Agrippina temetkezője!+

Pozzuoliba visszaérvén, lovainkat parancsoltuk elé, s míg előállíttattak, az alatt az ampfiteátrum szemlélésére mentünk. Ezen építmény is, ámbár jobb állapotban maradt fenn a többinél, sokat szenvedett a földingástól.

Cumaera mentünkben ismét a Posilippo-barlangon kellett áthaladnunk. Egy falka cicerone kínálkozott, hogy elkísérjen az egy mértföldnyire fekvő Solfatarához, s megmutassa a gyárat, hol vulkán nemű anyagból timsót, gálicot és szalamiát (ammoniak) készítenek; de mi magunkat csupán mulatni s gyönyörködtetni kívánván, mind egyszerre felszólánk: Nem, nem szükséges, elmegyünk magunkra. Micsoda gondolat? Csak képzete is elöl minden poézist. Ezen klasszikus földön, hol hajdan istenek és nimfák futkostak a narancs- és babér lugasokban, hol a tövis helyett aloe terem, mely ritka virágát száz esztendő alatt csak egyszer mutatja, hol az ég oly derült, oly kék, a nap égő aranykerületében oly diadalmasan süt, a hold tündöklőbb, mint északi éghajlat alatt a déli nap, hol éjszakán lámpásbogarak csillámlanak briliánt füzérekben az illatozó bokrokon; hol mindig szemeink előtt látjuk a Vesuviust, mely lángoló s szikrázó torkán ünnepélyesen önti ki a műhelyeiben egybeolvasztott égő lávát! Ott menjünk mi egy rideg gyárat megnézni? Ez jó, hasznos, kívánatos és szép is a hideg halvány északi éghajlat alatt. Ott virágozzék a műipar; ott helye van annak. De itt, hol a természet örökös virításban van; hol a szép eget csak látni, a léget beszívni kell, hogy boldogok legyünk; hol az élet sokaságát minden pórusinkon kitörni érezzük; hol az emberi iparra majd semmi szükség sincs; hol az emberi mű csak úgy válik ékességgé, ha az idő szeszélyes kezével lerontotta s a múltnak poézisába beburkolta – itt! Így szólánk elragadtatásunk közt, s minden unalmas vezető nélkül igazán orrunk után indulánk el.

Útközben egy csoport emberre találtunk, kik az utak igazításán dolgoztak. Mindnyájan egyformán sárga ujjasban voltak, s komor vadság, nyomorúság nézett ki szemeikből. Nékünk ez feltetszett. Lehetetlen, hogy ez a földnépe legyen; úgy sem néznek ki, mintha rendes katonák volnának; ezen csudálatos rút öltözetnek lehetetlen egyenruhának lenni. Valljon miféle emberek? Nagyon kíváncsi valék megtudni, s a legelső nem úgy öltözött embert, kivel találkozánk, megszólítám: „Kérem az urat, mondja meg nékem, kik ezek, kik itt dolgoznak?” „Ezek gályarabok; nem látja Ön, hogy vonszolják maguk után a láncot?” – Ezt hallva hideg borzadás futotta el hátamat; akaratom ellen is hátrább vonultam, mintha féltem volna ennyi megtestesült vétekkel közel súrlódásba jönni. Ó, szép föld! a vétek s az azt szülő s aztán büntető önkény itt is elhatalmazott.

A Villa Ciceronetól Arco Felicéig vezető útról a kinézés kiterjed az Avernus partjaira, a Monte Nuovóra, Proserpinának és Plutónak szentelt templomra, Lucrinus tavára, Bajae, Misenum és Capriira.

Hosszas tanácskozás után meghatároztuk, hogy aznap még a Grotta di Canéhoz menjünk. Ezen barlang az Agnano tó mellett, mely egy kialudt tűzokádó hegynek krátere, fekszik; odaérvén, ciceronénk bőven, cifrán és egész lelkesedéssel mondá el: hogy a barlang szájából, mely kis faajtóval volt berekesztve, milyen öldöklő gőzölgések jönnek ki, ember bé nem mehet, a világ benne kialszik, és a pisztoly el nem sül, s kivált a kis kutya nemnek milyen halálos. Ezután a barlang ajtaját ő kinyitván, mi fejünket béütöttük, de kellemetlen meleg kénkőgőz csapott meg; az égő szövétneket betartottuk s az elaludt; a pisztoly nem sült el. Ez alatt egy fiúcska két kis hitvány, elszigorodott, rongyos kutyát nyakuknál fogva, hóna alá szorítva, futva hozott. Szegény kis kutyák! szólék fel. „Ó, Eccellenza! semmi; már megszokták, még szeretik is; azután mindjárt friss vízbe ütjük, felélednek, s még egészségökre szolgál.” Kíváncsiságom már szinte győzött. A cicerone az irtózástól előre reszkető kis kutyát már bé is akará taszigálni a barlangba, de mi a szegény állatocska szorongását látva nem engedhettük meg, ezen kegyetlen kísérletet; min a cicerone éppen nem örült, tartván attól, hogy az elmaradt jelenet reménylett díja a neki szánt ajándékokból vonatik ki.

Másnap jókor felkészülődtünk; én nagyon nyughatatlankodtam, hogy már induljunk, mert a Vesuviusra felmenetel gyereki régi vágyaimnak egyike volt, s ezen vágyat az ért kor sem tudta bennem lecsillapítani. Hányszor láttam gyereki álmaimban a tűzokádó Vesuviust!+ S most örömtől dobogó szívvel mondám: készen vagyok, menjünk a Vesuviusra! Resináig szekéren mentünk; ez kis falucska, hol lovak, szamarak, vezetők mind készen várják a jövőt. Tudakozódtunk a híres Salvatore iránt, mert őt kívántuk vezetőnknek. Egy jó forma ember felszólalt: „Az öreg már felment egy más társasággal, de nem is jár többé rendesen fel, hanem én a fia vagyok, s felvezetem uraságtokat.” „Az én szamaram a jobbik, üljön erre, Eccellenza!” „Nem; erre, erre!” – kiáltott vagy tíz más. „Nem szégyelled-e hitvány gebédet dicsérni!” „A tiéd hitvány.” Ezen civódások közt hajba keveredtek; mi az alatt a legközelebb álló gebékre felültünk, s indulni igyekeztünk, de még a hátukról is szinte lecibáltak; sok lárma közt csakugyan elindultunk. A velünk jövők csúfolták a hátramaradtakat, azok pedig minket szitkokkal illetve s öklökkel fenyegetve kísértek. Salvatore fia, a vezetőnk, közikbe csapott, s úgy széledtek el. De eszünkbe jutott, hogy útravalónkat a szekérben felejtettük; újra meg kellett állanunk, s ismét elkezdődött a perlekedés, hogy melyik szaladjon utána. Végre rendbe jöttünk s megindultunk.

