Béres Csaba Zoltán – Zsák Judit VII. Új kihívások az e-önkormányzati szolgáltatások sikeressé tételében és azok összefüggései az információs műveltséggel A nemzetközi trendeknek megfelelően az utóbbi években Magyarországon is egyre többen veszik igénybe az online elektronikus szolgáltatásokat, méghozzá elsősorban információszerzés céljából élnek velük a felhasználók, s csak ezután következik az ügyintézés, illetve egyéb tranzakciók bonyolítása. Napjainkban már a legtöbb területen az alapvető szolgáltatások közé sorolhatjuk az online formát, tehát a szolgáltatás fejlettségi színvonalát inkább az határozza meg, hogy az adott elektronikus szolgáltatás mennyire tesz lehetővé egyéb, az információszerzésnél és átadásnál, vagy a levélváltásnál és az egyszerű dokumentumküldésnél bonyolultabb műveleteket. Az európai információs társadalmak és egyúttal a társadalmi rendszerek hatékonyabb működésének elérését hivatott szolgálni például az a húsz elektronikus közszolgáltatási terület (CLBPS: common list of basic public services), amelyen az EU-s irányelvek[1] szerint tudnunk kellene összetett, minőségileg, tartalmilag és funkcionálisan fejlett elektronikus közszolgáltatást nyújtani. A Capgemini 2007. szeptember 20-án közzétett, 2007 első félévére vonatkozó adatai szerint Magyarország e húsz közszolgáltatás megvalósulási szintjét és elérhetőségének mértékét tekintve összességében elérte az EU 27+ átlagát. Komoly lemaradásunk olyan, egyébként igen fontos területeken van, mint a szociális juttatások (28. hely a 31 országból), az építési engedélyek (27.), a közkönyvtári szolgáltatások szintje és elérése (24.) és az egészségüggyel kapcsolatos szolgáltatások pl. időpontfoglalás, interaktív tanácsadás a lehetséges szolgáltatásokról (31., több országgal holtversenyben). Az említett elektronikus közszolgáltatások jelentős részét az e-közigazgatási rendszeren (e-governance) belül találjuk. Ahogy az alábbi ábrákon láthatjuk, az e-közigazgatás hazai elérhetőségének a szintje 2004 óta megközelítette az európai átlagot.
1. ábra (Forrás: Capgemini, 2007 szeptember)
A probléma tehát nem ezzel, hanem a szolgáltatások társadalmi kihasználtságának az alacsony szintjével van. Erről tanúskodik a World Internet Project 2006-os felmérésének eredménye is, melyből jól látható, hogy az e-közigazgatási szolgáltatások használata jórészt információszerzés céljából történik és a felhasználók csak jóval ritkábban élnek az e-ügyintézés sokféle lehetőségével, pedig az információszolgáltatás alapvetésén túl az e-közigazgatási szolgáltatások rendszere elsősorban erre lenne hivatott.
2. ábra (Forrás: WIP, 2006)
A Szonda Ipsos Infokommunikációs Osztályának 2006-os országos vizsgálata szerint ez azzal magyarázható, hogy a magyar lakosság komoly hányada (31%-a) még csak nem is hallott az online ügyintézés lehetőségéről, vagy éppen hallott róla, de konkrét honlapokat nem ismer, ahol ilyen szolgáltatáshoz hozzáférhetne (34%), vagy csak igen korlátozott számban ismer online közigazgatási szolgáltatást nyújtó weboldalakat (pl. az APEH.hu 25%, az okmanyiroda.hu 15%, a Magyarorszag.hu 11% által ismert). A digitális aláírás ismertsége ezekhez képest magasabb (36%), a kormányzati portál Ügyfélkapuján keresztül intézhető ügyek ismertsége pedig közepes volt, a népesség 22%-a hallott róla.[2] Fontos kiemelni, hogy az itt hivatkozott Szonda Ipsos-felmérés kutatóinak érveléséből is érzékelhető az „e-közigazgatásban való jártasság” bizonytalan fogalmi meghatározottsága. E felmérésben a „jártasság” öt fokú skálája ugyanis aszerint oszlik meg, hogy ki hallott már az online ügyintézés lehetőségéről és ki próbálta már ki konkrétan az Ügyfélkaput. A hierarchia legalsó fokára helyezik azokat, akik még soha nem hallottak arról, hogy az interneten intézhetik hivatalos ügyeiket (30%), a legfelső szintre pedig azokat sorolják, akik az Ügyfélkaput is ismerik és legalább kipróbálás céljából jártak is a portálon (7%). A közbülső három szinten