Egry Artúr
Pancreas teszi a dolgát
(válogatott versek)

TARTALOM

Lehet
Őszinteség
Fekete rózsák
Apámnak, sirató
Szobor a Dunánál, balra
Szabad vagyok
Hajnali levél
Vonaton
Ma éjjel a kertben
Alkony
Irtás
Szomorúaknak
A kiosztott világ
Mosoly
Jól élsz
December 5.
Március
Kis hajnali himnusz IV.
Hazám I.
Az leszek
Cseresznyeleves
Hajnal
Kiállítás	Féhaj
Bízom tehát
Vitorlák
Vizet
Gondola
Önarckép
Pancreas teszi a dolgát
Születésnap
Tearózsák
Hiába
Peregnek
"Cool"
A festő
Disznótor
A téli lombos erdő
Dűlőúton 2007
Hiányod megárad
Folyó vagyok
Lassuló zongoraszó
Sarló feszül
A cigány
Lomha szél
A vágy tükröződése	Anyám
Portugál gálya
Játékok II.
Altató
Még messze van
Jó az Isten
Ez a nyár is
Vágy
Teljesség
Rögbi
Váróterem
Emlékezet
Filozófiák
Nyúl a bozótból
A rasszista
Kishercegnőmnek
A gomb
Procedúra
Fohász
Honvágy
A folyón
Sirályok II.
Talán	

LEHET
Az idő odvában lakom 
Kibámulok az ablakon 
Fenn, cseresznyék érnek a fán 
Lehet, ez az értelme talán
Budapest, 2004
ŐSZINTESÉG
pajtásom 
ha lenne még emberi 
tartásom 
nem jönnék 
ma pénzt kérni ide 
de megtört 
ami megtörhet engem 
de eltört 
ami eltörhet bennem 
és kell 
holnap valamit ennem 
innom, 
s igaz az is 
a gaz, 
volt kertem 
felveri már
Budapest, 2004
FEKETE RÓZSÁK 
(öregedés)
májfoltos kezén a ráncok összenőnek 
sötét völgyekbe rendezve bőrredőket 
finom háló az arcbőr drapériája 
madár lábnyomok fakó viaszba vájva
(miről is folyhat a szó a parkban)
miről is folyhat a szó a parkban 
tegnapi szoknyapecérek 
fanyar évődései közt? 
ó, kik is voltak a nők, 
életük keser-édes tegnapjait 
odakozmáló lágyszavú szépek? 
a 'pirosnegyvenszázulti 
terített-durkmarch' közben 
jár csak a száj, 
erősen kéklik az ajkak szélein 
a szívtaposta koszorúerek, 
löszfalba vágott kocsiútja. 
emlékek folyama szertelen kanyarog, 
lázgörbe a kórházi ágyon. 
az arcok is lassan cserélődnek, 
mint sírokon a csokrok. 
nem barokk győzelmi 
hálaadás ez, 
nem tedeum, ősz van.
(benyitott szobámba az ősz)
benyitott szobámba az ősz 
belökte az ablakot itt a hegyen 
mitől is vártam tegnap 
hogy a holnap már ne legyen 
az udvarban a földön 
pilláit szórja a halál 
no nem így nem ilyen nyersen 
csendben szimatol kutyamód idejár 
még kinyílnak a percek 
a fényben méhek szava dong 
az akácok közül egy virágot bontva 
itt pompázik a bolond 
kiülnék a teraszra 
jó kabátban a lélek is melegebb 
hiába minden csak én tudom 
hogy nem leszek itt újra veletek 
(a fogoly)
elkapták mint egy bliccelőt 
és mentőbe tették gyűrögették 
mert a földre ült az áruház előtt 
az orvosnő nevetgélt 
mert a sofőr fogdosta a mellét 
s repült velük a fehér mentő 
ringott a két formás emlő 
és ahogy a hordágyon 
kínra feszítve magát összevizelte 
nem értette tisztán hogy miért 
miért kérdezik: milyen nap van ma? 
hogy pesten van e vagy bagdadba? 
és, hogy mi a neve? – tudja a fene! 
majd a humánum fehér közönnyé válva 
a közkórház húgyszagú szobája 
lett a világ mi megadatott 
csökkentve ezzel is a 
társadalombiztosítási alapot 
és a sztróktól űzve esztelen 
maradt fogoly s bolyong 
most is a bűzben meztelen
(proszektúra)
van aki elmegy hirtelen 
felszáll mint reggellel a pára 
nem köszön, mit egy idegen 
s melegét még őrzi a párna 
viszed a ruhát utána
(fekete rózsáid között fekszel)
csak az a gyönyörű idő telt el 
nem lüktet tüzeket már a véred 
fekete rózsák közé lefekszel 
hová a nedves gyökerek leérnek
fekete talajban arcra bukva 
fekete körben a föld takaró 
fogaid köze a férgek útja 
még ott van a szádon a tegnapi szó
csak az a gyönyörű idő telt el 
fekete rózsáid között fekszel
Budapest, 2004
APÁMNAK, SIRATÓ 
múltadnak rongyai 
a délutáni a szélben, 
szikkadtan lengenek 
egy hullámos sós kötélen, 
mert feltépted – hasztalan – 
vékony csíkokra mindet, 
épen nem hagyva semmit, 
talán egy ócska inget, 
hiába kértelek, 
Istenre, füvekre, fákra, 
ott álltál csupaszon, 
akár egy kopasz fa ága!
és a rongyok alól, 
kikandikáltak a gondok 
fehéren és véresen, 
ahogy a múlt lefoszlott! 
miféle vad lelkiség, 
miféle harci bánat 
szabhatja meg nekem: 
ne nevezzelek apámnak? 
immár a fény felé figyelsz, 
napba bámulsz csendben, 
mint annyiszor, elkéstem 
most is, e furcsa rendben! 
két szemhéjam kelyhében 
a bánat mos ma lábat, 
úgy vágyom most is, 
most is, – utánad! 