Az ösvény a Vesuvius alján vezetett fel a remeteházhoz, hol a Vesuvius remetéje lakik, s mely inkább vendéglő; nem tértünk bé hozzája, mert egy más lármás társaság már megelőzött volt. Ezen túl lovainkat még egy félórácskáig használtuk; tovább minden növényélet megszűnt; a hegy, mint egy roppant homok halom, úgy nézett ki. Lovainkat innen visszaküldvén a remeteházhoz, meghagytuk; hogy est felé velök készen várjanak. Magamat elég erősnek vélvén, egy kemény pálcára támaszkodva gyalog indultam feljebb. A nap déli egész hevében sütött; lábaim térdig süllyedtek az átmelegedett vulkán nemű homokba; amint egy lépést bajjal felkapaszkodtam, kettőt hátracsúsztam; a pálcát nem tudtam használni, mert ahogy magam előtt a homokba beszúrtam, kivonni többé képes nem voltam. A vezető derekamat egy szíjjal általövezvén, annál fogva vonszolgatott felfelé, de én úgy elállottam, hogy magamon éppen semmit sem tudtam segíteni; úgysem mehettem, s egészen elkeseredve leereszkedtem a földre. „Lehetetlen! nem mehetek tovább – még egy lépést sem tudok tenni – a meleg megöl – kérek egy csepp vizet.” Eccellenza! Pazienza* – mondá vezetőm. – Nem olyan könnyű dolog a Vesuviusra felmenni; igen mohón fogott neki; „chi va piano, va sano.”* N. N.* félig elolvadva elért. „Mi dolog, mi történt? Mondám, ugye, hogy Ön nem győzi el, s brancardt+* fogadjunk.” Én szinte sírva: „Ó! mitévő legyek; lehetetlen, hogy továbbmenjek, s látnom kell a Vesuvius tetejét.”

Az útravalónkat hozó embert N. visszaküld egy brancard után; mi megérkeztéig leültünk, de legkisebb árnyékot sem találhattunk, hova magunkat megvonhassuk, s a nap égető heve igazán kínzó volt.

Én egészen megszontyolodva, mint egy bűnös, úgy ültem, nagyon szégyellve, hogy gondolatlan makacskodásommal a velem levőket oly ok nélkül szenvedtetem.

Végre örömmel láttuk, mint érkezik nyolc ember a várt brancarddal; erre engemet ráültettek, s feje fölibe felemelve vitt négy ember, menés közben kettőnként változván, anélkül hogy csak meg is álltak volna. Nekem úgy tetszett, ingó ülésemen az ég és föld közt lebegek; alig mertem szuszogni; a meredek hegy alja mintha eltűnt volna alattam; szemeim a nap sugaraitól ragyogó Nápolyt s azon túl a kék éggel egybeolvadó tengert látták; elragadtatásom teljes lett, ha annak látása nem zavarta volna, hogy az engem vivők sűrűen törölgetik fáradtságtól verejtékező homlokaikat. Hiába okoskodtam magamban, hogy ha engemet nem, mást vinnének, ez kereset módjuk, még meg is ajándékozom őket: rám nézve mindig lealázó kedvetlen érzés volt mások fáradsága után jutni ahhoz, mit a körülöttem levők mind meg tudnak magok tenni.

Elértük a kráter alján levő kis térséget – letelepedésünk helyét. S ott állék most az oly rég, oly hőn óhajtott ponton. Szemeim, egész valóm gyönyörbe, elragadtatás és bámulásba valának merülve. Egész lelkemben csak egy hang szólalt fel: Uram, szépek, nagyok a te műveid!

A kráter mély torkából mérges dörgések közt hányja a köveket és tűzszikrákat ki; sötét füstoszlopok robognak kerengve felfelé, melyek a légben eloszolván, komor fátyolaikkal felettünk besötétítik a szép kékellő ég boltozatját. De minő vidámon nevetőleg, tisztán lepi meg szemeinket a távol! Az egész földkerekén nem létezhetik egy dicsőbb, ragyogóbb táj – látvány, mint mely a Vesuviusról lenézve előnkbe tűnik. Az leírhatatlan szépségű. Az egész nápolyi öböl bájló kanyargásával, sötétkék nyugvó tengerével, melynek lágyan emelkedő keblén a szép kis szigetek virító zöld dombjaikkal mintha lebegnének; a kiterjedt Nápoly, hófehérséggel ragyogó építményeivel; a tündöklő átlátszó ég, melynek kékjét a legremekebb ecset is csak szegényül tudná utánozni, s mely egy felhő leheletével sem vala béhomályosítva: csupán ezen látvány elég érdemes arra, hogy más hemisphaeriumból* is látására jöjjünk. Éltemben kevés ily boldog pillanatot számlálok, mert gyönyörérzetemben e látvánnyal egybe nem hangzó legkisebb tárgy sem zavart meg.

De minthogy a szívben érzett s nem színlelt elragadtatás feszítő érzeménye lelkünket csak pillanatokig emelheti ki úgy a testiségből, hogy mindent elfelejtessen vele: nékünk is eszünkbe kezdett jutni, hogy ehetnénk, s útravalónkat elővevén, a meleg homokban tojást sütöttünk. Az alatt egy más brancard is érkezett, melyről egy szép nő szállott le, elegáns, hamuszínű selyem, feketével ékesített öltözetben s kalapján fekete fátyollal; csak a vezetők és egy öreg szolga volt vele. Amint ily esetekben szokott mindig történni, találgatni kezdettük, melyik nemzetbeli lehet, s miért jön így egyedül. „Bizonyosan özvegy; öltözete úgy mutatja, hogy gyászol. Bús szegény” – mondta egyik és másik. Vezetőnk erre felém fordulván, szólott: „Én annyi idegent látok, hogy csupa látásból is jó rendin meg szoktam mind ismerni, ki melyik nemzetbeli; hanem bocsásson meg Asszonyom helytelen kíváncsiságomért, híjában találgatom, mert ki nem tudom találni, melyik nemzetből való asszonyságod. Azt látom, hogy nem angol, nem olasz, sem spanyol vagy francia nő, hogy tedesca* volna, azt sem képzelem” – s így ő találgatva rendre menvén a nemzeteken, én mindig nemmel feleltem. „Sono ungherese”* – mondám végtére. Füle megett megvakarintá, mint mikor oly valamit hall az ember, amit mégsem ért. „Igen, igen, austriaca.” „Nem austriaca, hanem ungherese.” „Ó! igen, most jut eszembe, láttam a regimentet, szép katonák, nagy bajuszuk van.”

