Előszó Ajánlás Versek: 1. Kunyhó 2. Az a tavasz... 3. Rókatánc 4. Cirkuszország 5. A rókaarcú Érdek 6. A szívemből a hidak... 7. Árokparti tűnődés 8. Túlpart 9. Az Ördög Országa 10. Azt, hogy mi fáj... 11. Fényképek, Apámnál 12. Különös esték 13. Balatoni alkony 14. Egy-egy fa... 15. Borsószem Királykisasszony (Szegedi Katalin képeihez) 16. Évszakok álma (Böszörményi Zoltánnak) 17. A végponton 18. Ördögi kör 19. Lola Úrnő kedvence (Szegedi Katalin művéhez) 20. Kalászok (Kaskötő Istvánnak) 21. Magyarul 22. Mindenben 23. Fehér ingek 24. Az eső mindig szép volt 25. Esti hold 26. Én már a nyárba vágyom át... 27. Az erdő legmélye 28. Miről beszéljünk? (Apámnak) 29. Ellenpontok 30. Mértani formák 31. Álomgépek 32. A kikötő 33. Karácsonyi fények (L. Csépányi Katalinnak) 34. Kárpátalja csillaga 35. Kharón ladikja 36. Pünkösdirózsák 37. Azt kutatom... 38. Ötvenhat 39. Október álma 40. Menekülés 41. A Költészet Napjára, 2007-ben 42. A nyár közel jött... (Németh Dezsőnek) 43. Miként lett ősz? 44. Őszi utak 45. Elégő utak (Németh Dezsőnek) 46. Biológia 47. Padlás 48. Látszat-szabadság 49. Utazom 50. Idő A szerzőről Impresszum | Kárpátalja csillaga Bárhol is élsz, egyszer erre a tájra utazz el: szépség-dús, s titkok hazája. Más itt a hold, mint másutt, énekében bánat is bájos, gyöngyruhás reményben, s hajnalokban piros lovak sörénye lángol színt a még bóbiskoló égre, s búcsúzó csillag csók-pillanata döbbent szívet: a Világ Csillaga! Ilyen tájat eddig sehol sem láttam. Folyók tobzódnak szivárvány-csodákban, ezüst zengést adnak a hegysötétnek, fenyőkben mélység és magasság: lélek. Különös föld! Akárcsak Csillagában, nyugalmában is elszállni kész szárny van. Arany tücskök szórnak szikrát a réten: Szépség-tűz gyúljon alkonyi mesékben! Az esték illatban, sziromkehelyben, s az ember helyett eltűnődő csendben máris égen a világ-jel maga: Kárpátalja fenséges Csillaga. Tavaszkor e táj még szebb, mint a nyárban: határtalanban viráglobogás van, fű, fa, bokor, újult kristályú ének mutat erdőt, rétet, felhőt: Egészet, - kis ékszerekből összeáll az Ékszer, s messzeséget koronáz Messzeséggel. S ősze oly szép, míg pirosat keverget, s barnát zöldjébe ballagó hegyeknek! Majd sárga füttyent, jön függönyös eső, s köd, a csúcsok közt furán eltekergő, szürkén lóg vízbe kis törpék szakálla, s a Felejtés emlékezik a Nyárra. Milyen tele? Az Elmúlás - fehéren, szépségtisztán, ha nap kisüt, a fényben. Alszik a medve brummos barna lénye, s nyelvén málnaszem álomédessége. Azé ily álom, kit csak érzet éltet, csak szín, csak szél, csak fel nem ismert élet. Az ész hiú, de a szív olykor kérdi: nem jobb csupán csak érzetekben élni? Ám azt is láttam: hányan meg sem értik se történetük elejét, se végit, az eddigit! Múltjuk. Igazat adnak gőgös ukránnak, butított magyarnak. Gyógyíts sebet, sajgó emberi lelket, Láthatatlan Varázslat! És szerelmed mutassa fel szíveknek a Csodát: Megértés, Béke közös Csillagát!
2008. © A honlapot az Irodalmi Rádió készítette: www.irodalmiradio.hu