Előszó Ajánlás Versek: 1. Kunyhó 2. Az a tavasz... 3. Rókatánc 4. Cirkuszország 5. A rókaarcú Érdek 6. A szívemből a hidak... 7. Árokparti tűnődés 8. Túlpart 9. Az Ördög Országa 10. Azt, hogy mi fáj... 11. Fényképek, Apámnál 12. Különös esték 13. Balatoni alkony 14. Egy-egy fa... 15. Borsószem Királykisasszony (Szegedi Katalin képeihez) 16. Évszakok álma (Böszörményi Zoltánnak) 17. A végponton 18. Ördögi kör 19. Lola Úrnő kedvence (Szegedi Katalin művéhez) 20. Kalászok (Kaskötő Istvánnak) 21. Magyarul 22. Mindenben 23. Fehér ingek 24. Az eső mindig szép volt 25. Esti hold 26. Én már a nyárba vágyom át... 27. Az erdő legmélye 28. Miről beszéljünk? (Apámnak) 29. Ellenpontok 30. Mértani formák 31. Álomgépek 32. A kikötő 33. Karácsonyi fények (L. Csépányi Katalinnak) 34. Kárpátalja csillaga 35. Kharón ladikja 36. Pünkösdirózsák 37. Azt kutatom... 38. Ötvenhat 39. Október álma 40. Menekülés 41. A Költészet Napjára, 2007-ben 42. A nyár közel jött... (Németh Dezsőnek) 43. Miként lett ősz? 44. Őszi utak 45. Elégő utak (Németh Dezsőnek) 46. Biológia 47. Padlás 48. Látszat-szabadság 49. Utazom 50. Idő A szerzőről Impresszum | Miről beszéljünk? (Apámnak) Nem tagadom: nehéz ellene menni valónak azzal, hogy nem volt. A Semmi fényárnyéka bár ráfonhat glóriát... Jaj, meg ne tudd, hogy milyen is a világ! Habár elmúlt kilencvenhárom éved, csak gyermekként látsz Közelt, Messzeséget. Így jobb Neked /s nekünk/. Talán az Illem így őrködik nyavalyás kincseinken. /Vagy ellenségünk csupán? Hát, meglehet, s teszi: ne lássuk az igaz kincseket./ Ki szeretett, s hogyan? Nem érzed: késő ma már a Múlttal bármi szembenéző, - és múlt-szemekben, akkori Jelenben Nálatok jobban láttam: lehetetlen! Megtehetném most: az igazat mondjam? Indulatosan szívedhez kapsz nyomban. Más véleményét elviselned mindig nehezedre volt. Múlt-árnyékok intik: "Csak pszt! Csak pszt! Valahogy meg ne sértsed a Látszatot, - örökölt Istenséged!" Együtt tartotta össze azt a Házat Háborúisten, régi, s új szokáshad, vita, szeretet, szalmaszálnyi béke, áldozat-kötelesség szövevénye, torzsalkodás, okos nézésű macska, /kutyánkról hullott szőr piszkos cafatja/, robot, remény, harangszavas vasárnap, - fennkölt szóval azt mondhatnám: varázslat. Ám végül is nagy kérdés: ki varázsolt? A kor-jelen? Jövő, mely szívnek átszólt? Inkább mi mind, akkor, a "Sors kezében", - kis emberkék, bízók a csillagfényben? Nagy fazekakban az ebédek főttek, meg vacsorák... A bableves-időnek mindig örültem, s kertnek, hol a kékség sokféle volt, akár a zöld merészség, tulipánokban piros könnycsepp égett mikor kelyhükön átbújtak a fények, vagy sárgát ölelt aranykarjuk lángja, s felhőkig tágult manócskák világa... Erről beszéljünk? Most, hogy minden csonka: a ház, s a kert, melyben gyermek-diófa van csupán, és a nagy diófák másutt, s emlékként hallom gyümölcskoppanásuk?! A Csillagot még felemelem néha, másoknak, lássák, és ne legyen préda, Piros Hitét mutatom, bár bolondság, tudom, gonoszság bűvöli az Órát... Mindenütt Polgár békülget a Mával, s olykor Te is, a süteményestállal, illem-szavakkal, - jaj, csak meg ne sértsél nyájas rokont, ha másik vélemény kél! Mindenki más lett, mint hitték az órák, napok, hetek, évek! Más a valóság, mert az úgy van, hogy nincs: csalóka élet látszata csak, és közben semmivé lesz az a mosoly mit elhittél mosolynak /vagy nem is hittél, mert sejtetted, holnap más mosoly jön majd az arcokra, s akkor más mese kél tegnapi csillagokról?/. Szó mögött szó, tett mögött tett... de látom mily balgaság is volna átkiáltnom, hogy más a Más, mint hiszed, s csak az Illem mi őrködik nyavalyás kincseinken, míg őrködhet...Nem látod, csacska hitben: most-istenedként is az Illem isten? Az Illem kell? Illemisten az Álmod? Illem-szavak? Illem-látogatások? Vagy Anyámról beszéljünk? Újra, s újra fájjon a szív, ez a nyugtalan urna, melyben hamvak: emlékek. Ó, a béke hihetné, hogy szívurna - menedéke?! Írod: Angyal volt. Ily illemszavakkal illetheted, - de sohasem volt angyal. Több, - s kevesebb. Ámde, bárki volt, hol van? Te elhiszed: e fehér urna-holdban? Könnyebb Neked, ha a halállal játszol, s temetőt csinálsz az egyik szobádból? Szeretett, gyűlölt. Ó, dehogy volt Angyal! S mire ment volna angyalka-szavakkal a Kor, amelynek a harc volt az éke, - s harc a Szépségért Álma, Messzesége?! /Ő jobban látta, mint Te, ezt, - de akkor Te is láttad! Elmúltál "szép lovagkor"!/ Szerettem? Nem szerettem? Olykor bántott, de bántásában a szeretet-láng volt, legtöbbnyire. Egy kicsit Jeanne d'Arc-lélek lakott benne, - de imádta a Szépet, Békét, Reményt, rigóhangot, virágot, s pünkösdi rózsa bontott sziromálmot... Miről beszéljünk? Nincsen semmi-semmi emlék - egész. Minek elébe menni holnapnak már? Csak látszatokra lépünk, míg álmodjuk, vélt-ébren, álomvégünk. Miért lenne öröm Neked, ha láthatsz? Így, öregen? Kell bús szombat, vasárnap? Nem jobb a Vers, e filozófus-doktor, mely még időt jósol a csillagokból, a távolból? Inkább tükörbe nézzél: a Csend Tükrébe! /Ahelyett, hogy félnél./ A Csend Tükrében ott van minden-minden, s a Hiába, mely győzött szíveinken, ott minden vágyunk, vele minden vétkünk, elképzelt élet, amit el nem értünk, az Édenkert, mit fent elfed a Látszat, de tükörmélyben a Csend láttat, láttat, pünkösdi rózsa bimbók szétgurulnak, harmatgömbsor ezüst szikrákat bújtat, ott Anyám él /ha nem akarnám: éljen, arca mégis felfénylene a Szépben!/. Igen, elég, ha Csend-tükörbe nézünk, s beszéd helyett hallgatjuk álomvégünk, ezt a Mesét, mely úgy miénk: egészen, míg itt vagyunk, széthulló csillagfényben.
2008. © A honlapot az Irodalmi Rádió készítette: www.irodalmiradio.hu