„Humphry Davy – szóla tovább –, már ő szerette a Vesuviust; atyám azt mondja, hogy sok nap feljöttét és lementét lesték itt együtt, s úgy kellett rája ügyelni, mint a gyermekre, hogy belé ne szédüljön a kráterbe; mert mikor vizsgálatait tette, úgy el volt merülve, hogy a veszedelemről egészen elfelejtkezett. Atyám levelezett is vele; minden kitörés után tudósította; nagyon búsult, mikor halálát meghallotta. Ha az öreg atyám is meghal, senki sem ismeri, senki sem szereti többé úgy a Vesuviust. De né, ihon ő maga jön, a krátert kerüli most társaságával, az éjszakát itt töltötték.” És sapkájával integetni kezdett atyjának; de az csak viszonozta a köszönetet, s tovább nem ügyelt ránk. Én lábujjhegyre emelkedtem, hogy a Vesuvius öregét jobban láthassam. Bármi által jutott is valaki nevezetességre, mégis valami érdeket érzünk iránta.

N. és vezetőnk elmentek a kráter száját megnézni; az incrustalva van büdöskő és kénkővel, mely sárga-veres és zöldes erekben folyt le. Rövid idő múlva szaladva jöttek vissza. „Nem képes ott mulatni, a kénkőgőz kiállhatatlan!” Én is odamenni kívánságomat jelentvén, vezetőnk mondá: „Az nem asszonyoknak való, oda nem szokták őket elvinni.” De hallván, hogy nem asszonyoknak való – mely mondás mindig felfegyverkeztet –, kívánságom akarattá vált, s mint egy rossz gyermek, neki makacsítván magamat, elindultunk, hogy legalább a kettős krátert megkerüljük. A föld helyen–helyen olyan hő volt, hogy lábaimat égette, mind szaladnom kellett. Egykor a szél véletlenül velünk szembefordulván, olyan fojtó füsttömegeket hozott, oly forró kénkőgőz ütött meg, hogy lélegzetem egyszerre elakadt, fojtódtam, minden erőm odalett, s gyengén csak ezt mondhattam „Oda vagyok!” „Corragio*, asszonyom! – biztatott vezetőnk – a Salvatore fiával van.” Ezután mi történt velem, alig tudom. Kiragadtak a tikkasztó füstből, egészen magamhoz jöttemkor már künn voltam a kis téren. Egyedül minden bizonnyal halva rogytam volna le.

Kevés idő múlva annyira helyreálltam, hogy lefelé indulhattunk. A meredek lejtőn térdig homokba temetve csak csúsztam lefelé; ez olyan furcsa érzést gerjesztett bennem, hogy mind hahotával kacagtam. A meleg homok lábbelimet egészen lesorvasztván, lábaimat az N. fulardja* és vezetőnk zsebkeszkenőjébe bonyolítottam, s úgy csúsztam le végig az egész lejtőn.

Lovainkat készen találtuk. Resinán szekérre ültünk. Már beesteledett volt; hűvös tengeri szellő lengedezett; el voltunk fáradva; a beszélgetést hasztalan kívántuk feleleveníteni; egy-egy hovatovább mind hosszasabb elhallgatás után tett észrevétel: „Ó! beh jó hűvös van – beh gyönyörűen süt a hold – Nápoly az éji lámpák által felvilágítva talán még bájolóbb, mint nappal” és „lehetséges volna-e az? – úgy-e?” – rövid feleletek közt, anélkül hogy észre is vettük volna, szegletébe mindenikünk mélyebben bevonta magát, s elszunnyadt. Egy hegyes sikoltásra mindnyájan felriadtunk. Egy szekér mellettünk feldőlt, s a benne levők mind egy halomban földre omoltak. N., anélkül hogy sokat tudakolta volna, mi történt, a szekérből hirtelen kiugrott, s amit lehetett, segített. Ajánlottuk szekerünket, de szerencsére senkinek sem történt semmi baja, a szekér sem tört el. A földről felszeszpetelődvén újra szekerükbe ültek, ajánlásunkat megköszönték, s így egymástól elválván, mi minden új baj nélkül visszaérkeztünk Nápolyba.

Kapitány Sm., elhívott egy reggelire, jachtjára.+ Szép kis csónakkal jött utánunk, melynek evezőlegényei mind egyformán voltak öltözve – kék szegélyű hófehér ujjasokba, s fejükön törpe szalmakalapot viseltek.

A jachthoz érvén elcsudálkoztam, mert ez talán legszebb és legelegánsabb portéka volt, amit még láttam. Ily csinosság, ennyi kényelem, szinte effeminatióig* vitt, jó ízlésű, válogatott elegancia képzeletemet is felülmúlta. Pompát, királyi palotát a nélkül is, hogy láttunk volna, könnyen képzelhetünk, és az sohasem is felel meg gazdag képzetinknek; de a civilizáció s nagyvilághoz tartozó ennyi jobb társasági kényelmeket a tengeren úszkálva látni igazán váratlan és meglepő volt, s mint egy Scythiából újonnan kijött Anacharsis*, alig tudám megállani, hogy minden apróságot fennszóval ne bámuljak, s ne tudakoljam: hát ez mire való? Az egész úgy nézett ki, mintha skatulyából éppen ekkor vették volna ki, pedig ezen kis hajó már évek előtt hagyta volt el a londoni kikötőt, s Izland északi partjait csak nemrégiben járta vala meg.

Kapitány, Sm. sok, különböző éghajlat alól hozott apróságot mutogatott. Cabinjáben egy válogatott könyvtár volt. Nagyon megkedvelém ezen mozgó lakot, hol az otthonias kényelmet az út- és helyváltoztatás érdekeivel lehet egyeztetni.

