Előszó Ajánlás Versek: 1. Kunyhó 2. Az a tavasz... 3. Rókatánc 4. Cirkuszország 5. A rókaarcú Érdek 6. A szívemből a hidak... 7. Árokparti tűnődés 8. Túlpart 9. Az Ördög Országa 10. Azt, hogy mi fáj... 11. Fényképek, Apámnál 12. Különös esték 13. Balatoni alkony 14. Egy-egy fa... 15. Borsószem Királykisasszony (Szegedi Katalin képeihez) 16. Évszakok álma (Böszörményi Zoltánnak) 17. A végponton 18. Ördögi kör 19. Lola Úrnő kedvence (Szegedi Katalin művéhez) 20. Kalászok (Kaskötő Istvánnak) 21. Magyarul 22. Mindenben 23. Fehér ingek 24. Az eső mindig szép volt 25. Esti hold 26. Én már a nyárba vágyom át... 27. Az erdő legmélye 28. Miről beszéljünk? (Apámnak) 29. Ellenpontok 30. Mértani formák 31. Álomgépek 32. A kikötő 33. Karácsonyi fények (L. Csépányi Katalinnak) 34. Kárpátalja csillaga 35. Kharón ladikja 36. Pünkösdirózsák 37. Azt kutatom... 38. Ötvenhat 39. Október álma 40. Menekülés 41. A Költészet Napjára, 2007-ben 42. A nyár közel jött... (Németh Dezsőnek) 43. Miként lett ősz? 44. Őszi utak 45. Elégő utak (Németh Dezsőnek) 46. Biológia 47. Padlás 48. Látszat-szabadság 49. Utazom 50. Idő A szerzőről Impresszum | Egy-egy fa... Egy-egy fa teste, árnya: életed, és világodról vall, ha kérdezed. Most is. Augusztus bánata velem. Búcsú rozsdál lankadt leveleken, míg lent, a földben, ahol minden út sötét, a sok-sok gyökér múltba fut. Végtelenbe. Nem támad fel a holt, ha jó is hinni: van-ná lesz a volt. Mint lehetne? Égre néznek a fák, de nem látnak egyetlenegy csodát, amíg ti hány csodáról vallotok jeléül, hogy értelmetek halott! /S ha nem halott, - még halottabb nekem hazuggá lett, számító értelem!/ Mindegy. Nyár sincs. Oly csüggedtek a fák! Nincs-világban ijesztő némaság. A zaj is némaság. Bomlott zene, az is csak látszat-hangok erdeje, az is csak kábít, az is nincs-et ad, az is semmit villantó pillanat. Mindegy. Közöny nem hullat könnyeket, s e Némaságnál nincs nagyobb beteg. Tört ágak, ágak. Hát ez a világ? Ennek álmodtam istencsillagát, szívpirosát? Jóságtól meleget? Eszméje csak Nincs-ben melengetett? ...csak Hercegnőm volt Szép, - és szép, ha hű tokból kiszáll aranyláng-hegedű, és szólni kezd, és hangjára a könny fényvisszacseng, melengető öröm, majd Égen Csillag, szívpirosa még elalvás előtt mond remény-mesét... Ó, mindegy, dal! Minden fa: életem. Mind haldokló békét: Nincset terem, Anyagba ördögített látszatot, - nincs az Öröknél halottabb halott! ...csak Hercegnőm Szép, és az Szép, ha ég Ég lesz, s csillag Csillagként mond mesét, de nincs Ég, melyen Csillag felragyog, s remény, ha volt is, már az is halott, s Nagy Kör forog örök-kegyetlenül, haldokló béke a szíven belül, és búcsút rozsdál nyárvégi levél, lánghegedű alkonyaranyhoz ér, dallam törik, elcsillog a Világ, mely nincs, nem is volt, fáradtak a fák, nem érzitek, tudom, más ég velem, fájdalmatlanul fájó végtelen, egy-egy fa félénk árnyat tart elém, kopott madár egy szobor kézfején, kőtükörszemben volt-ének honol, csillagpiros tűnődik valahol.
2008. © A honlapot az Irodalmi Rádió készítette: www.irodalmiradio.hu