(mégis)
jóbolond voltam – mondtad 
tegnap; mellém guggoltál 
– azt hittem, elvisz a szél is 
sohasem fogtunk kezet 
így elengedni sem tudlak 
– egyedül vagyok mégis! 
Budapest, 2005
SZOBOR A DUNÁNÁL, BALRA 
(In memoriam J.A.)
Leültem, feszülten itt a parkban, 
Most is itt ülök zavartan, 
A bronzba zárva, 
Egyedül, akár egy árva.
Magamnak annyi mása, 
Magamnak vagyok csak a társa, 
Verseimben, magam magányán,
S térek vissza egyre-másra, 
E park szórt árnyán, 
Magamra várva.
Ülnék én itt nyugton, a Dunánál, 
S talpam alatt e márvány, 
Lágy hullámokat vetne.
Kabátom letenném keresztbe, 
Magam mellé, várva, 
Hogy történjék valami már ma.
Itt várnám, hogy mit hoz el az este, 
Munkát vagy sztrájkot fejez be 
Az orvos, a tanító vagy éppen a munkás,
Egy panaszra éhes más, valami új Júdás, 
S a szívét ablaknyira tárva, 
Öntené panaszát a világra.
Itt hallgatnám, erősen kívánva, 
Hátha nem telt el az idő hiába!
S Új Krisztus kel fel az új nappal, 
Itt vitáznék megannyi újféle pappal. 
S vágnám őket a füstölőmmel hátba! 
Zavarva mindet szerte a világba!
Budapest, 2003 
SZABAD VAGYOK
szabad vagyok ma 
egy elkiáltott hang 
a víz felett 
ággal megtérő galamb 
olyan szabad 
mint a vízi élet 
melyben 
a harmónia és ígéret 
a ringó nádban, sás 
s madarak otthona 
vagy valami más 
én 'nemtomicsoda' 
immár sokadszor tűnődik a parton 
kéken lobogva 
bennem a nyár 
s fenn a légben fürdőzik az arcom 
szabadon szállva 
hatalmas sirály
Boglár, 2004
HAJNALI LEVÉL
Úgy keltem át 
az éjszaka nyavalyáin, 
mint árvízi erdőn 
szarvasok csapata.
Így ért el a postád.
A hajtott papír sáfrány színe, 
híg-halovány, 
akár a gyanútlan pára 
a hajnali erdőn. 
Megszagoltam a címzést, 
e finom hullámokat, 
s a tinta kobalt színét.
Rá kellett döbbenem, 
ráismernem a tényre: 
a boríték üres volt
Budapest, 2004
VONATON 
kinézel az ablakodon, 
négyszögletes a kerek világ, 
sebesen távolodnak a 
havas szántók és virágzó almafák.
a fémszínű síneken, 
fénylő kerekek csendes dühe forog, 
az elektronika uralta 
világot kergető mozdonyok.
idebenn fény van, fűtés, 
a fülkénken átlátszó az üveg, 
az erőtől ring ez a bölcső, 
a motorban pusztai ménes üget.
oly' szép elől az a mozdony, 
aranyos feszülő hetyke legény, 
fiatal nő szeme akad így el, 
a márvány farizom formás erején!
Budapest, 2005
MA ÉJJEL A KERTBEN 
(Húsvét után)
a kutyák is sírnak 
ma éjjel a kertben, 
nem látni csak a semmit,
pusztán a Holdat, 
ahogy a bakacsin estben, 
a csillagok az égre simulnak,
nem hallani csak a semmit, 
ahogyan az idő korhad, 
szöszös neszei közé porlad,
ahogy szétpereg az álom, 
fekete fűszálak árnyai borulnak, 
vállaim felett végig az ágyon,
rothad a gyümölcs 
a kertben az ágon
Budapest, 2005
ALKONY
a tintakék fényben tétován haladtam 
s hajamban szelíden ott babrált az este 
parázs vérzett a kocsik felfénylő farán 
és elöl a lámpák fehéren keresztbe 
hol a házak sötét kusza tömegében 
miképp uszadék fák a fekete árban 
velem sodródott november esti fénye 
akár a nehéz hab a söröspohárban 
s amint a laza játékos apró gyöngyök 
szállottak felfelé, mint narancsos pászmák 
halotti fehérben sápadó göröngyök 
ahogyan az üveg oldalát megmászták 
és kéklő gyémántos pára hűlt a napra 
rácsípve fázósan behúzott nyakamra
Budapest, 2005-11-15
IRTÁS
talán itt él, meghál és felnő, 
titokban majd, egy másik erdő , 
a domb oldalán, ha újra hajt, 
nyárközi széllel zöld zivatart. 
Budapest, 2005
SZOMORÚAKNAK
keserű, 
méz-sárga serből szürcsölök 
e kerti asztalnál, ellennék reggelig, 
ahol 
a csillagok a sötét fű között 
hajnalban fényüket egyszerre meglelik.
megvagyok, 
más szóval: – mindez tényszerű – 
amint feszül a húr, az Isten ujjbegyén, 
mikor 
a vállához szorítva a hegedűt; 
magának játszik a mindenség peremén
de mennyi 
mindent kibírhat az ember 
egyetlen éj, amíg a késeket fenik, 
ahogy 
a narancsfák az érő teherrel 
kínjukban a földet keményre verdesik
Budapest, 2005
A KIOSZTOTT VILÁG
ahogy lapok a könyvben összevarrva, 
egymást óvva, de el is takarva, 
őre is, foglya is, a feszes rendnek, 
helyükön mind-mind értelmet nyernek,
mert nincsen egyik nélkül a másik, 
rész az egész, ha egy is hiányzik, 
így feszül reánk a kiosztott világ, 
kötve-fűzve egyik a másikát.