Éppen Bulwer Last days of Pompeji* olvasásába voltam elmerülve, s kimondhatatlan vágyat érzettem azon helyet, melyet szép regénye hősei tapodtak, azon házakat, melyekben szépei laktak, látni. Egyedül kívántam volna oda elmenni, s csak ezen könyv társaságában, cicerone, magyarázó könyv helyett, ott bolyongani, és azon tárgyakat, melyek szép művének eredetet adtak, felkeresni, keveset tűnődvén azon, ha históriai valóságon alapul-e vagy nem? Ha az antiquariusok tudós száraz adataikkal egyezik-e vagy nem? Ha érdekkel teljes személyei éltek-e valaha vagy soha sem? De már azelőtt kis társaságunkat elhívtam volt; tehát minden különcködést félre kellett tennem, s szekérbe ültünk.

Porticin, Torre del Grecón, Torre della Nunciatán mentünk át. Eleinte gazdag szőlőket, szép kerteket hagytunk el, hanem Pompejihoz közeledve a láva komor pusztításai mind láthatóbbak lettek. Megelégedettlenség tűnt ki képemen; társaim közül többen tudakozták, hogy mi az oka. „Gyerekség, igazán gyerekség; szinte szégyellem megvallani. Attól félek, hogy rám nézve a valóság nem fog megfelelni azon képeknek, melyeket e könyv bájoló varázsa lelkemben ébresztett. Olyan szép a költemény régiójában repdesni. Mire való a mindennapi, úgy mondhatni: konyhavalóság rideg szűk körében piszkálódni ott, ahol bölcselkedő tudományunk által nem sok egyebet nyerhetünk, mint szép álmainkból való durva felébresztetést. Nagyon csekély érdekű biz az, hogy milyen kemencében sütötték a régiek a kenyeret; ha szűk vagy bő szájú edényben tartották-e az olajat.” S fejemet félrecsüngesztvén, az elmondott tirádámmal megelégedésbe merülve alig hallgatok el, midőn J.* nagy hahotával elkacagá magát. „Ó! bocsánatot kérek; hiszem s nem vitatkozom ellene, hogy mind igen szép, amit most elmonda. Micsoda német könyvből olvasá? Csudálom, hogy – ez en parenthese* – egy ily józan eszű nő, ily már elnyesett érzelgős ábrándozásokat, ily valódi arccal után mondhat csupán azért, mivel sokan finom, felemelkedteknek vélik ezen igazán kificamodott érzelgősségeket. Ha a valónak más érdeke nem volna is, csak az, hogy való: úgy is mennyivel felülmúlja a költeményt! A legcsekélyebbnek látszó, legegyszerűbb igaznak megismerése jobban kielégíti s megnyugtatja lelkünket, mint a legcsillámlóbb víziók, melyek értelmünket csak álomba ringatják anélkül, hogy a meggyőződés nyugalmát meg tudnák adni; s azon aljas dolgok ismerete, melyeket oly büszke megvetéssel konyha valóknak tetszett neveznie, legalább rám nézve sokkal több igazi érdekkel bírnak, mint annak tudása, hogy az Olympus magasságán mik történtek. Ezen csekély, mindennapi használatra a házi élethez tartozott tárgyak szintoly jól ismertetnek meg a nemzet és kor szellemével, mint a história legékesebben szóló lapjai, melyek csak elvesztett vagy megnyert csatákról, egyesleg kitűnő esetekről és személyekről szólanak. És Juvenalis gúnysorai nem festik elevenebben előnkbe százada erkölcsi lealjasodását, mint ezen néma tárgyak.”

Így okoskodva, olvasóm szerencséjére, elértük Pompejit. Torre della Nunciatától kezdve Pompejig – a hajdanában Pagus Augustus Felixnek neveztetett külvárosba a Via Domitianán vezet az út. Pompej kiásott része mélyebben fekszik, mint az út, és vulkán nemű hamvtöltéseken sűrűen nőtt eleven áloékerttel van bekerítve. Legelső, ami meglepett, az utcakövezeten látszó szekérnyomok voltak. Az utcák lávával kövezettek, egyenesek, a gyaloglók számára külön, feljebb emelt járda van, s ahol négy utca egybetalálkozik, az utca Larjainak oltárok emelvék.

A házak mostani szükségeinkhez és kényelem képzeteinkhez mérve nagyon kicsinyek s két részre osztvák. Az egyik részt, mely a közönség számára volt, tette a bemenetel – prothyrum; a cavedium vagy atrium – egy nyitott udvar; a tablinum – egy terem, hol a házigazda klienseit elfogadta. A másik rész csak a család számára volt, s azt alkotta egy belső udvar oszlopzattal körülvéve – peristylium; a cubicula – alvóboltok a peristyliumra nyílva; az oecus, gynaeceum – az asszonyok laka, mely a belső udvarra nyílt; a nyári triclinium, szabad ég alatt s a szőlőtőkkel benőtt pergula által árnyékolva, ez egy terasz; a téli triclinium fedél alatt; a sacrarium – a család imádkozó helye, itt a Laresek szobrai állottak; az exedra – nappali terem; a pinacotheca – könyvtár. A meleg feredő mindig a ház legrejtettebb felében létezett, a hideg feredő szabad ég alatt használtatott. Némely házakban a cselédszobák, a meleg feredő, konyha, éléskamara, pince, az olearium – olajsajtoló hely – föld alatt voltak. A peristyliumban van a xystus – virágos– vagy veteményes tábla, s némelyikben egy kis halastó is találtatik. Az atriumban egy compluvium – esővíztartó van. Az alsó emelet ablakai nincsenek utca felé. A világosság felülről jött a szobákba, s a fedelek laposak levén, a pergula azokon volt. A ház falai kívül–belől stukkózva, kisikárolva, többnyire veresen megfestve, freskóarabeszkekkel vagy história jelenetekkel kiékesítve vannak.

Pompejiben láthatók: a Villa suburbana; ez a Diomedes+ pompás laka; itt az egyik terem ki van ékesítve szép madarak, virágok, álarcok freskófestéseivel. Az épület alsó részében egyik boltban egy szép fiatal nő csontvázára találtak, ki karjaival gyerekét szívéhez szorítva tartotta, nyakán, karjain és ujjain arany ékszerek csüngvén. Domborodott alakja a megkeményedett vulkán nemű homokagyagba benyomva szemlélhető volt. Virító szépségéből csupán a rémítő csontváz maradt meg.

A parasztok vendéglője. Ebben egy talyigára, zabolákra, egy szamár csontjaira és a porticusban négy összeölelkezett emberre akadtak.

Félhold körben levő lépcsős ülőhelyek, melyekre a nép, temetési alkalmakkor ült.

