Előszó Ajánlás Versek: 1. Kunyhó 2. Az a tavasz... 3. Rókatánc 4. Cirkuszország 5. A rókaarcú Érdek 6. A szívemből a hidak... 7. Árokparti tűnődés 8. Túlpart 9. Az Ördög Országa 10. Azt, hogy mi fáj... 11. Fényképek, Apámnál 12. Különös esték 13. Balatoni alkony 14. Egy-egy fa... 15. Borsószem Királykisasszony (Szegedi Katalin képeihez) 16. Évszakok álma (Böszörményi Zoltánnak) 17. A végponton 18. Ördögi kör 19. Lola Úrnő kedvence (Szegedi Katalin művéhez) 20. Kalászok (Kaskötő Istvánnak) 21. Magyarul 22. Mindenben 23. Fehér ingek 24. Az eső mindig szép volt 25. Esti hold 26. Én már a nyárba vágyom át... 27. Az erdő legmélye 28. Miről beszéljünk? (Apámnak) 29. Ellenpontok 30. Mértani formák 31. Álomgépek 32. A kikötő 33. Karácsonyi fények (L. Csépányi Katalinnak) 34. Kárpátalja csillaga 35. Kharón ladikja 36. Pünkösdirózsák 37. Azt kutatom... 38. Ötvenhat 39. Október álma 40. Menekülés 41. A Költészet Napjára, 2007-ben 42. A nyár közel jött... (Németh Dezsőnek) 43. Miként lett ősz? 44. Őszi utak 45. Elégő utak (Németh Dezsőnek) 46. Biológia 47. Padlás 48. Látszat-szabadság 49. Utazom 50. Idő A szerzőről Impresszum | Kunyhó Egy kunyhó, melybe szél se jut, s a világ kint lakik: jó volna e kis menedék tűnődni, tavaszig! Dunyha dünnyögne. Tél-időt égetne lelki bent tavaszvárón, míg kint a hó fényesít fénytelent. Dörmögne medvés félhomály, de csend-elhozta szó gurulna: fehér lendület kezéből kék golyó. Igen! A kunyhó kellene, melyben magam vagyok, magam, és nem búsítanak tél-törvény holnapok. Kint fák zúgnának, bent varázs: már hóvirág-mese bújna ki, míg forrást fakaszt az Erdők Istene... Ó, Kunyhó, melyben Minden ott, de minden másmilyen: fellélegző IGEN-öröm mi rideg kinti NEM! Hallgatnám, hogy az óra jár, s nyugalom őz-szemén álomként kélne ébredés, halk csengettyűs remény. Ám kunyhó, álom nincs sehol, csak hideg lelki kint, s hajszol a föld, botlik a láb sötét göröngyein. A messzeség csillagtalan. Fák dőlnek szerteszét. Egyszerre hívom, s korholom az Erdők Istenét. Ó, füstös ág, kéreg-korom, fekete kármadár! Nem kérdi kő, nem kérdi út: a költő merre jár? Utat kunyhóig nem mutatsz, Neked sem kell mese, dalos kincs, tavaszámulat, mondd, Erdők Istene? Te is más lettél, és szíved sötét-tanácstalan, olyan már akár annyi más, és csupán árnya van? Tavaszba tartok, akkor is, ha nem lesz már tavasz, s szomorú hó könnyes-dalos szívekre ráhavaz, ha józanít a kő-világ: hogy nincs álom, mese, Kunyhó, - és forrást sem fakaszt az Erdők Istene, ha nem lesz földön ég-virág többé talán soha, - Tavaszba tartok! Benne még a Csillag mosolya.
2008. © A honlapot az Irodalmi Rádió készítette: www.irodalmiradio.hu