Vergilius összes művei

Fordította Lakatos István

TARTALOM
EKLOGÁK
ELSŐ EKLOGA
MÁSODIK EKLOGA
HARMADIK EKLOGA
NEGYEDIK EKLOGA
ÖTÖDIK EKLOGA
HATODIK EKLOGA
HETEDIK EKLOGA
NYOLCADIK EKLOGA
KILENCEDIK EKLOGA
TIZEDIK EKLOGA
GEORGICA
ELSŐ KÖNYV
MÁSODIK KÖNYV
HARMADIK KÖNYV
NEGYEDIK KÖNYV
AENEIS
ELSŐ ÉNEK
MÁSODIK ÉNEK
HARMADIK ÉNEK
NEGYEDIK ÉNEK
ÖTÖDIK ÉNEK
HATODIK ÉNEK
HETEDIK ÉNEK
NYOLCADIK ÉNEK
KILENCEDIK ÉNEK
TIZEDIK ÉNEK
TIZENEGYEDIK ÉNEK
TIZENKETTEDIK ÉNEK
APPENDIX VERGILIANA
CATALEPTON
Catalepton
PRIAPUS-VERSEK
Priapeia
SZÚNYOG
Culex
CIRIS
Ciris
A FOGADÓSNÉ
Copa
MORETUM
Moretum
ÁTKOK
Dirae
LYDIA
Lydia
ELÉGIÁK MAECENASRA
AETNA
Aetna

EKLOGÁK
ELSŐ EKLOGA
MELIBOEUS
    Títyrusom, ki a sátras bükk hüvösén heverészel,
Erdei múzsádat leheled lágyhangu sipodba,
Míg mi hazánk édes mezeit s e határt odahagyjuk.
Hontalanul bolygunk: de te, Títyrusom, zugod árnyán,
Szép Amaryllisedért a vadont epekedni tanítod.

TÍTYRUS
Ó, Meliboeus, egy isten adott nekem ily nyugodalmat,
(Mert bizony istenem ő s az lesz mindig, kinek aklunk
Kis barit áldozatul küld oltárára gyakorta):
Néki köszönhetem én, hogy - lásd - ez a csorda csatangol
És hogy e réti sipon dalaim kedvemre buzognak.

MELIBOEUS
Sorsod ugyan nem irigylem, bár bámullak - a bajtól
Messzi határunk oly hangos! Magam is rogyadozva
Hajtom a kecskéket. Nézd, Títyrus, ezt: alig ődöng;
Két gödölyét az imént ellett a sürű mogyorósban,
S hagynia kell a kemény kövön ott, ah, a nyáj e reményét!
Tölgyfáinkba pedig hányszor vágott bele mennykő,
Emlékszem, de eszünk buta volt olvasni a jelből!
Csakhogy, Títyrusom, szólj már, ki tehát az az isten?

TÍTYRUS
Eddig a Róma nevű városról én, Meliboeus,
Azt hittem botorul, csak ilyen, mint ez, hova nyájunk
Zsengéjével olyan gyakran bemegyünk, mi juhászok.
Mint a kutyához csöpp kölykét, gödölyéhez az anyját:
Hozzámérni kicsit már én így szoktam a nagyhoz.
Ámde az ott minden város közül úgy kimagaslik,
Mint ahogyan ciprusfa kökény-bokrok sürüjéből.

MELIBOEUS
S fontos okod vajjon Rómát meglátni mi támadt?

TÍTYRUS
Óh, a szabadság! mely rám nézett végre, riadtra,
Bárha szakállam már szürkén hullik le, ha nyírom;
Évek után mégis jött és néz rám, amióta,
Hogy Galatéa magamra hagyott, Amaryllis ölelget.
Mert megvallom, amíg Galatéa szerelme hevített,
Élni szabadságban nem volt, se vagyonra reményem,
Jóllehet áldozatul hányat küldött ürüt aklom
S hordtam a hálátlan városnak a sajtot is egyre!
Mégse tudott markom soha pénzt eleget hazavinni.

MELIBOEUS
S én bámultam még, búsan mért hívtad a mennyet
S almáid kinek őrizted meg a fán, Amaryllis:
Títyrus, ő ment el! Rád vártak, Títyrus, ottan
Fenyvesek és patakok, teutánad epednek a bokrok.

TÍTYRUS
Tennem mást lehetett? se ledobnom igámat egyébként,
Sem velem-érzőbbet nem tudtam lelni, oly istent.
Ott láttam meg az ifjút én, akinek, Meliboeus,
Kétszer hat napon át ég majd évente az oltár.
És ő volt, ki először szólt panaszomra, eképen:
“Hajtsd ki gulyád, fiu, mint azelőtt, ébreszd a bikákat!”

MELIBOEUS
Így hát, boldog öreg, mégis megtartod a földet.
Úntig elég neked az, noha pőre kövek fedik egyrészt,
Szittyós káka, mocsár másrészt minden legelődet.
Ártó fű vemhes tehened sose rontja meg erre,
Rossz nyavalyát se kap itt nyájad szomszédi gulyáktól.
Boldog öreg, hát jól-ismert folyamok fövenyágyán,
Szent forrás-habnál így hűs lomb-árnynak örülhetsz.
Hol, zümmögve szelíd susogással, a hyblai méhek,
Kik szívják a virágszirmot, tetejében a szomszéd
Fűzfasövényének, szórnak szendert szemeidbe;
Ott meg a szirtfok alól egy vincellér dala csendül,
Míg kedvenced, a vad-tuba pár turbékol eközben,
És nem szűnik a gerlice sem fenn búgni a szilfán.

TÍTYRUS
Hát a hamar gímszarvas előbb legelészik a légben
És a homokban a hab halakat hamarébb hagy el árván
S inni előbb fog a Tigrisből germán, az Ararból
Párthus, hontalan egymásnak bebolyongva határát,
Hogysem az ő képét keblemből én kitöröljem.

MELIBOEUS
Ránk pedig Afrika vár szomjas földjével, esetleg
Kréta Oaxés gyors folyamával, avagy scytha tájak,
Mást a világtól elszigetelt nép hív, a britannus.
Annyi sok év multán, ó hon, valahára határod
S csöpp hajlék te, füves fedeled meglátom-e vajjon?
S hajdani birtokomon fogom-é bámulni a búzát?...
Hát amit úgy gondoztam, a föld, ádáz katonáké?
Barbáré a vetés? Ime, testvérharc, a gyümölcsöd!
S ó, nyomorult polgárok, ezek számára vetettünk!
Körtéd így kösd, így sorban venyigéd, Meliboeus!
Menj tova, hajdan olyan víg nyáj, gödölyék, fel, utunkra!
Már lepihenve, mohos barlangomból sose látom,
Messzi tetőknek mint függtök tövises meredélyén;
Nem dudolom dalaim se; legelni lucerna virágát
S friss fűzet, gida-nyáj, más pásztor hajt ki ezentúl.

TÍTYRUS
Ámde az éjszaka még heveredj üde lomb-nyoszolyámra:
Adhatok érett almát én, puha gesztenye szintén
Jut neked, és van elég odabenn túróm is a tejből;
Ím a tanyák tetején távol füst száll fel azonban,
És a magas bérceknek már hosszabbodik árnya.