vannak azok, akik már hallottak az e-ügyintézésről, de nem ismernek konkrét honlapokat, illetve akik az Ügyfélkapu kivételével ismernek ilyen honlapokat, s tőlük is megkülönböztetik azokat, akik hallottak ugyan az Ügyfélkapuról, de nem próbálták ki. Egyetlen nagyon fontos komponens azonban kimarad a vizsgálatból: maga az ember mint felhasználó és az ő kompetenciái (amelyek már valós, mélységgel, tartalommal bíró jártasságok), illetve az e kompetenciákban, főleg az általános információs műveltségben mutatkozó hiányosságok. A felmérés megemlékezik ugyan a felhasználók „infokommunikációs fejlettségének” különböző szintjeiről, de nem helyezi azt tágabb összefüggésbe, csak az online ügyintézéssel kapcsolatos ismeretekkel és jártasságokkal méri. Új kompetenciafejlesztési szükségletek: információs műveltség és digitális írástudás Az információs társadalom korában reánk zúduló információáradatban az emberek érthető módon egyre kevésbé képesek arra, hogy segítség nélkül megfelelő szintű információs műveltségre (information literacy) tegyenek szert, vagyis, hogy felismerjék az információszerzés stratégiai fontosságát, s megtanulják honnan és hogyan tudják beszerezni a releváns információkat, majd kellően fejlett kritikai gondolkodásuk birtokában képesek legyenek értékelni, szelektálni és kreatívan felhasználni, sokrétű tudássá alakítani a szerzett információkat. Ennek a nagyon sokrétű kompetenciacsomagnak természetesen része a digitális írástudás (computer literacy) is, amely a mai körülmények között lassan kikerülhetetlen feltétele lesz az információszerzésnek és -közlésnek, valamint a digitális világban való tájékozódásnak és – szűkebb témánkhoz kapcsolódva – az elektronikus közigazgatás használatának is.[3] Érvelésünk kiindulópontja az, amit Mártonffy Attila is kiemelt az információs adatvagyon hasznosulását taglaló cikkében, miszerint a 2005 novemberi közigazgatási eljárási törvény (KET) e-közigazgatásra vonatkozó rendelkezései és a terület törvényi szabályozása „rendkívüli mértékben felgyorsítja, egyben demokratizálja, transzparenssé teszi a közigazgatási eljárásokat. Használatuk azonban vitathatatlanul informatikai jártasságot igényel, számítógépes alapismeretek meglétét feltételezi.”[4] Az európai információs társadalmak polgárai előtt álló kihívásokkal kapcsolatban Martin Bangemann is igen találóan fogalmazta meg a probléma összetettségének a lényegét, vagyis azt, hogy „a modern információs és kommunikációs technikák használatának politikai és társadalmi következményei messze túlmennek a pusztán gazdasági vagy technikai reformokon. (...) Ezek az innovációk a társadalmak egészét változtatják meg, (...) életmódunkat, tanulásunk és munkánk jellegét.”[5] E szempontból az egyik döntő fontosságú fejlesztési terület a közigazgatás polgárokhoz és üzleti szférához való közelebb hozása lett. A CLBPS-ben szereplő 20 szolgáltatás közül 12 az állampolgárok, 8 pedig a vállalkozások felé irányul. Az elektronikus szolgáltatások terjedése sokkal könnyebbé és felhasználóbaráttá teszi a közigazgatás és az állampolgár, valamint az üzleti élet szereplői közötti kapcsolattartást. De ennek a megvalósulásához természetesen az is szükséges, hogy minden állampolgárnak és minden ügyintézőnek legyen meg a megfelelő szintű digitális műveltsége, amelyhez biztosítani kell a hozzáférhető képzést még a hátrányos és elszigetelt területeken is. A hazánk által is követni kívánt eEurope-fejlesztésekkel kapcsolatban tehát felmerül az új oktatási és kompetenciafejlesztési szükségletek koncepcionális kérdése. Az utóbbi évek előremutató kezdeményezése a számítógép felhasználói szintű ismeretének elsajátítására vonatkozó törekvés a közigazgatásban is. E folyamatot erősíteni szükséges, mert az e-közigazgatás folyamatai csak akkor jelentenek javulást, akkor lesznek hatékonyak, ha a számítógép használata készségszintű minden ügyintézőnél, illetve minden felhasználó lakosnál. Tehát új kihívásként jelentkezik, hogy az