Előszó Ajánlás Versek: 1. Kunyhó 2. Az a tavasz... 3. Rókatánc 4. Cirkuszország 5. A rókaarcú Érdek 6. A szívemből a hidak... 7. Árokparti tűnődés 8. Túlpart 9. Az Ördög Országa 10. Azt, hogy mi fáj... 11. Fényképek, Apámnál 12. Különös esték 13. Balatoni alkony 14. Egy-egy fa... 15. Borsószem Királykisasszony (Szegedi Katalin képeihez) 16. Évszakok álma (Böszörményi Zoltánnak) 17. A végponton 18. Ördögi kör 19. Lola Úrnő kedvence (Szegedi Katalin művéhez) 20. Kalászok (Kaskötő Istvánnak) 21. Magyarul 22. Mindenben 23. Fehér ingek 24. Az eső mindig szép volt 25. Esti hold 26. Én már a nyárba vágyom át... 27. Az erdő legmélye 28. Miről beszéljünk? (Apámnak) 29. Ellenpontok 30. Mértani formák 31. Álomgépek 32. A kikötő 33. Karácsonyi fények (L. Csépányi Katalinnak) 34. Kárpátalja csillaga 35. Kharón ladikja 36. Pünkösdirózsák 37. Azt kutatom... 38. Ötvenhat 39. Október álma 40. Menekülés 41. A Költészet Napjára, 2007-ben 42. A nyár közel jött... (Németh Dezsőnek) 43. Miként lett ősz? 44. Őszi utak 45. Elégő utak (Németh Dezsőnek) 46. Biológia 47. Padlás 48. Látszat-szabadság 49. Utazom 50. Idő A szerzőről Impresszum | Évszakok álma (Böszörményi Zoltánnak) Ó, volt évszakok gyermekarcú álma! Télen hófoltok fehér boldogsága fénymadárszárnnyal fel-felszállt a légbe, ha nap sütött eltűnődő mesékre. Tavasz ránkkéklett... Hallgattam a földnek barna mellkasán azt az álomcsöndet, hangok szülőjét, mikor minden éled, s a hallgatásban is hangtalan ének. Legszabadabb voltál, nyári táj álma, - ki vágyott vissza padba, iskolába? Hol az a tudás, amely Veled ér fel, égbolt-csodáddal, szépség-messzeséggel? Ősz, bús, mosolygós! Álmod újra látom: levélkosárban holdas esti álom, gyümölcsillat... Sötétek mind a házak, kertek: holnapi önmagukra várnak. A volt-álmokból kétkedés felébreszt, s csillag, Csillagom, újra s újra kérdez: - Volt-e Évszak, egyszer is, - vagy csak Látszat tenyeréből ragyogtál, hóvarázslat? ...és Te, Tavasz, voltál, míg kékkel játszott zöld bújócska? Szívdobbantó virágot isten nyújtott felém, - s piros színében a Szabadság volt, amit látni véltem? S voltál-e, Nyár? Szikrázza drága ékkő koronádon, hogy késő, mindig késő, mert mire magvak, életek beérnek, cirkuszporondon bohóc lesz a Lényeg. Voltál-e, Ősz, ezüst-szomorkás álom, esőkönnycseppre oly nyugodtan várón, ázott avarszag, elmosódó házak, intő hangja a diókoppanásnak? Ó, Csillagom, Te, Lélek, Láthatatlan: ne kérdezz már! A közeljött szavakban ott van, kegyetlen, amit vágytam-féltem: Álomvéget megérző ébredésem.
2008. © A honlapot az Irodalmi Rádió készítette: www.irodalmiradio.hu