MÁSODIK EKLOGA
    Lángol a bájos Alexis után Corydón, a gulyásuk,
Ámde remélnie nincs mit, mert az a gazda kegyeltje.
Lombkoszorúzta hegyek bükkös sürüjét szakadatlan
Érte bolyongja pedig; s a magányban a bércen, az erdőn
Így eped egyszerü érzését panaszolva hiába:
    “Ó, te kegyetlen Alexis, hát duzzogsz a dalomra?
Vagy nem szán-e szived? hiszen így te veszítsz el a végén.
Most, amidőn hüvös árnyékban heverésznek a marhák,
Most, hogy a zöld gyikok is megbújnak a csipkebokorban,
S Thestylis illatozó füvet és csombort kever össze
Fokhagymával, a hév naptól elalélt aratóknak.
Ámde nekem, mialatt nyomaid kutatom, csak a dűlők
Tücskei zengnek vissza rekedten a nyári melegben.
Nem lett volna-e jobb a szivem-kínzó Amaryllis
Dühkitöréseit is tűrnöm vagy utálata dölyfét?
Sőt, ki sötétszinü, míg te ragyogsz, hó-bőrü, Menalcást?
Ó gyönyörű gyerekem, bőrödre ne légy soha büszke!
Mert a sötét ivoját leszedik, de a hó fagyal elhull.
    Mit se törődsz velem, és ki vagyok, nem kérded, Alexis,
Nem, mily dús ez a nyáj, hószín tejjel hogyan ellát
S hogy siculus hegyeken vagy ezer bárányom is ődöng;
Nyár van avagy tél: friss tejnek híját nem is érzem!
S dircei Amphíón, dalolom, mit az egykor, üszőit
Hajtva dalolt Acté táján, aracynthusi bércen.
Oly csúf sem vagyok én: minap is fürkésztem a partról
Arcom a szélcsendes vízben; vesd hát velem össze,
Nem félek, Daphnist, ha ugyan rám vall a tükörkép.
Csak velem élni, habár hitvány ugaron, kicsi házban,
Tetszene néked, hogy vessük szarvasra dzsidáink,
Vagy gidanyájunkat viruló mályvára kicsapjuk!
    S hogyha dalunk csendül, Pán lesz példánk a pagonyban.
Pán fűzött pásztor-fuvolát fuvolához először,
Pán, aki csordást és csordát nem hagy soha cserben.
Hát ajakad sipodon csucsorítani csókra ne restelld:
Tudni ilyen fuvolán - mit nem tett volna Amyntás!
Hét nem-egyenlő nádszárból is van sipom aztán,
Adta ajándékul hajdan, hogy elérte halála,
Damoetás, mondván: »Te legyél gazdája utánam.«
Így szólt Damoetás, irigyelt is a dőre Amyntás!
Van két őzem ezenkívül, melyeket meredélyes
Völgy fenekén fogtam, most is hó-pettyes a szőrük;
Két juhom emlőjét szívják - im, adom neked őket!
Thestylis is könyörög már rég értük, hazavinné,
És viszi is, mert nincs adományomnak becse nálad.
Ó gyönyörű gyerekem, gyere hát, hozzák im a nimfák
Már liliommal telt kosaruk, szed a hószinü náis
Mákfejet is, halovány violákba vegyítve tenéked
S jószagu kaprot köt nárcisz-koszorúba ezekhez;
Majd füszeres füveket foglal füzögetve fahéjba,
Sárgás boglárkát végül lágy áfonya mellé.
Én pedig összeszedek hamvas haju hó-husos almát,
Gesztenye híja se lesz, amelyért Amaryllisem élt-halt;
S kapsz viaszos ringlót, mely eléri zamatban a birset;
Majd, te közel mirtusz, téged téplek, meg a repkényt,
Hogy, kötögetve csokorba, e dús illat felüdítsen.
    Jaj, Corydón, te paraszt: adományod Alexis utálja!
Mit felajánlasz, Iollásén avval sose győzhetsz.
Hej, de mit is teszek, én nyavalyás? a virágra viharral,
S vadkannal csapok, ó, csobogó patakomra bolondul?
Ah, buta, tőlem futsz? De a dardanus is csaliterdőn
Élt, Paris, és hány mennybeli még! Melyet ő magasított,
Lakja a várat csak Pallas, mi a berkeket inkább.
Ordas után vad oroszlán fut, kecskét követ ordas,
Kap buja kecske lucerna-virág sürüjére: Alexis,
Rád Corydón éhes - minden lényt hajszol a vágya.
Nézd, a tinók az ekét, nyakukon járom, hazahozzák,
Már a kialvó nap kettőzteti, nyújtva, az árnyat:
Csak szivem ég - szerelem! gátat ki emelhet elébed?
    Ah Corydón, Corydón, hogy tudtál lenni ily őrült!
Szilfád lombja alatt félig nyested csak a szőlőt.
Nem jobb lenne, miből van hasznod is, arra ügyelned,
S tán valamit vesszőkből vagy fonnod puha sásból?
Ez meg utáljon csak, lelsz még te magadnak Alexist!”

HARMADIK EKLOGA
MENALCÁS
Damoetás, ki e nyáj gazdája? Felelj! Meliboeus?

DAMOETÁS
Nem, hanem Aegón; Aegón kért, őrizzem, a múltkor.

MENALCÁS
Ó ti juhok, soha nyáj árvább! Míg az simogatja
S óvja Neaerát éntőlem, nehogy engem imádjon,
Egy jöttment bojtár azalatt kétszer feji nyáját
Óránként, elorozva tejét a bariknak a juhtól.

DAMOETÁS
Lassabban, te, akit mocskolsz, tudd: férfi a talpán.
Láttuk, a szentélyben mikor és kikkel mit akartál:
Nézte bakod ferdén, a kacér nimfák kinevettek.

MENALCÁS
Úgy hiszem, azt látták inkább, amidőn e kicsorbult
Sarló vágta Micón új vesszeit és venyigéit.

DAMOETÁS
Vagy hogy e vén bükkfák alján, te, garázda Menalcás,
Mint törted Daphnis nyilait s íjját darabokra,
Mert fájt látnod, övé, a fiúé lett az ajándék,
S még belehaltál volna, ha kárt legalább nem okozhatsz.

MENALCÁS
Mit tehet itten az úr, ha a tolvaj szolga ily álnok?
Vagy nem lestem-e meg, te lator, mint loptad el orvul
Dámón bakját, bár vonitott mindegyre Lycisca?
S míg én lármáztam: “Hát ez meg ugyan hova surrant?
Títyrusom, hajtsd össze a nyájt!” - te a sásban üdültél.

DAMOETÁS
Mért, nem kellett volna-e tán nekem adnia, minthogy
Győztem a dalban, sípommal nyervén el a kecskét?
Tudd meg hát, a bak így az enyém, Dámón se tagadja,
Csak nincs módja szavát, mondotta, beváltani, sajnos.

MENALCÁS
Mit, te s a dal? hiszen ujjod tán viaszos fuvolához
Még sosem ért! vagy nem te, bolond, szoktál-e nyöszörgő
Zab-fütyülőn nyomorú nyikogást az uton nyekeregni?

DAMOETÁS
Hát kívánod-e, kölcsönösen versengve, kisértsük
Meg, ki-ki mit tud? Üszőm adom én (de nehogy kifogásold:
Kétszer megfejem egy nap, két boci szopja a tőgyét);
Ámde felelj, mivel óhajtasz te velem vetekedni?

MENALCÁS
Nyájamból a tiéd ellen fölajánlani félek;
Mert vár otthon atyám, vár mostoha durva szülémmel:
Az gödölyéim, a nyájt számlálják ketten is egy nap.
Ellenben teszek én fel olyat, ha bolond vagy egészen,
Mit magad is méltán becsesebbnek itélsz, a kiváló
Alcimedón két bükk-poharát, művészi faragványt:
Rajtuk ügyes késsel repkényt remekelt, halaványat,
S fürtje fölé a borostyánnak boruló venyigéket.
Míg közepén két ábra: Conón, meg a bottal a teljes
Föld kerekét feliró - de hogy is hívják: ki a görnyedt
Szántók és aratók legjobb idejét kijelölte?
Ajkamhoz nem is értek még, jól rejtve csak őrzöm.

DAMOETÁS
Énnekem is faragott ez az Alcimedón kupa-párat,
S fülnél, körben, akanthusz alélt rajzát alakítván,
Orpheust és a futó fákat közepükre kivéste:
Ajkamhoz nem is értek még, jól rejtve csak őrzöm.
Mégis, üszőm becsesebb, ha tekinted, akármi kupáknál.

MENALCÁS
Tőlem ugyan te ma nem szabadulsz; állom kihivásod!
Hallja meg ezt, ki csak erre halad - jön is, íme, Palaemón -
Hát fogadom, senkit nem hat meg hangod ezentúl.

DAMOETÁS
Rajta, ha tudsz valamit! tétlen majd én sem időzöm,
Nincs, ki elől fussak: de, gulyás-szomszéd te, Palaemón,
Ébren ügyelj aztán, ma a tét nem akármi csekélység.

PALAEMÓN
Akkor dalra, ha már e finom füvön így lehevertünk!
Most zsendülnek a messzi mezők, most mind a gyümölcsfák,
Zöldbe az erdő most szökken, soha szebb napot ennél!
Fogj bele, Damoetás, te se késs folytatni, Menalcás;
Váltva vitázzon a vers, a caména vigad, ha vitáztok.

DAMOETÁS
Kezdjük Juppiteren, múzsák; vele van teli minden;
Ő teszi termővé a talajt, ő gondol e dallal.

MENALCÁS
Engem Phoebus igéz; Phoebus számára babérgally
S bíbor szép hyacint - nálam van mindig ajándék.

DAMOETÁS
Csintalan egy almát dob rám Galatéa, e csitri,
Majd a füzesbe fut, ám hogy előbb vegyem észre, kivánja.

MENALCÁS
Eljön Amyntás énhozzám, szivem álma, magától,
Ismerik őt ebeim, jobban, mint Délia szűzet.

DAMOETÁS
Megvan már, mit az én Venusomnak adok; kiszemeltem,
Merre felé fészkelnek a vad felhői galambok.

MENALCÁS
Jómagam ifjamnak tíz almát adtam, aranylót,
Ez telt tőlem az erdőn; ám kap holnap is annyit.

DAMOETÁS
Ó be gyakorta s méghozzá mit igért Galatéa!
Szél, ha csak egy részét vinnéd fel az égi fülekbe!

MENALCÁS
Mit használ, ha nem is vet meg szived engem, Amyntás?
Vadkan után vágtatsz, míg én hálód magam őrzöm.

