Előszó Ajánlás Versek: 1. Kunyhó 2. Az a tavasz... 3. Rókatánc 4. Cirkuszország 5. A rókaarcú Érdek 6. A szívemből a hidak... 7. Árokparti tűnődés 8. Túlpart 9. Az Ördög Országa 10. Azt, hogy mi fáj... 11. Fényképek, Apámnál 12. Különös esték 13. Balatoni alkony 14. Egy-egy fa... 15. Borsószem Királykisasszony (Szegedi Katalin képeihez) 16. Évszakok álma (Böszörményi Zoltánnak) 17. A végponton 18. Ördögi kör 19. Lola Úrnő kedvence (Szegedi Katalin művéhez) 20. Kalászok (Kaskötő Istvánnak) 21. Magyarul 22. Mindenben 23. Fehér ingek 24. Az eső mindig szép volt 25. Esti hold 26. Én már a nyárba vágyom át... 27. Az erdő legmélye 28. Miről beszéljünk? (Apámnak) 29. Ellenpontok 30. Mértani formák 31. Álomgépek 32. A kikötő 33. Karácsonyi fények (L. Csépányi Katalinnak) 34. Kárpátalja csillaga 35. Kharón ladikja 36. Pünkösdirózsák 37. Azt kutatom... 38. Ötvenhat 39. Október álma 40. Menekülés 41. A Költészet Napjára, 2007-ben 42. A nyár közel jött... (Németh Dezsőnek) 43. Miként lett ősz? 44. Őszi utak 45. Elégő utak (Németh Dezsőnek) 46. Biológia 47. Padlás 48. Látszat-szabadság 49. Utazom 50. Idő A szerzőről Impresszum | Azt, hogy mi fáj... Azt, hogy mi fáj, elmondanám, de mégse tudom. Ki tudná? Nézz kinyúló kézre, mely tétova, tűnő, szegényke álom lemondóan aranyló láthatáron! Fáj, hogy a múlt tetteket súg hiába: nincs szív, fogékony, s az agy hozzá kába. S ha volna tett, tűnődöm, mondd, mit érne? Idő éget mindent feketeségbe. Csak a Percen ülünk, e rozzant széken, s minden vágyunkra ő felel: a Mégsem. Fáj gyermekkorom, melyben sárga almák illatával illant a gondtalanság. Fáj, hogy a Szépben és Nemesben hittem, s elbukott, nem lett Isten az az isten. Ám mint lehetne? Az Örök Nincs foglya. Látszat-létét velünk együtt zokogja. Ó, nem az fáj, hogy tudom: nem szerettek! Más jajdul itt: önmagát vesztett gyermek, - futott volna glóriás csendbe, kékbe, míg nyár piroslott, málna édessége, ki, gyermekként, új messzeségbe látott, s akit felnőtt annyiszor megalázott, annyiszor bántott. Ülök rozzant széken, a Percen, és szólnék, de az a Mégsem nem engedi, ijesztget fehér holdnak szeme, gúnnyal olykor fölémhajolgat. Ó, jó volna a Fájdalmat kitépni szívből, agyból, s egykor-gyermekként nézni, látni, elvágyni, s hinni, hogy az árnyak félelmein túl csillagok bevárnak, hinni, bolondul: végül az a Csillag mindenkinek örömet hozó színt ad. Ó, álommúlt, hitetlen hittel itt benn! Hol vagy, Csillag, isten helyett az Isten?! Percen ülök, rozzant, szúette széken, s gyűlöllek bár, gonosz, vigyorgó Mégsem, Értelmetlen, érzem most, árnyak Árnya: a te Törvényed vetül a Világra, te vagy Örök, tőled pusztul a Szépség, káros csírádtól beteg az Egészség, feléd tárul ki hús, vér, minden Ablak neked fénylik, - de én, lásd, megtagadlak, épp úgy, mint régen bennem az a gyermek megtagadta hamis aranyszerelmed, - akkor már inkább halálomig fájjon e tagadás, - gyönyörű boldogságom, Hűségem Hozzád, Csillag, kiben hittem, Te, istenek közt az Egyetlen Isten!
2008. © A honlapot az Irodalmi Rádió készítette: www.irodalmiradio.hu