Most kávéházaknak elnevezett boltok, ahol meleg italokat árultak. Ezen épületekben három egymás felett levő polc volt, mint a nápolyi mostani kávéházakban.

A Vesta szüzei háza. Mellette az anatómiai teátrum. A táncosnők háza. Sallustius háza. Egy közönséges sütőház. Egy kovácsműhely. Egy gyógyszertár, melynek címere egy fenyőalmát* evő kígyó; ez az előrelátás, a fenyőgyümölcs a halál ábrázolója.

Egy tragikus poéta laka. Ez a legszebben és leggazdagabban volt kiékesítve. A szobák fenékfölde mozaikkal kirakva, falai festményekkel díszesítvék. Az Achilles Briseistől való búcsúzása jelenete legszebb festés, mely a régi freskók közt még eddig találtatott.

A bacchánsok háza. Ezt őket ábrázoló néhány szép festésekről nevezik így.

A gladiátorok iskolája.

A Forum civile. Ezen pompás Forum travertino márványoszlopokkal körülvéve s körében talapok jó ízléssel elrendelvék, melyeken a nevezetes honfiak szobrai állottak. Itt tanácskoztak a hazát illető tárgyak felett; itt tartottak a nemzeti ünnepek. A Forum északi részében vannak egy Jupiternek szentelt templom pompás romjai, s a földingás miatt leromlott nagyszerű márványlépcsőzet és joniai, corinthusi rendből való oszlopok. A Basilica – tanácsház, hol a vétkesek megítéltettek. Egy sor bolt, hol az ajtók felett kinek-kinek a mestersége s keresetmódja festés vagy faragás által nagy őszinteséggel ki van jelentve. A Gratiák háza; a benne talált freskófestményekről neveztetvén így. A Faunus ház, mely nevét az ott kapott*, táncoló érc faunusról nyerte. Ebben az egyik terem fenékföldét fedező mozaik – a legpompásabb, melyet régiek közt láttam – Nagy Sándornak Dariussal történt ütközetét ábrázolja. A rajz és kompozíció mesteriek.

A háromszegű Forum. Ezen piacnak száz dorisi oszlopon nyugvó, három porticusa volt.

Az Isis gazdag temploma. Ennek cellájába, honnan az oraculum szólott, bementünk. A közepében levő talap, melyen Isis szobra állott, üres, s hozzája egy rejtett lépcsőzet vezet. Midőn Pompejit a tüzes láva eltemette, az Isis hatalmas papjait alvás vagy dorbézolás közt találta, amint oda temetett csontvázaik mutatták; többeket az ebédlőasztal mellett fekve, elszáradt virágfüzérekkel felékesítve leltek meg; egyik közülök kétségbeesve egy áldozóbaltával akart magának a vastag falon át utat nyitni, másik arannyal megterhelten kívánt a halál elől szaladni.

Az Aesculapius temploma. Egy kőfaragóműhely.

A comicum teatrum félhold körben van építve s nemigen nagy. A cavea – nézők helye – lépcsőzeteken vezetett fel az építmény felsőbb részéhez; az orchestrához közel levő üléseket a magisztrátus, a főbb személyek és vitézek foglalták el, azon túl a kereskedő rend és a népség állott. Az orchestra egy tágas hely a cavea s proscenium között; az orchestra két végében egy-egy pódium: egyik a teátrumban hivatalosan mindig megjelent két Vesta-szüzek, másik az aedilisek számára. A proscenium két törpe falból áll. A scenium egy magas fallal végződik bé. Ezen teátrumban két bémeneti jegyet találtak, melyek kerek alakúak és elefántcsontból valók.

A tragicum teatrum. A Forum nundinarium*. Ez tojásdad állású s körül van véve alj nélküli dorisi rendű oszlopokon álló porticusokkal; ezekben szobák vannak, melyek boltok gyanánt és katonák számára szolgáltak. A Forumban találtatik egy kút, melynek vize igen jó; egy régi ebédlőasztal, mely szomorúfüzek árnyékában áll, s egy a körül levő épületekhez tartozott konyha, mely most is főzőhelyül szolgál az idejövőknek.

Az amfiteátrum egy fórum közepében. Erről az mondatik, hogy szekérversenyzésre készített cirkusz volt. Alakja ovális, kilencvenhét vomitoriummal*, melyen a nép bé- s kiomlott, ellátva, lépcsőzettel körülvéve, s húszezer néző elfért benne. Mikor a láva alól kitakartatott, falain a stukkó s festések frissek és szinte minden sérelem nélküliek voltak, de a levegőnek hirtelen hozzájuk járultával csakhamar lehullottak és elenyésztek, egy kis márvány bassorilievót* kivéve, mely még mind látható, s egy szekérrel versenyzőt ábrázol, ki meggyőzetett vetélkedő társát elhagyja.

Pompeji külvárosában a Nola–kapuig+ két különböző temetőre is találtak, s Diomedes villájától Pompejiig az út két oldalán hamvtartó mauzóleumok vannak.

Szomorúsággal töltött el ezen odahagyatott, elemek által lerontatott város látása, melynek fedél nélküli házai, néma utcái – hol csak a mi lépéseink visszhangjai s ciceronénk monoton bő beszéde hallattak –, a földről sűrű erdő fáiként felnyúló márványoszlopai, melyek a nap sugarait égetőleg lövellik át egyik a másikára, a nagy középítmények festéssel, faragással ékesített falai mind hajdani fényét és pompáját mutatják. Mindnyájan hallgattunk. Ciceronénk con amore papolhatta elé könyv nélkül tudott leckéit saját apró hozzáadásaival megtoldva: „Mint mozdították elé a kiásást Murat és neje*, többnyire minden alattok ásatván ki; mily keveset fordít most ásatásokra az uralkodás, pedig hogy még meddig nyúlik a város, mennyi kincs van még itt elrejtve, s mennyi szép tárgyakat lehetne találni, azt csak az Isten tudja! Minap is egy signor inglese ásatott, s nagy örömére becses darabokat kapott, s ha uraságtoknak úgy tetszik, én is igen különös darabokat mutathatok, áruk csupa csekélység, Nápolyban legalábbis kétannyi volna, de becsöket a szegény tudatlan parasztok nem ismerik.” Ily módon szokták itt az idegent rászedni s egy falka, sárral bemázolt és újonnan földbe ásott cserépedényt nékie jó drágán eladni, ha elég újonc, hogy magát rászedetni engedje.