DAMOETÁS
Küldd ide Phyllisemet, születésnapom ez ma, Iollás;
Ám ha tinómat a termésért leölöm, magad érkezz.

MENALCÁS
Phyllist én is imádom, hisz zokogott bucsuzónknál,
És: “Ég, ég veled, ó gyönyörűm” - ezt mondta, Iollás.

DAMOETÁS
Gyász az akolnak a farkas, az ért gabonának a zápor,
Szél a gyümölcsfáknak, minekünk - ha boszús Amaryllis.

MENALCÁS
Sarjura jó az eső, a gidáknak a fák csemetéje,
Ellős juhnak a fűz hajlós galya, nékem Amyntás.

DAMOETÁS
Pollio, múzsánkat, noha durva, szivébe fogadta,
Píeridák, egy üszőt hívem számára neveljünk.

MENALCÁS
Pollio is szerez újszerü dalt: a bikát neki! melynek
Öklel a homloka, csülke pedig port rúg a porondon.

DAMOETÁS
Pollio! az, ki szeret, legyen ott, hol néked örülhet,
Méze csorogjon, vad bokrát beborítsa a balzsam.

MENALCÁS
Kit nem bántsz te se, Maevius, az bújjék Baviusba,
S kecskebakot fejvén, fogjon rókákat igába.

DAMOETÁS
Kik ma virágokat és epret szedegettek a réten,
Fussatok, ó fiuk, egy hüllő kígyó les a fűből.

MENALCÁS
Bárányok, ne bolyongjatok el, szakadékos a partrész,
Lámcsak, azóta se száradt meg bundája a kosnak.

DAMOETÁS
Títyrusom, víznek ne tereld legelő gödölyéink:
Hogyha időm lesz, a forrásnál magam ápolom őket.

MENALCÁS
Pásztorok, egybe a nyájt! ha e hő tejüket megapasztja,
Mint minap is, markunk tőgyük’ sose tudja kifejni.

DAMOETÁS
Ó jaj, e rét be kövér, de bikám mégis mi sovány rajt’!
Egy szerelem tüze mar marhát, marhák terelőjét.

MENALCÁS
Itt ezeken szerelem nem epeszt, mégis csupa csontok.
Csak tudnám, ki lehet, ki szegény juhaim veri szemmel!

DAMOETÁS
Mondd, s az a hely hol van (ha tudod, te legyél nagy Apollóm),
Honnan nézve az ég nem több, három könyök éppen?

MENALCÁS
Mondd, s az a hely hol van (ha tudod, Phyllist te ölelgesd),
Merre királyi nevek díszítik a sarju virágot?

PALAEMÓN
Köztetek ily versengést én eldönteni félnék.
Társad is és te is és mindaz méltó az üszőre,
Kit boldog szerelem bujt, vagy bír bánat a szóra.
Ám zsilipeljük az árkot már, fiuk: ittak a földek.

NEGYEDIK EKLOGA
    Múzsák, sícelidák! magasabbra kicsit ma dalunkkal!
Van kit a hanga-berek nem igéz, sem a törpe bozótos;
Zengj erdőt! de a consulhoz méltó legyen erdőd.
    Íme betelt az idő, amelyet Cúmae dala jósolt:
Újraszületve az évszázak roppant sora tárul.
Eljön a Szűz ismét, már jön Sáturnus uralma,
Már a magasságból küld új ivadékot a mennybolt.
Óvd csak e most születő csecsemőt, Lúcína, ki majdan
Véget vetve a vaskornak, hoz a földre aranykort:
Hisz máris testvérbátyád országol, Apolló.
    S consulságod alatt kezdődik e fényes időszak,
Pollio, nagy hónap-sorait számláljuk előre;
És te vezetsz, amidőn bűnnek ha marad nyoma bennünk,
El fog enyészni s örök remegés nem ijeszti világunk.
Ő pedig istenként él majd, aki lát az egekben
Isteni bajnokokat s őt is látják azok éppúgy,
S lesz lecsitult földünk fejedelme az ősi erénnyel.
    Ám a talaj teneked, te fiú, eleinte a termést
Adja magától még: vizibabba keverve peszercét
És a buján kusza repkénnyel bűbájos akanthuszt.
Bőtejü tőggyel tér, hívás nélkül, haza kecskéd
És a hatalmas oroszlántól nem ijed meg a jószág.
Míg fölibéd maga sarjaszt majd bölcsőd üde rózsát.
Pusztul a kígyó is, pusztul minden hamis, ártó
Nadragulya; s teli lesz asszír balzsammal a környék.
    Hogyha pedig már tudsz olvasni atyád meg a hősök
Nagyszerü tetteiből, értvén, mi a férfiderékség,
Szőke, szelid buza nő lassan szántóidon akkor,
Parlagi csipkebokorról csügg bíborszemü szőlő,
Míg érdes tölgyfák törzsén mézharmat aranylik.
Ámde nyomokban az ős vétek még néhol előtör
S űz Thetis áradatát hasogatni hajón, vagy övezni
Fallal a városokat s a talajba bevágni barázdát.
Lesz új Típhys is és kiszemelt daliákkal iramló
Második Argó, sőt új háboruk is, tömegével,
S küldik Trója alá ismét a hatalmas Achillést.
    Majd ha belőled idők folyamán ember lesz azonban,
Habra fenyő-bárkán kalmár kicserélni az árut
Már nem igyekszik: a föld meghoz mindenfele mindent.
És televényt eke nem sebesít, se kacor soha szőlőt,
Barmairól a kemény pór-nép oldozza a jármot;
Cifra szinét, akkor, szűnik színlelni a gyapjú,
Mert a mező maga sző csigavér bundát a barikra,
Vagy, szeretőn, bolyhuk sáfrány-sárgára cseréli;
S míg legel, öltözik ott a juh is bíborba magától.
    “Igy szőjjünk, ily századokat!” - szólottak (a sorsot
Szabva szilárdan s egy szívvel) guzsalyukhoz a párkák.
Törj méltó tisztségre tehát, az idő közel immár,
Isteni drága gyerek, Jupiter méltó magzatja!
Domboru boltja, tekints rá fel, hogyan ing a világnak,
Nézd a magas mennyet, habözön színét, vagy a földet;
S lásd, a jövő kornak minden mily boldogan örvend!
    Vajha a kései vénkornak végéig elélnék,
S lenne erőm elegendő, hogy hiredet fölidézzem!
Akkor a thrák Orpheus sem tudna legyőzni dalával,
Sem Linus, ámbár anyja amazt, ezt atyja segítse,
Orpheust Calliopéa, Linust pedig ékes Apolló.
Hogyha meg Arcadiát híván ítélni, kiáll Pán,
Ítél Arcadia s maga Pán se tagadja: legyőztem.
    Csöpp csecsemő, nosza hát, ismerd fel anyád mosolyoddal
(Tíz havi terhes-idő sok volt ám édesanyádnak!),
Csöpp csecsemő, nosza hát: ki mosolyra se készti szülőjét,
Égiek étke se vár, istennők ágya sem arra.

ÖTÖDIK EKLOGA
MENALCÁS
Minthogy eként megleltük már, ó Mopsusom, egymást,
Két ily ügyes mi, te fújva kicsiny sipod, én ha dalom szól:
Mért nem ülünk le e szilfákat befonó mogyorósban?

MOPSUS
Nálam idősebb vagy; tisztem rád nézni, Menalcás,
Lépjünk bár ama lebke szelek lengette lugasba,
Vagy be a barlangba. S bámulja szemed csak: a berki
Borbolya ritka bogyója amott üregét hogy elönti!

MENALCÁS
Nem mer e bércek közt vetekedni veled, csak Amyntás.

MOPSUS
Mért, ha merész még Phoebust is túlzúgni dalával...?

MENALCÁS
Kezdd, Mopsus, te előbb! ha akár Códrus viadalmát.
Alcónt, vagy Phyllist akarod dícsérni, szerelmed.
Kezdd; legelő juhaid majd addig Títyrus őrzi.

MOPSUS
Én, amit egy bükk zöld kérgére jegyeztem a múltkor -
Váltakozó dal volt: így írtam fel - fogom inkább
Zengeni most. Azután kérd, hogy versengjen Amyntás!

MENALCÁS
Mint sose nő fölibé halovány olajágnak a hajlós
Fűz, de a rőtszinü rózsáknak se a törpe tövisfű,
Azt hiszem én, veled éppúgy nem vetekedhet Amyntás.
Csend, ne csevegjünk hát, csordás; im, előtted a barlang.