ilyen jellegű ismeretek oktatását is meg kell(ene) oldani. Ha a megoldás stratégiáját igyekszünk felvázolni, akkor a következő fő fejlesztési irányokban kell gondolkodnunk: 1. oktatás, képzettség: Évek óta folynak kutatások azzal kapcsolatban, hogy a lakosság körében mennyire elterjedt a számítógép és Internet használata, illetve milyen ismeretek, tudás birtokában vannak az emberek ezek kezeléséhez. E kutatások eredményeiből kiindulva meg kell határozni azon kompetenciákat, tudáselemeket, felkészültségeket, melyek birtokában a humán ágensek e-közigazgatáshoz való kapcsolódása sikeres lehet. Ezt követheti a célorientált felnőttoktatási, szakképzési programok kidolgozása, valamint egy következő lépésben a digitális írástudás alapelemeinek az eddigieknél sikeresebb beillesztésére az iskolai tanulmányi rendszerbe. A végső cél e tekintetben a megfelelő szintű digitális műveltség és e-rutin elérése. 2. e-akadálymentesség, esélyegyenlőség: Fontos kihívás, hogy az eltérő személyes, társadalmi, illetve területi fejlettségek minél inkább kiküszöbölhetőek legyenek általánosságban az infokommunikációs technológiákkal kapcsolatos tudás, illetve relevánsan az e-közigazgatás és a kapcsolódó szolgáltatások viszonylatában is. Ez elsősorban az infrastruktúra, a technikai elérhetőség egyenlő fejlesztését jelentené, és a kapcsolódás esélyének térbeli, időbeli, fizikai lehetőségének megteremtését. 3. összehangolt oktatási és tájékoztatási stratégia kialakítása: Elemi érdek, hogy a polgárok és a hivatalok használják is az újonnan kiépített e-közigazgatási rendszert, így kiemelten fontos a szükséges kompetenciák kialakítása. Ennek legbiztosabb útja a társadalom széles rétegeit érdekeltté tevő oktatás, tájékoztatás, és a végfelhasználók (cégek, állampolgárok) bizalmának megszerzése, kialakítása, valamint a bizalom megtartása. Ehhez összehangolt oktatási és tájékoztatási stratégia kell. A felnőttoktatás feladata e téren a társadalom különböző rétegeit megcélzó tudás kialakítása, a célcsoportok igényeihez, elvárásaihoz igazított oktatási anyagok elkészítése, a használatból származó előnyök hangsúlyozása, a biztonságos használathoz szükséges ismeretek elterjesztése. 4. bizalom: Az egész e-közigazgatási rendszerbe vetett bizalom a sikeres működés alapfeltétele. Ehhez megfelelő tájékoztatás, marketing, oktatás és az aktív állampolgárságra való felkészítés szükséges. A fentiekben vázolt fejlesztési irányok közül cikkünkben csupán egy részterülettel kívánunk foglalkozni, az oktatási-képzési vetülettel, amely ugyanakkor az egyik legfontosabb terület az e-közigazgatás későbbi működése, működtetése, kihasználása szempontjából. Írásunk célja elsősorban az oktatás által megoldandó problémák, a teljesítendő kihívások körvonalazása. A e-közigazgatás használatát segítő képzések társadalmi haszna Magyarországon az e-közigazgatás bevezetésével járó teljes szemléletváltást nehezíti a majdnem ötven év alatt kialakult bürokratikus beidegződés. A szemléletváltást segítő oktatások és felkészítések fontos részét képeznék hazánk eEurope-felzárkózási stratégiájának. Az e-közigazgatáshoz szükséges információs műveltség elsajátíttatása, a kapacitásfejlesztés és az infokommunikációs technológiák terén szerzett jártasság ugyanis alapvető fontosságú ahhoz, hogy az állampolgársággal járó minden joggal és előnnyel élni lehessen. Az információs társadalom teljes körű állampolgársága olyan alapvető jogok biztosítását jelenti, amilyen például a hozzáférés az alapvető technológiákhoz, figyelembe véve a vidéki és a periférikus közösségek sajátosságait is, de jelenti a lehető leghatékonyabb, felhasználóbarát hozzáférést is a közszolgáltatásokhoz, megteremtve egy olyan közigazgatást, ahol a folyamatok a köz számára átlátható és érthető formában zajlanak. Nem utolsósorban ennek köszönhetően növekedhet a regionális koherencia és a demokrácia fejlettsége is. Az elektronikus ügyintézéssel kapcsolatos állampolgári tudnivalók oktatása