A puszta városból kijővén, egyszerre nagyszámú sánta, béna, görbe, púpos hátú, kiszáradt, kifacsart tagú, egybelapult, idétlen hülye arcú nyomorult gyermekek bujkáltak csúszva-mászva, hepegve, mint a békák, a széles levelű áloék közül és falak megül ki, s károgó, idomtalan üres hangokat bocsátva torkaikon ki, sovány kezeiket nyújtogatták felénk, tört cserépdarabokkal, felszedett kövecskékkel kínálgattak bennünket, cibálták öltözetinket – s alamizsnát kértek tőlünk. Ezen szomorú, kellemetlen látvány mindenikünket megdöbbentette. Ezek a Pompeji mostani lakósai! Ami aprópénz nálunk volt, mind közikbe szórtuk, csak hogy minél előbb távozhassunk.

Pompejit már látva, Bulwer munkája előttünk még nyer érdekben, mert általlátjuk, hogy ő legtöbb poézist a valóban talál, s szép költeménye csak a hajdani Pompejit emelte romjaiból újra ki.

Másnap Herculanumba menve, mely egyenesen Portici s Resina alatt fekszik, Porticiban egy processzióval* találkoztunk, mely ének- és muzsika-, dob- és csengettyűhangoztatás közt csaknem táncolva velünk szembe jött. A búcsújárók egy hordozható állványon hozták, fejük felett tartva, a cifrán kitatarozott, ember nagyságú tarka faszentet, mely onnan fentről úgy billeget, mintha a népnek köszöngetett volna. Az asszonyok kedvenc Gennarójukra szerelmes szemeket vetettek, nékie barátságosan integettek, reája csókokat és virágokat szórtak. Rongyba takart félmezítelen kiabáló népség követte. Az egész jelenet egy a pogány korból megmaradt bacchanáliához hasonlított inkább, mint a tizenkilencedik századhoz illő keresztény processzióhoz. Így a pogány vallásnak sok maradványait láthatjuk itt még furcsán egybevegyülve a kereszténységgel. Ezen furcsa nép a legünnepélyesebb tárgyaknak is nevetséges színt kölcsönöz, és minden idealizmust megtestesíteni kíván. A katolicizmus, mely Rómában egész komoly méltóságában jelenve meg, tiszteletet parancsol: itt nevetséges alakot vált.

Ezen élénk jelenetet végignézvén, mentünk a kihalt, eltemetett város nézésére. Itt égő szövétnekeket hozattunk a teátrum kiásott része megtekinthetése végett, honnan kijővén, szép, víg kacagó gyerekek leptek meg bennünket, kik a bemenetel felett, leromlott falak között létező virágos táblákról virágokat szedtek, s minket vidámon szép bokrétákkal kínáltak. A falak hasadékiból csomónként zöldség közt szerteterülve ragyogó veres kaktuszok nyíltak. Mindenikünk egy-egy Herculanumban szedett bokrétával tért haza.

Estve a St. Carlóba mentünk. Ezen pompás színházról már annyit hallottam volt, hogy alig felelt meg várakozásomnak. A tágas kerek terem idomában hiba nélküli; de szemeim már a nagyszerű amfiteátrumok romjai látásához levén szokva, ezt szinte mindennapinak találták; s a színház kiékesítésében, bármilyen gazdag, pompás ízléssel legyen is, mindig van valami, mi a rézpaszománt cudarságára s vászonra festett erdőre emlékeztet; aztán minden is hiányzott, mi a szükséges illúziót bennem felébresztette volna. A terem rosszul világított s üres volt, az énekes személyzet rossz, a publikum, el levén fáradva a kevéssel azelőtt elment Malibran szünet nélküli dühös megtapsolásában, néma. A nápolyiak magok a nagy meleg elől már a tengerszélen fekvő hűvös villájukba vonulván, a nézők csak az ott mulató idegenekből állottak. Engem is az unalom már utol kezdett volna érni, ha ezen kis történetecske hallása fel nem elevenített volna. A hamis nyelvek (mert ezek Nápolyban is, úgy, mint egyebütt világszerte, léteznek) azt susogták: hogy a király, kinek tréfái nem szoktak mindig a lord Chesterfield magaviselet-szabályaival megegyezni, egy pompás udvari gyülekezetben szép neje alól a széket fennkacagások közt kirándította; ezen váratlan matrimonialis tréfát, melyre a szép királyi nő éppen nem volt elkészülve, ő is úgy fogadta, mint ily esetekben más nők is szokták, és első hevében ezt találá királyi férjének odadarabolni: „Mikor Felségedhez mentem, legalább azt hivém, hogy egy jól nevelt gavallérhoz megyek, hanem most látom, hogy csak egy lazaronit s rossz katonát találék.” A királyi férj a lazaronit csak elnyelte volna, de a rossz katonát – azt már bajosabb volt! De mit tehetett egyebet, mint más férj is ily esetekben szokott – nagyon megszontyolodva továbbment. Úgy mondják, hogy a szerencsétlen rossz katonát sokáig keservesen nem tudá felejteni; mert ha mindjárt a francia példabeszéd szerint On n' est pas un heros pour son valet de chambre:* a közönség előtt ki-ki annak kívánna tetszeni, mert azt szegényt könnyű reászedni.

Paestumot egy nap alatt nem lehetvén megjárni, egész úti készületet kellett tennem és cselédeimet magammal vinnem, mi excursiónk szeszéből sokat elvett. Hogy lehessen a természet szépségében gyönyörködni? Hogy lehessen magunkat a képzeletek szárnyain elragadtatni engedni? Hogy lehessen azon lelki ömledezést kifejezni, melyet egy szép vidék látása, a levegő rokonszenvű lehelete, a velünk rokon érzésű, hozzánk hasonlólag gyönyörködő társaság bennünk kifejt? mikor egy orrfintorgató Abigael*, ki mindent un, kinek a naptól feje fáj, a portól torka, ki semmivel sincs megelégedve: sóhajtozva s ülhelyén velünk szemben fészkelődve térdeivel taszigál, és savanyú, csúfondáros tekintetét rajtunk sétáltatja. Ez minden örömérzetet, minden poézist, minden vágyat, hogy érzeményünket, gondolatinkat közöljük, egyszerre belénk fagylal.