MOPSUS
Hogy Daphnis meghalt, rút sorsán sírtak a nimfák,
Csermelyek és mogyorócserjék, tanuk erre ti vagytok:
Mint szoritotta szegény tetemét gyerekének ölébe,
Isteneit s a kegyetlen eget vádolva meg anyja.
És pásztor hűs forráshoz nem vitt e napokban
Egy se, füvön legelő marhát, ó Daphnis: az állat
Vágyat a vízre nem érzett, sem lehajolni a réten.
Hulltod - amint búgják, Daphnis, bércek, vadonerdők -
Még az oroszlán is gyászolta a pun sivatagban...
Armeniának is ő, Daphnis, fogatolta szekérbe
Tigriseit, Daphnis rendelte, befonva szelíden
Szőlővel szívós gerelyünk, Bacchusnak a táncot.
Mint a borág szőlőtőnek, mint fürt a borágnak,
Mint bika dísze a csordának, vetemény a talajnak,
Úgy voltál díszünk Te nekünk. De a sors ahogy elvitt,
Már mezeinkre Palés nem jár, sem azóta Apolló.
Vagy ha kövér maggal földünk telivetjük is olykor,
Nől a helyén hitvány konkoly, beborítja a vadzab;
S lágy violáinkat, rőt nárciszainkat fojtják
Mind a bogáncskórók, mind tűs tövisükkel a csipkék.
Fedd be levéllel ezért a lapályt, árnyékkal a forrást,
Pásztor (Daphnis e tiszteletet rendelte magának),
Majd sírdombot emelve, e vers díszítse a dombot:
“Én, ki az erdőkből hírem felvittem az égig,
Alszom alant, szép nyáj százszor szebb pásztora, Daphnis.”

MENALCÁS
Énnekem énekszód olyan élvezet, isteni költő,
Mint gyepen álom a lankadtnak, vagy eloltani szomját
Nyáron a felbuzgó forrás édes folyamából.
Nem csak a síppal, már ha dalolsz is, eléred a Mestert.
Ó, te szerencse-gyerek, mellette ekép leszel első!
Hadd dalolok mégis teneked, sikerüljön akárhogy,
Mellyel Daphnisodat dícsérhetem égig, az égig
Daphnisodat, hiszen engemet is szeretett vala Daphnis.

MOPSUS
Vaj’ drágább ennél nékem jutalom mi lehetne?
És az az ifjú méltó volt, hogy idézze az ének,
Hisz dalodat Stimichón már rég dícséri előttünk.

MENALCÁS
Ámul a Fénybe-merült az olympusi mennynek ijesztő
Vaskapuján, az eget, felhőt lent látja ma Daphnis.
Boldog örömbe borulnak hát rónák, vadonerdők,
S Pánnal a pásztornép meg a szűzi Dryas-csapat örvend.
És im az ordas a nyájt orvul már nem lesi, szarvast
Csapda nem ejt: a kegyes Daphnis békén szeret élni.
Sőt eget ostromló búgásra fakadnak a borzas
Bércfokok is, berkek, sziklák mind zengik a verset:
Halld, te Menalcás, isten lett, igen, isten az ifjú!
Légy kegyes és jó hát mivelünk! Ime négyet emeltünk:
Phoebusnak kettőt, kettőt, Daphnis, neked oltárt.
Én pedig évenként két friss tejjel teli, habzó
Csuprot adok neked és két vödröt, zsíros olajjal,
Míg bő bacchusi tort ha ülünk vigadozva - kemence
Mellett tél idején, árnyékban nyáron - először
Rád töltöm ki az új nektárt, Ariúsia nedvét.
Damoetás meg a lyctusi zeng ezután nekem, Aegón,
S mint satyrus majdan szökdelni fog Alphesiboeus.
És kapod ezt, valahányszor csak szenteljük a szántót,
Vagy nimfák ünnepnapján tesszük, mit igértünk.
Míg a hegyen fönt vaddisznók, vízben halak élnek,
S méhek a mézfűtől, harmattól híznak a tücskök,
Tiszteleted, dícséreted és neved el nem enyészik.
S áldoz a pór neked is, valamint évente Cerésnek
S Bacchusnak; mire majd kötelezni magad fogod őket.

MOPSUS
Verseidet vajjon mily ajándékkal viszonozzam?
Mert se ha zúgnak a déli szelek közelegve, se hogyha
Zajlik a parton a hab, nem ringat jobban azoknál,
És csermely sziklás völgynek mélyén se, ha csörtet.

MENALCÁS
Gyenge bürök-fuvolám inkább te fogadd el; az ének:
“Lángol a bájos Alexis után Corydón” - vele készült,
Mint e dal is: “Ki e nyáj gazdája, felelj, Meliboeus?”

MOPSUS
Így te rezes botomat vedd hát, melyen oly gyönyörűen
Állanak őrt a csomók s amelyet kért már, de hiába,
Antigenés, noha rég szivem őt be szerette, Menalcás!

HATODIK EKLOGA
    Ő, ki syrácúsaei zenét lantján legelőször
Csalt ki, csalitban nem szégyelt soha lakni Thalíám.
Zengtem volna hadat, hőst is, de a Cynthusi rámszólt,
Meghúzván fülem: “Illőbb hang pásztorhoz a nyájas,
Títyrusom, te tereld jól-táplált nyájadat inkább.”
Így én - hisz ki vitézséged, véres viadalmad
Vágyik idézni, van itt, Várus, tömegével akárhány -
Pásztori múzsámat lehelem csak e lágyszavu sípba.
S nem kényszerre fuvom. De ha lesz, aki majd ilyet olvas,
Vágy-teli szív: ez a hanga-csalit s az egész vadon akkor
Téged idéz, Várus; Phoebus pedig úgy sosem örvend,
Mintha a vers e nevet: “Várus” választja viselni.
    Píeridák, nosza hát! Chromis és Mnásylos, e kölykök,
Alva találták Sílénust barlangi tanyáján,
Mint mindíg, ereit most is hízlalta Iacchus;
S míg koszorúja hevert a közelben, eloldva fejéről,
Régi-kopott kancsója fülét keze fogta keményen.
Meglepik és (mivel annyit igérte dalát, de becsapta
Őket a vén) kötik össze, a gúzs: koszorúja füzére.
Szítja szivét a szorongóknak társnőjük is, Aegle,
Aegle, a legcsinosabb náias, vérszínü szederrel
Kenve halántékát s arcát is a felriadónak.
Az cselükön nevet: “Ez meg, e gúzs, mi? - kiáltja. - Suhancok,
Oldjatok el! hogy eként láthattatok, épp elegendő.
Mondom a verset már, mire vágyódtok - ti a verset,
Ez meg, emitt, kap egészen mást.” Avval dala zúg is.
És ütemes táncot kezd, lám, a vadállat, a faunus,
Majd a merev tölgyek, meg-meghajtván koronájuk;
Hogy Phoebusnak a Parnassus nem örül soha jobban,
S ily nagyon Ismarus és Rhodopé se csodálta meg Orpheust.
    Mert a dal arról szólt, hogy a végtelen űrben a földnek,
Tengernek, légnek csírái a tiszta tüzekkel
Mint keveredtek rég; hogy minden az ős-elemekből
Kelt hajdan, maga zsenge világunk is, meg a mennybolt;
Majd, hogy kérge szilárdult már s a habokba huzódott
Lassan Néreus is, mint formálódtak a testek;
S mint bámulta a föld, hogy’ kezd lángolni a napfény,
És az esőt a magasba szökő felhők hogyan öntik,
Míg a pagony legelőször hajt lombot s a gyanútlan
Dombokon itt-ott megjelenik pár kósza vadállat.
S zengi a Kaukázus madarát, Sáturnus uralmát,
Pyrrha leszórt köveit s a tüzet hogy’ orozta Prométheus,
Fújva, Hylást mely forrásnál hívták a hajósok,
Míg harsogta: “Hylás!” - majd zúgta: “Hylás!” - az egész part.
S védi, ki hogyha gulyát sose lát, lett volna szerencsés,
Pásiphaét, szerelem-társát ama szőke bikának.
Aj, szűz, szánandó, hogy tudtál lenni ily őrült!
Proetus lányai, lám, noha bőgtek idétlen az erdőn,
Mégsem akartak a barmokkal rút nászba vegyülni,
Bár nagyon is féltek, nyakukat járomba ne törjék,
És sima homlokukon szarvat be gyakorta kerestek!
Aj, szűz, szánandó, bércek közt most ki barangolsz:
Bezzeg a Hószínű, puha jácinton heverészve,
Kérődzik sürü tölgyek alatt halovány füvek ízén,
Vagy - nagy a nyáj - űz más tehenet. “Dicté-beli nimfák,
Álljatok őrt, nimfák, peremén a pagonynak, elállva
Útját, így meglátni bikánk nyomait sikerül tán,
Míg kószál szanaszét; bizonyára legelve a pázsit
Friss füvein, vagy a csorda után csavarogva, becsalták
Némely üszők, Gortyna felé, egy akolba magukkal.”
Majd, kit a Hesperidák almái nyügöztek, a lánykát
És Phaëthón hugait szövi dalba: miként magasodtak -
Égerfák, keserű hánccsal, mohosan - fel a földből.
S zengi a Permessus partján bolygót is utána,
Gallust: áoni dombra egyik Nővér hogy emelte
S Phoebus egész kara hogy kelt föl tisztelni e férfit;
Majd a virágkoszorús, fanyar-illatu petrezselyemmel
Feldiszitett pásztorfi, Linus, mint mondta előtte
Isteni versekben: “Vedd ím fuvolád, mit a múzsák
Ascra öregjének nyújtottak hajdan; a dalnok
Evvel igézte alá a kemény kőrist a hegyekből.
Evvel zengd Gryníumnak magad is születését,
Hogy jobban ligetet többé ne szeressen Apolló.”
    Mondjam-e végre, a Nísus-lány Scyllát hogy idézte:
Mint övezik ragyogó derekát ugató kutyaszörnyek,
Dúlichium seregét - hire szállt - gyötretve s a rémült
Népet a víz e kopóival, ah, gyilkolva az árban;
Vagy, hogy mint váltott Tereus testet, Philoméla
Mily lakomát, mily ajándékot nyújtott neki később,
Majd a magányba, lebegve előbb hosszan palotájuk
Tornya felett, a szerencsétlen szárnyalva hogyan tört?
    Mind, amivel Phoebus hajdan telizengte a boldog
Eurótást, a babérnak amit suttogni tanított,
Így dúdolta (dalát fölverte a völgy a nagy égig),
Míg a tinókat az Est, számlálva, karámba nem űzte,
S el nem fedte, hiába dacolt, az olympusi mennyet.