Budapest, 2005-10-20
MOSOLY
estbe hajló ágain a mának 
barack virágok illata leng
Budapest, 2005
JÓL ÉLSZ
Fülemben cseng még: 
Jól élsz! Szépen. – dicsért, 
és kondásai vele röh(f)ögtek 
túl a kerítésen, túl mindenen, 
ahogy a jóllakottak böfögnek 
teli hassal, 
teli nyállal 
teli szarral, 
teli zsebbel 
még most is itt lebzsel 
s vele a dögvész 
hisz' az ilyen 
sohasem jár egyedül
Budapest, 2005-12-02
DECEMBER 5.
harangok szólnak még, szárnyas hangú félrevert imák, 
köd térdel a mellkasunkra, ahogy a kő növeszti 
bennem s benned kihajtva hatalmas szirmú bánatát,
az egész ránk telepszik, befon, szétárad és dagad, 
jobbágy-daróctól nyomort izzad velünk ez a kocsma, 
s december szégyenétől, bárhová száműznéd magad!
Budapest, 2006-03-07
MÁRCIUS
csillag-virág a lég, s az éjszaka hideg 
március ropog a hóban, ahogy ballagok, 
a mezőkön madár láb-mintás paplanok 
s a puha vackok ölén kisded tavasz piheg
Budapest, 2006-03-12
KIS HAJNALI HIMNUSZ IV.
Nézd ez a hajnal, tétova állat mozdul a ködben, 
Körbetekint lustán, még reszket a lábain állva, 
Kékesen égve a naptól, izzik a fák sziluettje, 
Harmatcsepp ragyog át, fel, végig az isteni kertre, 
Itt van a pillanat ím, fű hárfák zengik a hálát, 
Ó élet, mint ölben a lány, épp oly' gyönyörű vagy!
Budapest, 2006-04-06
HAZÁM I.
Hazám 
körös-körül, 
amerre a szem ellát.
– Nem tudom, 
hogy hol van még ilyen. –
Néha, 
azon gondolkodom:
Vajon, ott, 
mit csinál az ember, 
ahol mindez nincs?
Budapest, 2006
AZ LESZEK
egy nap majd barna rozs leszek 
rőt acélmag, érdes-szemkalász 
szélre ringó karcsú szál-derék 
a nyárban majd ha megtalálsz 
szántód királya, bizonnyal az leszek 
a jó kenyér, időben, fenn az asztalon
Budapest, 2006-04-13
CSERESZNYELEVES
pára tapad, 
hideg kanalamra
előttem, a levesben, 
cseresznyék úsznak,
felbomló húsukat, néhol 
szemérmes repedés szeli át,
vérbe borult a tányér, 
mint az a születésnap,
kár minden szóért, 
június van
Budapest, 2006 június 18
HAJNAL
a hajnal mi mindent lát 
szelíd fésűjével 
áthatol a függönyön
fehér fénybe tartva 
bámulom csillogó kemény szépségét 
zabolátlan magamnak
2006-05-15
KIÁLLÍTÁS
baromi tömeg a múzeum lépcsőin 
nem, dehogy forradalom 
Munkácsyt nézünk ma!
ha belegondolok: két kiló hús egy jegyért 
másfél óra, nyolc sorban 
az átlag magyar mindig sorban áll
persze még most is ősi-beidegzés 
már jönnek bentről, mosolyogva, 
kezet dörzsölve, nyállal síkosítva
'Csak nem gondolja excellenciád' 
és a még szegfű-illatú szélben 
prominensék a sor előtt belibegnek
Budapest, 2006
FÉHAJ 
(présház)
a kocsi út mélyen bevágva mint kézen a seb 
se balra se jobbra a nyom csak előre vezet
a hegy oldalán futó levert karók és oszlopok 
gondozott zöld kötényben lobogó tőke sorok
agyagra zsírhúrú perjelfű és újra agyag 
ahogy leütnéd de újra a kapádra tapad
a lágy indák pihéin áttetszőn lebeg a nyár 
a féhaj mögött kocsányos tölgyek csoportja áll
sápadtan a mészkő tömbjeiben méteresek 
durva felületén gyöngyház a fény ahogy rezeg
fenn a tetőn téli szelektől rég kócos a nád 
a falnál kékkő és mész levével telve a kád
odabenn asztal faragott prés és tölgyfa szagok 
néhány hordó és az asztalra dobott kén szalagok
az asztalon tányér sajt félig telt boros üveg 
a meszelt falon 'rég-itt-járt' ceruzás üzenet
Budapest, 2006
BÍZOM TEHÁT
richárd, híveid 
egyenruhában, 
fekete öltönyben 
kiskosztümben 
és közülünk 
állástalan 
kisemberek 
bicikliző bérgyilkosok 
hálás feladat
nem depressziós 
ahogy nyilatkozol 
nem őrült 
újra és újra 
unalomból 
ahogy túljátszod 
mi-az-hogy
ájtatos ősrovar 
rágóid közt vergődik 
az ifjú s az agg 
ó hogy remélem 
őszre megterem 
bennünk a harag
a ló 
mint végső sansz 
pergőre száradt ajánlat 
e szanált ország 
porhüvelyére 
mégis a nagy William 
reménye tart, 
bízom tehát
vagy, aki vagy 
táncos talán, 
vagy rómeó?
bikfic, tanácsolom:
kotródj amíg lehet 
és óvd az alfeled 
mert aki itt él 
nem mind seggnyaló!
