Előszó Ajánlás Versek: 1. Kunyhó 2. Az a tavasz... 3. Rókatánc 4. Cirkuszország 5. A rókaarcú Érdek 6. A szívemből a hidak... 7. Árokparti tűnődés 8. Túlpart 9. Az Ördög Országa 10. Azt, hogy mi fáj... 11. Fényképek, Apámnál 12. Különös esték 13. Balatoni alkony 14. Egy-egy fa... 15. Borsószem Királykisasszony (Szegedi Katalin képeihez) 16. Évszakok álma (Böszörményi Zoltánnak) 17. A végponton 18. Ördögi kör 19. Lola Úrnő kedvence (Szegedi Katalin művéhez) 20. Kalászok (Kaskötő Istvánnak) 21. Magyarul 22. Mindenben 23. Fehér ingek 24. Az eső mindig szép volt 25. Esti hold 26. Én már a nyárba vágyom át... 27. Az erdő legmélye 28. Miről beszéljünk? (Apámnak) 29. Ellenpontok 30. Mértani formák 31. Álomgépek 32. A kikötő 33. Karácsonyi fények (L. Csépányi Katalinnak) 34. Kárpátalja csillaga 35. Kharón ladikja 36. Pünkösdirózsák 37. Azt kutatom... 38. Ötvenhat 39. Október álma 40. Menekülés 41. A Költészet Napjára, 2007-ben 42. A nyár közel jött... (Németh Dezsőnek) 43. Miként lett ősz? 44. Őszi utak 45. Elégő utak (Németh Dezsőnek) 46. Biológia 47. Padlás 48. Látszat-szabadság 49. Utazom 50. Idő A szerzőről Impresszum | Idő Szállt a Folyó. Elvitt keresztes lángot, s újat hozott. Egy új látszatvilágot. S szomorú volt felismerő szemekben: ami ismerős, az is ismeretlen. Újra-újra az bántott, ami bánthat: vért és könnyet miért kér annyi látszat? Szállt a Folyó, s partján úgy voltam ébren: hitetlenül valót álmodott létem. Fényt dobott rám keresztek lengő lángja, Anyag sötétből kilépő világa, - de víz repült, s a volt-fényt visszavette Folyó, Idő, az Érthetetlen Este. Megérthetetlen. Fénynek, fényhiánynak mi parancsol? Miért hullnak a vágyak a Nagy Vízbe, mely száguld? Volt-remények miért ígérnek újra Messzeséget? A lélek miért fény-árny-vitte Semmi? Miért nem képes önmagát szeretni, megérteni Szálló Folyót, a Múltat, a mélyben újravérző háborúkat, Csend csengését tükrén villanó Szépnek, melytől piros dal ég-gyümölccsé érhet? Száll a Folyó, áldónak hitt Kegyetlen, s vízszárnyain tűnődő Érthetetlen. Partján vagyok, már mindenkitől távol. A nemlét szélén Csillagom varázsol. Varázslatától szemek újra fájnak, de mégis kellesz képzelt Fényvarázslat, kell a hullás, mely felemel Magasba, titok, mely Titkok mély titkát kutatja, az élet kell, nem ez: egy másik Élet, a Részek tánca, mely felfed Egészet, a Végtelen, véges győztes halála, s születése, mely rálelt önmagára, az Ember kell, ki nem volt soha s nincsen, a Béke kell kinyíló szóban, szívben, az a Béke, mely nincs és nem lesz holnap, melynek zászlói sohasem lobogtak. Száll a Folyó, maga a Végtelenség, Idő, mely hozna egy megértőbb Estét, de nincs, sehol... hát jobb tőletek távol: behúnyt szememben Csillagom varázsol, s én megáldom, istenként, Messzeséged Piros Csillag, Piros Dal, - Piros Lélek.
2008. © A honlapot az Irodalmi Rádió készítette: www.irodalmiradio.hu