HETEDIK EKLOGA
    Egy susogó tölgynek pihen épp Daphnis hüvösében,
Arra felé viszi jószágát Thyrsis Corydónnal;
Thyrsis ürük, Corydón tejelő kecskék nyomain lép,
Mindegyikük viruló fiatal, mindegyikük arcas,
S versre csakúgy, mint egymással versengeni készek.
Itt, míg óvtam a fagytól én mirtusz-csemetéim,
Elseje nyájamnak, bakom, erre futott tova - Daphnist
Így láttam meg. Amint rámnéz: “Meliboeusom - úgymond -,
Jer, hamar, itt van a bak! biztonságban gödölyéid;
Hát heveredj le a lombok alá, ha megengedi munkád.
Szomjukat oltani majd ide jönnek üszőid a rétről,
Hol zöld habjainak hajlós náddal szegi partját
Minciusunk és méhraj dong szent tölgyei hűsén.”
Tennem mást lehetett? Nem volt még Phyllisem akkor
S Alcippé se, kik elzárják bari-nyájam a csecstől,
Ám Corydón és Thyrsis közt nagy küzdelem indult.
Dolgaim elhanyagoltam hát, hogy halljam a versenyt.
S ők kezdtek most váltakozó verssel vetekedni:
Váltakozó versben vágytak szárnyalni a múzsák.
Fújja előbb Corydón, viszonozva felel neki Thyrsis.

CORYDÓN
Nimfák, kedveseim, líbethrusiak ti! vagy oly dalt
Súgjatok: érjem utol Codrust (ki, ha költ, ma legelső
Phoebus után), vagy ilyenre ha kár törekedni minekünk,
Itt fog függeni frisshangú fuvolám, e fenyőről.

THYRSIS
Pásztorok, arcasaim, repkénykoszorút nekem, egyre
Szebbszavu költőnek, Codrus pukkadjon a dühtől;
Vagy ha dicsérne, holott irigyel - fürtömbe peszercét!
Nyelve a holnap idézőjét ne csepülje csalárdul.

CORYDÓN
Íme, a tömzsi Micón sörtés vadkanfejet áldoz
Néked, Délia s agg szarvas terebélyes agancsát.
Hát ha kegyes leszel, én síkos márványba faraglak,
S lábikrádra piros sarunak fog szíjja simulni.

THYRSIS
Néked e sajtár tej s e kalács évente, Priápus,
Tőlem elég: kertem, melynek te vagy őre, szegényes.
Márványból készítettünk el ezért egyelőre,
Ám ha a nyáj szaporán fiazik, foglallak aranyba.

CORYDÓN
Repkény nem ragyog úgy, nem oly édes a hyblai mézfű,
Mint Galatéa, a Néreus-lány, ez a hószinü hattyú;
Ó, gyere hát hozzám, amidőn hazatér teli hassal
Jászlam elébe a nyáj, ha ugyan szereted Corydónod.

THYRSIS
S én számodra legyek keserűbb sardus kutyatejnél,
Tőrfűnél iszonyúbb, hitványabb parti hinárnál,
Hogyha ez egy nap nem hosszabb nekem egy kerek évnél.
Menj, ha mi szégyen emészt, legelő gulya, menj haza, csordám.

CORYDÓN
Ó források, moh-fedték! álom-puha pázsit!
S hangafa zöld haja, mely hullasz gyér árnnyal ezekre!
Óvjátok delelőn nyájam; már ránktör a forró
Nyár, a rügyek ruganyos venyigéinken kifakadnak.

THYRSIS
Nálam a tűz, a zsiros-gyantáju szurokfahasábok
Fennen lángolnak mindig, füst fogja a félfát;
És a fagyos Boreásszal benn annyit se törődünk,
Mint a juhok számával a farkas, özön-hab a parttal.

CORYDÓN
Itt a borókabokor, meg a gesztenye borzas lombja
Őrködik, águk alatt a gyümölcs szanaszéjjel a földön;
Most minden mosolyog: de ha bájos Alexisem innét
Elmegy, e halmokról, meglásd, a folyók kiapadnak.

THYRSIS
Sül ki a rét; ver a menny: a füvek szomjazva alélnak;
Szölleje lomb-árnyát Líber nem tűri hegyünkön:
Jöjjön csak Phyllis, kivirul minden liget ismét,
S Juppiter élesztő, sürü záporait lezudítja.

CORYDÓN
Alcídésnek a nyárfa, a tetszi Venusnak a mirtusz,
Szőlő lombja Iacchusnak, Phoebusnak a repkény,
Phyllisnek mogyorósa a szép; s míg ez köti Phyllist,
Phoebusi repkény vagy mirtusz sose győz mogyoróson.

THYRSIS
Kertekben legszebb a fenyő, ligetekben a kőris,
Nyárfa a víz fövenyén, jegenyék a magas hegyek ormán:
Ám ha te gyakrabban nyitsz rám, gyönyörű Lycidásom,
Elsápasztod a kerti fenyőt, a ligetben a kőrist.

    Ennyire emlékszem; Thyrsis lett végül a vesztes.
S már ez a név: Corydón, egy nékem azóta a dallal.