Budapest, 2006 
VITORLÁK
ahogy ott ültem a hajó szélén 
a kormány hűsen tenyerembe simult 
kapitány vagy ma és vannak akik 
kapitányabb kapitányok 'on the board'
tegnap 'lebontottam' a stéget 
ahogy belerongyolt orrával a kedves 
a robogó másfél tonnás vattatömeg 
majd piheként száll el onnan a partról
nem aludtam az éjjel pedig számoltam 
számoltam újra és újra mi ütött ki balul 
szájtáti legénység csupa jóakarat 
mind érti és ami fő erősen hiszi azt
jobban tudja a dolgát mint kapitánya 
– kifutunk még ma! kifutunk az égre- 
vitorlák helyükön kötelek befűzve 
lekötve csomózva ami mozdul
fontos a rend majd a vihar zabolátlan 
ritmusain siklik a lomha a nagy tehetetlen 
és kifutunk most a viharban elhagyva 
kikötőjét menedékét a jövőnek
odakint a tavon csattog a fock-shot, 
ahogy még elszabadulva várja a dolgát 
nyüszít a csiga is s az öreg vitorlát 
férfikezek húzzák-vonják fel a magasba
dől a hajó, végre kifeszítve a vásznak 
igaz mind poliamidból szőve a textil 
mégis mégis lassan elfeslik a varrás, 
foszlik mint napjaink lágy szövedéke
rohamokban tör elő a vad levegő 
az árboc hajlik szinte fekszik a szélben 
ahogy nyargal a szép test s a hullámok 
a kajüt ablakait mossák végtelenül
csak a horizont biztos és a nap odafenn 
mozog a minden és ujjong bennünk a reggel 
mert repülünk, mert hajózni akkor is most is 
valami más míg ujjbegyeinkben lüktet a vér
Budapest, 2006
VIZET
ahogy engem bámult 
a testet nagyon lassan 
megtisztítottam a nyálkától 
és a pikkelyektől
igen azt hiszem 
a fehér has tapintásra puhábbnak tűnt 
izmos kis test volt, áramvonalas 
ha illik ezt kimondani ilyenkor
amint átszakadtak a kötőszövetek 
egy mozdulattal kitártam 
mint egy erszényt
kézzel téptem ki az egészet 
és felszeltem 
azonos méretű darabokra
nem akartam erre gondolni
Budapest, 2006
GONDOLA
nem lep meg 
mégis váratlanul ér 
a vörös kelmével bevont párna 
az ezüst szegély és rojt
kelletlenül ülünk a ravatalon, 
ahogy illik 
az utcák szűkek és nedvesek, 
átjár mindent a bizánci doh
a múlt mai árusai oly idegenek 
széles szalagú szalmakalappal 
csíkos trikóban, gesztusnyelv
feketére lakkozott hullám-lovas 
fékezett-habzású romantika 
itt nem tilos a lócitrom
Budapest, 2007
ÖNARCKÉP
arcom: sarló él 
vékony kabátban élek 
valós időben
Budapest, 2007
PANCREAS TESZI A DOLGÁT
szököm én már bogokat húz 
vénám csipkéin az idő 
ahogy horgolt ágyterítőn 
szobába-szabadult macska 
kék-sápadt bőrrajzolatok 
maori minták tetovált 
mitikus verssoraiban 
nincsen semmi szelídség
átszököm én már felbomlik 
lassan a test ionokra 
vizes oldat a szelídség 
simogatásodat érzem 
ahogy kezemhez érhet 
zavarba ejtő gondolatod 
úgy hever bennem a vers is 
mint parázs ha vízbe vetik
nem szököm én hova szöknék 
nem múlik el az örök lét 
nem szárad ki a semmi ága 
nem várnak sehol hiába 
pancreas teszi a dolgát 
ha hagyod ha nem 
múló időd visszafognád 
nagy csontos ló legel odabenn
Budapest, 2007
SZÜLETÉSNAP
leölt állatok szeméből 
mered így rám az értetlenség
feleségem mindig vesz nála valamit 
ha lehet többet ad érte
múltkor sem kért semmit 
az az asszony
ketten kis szőke fiával ülnek 
a lépcsőn tiszta ruhában
a fák levelének nedveit 
barkók és tetvek szívogatják
Budapest, 2007
TEARÓZSÁK
fiatal lány, 
még lágy porcelán
ahogy mosdik 
a reggeli fényben 
amint meghajlik egészen
mandula és borszesz illata 
haján a tegnap éjszaka
Budapest, 2007
HIÁBA
hiába vársz a híd alatt 
hajóm kikötni csendben 
immár a vágyam az maradt: 
most hagyj el kérlek engem
testemet hullámod veri 
ellen az árral úszva 
azt mi még bennem emberi 
apró darabra zúzza
mindez csupán már átkelés 
az evilági kompon 
vágyam kezedben görbe kés 
hiába csendben mondom
Budapest, 2007
PEREGNEK 
és peregnek 
a víz elporló vihar-szobrai belemarva 
minden élőbe minden lemez falba
ahogy rontanak hajónak rontanak morajnak 
dördülő olajzöld kapualjnak
úgy zuhognak szakadatlan 
nem tudva semmit nautikáról 
Odüsszeuszról hókarú Nauszikáról
nem tudva akaratlan 
fakadva föl más-más alakban
dombokat pergetnek lélegző homokórák 
partra vetett dűnék sárgás üveg búrák
és lejti a táncot odafenn 
így múló Afrikámon ezernyi homokszem
Budapest, 2007
"COOL" 
ha világra szült az anyád 
legyen sorsa megunt kabát 
hagyd el utcán, hosszú sorban 
vagy egy buszon vagy a boltban 
és ha mégis megtalálna, 
add be őt egy ruhatárba 
Budapest, 2007 
A FESTŐ
(E. J. emlékére) 
északról jól látta az öblöt, 
pasztelek lágy fényei közt 
felkent papja e tájnak, 
ülve a mólón nyári trikóban, 
– hóna alatt egy ládika zörgött – 
szemeit összeszorítva 
bámult végig a dél vizein, 
elámult a felhők szigetén, 
amint hogy a nap átvonta 
csendben, izzó színeit 
bíbor takaróval az estben, 
aztán meztéláb hazaindult 
csak a sapka-sildjén lobbant 
egyet a kék, a még-ragyogás. 
Budapest, 2005
DISZNÓTOR 
véres a hó. gőzölög a hajnal. 
lucskát a bélsárnak és a vérnek, 
már beledagasztották a földcipóba 
vidám családapák és feleségek. 
mint valami tészta úgy kel a sár. 
az üstben lassan fő még a kása, 
pálinkától és zsírtól síkos a pohár, 
ilyen ez, Kelet-Európa hálaadása. 