természetesen nem csak a felnőttképzés feladata, hiszen azt már korábban, a közoktatási tantervbe is be kellene emelni. Figyelembe kell venni, hogy az állampolgár tizennégy évesen kerül először közvetlen kapcsolatba a közigazgatással. Az e-közigazgatással, elektronikus ügyintézéssel kapcsolatos állampolgári tudnivalók és technikai alapismeretek megszerzésének tehát már az iskolarendszerű oktatásban el kellene kezdődnie. Ennek keretében az általános- és/vagy középiskolai diákok tanulmányaik során megismerkednek az elektronikus ügyintézéssel kapcsolatos kérdésekkel, így a közoktatásból újonnan kikerülők már felkészülten, tudatosan és megfelelő biztonsággal képesek használni az e-közigazgatás szolgáltatásait. A tanulmányi programok keretében itt is kiemelt hangsúlyt kell kapjanak az elektronikus aláírással kapcsolatos és adatbiztonsági kérdések tudatosítását célzó ismeretek. Külön kell gondolkodni az egészségügyileg és/vagy szociálisan hátrányos helyzetű rétegeknek szóló speciális oktatási anyagok kidolgozásáról. A normál oktatási programmal nehezen elérhető csoportok számára a nekik megfelelő speciális módszerekkel és eszközökkel kialakított oktatóanyagokat kell készíteni. Fokozottan figyelni kell az elmaradott régiókra, valamint az ismeretszerzési és alkalmazási motiváció növelésére is. Különböző programok kidolgozása szükséges az idősebb korosztályok oktatásához, vagy az informatikailag képzetlenebb csoportok elérésére is. Végül arra is hangsúlyt kell fektetünk, hogy a megszerzett ismeretek mérhetősége mindegyik célcsoport esetében megvalósuljon. Ez azt jelenti, hogy ki kellene dolgozni az ellenőrzés lehetőségeit és meg kellene szervezni a vizsgáztatást az e-közigazgatási állampolgári ismeretekből. Olyan oktatási program kidolgozása szükséges, amely lehetővé tenné az e-közigazgatással kapcsolatos szolgáltatásokkal és az elektronikus ügyintézéssel kapcsolatos ismeretek bevonását például az OKJ, ECDL törzsanyagokba és vizsgákba. Az e-közigazgatási kompetenciák állapotfelmérése és a fő célcsoportok meghatározása Ahhoz, hogy az e-közigazgatás működése minél rövidebb idő alatt és mindegyik fél részéről valóban sikeres legyen, szükség van arra, hogy az állampolgárok köreiben és a hivatalokban meglévő vagy hiányzó e-közigazgatási kompetenciákról valós képet kapjunk. Ezért az oktatási célok, módszerek és anyagok kidolgozása előtt részletes állapotfelmérést kell készíteni az adott régióban, amely tartalmazza az e-közigazgatás teljes körű bevezetéséhez szükséges felkészültség felmérését az alábbi területeken: Infrastrukturális felkészültség (ügyfelek, hivatalok). Szükséges ismeretek, technikai tudás megléte (kiemelt szempont: biztonság, digitális aláírással kapcsolatos technikák, ismeretek megléte, alkalmazhatósága). Elérhető online szolgáltatások, folyamatok. A regionális kutatási eredmények alapján lesz lehetséges a régióban az adott állapotoknak és a különböző célcsoportoknak legmegfelelőbb oktatási stratégia kidolgozása. Jelenleg a következő fontosabb célcsoportok rajzolódnak ki: mélyebb közigazgatási előismeretekkel (szakismeretekkel) rendelkezők pl. közigazgatási dolgozók köre; mélyebb informatikai előismeretekkel (szakismeretekkel) rendelkezők pl. informatika tanár, számítástechnika tanár, programozó/műszaki/gazdasági informatikus, OKJ-s informatikai szakképzést végzettek; közgazdasági és informatikai téren csak alapismeretekkel vagy semmilyen ismeretekkel nem rendelkezők (a felmérés eredményei alapján a csoport differenciálható, illetve a kulcskompetenciák felmérése alapján további bontás lehet szükséges). A jövő útja: az e-közigazgatási szolgáltatások proaktivitása Összességében elmondható, hogy az e-közigazgatás sikeresebbé tételéhez az állampolgárok tudását és a szolgáltatások színvonalát is növelni kell. Az e-közigazgatási szolgáltatások fejlesztésének legújabb irányaként jelent meg napjainkban az úgynevezett 5. szint, amely a perszonalizációt, a proaktivitást célozza.