NYOLCADIK EKLOGA
    Pásztori verseteket, Dámón és Alphesiboeus,
Kikre fülelve figyelt, füvelője-feledve a csorda,
S kikre, hegyezve fülét, a hiúz hüledezve lebámult
És hőkölt a folyó is, hogy hallhassa, ha zengtek -
Verseitek dalolom, Dámón és Alphesiboeus.
    Ám Te taposd a Timávus kő-torkát, vagy az illyr
Tengeri partokon ámulj bár - de a nap, melyen egykor
Tetteidet terjesztheti majd szavam, eljön-e vajjon?
S annyi, Sophocléshez méltó darabodra, cothurnust
Érdemes ölteni mind, mikor írjam a dalt a világnak?
Hisz teveled kezdem, végzem - vedd el csak e verset,
Kérted: adom, s a szerény repkényt engedd odakúszni
Homlokodon viruló diadalmi babérkoszorúdhoz.
    Jéghideg árnya az éjnek alig múlt el csak az égről,
S ült meg a harmat, a nyáj örömére, a gyenge gyepágyon,
Dalra fakad Dámón, könyökölve olajfa-dorongján.
    “Kelj fel, előzd meg a drága napot, gyere, Hajnali Csillag,
Míg Nysát, ki szivem gonoszul rászedte, arámat,
Elsiratom s a halál küszöbén az egekhez esengek,
Bárha a mennyhez meddő volt mindig könyörögnöm.
    Fújd, mely a Maenaluson felesel, fuvolám, a felejtőt!
Hisz soha Maenalus erdeiben nem halkul a dallam,
Pásztori bánatról hall ott a fenyő is örökké,
Míg susog, és Pánról, ki először fújt furulyába.
    Fújd, mely a Maenaluson felesel, fuvolám, a felejtőt!
Nysa, te, Mopsus ölel?! mibe’ higgyen hát a szerelmes?
Párja a lónak eként griff lesz, az ebekkel a félénk
Őz pedig egy forráshoz fog még járni idővel...
Mesd, Mopsus, fáklyádhoz a fát: hozzák feleséged;
Új férj, hintsd a diót, odahagyta a Csillag az Oetát.
    Fújd, mely a Maenaluson felesel, fuvolám, a felejtőt!
Ó, méltó az urad hozzád! de ne véld, aki megvetsz
Mindeneket, pásztorsípom, kecskéim utálod
S hosszu szakállamat és a szemöldököm is, mivel oly dús:
Hogy nincs mennybeli már, ki ügyelne az emberi nemre.
    Fújd, mely a Maenaluson felesel, fuvolám, a felejtőt!
Csitri se voltál, hogy megláttalak én, kalaúztok
Kertünkben: te s anyád szedtétek a harmatos almát.
Akkoriban hagyhattam el épp tizenegyedik évem,
Ámde fölértem azért a fa gyenge galyát is a földről.
Láttalak és elvesztem! e vad vágy ó be megűzött!
    Fújd, mely a Maenaluson felesel, fuvolám, a felejtőt!
Már tudom én, ki Amor. Tmarus és Rhodopé a szülői,
Vagy szülték garamantusok őt végén a világnak,
Durva kövön: nem fajtánk, nem vérünk ez a gyermek.
    Fújd, mely a Maenaluson felesel, fuvolám, a felejtőt!
Rémes Amor! hajdan fertőzni kezét az anyának,
Sarjai vérével, te vezetted. Ily orv anya, szörnyű!
Ám gonoszabb-e az elvetemült gyerek ily vad anyánál?
Elvetemült fiu vagy! te pedig, bomlott anya, szörnyű.
    Fújd, mely a Maenaluson felesel, fuvolám, a felejtőt!
Futhat a farkas a juhtól már, sarjaszthat a durva
Tölgy aranyalmákat, nárciszt égerfa növelhet,
Vagy csurranjon a hanga-bokor héjján sürü mézga
S hattyubagolyviadal legyen itt, míg Títyrus - Orpheus,
Orpheus lesz ligetén, vagy Aríon, kit visz a delfin.
    Fújd, mely a Maenaluson felesel, fuvolám, a felejtőt!
Önts el, özön, mindent! erdők, én búcsuzom immár:
Ugrom az árba fejest e magas hegyorom tetejéről;
Végadományul a haldokló ezt nyújtja tinéktek.
    Hagyd, mely a Maenaluson felesel, fuvolám, a felejtőt.”
    Így zokogott Dámón; de hogyan szólt Alphesiboeus,
Píeridák, ti idézzétek; dalom erre erőtlen.
    “Hozz ki vizet, díszítsd puha gyapjuszalaggal az oltárt,
Húsos gyógyfüveket gyújtván és jószagu tömjént,
Hogy szeretőm szívét babonás bűbája dalomnak
Visszaigézze; igen, csakis ez kell már, a varázsdal.
    Hozd haza, versem, a városból, ó hozd haza Daphnist!
Mert ide tudja a holdat is ily dal igézni az égről,
Mint követőit Ulixésnek Circé se kimélte,
És a hideg hüllő a mezőn megdermed a dalra.
    Hozd haza, versem, a városból, ó hozd haza Daphnist!
Képed először is átkötözöm, háromszinü szállal
Háromszor, vele megkerülöm háromszor az oltárt:
Isteneink csak a páratlan számoknak örülnek.
Köss Amaryllis hát hármas háromszinü hurkot,
Kösd szaporán s: »E kötés Venusé« - így szólj, Amaryllis.
    Hozd haza, versem, a városból, ó hozd haza Daphnist!
Mint ugyanegy tűzben kő lesz az agyag s e viaszkép
Meglágyul; Daphnist is eként alakítsa szerelmem.
Hintsd a darát! a parázsra babért, szurkos-töredékenyt!
Engem a gaz Daphnis tüzel, én Daphnist e babérban.
    Hozd haza, versem, a városból, ó hozd haza Daphnist!
Oly szerelem láncolja velem Daphnist, amilyentől
Szenved a berkek ölén az üsző, hajszolva bikáját,
Hogyha pihegve patak partján, pihen épp a pagonyban,
Zöld sás közt a szegény és nem remeg éji sötéttől -
Így égjen, de nekem sajnálni eszembe se jusson.
    Hozd haza, versem, a városból, ó hozd haza Daphnist!
Ezt a ruhát nemrég nékem maga vette az álnok,
Kedves zálogaként, de elásva emitt a küszöbnél,
Föld, felajánlom, csak - zálog, te - idézd ide Daphnist.
    Hozd haza, versem, a városból, ó hozd haza Daphnist!
Ezt a füvet, meg amit Pontusban mértek, e mérget,
Moeristól kaptam (van ilyen Pontusban ezernyi),
Én magam is láttam, tőlük, lappangva az erdőn,
Mint vált farkassá Moeris, holtat hogy idézett
Síri sötétből fel s a vetést más tájra hogy űzte.
    Hozd haza, versem, a városból, ó hozd haza Daphnist!
Hordd a hamut, vesd át fejeden, be a gyors folyamárba,
Óh Amaryllisem, és ne tekints majd vissza. Ma Daphnist
Így fogom el, ki közönnyel néz az egekre s e dalra.
    Hozd haza, versem, a városból, ó hozd haza Daphnist! -
Nézd, a parázs, míg késlekedem, felpislan: az oltárt
Körbelobogja magától már. Vaj’ válna javunkra!
Nem tudom, ez mi... de hallom künn vinnyogni Hylaxot.
Elhihetem? szerető szivemet nem az álmok igézik?
    Csend, te, dalom, jön a városból, jön már haza Daphnis.”

KILENCEDIK EKLOGA
LYCIDÁS
Moeris, ugyan hova mész? ez a városi út, oda tartasz?

MOERIS
Ó Lycidás, hogy ily élet vár még ránk, sose hittem,
Egy jöttment, kicsi földünket bitorolni, beállít
S így szól: “Mind az enyém; takarodjatok, egykori gazdák!”
Hát búsan, megtörve - a Sors feldúl, ime, mindent -
Pár gödölyét neki vinnék most (hogy akadna a torkán!).

LYCIDÁS
Márpedig úgy tudtam, honnét lankadva lehajlik
S kezd derekával lágy lejtőbe lapulni a hegylánc,
Onnan, a villám-vert sudarú vén bükkig, a vízig,
Verseivel szántóitokat megvédte Menalcás.

MOERIS
Hallhattad, hire járt; de hiába, a vers, a mi versünk,
Mars dárdái előtt, Lycidás, épp oly tehetetlen,
Mint cháóni galamb, amidőn, mondják, a sas űzi.
Hisz, ha az odvas tölgy tetején nem jelzi a baljós
Varju: vitánkat, amely kiujult, berekesszem akárhogy,
Moerisodat, de Menalcást sem látod soha többé.

LYCIDÁS
Ó, ki tudott vetemedni ilyen vétekre? Menalcás,
Hát veszitettük volna veled versed vigaszát is?
Nimfákról ki dalolna? ki bűvölné teli földünk
Tarka virággal? zöld árnnyal ki a kútfejet akkor?
S dalt ki szerezne olyant, aminőt minap épp a te szádról
Lestem el én titkon, mikor űzted aránk, Amaryllist?
“Títyrus óvd (kis utam van), amíg hazatérek, a nyájat,
S adj nekik inni, ha már a hasuk tele, Títyrus, ámde:
Hajtva, bakomra vigyázz, valahogy szarvára ne kapjon!”

MOERIS
Hát töredék dala még, amelyet Várusnak ajánlott:
“Ó Várus, ha nekünk fölsüt még Mantua napja -
Mantua, jaj, mezeid minek érik az árva Cremónát! -,
Égig emelnék éneklő hattyúk hired akkor.”

LYCIDÁS
S néked a cyrnusi fenyveket egy méhed se keresse,
Teljék inkább tőgye herén füvelő tehenednek,
Ámde, ha mit tudsz, kezdd! Mivel engemet is dalosukká
Kentek a píeridák, és van pár versem: a pásztor
Látnokot, azt lát már bennem; no, hiszem sohanapján.
Hisz Variushoz, Cinnához méltót sose zengtem,
Csak, liba, gágogok én a dalos hattyúk csapatában.

MOERIS
Mint magam is, Lycidás; csendben töprenkedem éppen,
Vajjon idézzem-e föl? mert nem hitvány az a verse.
“Ó Galatéa, jövel; mire jó enyelegned a vízben?
Itt rózsáll a tavasz, fakadoznak ezernyi virágok
Már a folyam fövenyén, a fehér nyárfák meg a kúszó
Vadszőlők, ime, barlangunk árnyékba borítják:
Hát jövel és engedd, csak verje a bősz hab a partot.”

LYCIDÁS
S az - hogyan is van - amit derüs este magad dudorásztál?
Hallottam, de csupán ütemét ha tudom, nem a verset.

MOERIS
“Mért lesed, ó Daphnis, keltét öreg égi jeleknek?
Ím, a diónai Caesarnak csillagzata feltűnt,
Csillag, amelytől majd a vetés maggal teli duzzad,
És a verőfényes hegyeken szinesednek a szőlők.
Daphnisom, olts körtét; gyereked szüretelje gyümölcsét.”
Ám az idő mindent elemészt, elménket is; ifjan,
Jól emlékszem, a dal naphosszat ömölt ajakamról:
Most alig egypárat ha tudok; jaj, Moeris, a hangod,
Elhagy az is; Moerist megpillantotta a farkas.
Még jó, hogy dalait felidézi gyakorta Menalcás.