Budapest, 2005
A TÉLI LOMBOS ERDŐ
Meglestem tegnap a ruhátlan téli fákat, 
Mint vén kujon egy ifjú nőt, – ha láthat.
Gyönyört ígérő hajlékony tiszta testek, 
Mind fáztak ott, előttem és remegtek.
Csupa kecses és arányos karcsú ágak, 
S a lányos ívek is, tavaszra vártak.
A félelem s a pőreség adta szégyen, 
Lombtalan testüket elfedte egészen.
Budapest, 2004
DŰLŐÚTON 2007 
fázom, ha hó hull, 
vagy, ha hűl, 
nagykabátom 
a barátom legfelül,
rám, valódi eső szitál, 
valódi gond csorog, 
ablak előtt áll anyám, 
mikor reá gondolok,
nem engem lát, 
pára ül az üvegen, 
vajon miért 
lettem ilyen idegen
de nincs miért, 
és miért nem, 
vers sincs és hit: 
az igékben,
sem hajlék, 
hon és haza, 
csak menhelyek 
laza hálózata.
Budapest, 2007
HIÁNYOD MEGÁRAD 
ne ragadj magadhoz pók-szálú rugalmas kötelekkel, 
felforró valóddal, örökre lüktető vérereddel, 
vibrál bennem, reszket a hús-vér vágy, mint a gyertya lángja, 
ahogy a lámpa fényét az esetlen szél szétszitálja,
hiányod megárad, sodor a vágy csigás örvényekkel, 
taszíts, taszíts el engem örökre, lökj el a kezeddel, 
fojts, ölj bele sejtjeim ősvágyú mélységes tavába, 
hadd szabaduljak, hadd meneküljek tiszta-kék magányba!
Budapest, 2005-12-06
FOLYÓ VAGYOK
folyó vagyok, sebes ágaim tengeredbe lenyúlnak, 
feszes öbleidben hullámzó álmaim tornyosulnak, 
mélységed megragad, lehúz spirális muréna szája, 
öled magába zár, mint mindenség hatalmas tojása,
egy vagyok veled, testem eloszlik benned pontról-pontra, 
örökre elválaszthatatlanul atomról-atomra, 
vizeid sós ízét szomjazó nyelvem takarja szádon, 
gyöngy fogaid nyomai apró kagylók a folyamágyon.
Budapest, 2005-12-27
LASSULÓ ZONGORASZÓ 
lassuló zongora szó ahogy 
még körmödig hatolt a felismerés: 
az agyadban elzáródott ér 
nem lesz túlzottan szórakoztató
Budapest, 2007
SARLÓ FESZÜL
asztagban a Rend 
és egy furcsa érzés: ki fél? 
vagy ha szolga 
bizonnyal szőlőt szemezni 
nem rest, – a bátor,
hiszem: rókák keringik itt a kertet,
számban fűszál zizeg, mint szitok szó, 
szíjat hasítni fog a pírban Párizs, 
lenyúzva vékony testéről a hártyát
Istenem, ne hagyd; magam tagadni.
Budapest, 2006
A CIGÁNY 
meglepettem láttam, 
hogy a buszon mellettem álló, 
kotorászik a kosaramban. 
szürke garbóját panyókára vetve 
próbálta eltakarni magát. 
– Nincs benne érték. – mondtam, 
ahogy kosaram közelebb húztam 
s a gyomrom remegett. 
meglepődött, 
de öntudatosan tegezett, 
hogy egyből tudta, 
ezzel fogok jönni.
Budapest, 2007
LOMHA SZÉL 
lomha szél suhog, 
sötét tollak 
dögevő madarak, 
köröket rónak 
holló a hollónak 
nem a vacsorája 
istenem, teremtőm, 
szarni a világra
Budapest, 1972
A VÁGY TÜKRÖZŐDÉSE
üres pohár 
szomjúsággal telt pohár 
pohár a szomjas asztalon
Budapest, 2005 
ANYÁM 
Anyám arca 
elnagyolt ikon 
vonásait 
a párás üvegre rajzolom 
ahogy ott ül 
a szoba közepén 
esetleges 
akár egy dísznövény 
szótlan eső dobol 
az ablakon 
végigfolyik 
végig az arcomon
Budapest, 2005
PORTUGÁL GÁLYA 
(1) 
ezüst éj a néma tenger, 
olaj-kék lomha lények 
lengik körbe tiszta bárkám, 
csodás arányuk telt, 
mint lusta márvány, 
mint antik váza képlet 
szemem szerelme 
e hullám tengerré lett 
e hullám tenger-élet 
ábránd 
(2) 
ellengő lassú éji tenger 
sötét haján ring végig kezem 
mint szelíd apály 
a hajó oldalán 
s ernyedt közönnyel veszem 
s e dallam 
a vizek szorongó álma 
ez erőtől telt 
dúdolt tölgyfa ének 
fülemre folyva kicsurran 
mint pince-mélyi telt edények
(3) 
anyám te óceán 
vagy te lárva létem 
dajka léptű lénye 
édes, 
tekints reám 
e csendes lárva éden 
szelíd szívű reménye 
édes 
emlék vagyok pusztán 
egy vízben oldott álom 
elfojtott fájdalom, 
hogy örökké élni vágyom
(4) 
hajóm a test, egész, 
és egy a lélek 
átszőtték mégis 
merészen tarka képek 
s amint a testben 
így izom feszül 
meredten 
úgy az árboc fennen áll 
felszegzett ideggel legfelül 
s a kötélzet só nedves karjain 
remeg a bárka egyedül 
(5) 
mint hullámok hajlékony 
forma képe 
a vásznak 
úgy dagadnak a szélbe' 
– áznak 
s nyüszít a fő fedélzet 
és 
repülünk 
és 
repülünk 
porzik a sós víz 
tüdőnkön a lágy hólyagocskák hámja 
most emlékezik igazán 
ős időtlen anyánkra 
(6) 
a vihar után 
a sziklás part alatt 
szétvert kis lények 
mélyen alszanak 
(7) 
a szorosban 
jobbcsapáson jött a vihar 
kit balról ért 
most 
sirályok marakodnak 
a parton
Budapest, 2004.