Bosszankodva kezdjük kalapunkat, fodrainkat helyrecibálgatni; bál, komédia, feszes élet unalmai eszünkbe jutván, gondolatink kerekei szűk, elkopott világi vágásaikba visszaesnek. Kacagjon bárki, de ez nem kicsiny nyomorúsága a rang szerinti utazásnak s az úgynevezett úri tehetetlenségnek.

Pompeji Sarno-kapuja mellett mentünk el. A vidék, melyet a Sarno vize öntöz, szép, gazdag, művelt. Nocera de Paganiig utunk mind a Via Appián vezetett. Vietri egy hegy oldalán a salernói tágas öbölben Amalfihoz közel fekszik, melyet Homerus Syrenek szigetének nevez. A táj egészen Salernóig kimondhatatlan bájoló; s mintha egy más világrészben volnánk, csodálkozunk, hogy pálmafákat nem látunk, s az elfáradt tevét mintegy várjuk.

Salernóban az Albergo del Solehoz szállottunk; alig kaphattunk benne szállást, tele levén vendégekkel. Szobám ajtaja egy tágas erkélyre nyílt, mely a kék tengeröbölre nyúlt ki. A rekkenő meleg nem engedte, hogy aludjam. Előbb csak az erkélyre nyíló ajtót nyitottam ki; azután kimentem, és sétálgatva szemeimet a szép csillagos égről a tágas tengerre, szünetlenül le s fel lejtettem. A hold ezüstszínben öntötte le rája világát. Éjszaka volt. A mellékszobákból poharazás közti élénk örömhangok, kacagások hallattak ki. A tenger síkján egy–egy halászcsónak csúszott el, maga után hosszú árnyékot hagyva, s a halászok egyhangú éneke fel-felhatott hozzám. Kimondhatatlan bánat lepett meg. Sírtam. Miért? Oka nem volt. Sohasem érezzük magunkat oly egyedül, mint ismeretlenek vígsága közt. Lelkünk összeszorulva magába zárkózik. A csendes tenger mintha nyájasan csalogatott volna, hogy a magát benne tükröző holdat felkeressem; az örök nyugalom hangja hívott le vizes ölébe. Ki nem érezte valaha azon véghetetlen, ismeretlen után való esengést, hol lelke testi életétől külön válva elrejtezik? Ezer meg ezer ábrándos kép, vágy tűnik lelkünk elébe, s még egy gondolatot sem foghatunk meg. Forrón szeretett kis honom szép bércei, hol vagytok?! Messze, messze! Mily elevenen látom őket! Azok, kiket szeretek, messze, messze! Én itt egyedül, idegen földön, idegenek közt! Milyen csekélyeknek, milyen ridegeknek tetszenek ily pillanatban minden földihez való kapkodásaink, minden földi aggodalmaink, minden földi nyomorúságaink, indulataink! Lelkünk minden földi nehézségeiből kivetkezve el kíván repülni. De hova? A körülöttemi víg hangok elszűntek. Tengeren a hozzám felható ének távozva, lassanként elhalt. Az éji hűs fellázadt érzéseimet lecsillapította. Leültem egy padra, néztem magam elébe, de nem tudom, mit. Nem gondoltam, nem búsultam, alig éltem. Végre a szép virradat felébresztett. Körülnéztem magamat, s új erővel az életnek nekiedződve szobámba sieték.

Salernótól Paestumig a vidék a Pontini-posványokhoz hasonló; komor, puszta tekintetű. Tócsás, süppedékes helyek, ritkán elszórva egy-egy szegény lakos, bivalyok – ez miden, mit Paestumhoz közeledve láttunk; de ezen pusztulás közepéből emelkednek egészen váratlanul ki a sybariták városa hajdani fényének maradványai. Ezen egymáshoz közel levő nagyszerű romok egész Európában legnevezetesebb és legrégibb korból való építmények.

Paestum most egy nyomorult falu; hajdanában Posidoniának neveztetett, s néhány sybarita szerencsevadász alapította. Alig várhattuk, hogy kis ebédünket végezzük, s indultunk a vendéglőtől néhány lépésnyire fekvő pompás romok nézésére. Az egész helység nyomorult lakósai már mind a fogadó ajtaja előtt vártak, s koldulva kísértek; nem volt mód őket nyakunkról lerázni. Ennyi nyomorúságot együtt talán sohasem láték. Az öldöklő malária lehelete senyvesztő pusztításai voltak ezen szerencsétlenek hideglelős tekintetiből olvashatók; halál nézett ki beesett szemeikből. Fiatal asszonyok, kiket időnap előtti vénség megfonnyasztott, egy-egy ronggyal takart, csontra száradt bőrű, pókhasú gyermek, vállaikra csüngesztve nehéz fejeiket, melyekből beteges tűzzel csillámló kerek, fekete szemek fénylettek ki búsan, öregek gutaütött, reszkető tagokkal, kiken az idő s betegség legundorítóbb félszegségeket szültek – alig tudtak utánunk vánszorogni.

A paestumi romok között Neptunus temploma legnagyobb s legpompásabb. Körös-körül három óriási lépcsőzet vezet a platformra fel, melyen a templom áll. Ez egy hosszukó négyszeg, s két bejárója van, a homlokfalat tartó hat roppant dorisi rendű oszlopokkal ékesítve; hasonlólag két tornáca – vestibuluma, melyeket két nehéz pilastre tart fenn, közöttük két más oszlop áll, s ezekhez is lépcsőzetek vezetnek. A templomnak mindenik oldalán oszlopok vannak, s felettük egy görög dorisi oszloporom; koronázó párkány veszi körül az egész építményt.+ A harminchat külső oszlopoknak nincs aljuk, hanem a harmadik lépcsőzeten állanak; koronájuk egyszerű, de rovazatok vésvék az oszlopokba. A cella+ a fenékföld felett fel van emelve, négy törpe fallal körülvéve s tizennégy, két sorban álló oszloppal ékesítve. Ezen oszlopok egy nehéz architravát* tartanak, melyen egy második, kisebb oszlopsor áll; ezek, úgy vélik, a porticusok boltját tartották. Egyik oldalon még öt, s túlfelől három ily oszlop fenn van. A cella nagy lapos kövekkel kirakva; az oltár és áldozóhelyek most is láthatók, de szépen bé vannak nőve a klasszikus levelű acanthussal. Tengerzöld és sötétkék mozaikdarabok, melyekkel a vestibulum fenékföldje ékesítve volt, a burján közt helyen-helyen még szemlélhetők; ezek érdekesek, mert Homerus ily színűekkel kirakott fenékföldet ír le királyi termeiben.