LYCIDÁS
Mit késlelteted élvezetem színlelt ürügyekkel?
Nézd, az egész nyugvó folyamág, minden körülötted
Rád figyel itt, a szelek szűnnek szűkölve sziszegni.
S féluton állunk már, mivel, ím, kezd feltünedezni
Sírja Biánornak: hát itt, ahol éppen a sűrübb
Lombokon irt a paraszt, fogjunk, ó Moeris, a dalba;
Tedd le gidáidat itt, hiszen úgyis elérjük a várost.
Vagy ha netán aggódsz, hogy esőt hoz előbb ez az este,
Induljunk, de dalolva: utunk rövidíti az ének;
S én, csak dalra derülj, cipelem tehelyetted a terhet.

MOERIS
Csend, ne csevegjünk már, térjünk a dologra, fiacskám,
Majd ha megérkezik ő, verset jobb kedvvel idézünk.

TIZEDIK EKLOGA
    Ó csak e dalt, az utolsót még, ezt óvd Arethúsám!
Mert ime kell pár sort írnom Gallusra: Lycóris
Hadd olvassa dalom; hisz kit ne nyügözne le Gallus?
Vaj’ soha Dóris sós örvénye veled ne vegyülne,
Míg a sicánus özön mélyén lemerülve továbbszöksz:
Rajta, szavaljuk hát Gallus balsorsu szerelmét,
Ám tépjék csak a zsenge rügyet piszeorru gidáim.
Nem süketeknek eped versem - rázúg a vadon majd.
    Szűz náiások, ugyan hol bújtatok el, milyen erdőn,
Berken, amíg Gallus senyvedt álnok szerelemtől?
Mert sem a Parnassus nem tartott vissza, se Pindus
Bércfoka benneteket, sem az áoni víz, Aganippé.
És a babérfa s a hanga-bokor, mialatt a magányos
Szikla tövén elalélt, őt gyászolták, de a fenyves
Maenalus és a jeges szirt is vele sírt, a Lycaeus.
Körbeseregli a nyáj - minket nem vet meg a jószág,
Hát te se vesd meg a jószágot soha, mennyei költő;
Ékes Adónis is ér mentén őrizte a birkát -
S jönnek a bojtárok, jön már kullogva a kondás,
Makkosa hűséből vizesen végtére Menalcás;
Kérdezi mind: “Honnét e heves szerelem?” Jön Apolló
S: “Gallus, ugyan - szól - mért őrjöngsz? Elment idegennel,
Tél idején szeretőd, a szilaj táborba, Lycóris?”
Réti virágkoszorút öltvén, Silvánus is eljön
S bólogat, ím, bimbós ággal, bájos liliommal.
Arcadiának jön később ura, Pán, pirosítót
S vérszinü bodza-bogyót látunk bíborlani rajta.
“Abbahagyod végül? - szól rá. - Nem szán Amor úgysem,
Mert mint vízzel a gyep, mézfűvel a méh, gida lombbal:
Úgy a kegyetlen Amor sem akar jóllakni a könnyel.”
    Ám szomorún felel ő: “Mégis, szirt-ormaitoknak
Zengjétek csak el arcasok ezt, hisz a dalhoz az arcas
Ért igazán. Ó, csontom mily nyugton pihen aztán,
Hogyha szerelmemről szól majd egykor fuvolátok!
Éltem volna közöttetek én, ha juh-nyájaitoknak
Pásztoraként, avagy ért fürtök szöllészeül ámbár!
Akkor most le-ledőlne velem Phyllis vagy Amyntás,
Vagy mindegy, ki (miért, kinek árt bronz arcod, Amyntás?
Hisz feketék violáink is, de az áfonya szintén),
S fűzfa tövén, ruganyos venyigék ágyán heverésznénk,
Hol fonná a füzért Phyllis, dudorászna Amyntás.
Mily hüvös itt a patak, mily lágy ez a gyep! vadonerdők!
Vaj’ veled itt vénülhettem meg volna, Lycóris!
Ám a bolond Amor engem most ideláncol, a durva
Mars viharába, nyilak s ellenség tömkelegébe.
Míg te, keményszivü, jaj (nem, alig hihetem!) te az Alpok
Hósüvegét, a fagyos Rhénust, elfutva hazádból,
Nélkülem és egyedül nézed. Jaj, a fagy nehogy ártson!
Jaj, csak az éles jég selymes talpad sose törné!
    Indulok és miket írtam volt ama chalcisi költő
Módján, majd siculus pásztor-fuvolán felidézem.
Mert jobb énnékem berkek mélyén, vadak odván
S fájva bevésnem a fák fiatal héjjába szerelmem;
Mint növekednek a fák, úgy fog növekedni szerelmem.
Közben a Maenaluson nimfák csapatával időzöm,
Vagy fene vaddisznót űzök; s a hideg sem ijeszthet,
Hogy be ne fogjam a Parthenius vadonát ebeimmel.
Már látom magamat búgó berkek sürüjében,
Párthus ivemre cydón vesszőt igazítva bolyongni
Bérci tetőn. Bár - balzsam ez is - behegeszteni bírná
Balga szivem, s az a mennybeli már békülne bajomra!
    Mert se dalok, se hamadryasok nem tudnak ezentúl
Kedvre deríteni; hát vegyetek tőlem bucsut, erdők!
Bárhogy igyekszem is, ő kegyesebb nem lesz soha hozzám,
Nem, ha a Hebrusból kell is télen vizet innom,
Vagy járnom síthóni havon, ha esőt hoz az évad;
Tőle, a Rák-csillagzat alatt, amidőn a szil ájul,
Hajthatnám ugyan aethiopok nyáját a melegben!
Mindenen úr vagy, Amor; hódoljunk hát meg Amornak.”
    Ám amit, isteni píeridák, költőtök, a karcsú
Mályvákból kosarat kötvén, ültében idézett,
Szűnjön a dal! vele Gallusomat ti üdíteni jertek,
Gallusomat, ki iránt úgy nő mindegyre szerelmem,
Mint égerfa tavasz-fakadáskor üdén, ha kizsendül.
Most pedig induljunk: a dalosra veszélyes az árnyék,
Még a fenyőké is, de ily árny a gyümölcsre se hasznos.
Hát haza, telthasu nyáj, haza, hisz jön Hesperus immár!