JÁTÉKOK II.
Játékok, guruló, cseppnyi csörgők, 
ahogy a hegedűszó fodrai borzolják 
az olajos levelű bokrokat,
használt virágszirmokat sodor a szél 
a tenger felől fúj egész nap 
alig érzi a bőröd, e passzív létezésben
nem tudni, hogy délután van 
a félárnyékos verandán,
elképzeled a vizeket, 
ahogy ott járni tanulsz a felszín felett 
és 
a kérdések mind 
megválaszolatlanul maradnak
Budapest, 2008
ALTATÓ 
(egy R. M. témára)
alszik a nád és alszik a nádban a hajnali álom, 
alszik a zizegés és alszik a pára a faágon; 
érik a sötét a füzesben, a vízen köd gomolyog, 
alszik a parton az erdő, és benne a hangyabolyok, 
odvában a mókus, és lúd csapat kinn a vízen, 
ahogy fiatal lány alszik, alszik a május szelíden, 
alszik a fűben az Isten, zaklatott álma nehéz, 
arról álmodik éppen: nincs többé gondviselés.
Budapest, 2008
MÉG MESSZE VAN
reád borult az alkonyat, 
az úton érve téged, 
a távolság sötétbe vész, 
csak furcsa nesz a lépted, 
egyszerre mégsem biztató, 
még a hajnal messze van, 
haladsz tovább vagy célba érsz 
mindez oly' bizonytalan.
Budapest, 2001
JÓ AZ ISTEN 
jó az Isten nem ver bottal 
szegény ember sűrűn koplal,
és, ha mégis teletömte, 
bendőjének szűk az öble.
jó az Isten, ád kenyeret, 
gyerekeknek meleg tejet,
telet, nyarat, szép időket, 
szelíd szavú szeretőket.
Budapest, 1971 
EZ A NYÁR IS 
kivérzett ez a nyár is; 
arany fénye rezeg át a ráncos üvegen, 
az erdő szép is, vágy is, 
ahogy ott állnak a fák, időtlen öregen, 
kivérzett ez a vágy is 
még is, más is
Budapest, 2005
VÁGY 
ma megérintett a láthatatlan 
tisztán éreztem s nem tudtam mi volt 
mert értetlenül és megriadtan 
tág pupillámban ég egy fénylő folt
talán a tenger hullámzó tenyér 
ringatom magam segítsen álom 
remél az ember mégis; hova ér? 
kifeslő virág egy meggyfaágon
Budapest, 2008 
TELJESSÉG 
akár materialista a léttelenség 
végtelenül egyszerű 
fogd fel: a halál átlényegülés 
akár egy szakítás 
az élet maga is az 
mint a szerelem 
a teljesség 
szerelem a mindenségbe
Budapest, 2008
RÖGBI
(Murrayfield, Edinburgh 2007)
ünnep a szeptemberi délutánban 
kék lángot lobban Skócia 
virága a zöldellő gyepen 
ahogy teli torokból kiáltja: 
'tae think again!'
már a másik oldal; járja a hakát 
a harc ősi, maori ritmusát 
és hosszú sóhaj az 'all blacks' 
ahogy a tüdőkből kiszakad a jó szex
itt van! itt van a csapat! 
enyém, tied, övé és fenn a zászló 
célt ért a játék , ott az a nagy tojás! 
micsoda elfutás! 
tolongás, bedobás, – egyéb dolgok 
és van aki boldog.
sört iszunk. se barna se szőke. 
MEN, – sorban állunk előtte. 
mint otthon, mégis olyan hihetetlen, 
'De, tényleg itt vagyok a meccsen!' 
mobilozom haza a szünetben.
Budapest, 2008
VÁRÓTEREM
van aki nem megy szívesen, 
úgy tesz, mintha vonatra várna, 
csendben téblábol odabenn, 
hol meleg az étel, a kályha, 
nem vár csodára, holnapra, mára.
Budapest, 2008
EMLÉKEZET 
Nincstelen és kamasz álmaim is mind elmenekültek. 
Erdőimben szarvas alig jár, őz nyoma nincs rég, 
városi nép zaja, gépkocsi böffen a hajnali ködben, 
s néha a forrás tiszta vizéből inni lehet még. 
Ennyi maradt: öröm és bú. Elfedi lassan a múltnak 
új, kusza lét-televénye a költő őst, aki volt Babits. 
Gránit – a borhegyi költő, szirt mi a völgyre tekint le. 
Jónás sorsa csak emberi mérték, – nem lehet ő, a kavics.
S húslevesek közt, Szindbád néz fel a nyári Tabánra, 
Krúdy után már mítoszi minden ilyen menü kártya, 
konflis várja az útrakelőt, hazatérni a hajnal előtt. 
Műveltség bora, Márai szomja, e borba' barátra lel. 
Társa magánya, ha mennie kell majd újra hazátlanul. 
S fenn jár Lázár csillagos éjjel az égi mezőkön, 
víg mese buggyan a ködmöne cifra virágaiból már. 
Alszik az ország. Népről álmodik, ősi magáról. 
Budapest, 2008
FILOZÓFIÁK
(Haikuk)
szűzen 
nem szólít senkit 
a hársak árnyas völgyén 
szelíd lábnyoma 
sóvárgás 
mély magánya, vágy. 
vízzel megtöltött pohár, 
szomjas asztalon 
hattyúdal 
dala fájdalma, 
s nem a kiáltás pontos 
szövege fontos. 
Tél I. 
A tájra hó hullt, 
puhán. Fa-holt fehérlik. 
Szelíd halál-múlt. 
