Előszó Ajánlás Versek: 1. Kunyhó 2. Az a tavasz... 3. Rókatánc 4. Cirkuszország 5. A rókaarcú Érdek 6. A szívemből a hidak... 7. Árokparti tűnődés 8. Túlpart 9. Az Ördög Országa 10. Azt, hogy mi fáj... 11. Fényképek, Apámnál 12. Különös esték 13. Balatoni alkony 14. Egy-egy fa... 15. Borsószem Királykisasszony (Szegedi Katalin képeihez) 16. Évszakok álma (Böszörményi Zoltánnak) 17. A végponton 18. Ördögi kör 19. Lola Úrnő kedvence (Szegedi Katalin művéhez) 20. Kalászok (Kaskötő Istvánnak) 21. Magyarul 22. Mindenben 23. Fehér ingek 24. Az eső mindig szép volt 25. Esti hold 26. Én már a nyárba vágyom át... 27. Az erdő legmélye 28. Miről beszéljünk? (Apámnak) 29. Ellenpontok 30. Mértani formák 31. Álomgépek 32. A kikötő 33. Karácsonyi fények (L. Csépányi Katalinnak) 34. Kárpátalja csillaga 35. Kharón ladikja 36. Pünkösdirózsák 37. Azt kutatom... 38. Ötvenhat 39. Október álma 40. Menekülés 41. A Költészet Napjára, 2007-ben 42. A nyár közel jött... (Németh Dezsőnek) 43. Miként lett ősz? 44. Őszi utak 45. Elégő utak (Németh Dezsőnek) 46. Biológia 47. Padlás 48. Látszat-szabadság 49. Utazom 50. Idő A szerzőről Impresszum | Menekülés Csak menekülés hit, s hitetlen ének, ígérgetése aranyló meséknek, menekülés a lét-játékú álom, jótett, rossztett e szétfutó világon, csak menekülés, amely mindig késő: közeledéskor az a Messzeség nő. Menekülés a Vers is, pillanatra rád-rádtekint istenszép csillagarca, s ilyenkor egy-egy időtörtre érted magad, múltad, vágyad, menekülésed, s a titokról is, hogy Titokba zártan él börtönében: végtelen világban. Ó, Menekülés! Kertek, tulipánok... Tavaszpirosban álmodtam az Álmot. Kelyhetekben szív életszíne égett, Hollandusföldről idehozott szépek, s délceg toronyból délidő harangja riasztott rá lángoló hógalambra, majd kéreg-múltjuk nagy fák megmutatták, s nem éreztem még zsákutcák uralmát... Ó, Menekülés! Végesnek reménye, utadnak olykor Csillagvers az éke, egy Csillagvers, s egy isten csillagarca reményt vezényel néhány pillanatra... Csillagisten, Fény a fénytelenségben, áldd meg könnycseppes-bús menekülésem, áldd meg e menekülést önmagamba, volt tavaszba, gyönyörű Tavaszodba! Nem kell semmi, csak az a volt-volt Ének, mely hinni tudta azt a Messzeséget, Hitetlensége kell az Örök Rosszban, s Hite rosszat legyőző Csillagodban, bízó Hangja, mely rokona a Fénynek: Éneked, Fényed, Hited, - Messzeséged, az Ének tükre, melynek vágya Vágyad, s visszaadja az Embert - önmagának, az Ének, melyen most csupán nevetnek Nagy Piacán lélekben szennyeseknek, s míg hazug jelkép ámítja a népet, ördögkéz formál népből csőcseléket. Nem kell más, csupán az a volt-volt Ének, égillata az édenkerti szélnek, szabad piros, a virágkelyhek éke, piros szíveknek egykor-volt Reménye, Ének, amelyből árad fenti Fenség, s egy vágyott Haza hangja visszacseng még...
2008. © A honlapot az Irodalmi Rádió készítette: www.irodalmiradio.hu