Ezen roppant építményhez+ közel áll a Basilica. Ceres temploma kisebb, nem oly nagyszerű, mint Neptunusé, hanem az építmény stílusából több könnyűség és elegáns ízlés tűnik ki. Itt is az oszlopok minden alj nélkül a harmadik lépcsőzeten álló platformról emelkednek fel. A főbb oltár helyét és szarkofágok maradványait láthatni. Úgy látszik, hogy az első keresztények Ceres ezen templomát hitük templomává változtatták volt által. A nagy pórusú kőnem, melyből ez építmények emelvék, és az idő fogaitól átfurdosott oszlopok miatt úgy néznek ki, mintha szúette könnyű dugaszcserből* volnának egyberakva, mi az egésznek könnyű, elegáns szépségét s talán poézisát is még neveli.

Hálni ismét Salernóba jöttünk. Itt víg vacsorálás mellett gazdánk, ki egy Murat alatt szolgált veteranónak mondá magát s a moszkaországi táborozás csudatetteivel mulattatott, Napóleonról úgy szólott, mintha legjobb barátja volt s minden ceremónia nélkül szokott volna vele beszélgetni. „Beh kár, hogy tanácsimat nem követte, mert ha reájok hallgatott volna, most talán nem így lenne. Én bizonyosan generális volnék, ha a sors nem játszott volna így velem; de hiába, ez már így történt, s most ezen aljas helyzetemben csupán azt kívánom, hogy becsületesen élhessek, semmi nyereséget sem kívánok. Most is, mint egész életemben, csak a becsületnek hódolok: Onore a jelszavam. Itt az én házamnál semmi csalás nem szabad. A hozzám jövő idegenek úgy bízhatnak bennem, mint atyjukban; egy uomo d'onoré-val van dolguk. Itt ki-ki csak annyit fizet, amennyit kell, nem úgy, mint ennél és amannál” – s mind előszámlálá a körülbé vele vetélkedő vendéglőket. „De mind is hozzám tódulnak az idegenek, hanem nem is lehet csudálni, mert a szolgálat nálam legjobb, az élet olyan, milyen sehol sincs. Én ismerem a francia konyhát, és csalás – már az nálam nem történik.” Ezután egy szép sültet előnkbe tevén, „tessék – mondá – ebből enni; ez a legdelicatóbb nyúl, mely konyhámban régtől fogva eléfordult; pedig, anélkül hogy dicsekedjem, legyen mondva, az egész királyságban nálam legszebb vadakat lehet találni.” Ekkor magyar legényem borzadva tányéromat kikapja. „Ha nem átallnám – alázatosan kérem Nagyságodat: ne egyék ebből a sültből, mert a konyhában tulajdon két szemeimmel láttam, mikor egy macskát megnyúztak s nyársra vontak.” Elválásunkkor az „Uomo d'onore” annyit is fizettete, amennyit szerinte csak kellett.

Május közepében voltunk. A hévség olyan nagy fokra hágott, hogy a vidékbe több kirándulást tenni nem lehetett. A várost még alig ismertem, mert itt, mint már mondottam, gyalog senki sem jár, s Nápolyt szándékozván immár elhagyni, egy napot megnézésére szántunk.

A Villa realeba mentünk, hogy a nápolyi szép világot lássuk. Itt több Rómából jött ismerősökkel találkoztunk. Az idegenek seregesen járkáltak a sétákon, hogy válogatott jó ebédjüket kis fáradság után jóízűen ehessék. Tán az egész világon Nápoly a legjobb konyhatartó hely; sok válogatós Lucullus találtatik benne, ki csupán a materializmusnak hódol. A tenger válogatott adóit, a körös-körüli hegyek és erdők számos vadaikat, a tér finom nemes gyümölcseit, veteményeit bőkezűen öntik a mesterséget értő tudós szakács konyhaasztalára. Ki a jó életet kedveli, menjen Nápolyba; minden huszonnégy órában legalább négyszer bizonyos örömnek nézhet elébe, a tányérjáról felvillázott jó falatokat Lacrima Christivel öntözheti; ez pedig nem megvetendő dolog e siralmas életben. A klasszikus hírű falernói bort én savanyúnak, rossznak találtam, s ebből azon következtetést vontam ki, hogy a régiek talán nem voltak borismerők.

A hévség nőttön-nőtt, és oly nagy lett, hogy lehetetlen volt Nápolyban tovább mulatnunk. A sima kövezetről a nap sugarai oly égetően verődtek vissza, hogy a kimenést szinte lehetetlenné tették. Mi is már egy hét óta csak azért mulattunk még itt, hogy vendéglőnk minden naplementekor a Vesuviusnak egy második kitörését jövendölte következő napra, mivel közönségesen kecsegtetni szokták az idegeneket.

Indulásunk idejét meghatároztuk. Angrezaninál, ki a postát tartja, egész Rómáig lovakat fogadtunk; de asszony miképpen hagyhasson el egy helyet anélkül, hogy számtalan vásárolni valója ne legyenek, s éppen csak olyan portékák, melyekre okvetetlen szüksége van? „Itt olyan olcsó, s máshol nem is lehet kapni” – szoktuk mindig mondani, mikor egy halom haszontalan portékát összevásárolunk. S most is, mint szokott csaknem mindig történni – hogy dolgainkat akkorra halasztjuk, mikor már késő s nagy alkalmatlanság nélkül meg nem történhető – úgy esett, és midőn már indulófélben valánk, még, egy napot kellett múlatnom, hogy vásárlásimat megtegyem. De a választás bajos volt, mert kivált Sarnónál, ki a legelső, divatban levő aranyműves, olyan sok szép, klasszikus ízléssel utánzott nyakba, kézre való s más mindennemű arany ékszerek voltak minden színű gemme di Vesuvióval+ kirakva; annyi kláris, láva, drágakő, gyöngy, csiga – de ki is tudná mind előszámlálni? –, hogy szemeimet igazán kápráztatták. Nápolyiaknál az igézettől való félelem most is olyan nagy, hogy többnyire minden ilyes boltban malocchio* elleni amulettókat árulnak. Ez egy befogott kéz – mely második és kisujjával int. Egy egész gyár van Nápolyban olyan, melyben csupán a láva s kláris minden nemeiből mindenféle apróságok készítetnek, s hihetetlen olcsó áron árultatnak.

Vásárlásimat elvégezvén – Nápolyt odahagytuk.