Tél II. 
Köd-ködmönt terít 
a tél. A szél, ha fázik, 
kék havat remél. 
Tél III. 
Vállára fagyos 
leplet terítő, tavaszt 
váró fehér gyász. 
Hallgat 
Hallgat a dal ma, 
mint kutak mélyén sötét 
vizek nyugalma, 
Amint az elégő 
fél esti alkonyatban 
a csend felénk jő. 
Békére vágyom, 
Mély ez a csend, dallama 
Nyugtalan álom 
fegyelem 
a csend nyit rendet 
lelkünkön, tarka álmon, 
feszült figyelmet. 
mosoly 
estbe hajló ágain a mának 
barack virágok illata leng 
Budapest, 2008 
NYÚL A BOZÓTBÓL
(Haikuk)
szántás 
katonagombot 
fordít a vas a napra, 
talán ruszki volt. 
rohamsisak 
nyelet drótoz rá 
dédid a pragmatikus, 
szart merni jó lesz. 
ostrom 
kispárnát visz épp 
anyád, még tizenöt éves 
katonapréda. 
1989 
kerek asztalon, 
cinkelt lapokkal játszó, 
puha-testület. 
mob 
nincs életkora. 
hernyó e földi létben 
mindent megzabál. 
honatya ? 
zsebmérete nagy, 
közerkölcsöt nem ismer, 
here a kasban. 
Budapest, 2008 
A RASSZISTA 
A rasszista ült a nagybörzsönyi posta előtt a földön. Rekkenő hőség szorult a gesztenyefa árnyékos lombja alá. Mozdulatlanul hevertek immár egy órája itt a betonon a turisták. Déli egy múlt valamivel. Szemben a kocsma is bezárt és mindenki hazament ebédelni. 
A falusiak csak "presszónak" emlegették a műintézményt. Feketére festett csőbútorok, zöld-gyöngyház mintájú dekorit héjjal borított forgács asztallapok éktelenkedtek a szintén feketére festett fém asztalvázakon. 
A padlót bordó-fekete metlahit lappal borították be, de nem ám úgy egyszerűen, négyzetrácsosan, hanem módszeresen dirib-darabra tördelték a lapokat, majd türelmesen egymásmellé helyezték a kiöntött lágy betonra, és íme elkészült a művészi mozaikpadló. Valódi "hand made", a kádári korízlés remeke. 
Valójában nem ábrázolt semmit és senkit, mégis a befektetett munka szerinti, értéke egyenlő volt egy római kori mozaikkal. Aha. Legalábbis az ideológia szerint. 
Vörös fekete szőttesek borították az asztalokat, és szintén ezek lógtak a karnisokról. Konfekció és proli enteriőr. A helyiség koszos volt és büdös és így nyáron, ráadásnak, rengeteg légy tanyázott odabenn. De ennek a kulturális központnak is megvolt a maga napirendje. Reggel öt órakor nyitott, hogy a "presszó" előtt lévő buszmegállóban várakozó munkásokat egy-egy felessel útra indítsa az ingázók könyörtelenül sivár, üstökös-pályáján. Délben, pedig mindennap, bezárt és négykor nyitott, hogy aztán este kilenckor újra lakat kerüljön az ajtóra. 
Tehát ült a járdán, amikor egy hétéves-forma cigány gyerekecske mellé telepedett. 
A kis füstös képű, széparcú, élénk, barnaszemű kölyök volt. Egy fekete klott-gatyán és egy meghatározhatatlan színű atlétatrikón kívül mást nem viselt. 
Nem volt ebben semmi kivetni való, az időjárásnak, a korszellemnek, és a szociális körülményeknek teljesen illő és üdvös toalettnek tűnt. 
A kölyök arca és keze maszatos volt, bár nem túlzottan, és mivel nem volt gyomorkavaró jelenség, inkább egy kis csibészes sármot adott a kis széltolónak. Mert széltoló volt az istenadta, semmi kétség. 
A gyerek hamiskásan méregette majd megszólalt: 
– Paraszt vagy, vagy cigán? – kérdezte azzal a hanghordozással, amivel, háttal állva is felismerhető ez az etnikum. 
– Mit gondolsz? – kérdezett vissza, miközben csendben végigfolyt a veríték a gerincén. 
A gyerek továbbra is figyelte, de bizonytalan maradt. Vívódott, látszott rajta, hogy efféle szerzetekkel, még nem találkozott. 
Hát igen, éktelenül koszosak lettek, ahogy átkeltek az erdőn, csak inni és feküdni vágytak a délelőtti húsz kilométeres gyaloglás után. 
A felszerelés a sátor és hátizsák és a többi kacat mind újdonságot jelentett ebben a zsákfaluban, ahol még a nyomorult termelőszövetkezet is alig tudott munkát adni a helyieknek. 
A férfiak élete-virága eljárt dolgozni az erdészetbe, vagy Szobra a vasúthoz, vagy még messzebbre, Vácra és Budapestre. Az asszonyok a ház körül a konyhakertekben próbálták megtermelni a napi élethez valót, hogy minél kevesebb pénzt kelljen kiadni. 
– Mit gondolsz? – kérdezte újra a gyereket, aki láthatóan erősen gondolkodott. 
– Te, paraszt vagy, ugye? – nézett kajánul a szeme közé, minden félelem nélkül az. 
– Nem, nem vagyok paraszt – válaszolta kíváncsian. 
– Akkor, mi vagy? – kérdezte a gyerek. 
– Én, magyar vagyok – válaszolta. 
A gyerek szemében felcsillant a felismerés fénye. 
– Akkor te paraszt vagy! – vágta ki a rezet büszkén. – A parasztok, hülyék! – mondta ki a szentenciát, vélhetően azt, amit otthon tanult. 
Meglepődött. Erre nem volt felkészülve. Pláne egy hétéves kiscigánytól, aki még olvasni sem tudott. 
– Nono! Aztán, miért hülyék a parasztok, meg a magyarok? – kérdezte kicsit kedvetlenül. 