3. ábra A CLBPS szolgáltatások 4+1 szintje (Forrás: Capgemini, 2007)
A proaktivitás nem más, mint az eddig kínált elektronikus szolgáltatások felhasználóközpontú továbbfejlesztése.[6] Ez lehet a jövő sikeres e-közigazgatási szolgáltatásainak a kulcsa, hiszen lehetővé teheti a közigazgatás közelebb hozatalát az állampolgárokhoz, de segítheti a folyamatok átláthatóbbá és elérhetőbbé tételét is. Ennek köszönhetően talán többen válnak majd az online közszolgáltatások rendszeres felhasználóivá. Lásd az eEurope Akciótervek, illetve a legfrissebb, megújított EU-s irányelveket tartalmazó i2010 eGovernment Action Plan. Az 1500 főn végzett, a teljes hazai felnőtt lakosságot lakóhely, nem, kor és iskolai végzettség szerint reprezentáló felmérés részletes ismertetését lásd Csüllög Krisztina, Varga Anikó: Felmérés a hazai e-közigazgatás lakossági fogadtatásáról = Információs Társadalom, 2007. 1. sz. 86-96. p. Az information literacy és a computer literacy fogalmak megkülönböztetésénél az ALA (American Library Association) meghatározásával értünk egyet. Lásd erről: American Library Association Presidential Committee on Information Literacy. 1989. Final Report. Washington, DC., illetve Barbara Humes összefoglaló cikkét. URL: http://www.libraryinstruction.com/infolit.html (2007. 09. 20.) Mártonffy Attila: Hasznosul-e az adatvagyon? = IT Business, 2007. szeptember 18. 22. p. Bangemann, Martin: Policies for a European Information Society. In: Programme on Information and Communication Technologies. Uxbridge, Brunel University, 1995. Idézi: H. Kubicek, Dutton, R. Williams (szerk.): The Social Shaping of Information Superhighways. Frankfurt/New York: Campus, 1997. 19. p. Az i2010 eGovernment Action Plan prioritásai szerint a „no citizen left behind” elve, illetve az állampolgári részvétel növelése érdekében került bevezetésre az 5. szint a Capgemini felmérésben. A dokumentum forrása: A 21. század műveltsége – E-könyv az információs műveltségről Írta: Béres Csaba Zoltán, Mészárosné Szentirányi Zita, Varga Katalin, Zsák Judit Szerkesztette: Varga Katalin Szakmai lektor: Agárdi Péter Felelős kiadó: Koltai Dénes Pécsi Tudományegyetem — Felnőttképzési és Emberi Erőforrás Fejlesztési Kar Könyvtártudományi Intézet H-7633 Pécs, Szántó K. J. u. 1/b – Tel: (72) 501-500 / 2138 – Fax: (72) 251-100 Az elektronikus változatot készítette: Ambrus Attila József ( ) ISBN 978-963-642-254-7 Lezárva Pécs, 2008. szeptember 30-án. © PTE FEEK Könyvtártudományi Intézet, 2008. Minden jog fenntartva!