– Mer', a cigán nem dolgozik! Dolgozzon az a hülye paraszt! A hülye magyar, csak az dolgozik! – vigyorgott a kisfiú. 
Látszott rajta, hogy felsőbbsége tudatában van. A hamuban sült pogácsa mellé járó bölcsesség, ez örök érvényű útravaló, a hagyomány már átadatott, amely meg fogja változtatni a magyarság és cigányság évszázados viszonyát e késő kádári-kor asztalánál, legalábbis a szociológusok szerint. 
A pimasz kis gyerekecske és az ifjú évein már túljutott férfi csendben ültek egymás mellett a járdán. Mindketten magyarul hallgattak. 
A gesztenyefa árnyéka egyformán óvta őket a nap sugaraitól. Mégis valami olyasmi fogalmazódott meg közöttük az utóbbi néhány percben, ami talán örökre elválasztotta őket egymástól. 
– Lehet, hogy rasszista lettem? – tette fel magában a kérdést a férfi zavartan. 
A szocialista idill pedig, mindent belepett és eltakart. A naptár szerint 1982-t írtak. 
Budapest, 2008
KISHERCEGNŐMNEK 
mint akácvirág az ágon, 
elandalít saját magányom. 
a csend halk szavára, ágyon 
lustán, hanyatt heverni vágyom. 
rőt ősz selyme ring a fákon. 
merre nyarunk? – tán bánod, s bánom ? 
pár emlék, jel, kép és álom 
maradt utána, sár és lábnyom. 
e kopottas őszi bálon, 
foltjaimat számlálva, – fázom, 
s a szelíd, avítt kabáton, 
minden elrejtett zúg: barátom, 
s te is, te valaha álom, 
párom vagy, csók a számon.
Budapest, 2001
A GOMB 
Ha huzatba kell ma állnom, 
      összegombolod kabátom. 
A posztó szárnyán friss tünet, 
      cérnából némi kis szünet. 
Elfoszló, mint az a nemrég 
      még erős kötésű kellék, 
megtartó, kettős kapcsolat, 
      mely hozzád fűzi sorsomat. 
A cérna nem mindig erős, 
      tán nem a gomb a felelős. 
Magamban sokszor gondolom: 
      kabátom újra gombolom. 
Budapest, 2003 
PROCEDÚRA 
(1)
öltsd fel a hollófekete leplet 
vedd magadra a gyász tompa színét 
elvesztegettél megint egy percet 
forgasd hát szádban az ima ízét 
akár a tenger keserű füvein 
akár negyven napra a pusztán 
etted mit tettek böjt ünnepein 
elibéd s ezeken éltél pusztán 
(2)
koromtól vergődő sebesült lepkék 
egódba villannak mint tompa szike 
ülj tort minden odalett percért 
a bánat most az egyetlen jelige 
akár a tenger keserű füvein 
akár negyven napra ott kinn a pusztán 
tisztulj meg magányod őrtüzein – 
Istenre számíthatsz pusztán
Budapest, 2004
FOHÁSZ
itt lobog bennem szüntelen 
az elévülhetetlen óhaj 
szeretni engedj megtévedt 
teljes szerelmetes valómmal 
meggyónom édes mindenem 
amit szétfodroztak az évek 
magányom sodródó habjain 
nem voltam más csak egy kísérlet 
hiába hívtál magadhoz 
bár te voltál magad a pásztor 
én kő-fejűn kemény botor 
elszakadni vágytam atyámtól 
hitemben most is ingatag 
egyensúlyra akár a mérleg 
hozzád kiáltok Istenem 
e közönytől lassan megégek
Budapest, 2003
HONVÁGY 
(Philadelphia, 2003)
A rám szusszanó éjszakában 
Kietlen állt a néma környék, 
A buszmegálló egymagában 
Volt a nemlét és öröklét.
Havaktól piszkos szürke járdán 
Várt két törött arcú asszony 
Hajnali három felé, kábán, 
Hogy egy buszt el ne szalasszon.
Hozzájuk léptem akkor csendben, 
S a philadelphiai estben, 
Hogy senkit meg ne riasszon,
Zavartan, lágyan szólt a hangom: 
'Mondják, jön még busz ma este, 
Amely hazavisz Budapestre?'
Budapest, 2003
A FOLYÓN 
Itt ért el a dél, a folyó hátán, 
Bogárka billeg hol akác terem, 
Némán, merengve siklom a bárkán, 
Nád illat oson át az ártereken.
Lenn a kanyarban a Sziget vár rám. 
Friss fűzek rázzák szép fejüket, 
Minden aranyzöld és kéklő márvány, 
Szélborzolta csupa lágy felület.
A parti fák között, a bozótban valahol, 
Szegfű-, vagy csiperkegomba kalapol, 
– mint koldus gubbaszt a smaragd mohán, –
A nyárlevélen tetvek itatnak hangyát, no lám! 
S a lombokról langy mézharmat szitál, 
Május van, meleg, és itt a Nyár!
Budapest, 2000
SIRÁLYOK II. 
mindegyik tündöklő madár, 
halakra repdeső halál, 
gyomrukban kelnek friss dalok, 
gyilkolnak, mint az angyalok, 
ha vér és konc elég jutott, 
szemük őszinte és nyugodt, 
törékeny testű gyilkosok, 
ők tiszta szívvel boldogok. 
Budapest, 2004
TALÁN 
talán 
zord tölgy vagyok 
egy nyári délután, 
a hegyek lábánál valahol Dél-Budán,
talán 
az Al-Dunán 
gyorsan sikló csónak, 
veszett kis dereglye a zsákolt kősónak,
talán 
az a csóknak 
szánt ősi mozdulat, 
félúton, valahogy elakadt indulat,
talán 
sötét kutak 
nyugalma, az ragyog, 
ahogy e tó tükrén a déli nap vagyok,
talán 
a tölgy vagyok
Budapest, 2004