GEORGICA
ELSŐ KÖNYV
    Hogy lesz dús a vetés, mely csillag alatt ugaroljunk,
Szilre mikor jó, Maecénás, aggatni borágat,
Marhatenyésztéshez mint fog, juhokat hogyan ápol,
És kicsi méheivel mily gondot vállal az ember:
Ezt dalolom.
                     Ti pedig, legszebb két lángja világnak,
Ó, kik az évek röptének vagytok vezetői,
S drága Cerés és Líber, akiknek a föld kegyetekből
Cháoni tölgymakkját sűrű búzára cseréli,
S tölti találmányát kelyhünkbe, a bort, Achelóus
Habja helyett; s a paraszt kegyes istenségei, faunok,
Faunok után ti, dryas-lányok, jertek valahányan:
Dalba szövöm jótetteitek. S aki nagy szigonyoddal
Fúvó mént legelőbb ugrasztottál ki a földből,
Neptúnus, de te is, liget őre, kinek buja burjánt
Hószín háromszáz borjad tép céai parton,
S hagyva lycaeusi bércligeted, valamint honi berked,
Pán, Tegeának ura s juhaink oltalma - ha sípszót,
Maenalusit, kívánsz - ó, légy velem; és jer olajfák
Fölfedezője, Minerva, jer ifju te, horgas ekénké,
S Silvánus, ki hozod ciprus-csemetéd gyökerestül,
Istenek, istennők ezután, kik ügyeltek a földre,
Mind, akik új gabonát csíráztattok kicsi magból,
Mind, akik öntözitek fentről szakadatlan esőkkel.
    Végre te jöjj, Caesar, akiről nem tudjuk előre,
Mily tisztségre kerülsz a haláltalanok seregében:
Városok őre leszel? mezeink ura? széles e földön
Mint termésszerzőt vagy mint az idő fejedelmét
Áld-e a nép, ha felöltöd anyád mirtuszkoszorúját?
Vagy jössz tág habok isteneként, kinek égi hatalmát
Tiszteli mind a hajós, kire hallgat a távoli Thúle,
S árjaival Thétis fog majd megvenni vejéül?
Rest havak új csillagzataként oda szállsz fel esetleg,
Hol tér nyílik az Érigoné s a nyomába csapódó
Csápok közt - ollóit a tűzteli Scorpio máris
Vonja be, hagyva neked fölösen helyet égi honukban -
Ámde akármi leszel (csak urának a Tartarus éje,
Az ne reméljen, e zord uralomra pedig te se csábulj,
Élysium mezein bárhogy bámul Görögország,
S anyja után bármint habozik Próserpina szökni),
Jöjj, utamat könnyítsd, sas röptömet óvja kegyelmed,
Szánd meg a dűlőt már feledő falusit velem együtt,
S kezdd szoktatni szived fogadalmas imákhoz előre.
Friss tavaszon, ha lecsordul a hó szürkén a hegyekből,
És a lapály a meleg zephyrek csókjára fölenged,
Akkor a földbe-merült eke súlya nyögesse meg ökröd,
És a rögök szántó-vasadat ragyogóra csiszolják.
S oly vetemény a fukar gazdának is érleli hasznát,
Mely meleget kétszer, kétszer tűr téli zimankót,
Csűre csupán így fog bő terméstől repedezni.
Ám mielőtt a nem-ismert föld ekevasra kerülne,
Tudd meg a széljárást, éghajlat váltakozását,
És a talajnak mily természete van, hogyan ápold,
Végre teremni vajon vetemény mi tud és mi nem arra?
Mert, lehet, itt a kalász, míg ott a gerezd kamatoznék,
Más hely a fáknak jobb s a magától zöldbe-szökellő
Rétnek. A Tmólus, lám, sáfrány-illattal, ivorral
India, tömjénnel dúsgazdag a lomha sabaeus,
Ércet a pőre chalybs, Pontus termel buja pézsmát,
S élisi pálmáért Épírus küld paripákat.
Minthogy a természet minden földekre kiszabta
Törvényét, örökös frigyhez kötvén, amióta
Deucalión köveket hajigált el a puszta porondon,
Sziklaszivű fajt, embereket sarjasztva belőlük.
Rajta tehát, televény szántóid az év elejétől
Tüstént elkezdjék edzett ökrök hasogatni,
Így a kihányt rögön átsül a porteli nyár heve forrva;
Ámde sovány talajon jobb hogyha sekély a barázda,
Sőt, sose kezdjük az Arctúrus keltéig a szántást:
Mert sürü termésünk televényben a dudva belepné,
Míg a silány homokon minden csöpp nedv elenyésznék.
    Hagyd meg ugarnak hát tarlóid váltakozóan,
Így - ha pihen - sívó szikfölded erőre kap újból;
Vess azután aranyos gabonát oda második évben,
Honnan előbb szedtél csörgő-hüvelyű buja borsót,
Majd a kacsos bükköny vagy a farkasbab töredékeny,
Erdőként susogó, keserű sürüjét szüretelted.
Mert kizsarolja len és kizsarolja zab is televényed,
Ám Léthé álmát árasztó mákod ugyancsak:
Mindazonáltal a munka vetésforgóval előnyös,
Csak szik ugarra kövér trágyát rászórni ne restellj,
S hinteni szét kimerült rögein ragacsos hamu-lúgot.
Sőt, ha cseréled a föld ültetvényét, pihen attól,
Néha pedig hagyd szántatlan - hálája növekszik.
Máskor a földet jó tűzzel meddőre tarolni,
És a kopasz tarlót recsegő lánggal föletetni:
Vagy hogy dús tápot nyerjen rejtélyes erővel,
Vagy hogy a hő minden kórtól égesse ki szántónk,
Vésztokozó vizenyőjét is párákra szakítván;
Szűk repedéseit és ereit, melyeken leszivárog
Mind ama zsenge gyökérhez a nedv, tágítja ilyenkor,
Vagy fordítva, nyitott lyukain tömörít a zsarátnok:
Csöndes zápor, erős napfény ne hatoljon a mélybe,
S jégszigonyát ne hasítsa belé Boreás se gorombán.
    Még helyesebb henye hantjaidat szétzúzni kapával,
S elhuzogatni tövis-boronával; Olympus egéből
Szőke Cerés az ilyen munkát ridegen sose nézi,
S azt se, ki törve talajt, oda széltében nyit a szántón,
Vissza viszont rézsút von rá mezsgyét az ekével,
S untalan így ugarolva rögét, ura lesz a határnak.
    Nyáron esőt könyörögj, óh gazda, telente verőfényt;
Fagyban porba vetünk, csak eként burjánzik a búza,
Hízik a hant: nem egyéb teszi, hogy ring Mysia földje,
S Gargara sem másért bámul, ha begyűjti kalászát.
Szóljak-e még az olyanról is, ki ha kész a vetéssel,
Rögtön a rögnek esik, rest buckáit veri széjjel,
Majd a csatornából zsengéi közé vizet áraszt,
Sőt amidőn a kisült rónán haldoklik a tábla,
Ím, habözönt csapol egy fenn-kígyózó patakágyból,
És e kicsiny kavicsok sokaságával lemorajló
Locska folyónedüvel szomjas mezeit felüdíti?
Hát arról, ki - nehogy megdőljön a szár a kalásztól -
Túlsürü zsengéjét sarabolni gulyát legelésztet
Gyöpnyi, barázdánál csak alig magasabb veteményén?
És aki tócsáit lecsapolja vizes fövenyének,
Hogyha kiront, elömöl s az egész televényt beteríti
Kétes időjárás idején a folyó mocsarával,
Míg a lapos pocsolyák langy gőzpárát eregetnek?
    Mégis az emberek és ökrök munkája gyümölcsét,
Bárhogy forgatták földjük, gyakran teszi tönkre
Strymoni vaddaru-had, bősz lúd, a katáng fanyarízű
Rostja s a lomb-árnyék is.
                                         Atyánk maga hagyta meg egykor,
Arcunknak veritékével műveljük a földet,
S bú-gonddal köszörülve szivünk, a paraszti dologra
Ő vezetett legelőbb, tunyaság le ne gyűrje világát.
Juppiter óta törik csak föl televényük a gazdák
(Senki mezőt addig mezsgyével nem tagosított,
És jellel se jelölt: a közé volt mind a keresmény,
Mégis a föld fölösebben adott önként, ima nélkül),
Ő szerzett a sötét kígyó-fajnak fene mérget,
Ő vérszomjat a farkasnak, zajlást a haboknak,
És ki a lángokat elbújtatta, leverte a lombok
Mézaranyát, a futó bor-csermelyeket betemette,
Ő maga volt, hogy a nép ügyesen ráleljen a számos
Mesterségre, s hogy búzát a barázda teremjen,
És a kovába szorult szikrát csiholója kiüsse.
Vájt égerfahajón a hab ekkor ütődik először;
Csillagokat nevez el kalmár, és számba kerülnek
Pléiások, Hyasok s a lycáoni lángarany Arctos;
Lépet azóta vetünk, állítunk tőrt a vadaknak,
Majd fogjuk be nagy őserdők vadonát ebeinkkel.
Ez varsát vet a tág folyamokba, besiklik a másik
S nyirkos öreghálóját mély tengerbe meríti;
Az rideg ércből hars fűrészt alakít leleménnyel
(Mert a szilánkos fát azelőtt ékkel hasogatták),
- Íme a sok mesterség így született meg. A durva
Munka legyőz mindent, ha szorítja nyomorban a szükség.
    Vassal ugart forgatni Cerés oktatta ki népét
Elsőnek, miután szűnt bővelkedni bogyóban
S makkban a szent liget és eledelt Dódóna se kínált.
Majd bajok is bántják búzánkat: elégeti szárát
Gyilkos üszög s a mihaszna bogáncs bökdös mezeinken;
Pusztul a szemtermés ettől, tövises ligeterdő,
Bojtorján, sulyom öldösi, sőt viruló veteményünk
Felnövi már hitvány konkoly, beborítja a vadzab.
Hogyha pedig kapavassal a gazt mindig ki nem irtod,
Orvmadarak seregét el nem dobolod s a kacorral
Árnysürü lombot nem ritkítsz, se nem esdesz esőért:
Akkor a más magas asztagain, haj, hasztalan ámulsz,
Csalni lerázott csermakkal kell éhed az erdőn!
    Még hadd zengjem a nyers földmíves felszerelését,
Mely nélkül nem bír vetni s nem zsendül a búza.
Horgas, erős eke, szántóvas szükséges először,
Ehhez Eleusís Anyjának lassú taligája,
Aztán csép-kocsi, csép-henger, súlyos kapacsákány,
S több, Celëus venyigéjéből font egyszerü eszköz,
Köztük a hanga-kosár s ama titkos iacchusi rosta.
Mindezeket beszerezd idején s őrizd, ha magadnak
Majd az ily isteni munkával méltó nevet óhajtsz.
S hajlíts egy szilt görbévé nagy erővel az erdőn,
Míg úgy nem marad, és ebből alakítsd a gerendelyt.
Rúdja pedig nyolc lábnyi legyen, kimeredve tövéből,
S két kormányfül, iker-födelű fej fogja be lentről.
Jármot a könnyű hárs, a magas bükk ád ekeszarvat,
Süppedező kereked hátulról ezzel irányítsd,
Csakhogy előbb meg kell a fa-részeket edzeni füstön.
    Néhány régi szabályt mondhatnék még, ha nem unnád,
Ily kicsiségre ha nem restellnél ráfanyalodni.
Szérüd először is ásd föl, majd agyagot belegyúrván
Összesürítsd, azután széles hengerrel egyengesd,
Gaz ki ne verje, ne fúljanak el repedései porral;
Mert sok a bosszúság: gyakran pirinyó kisegér váj
Lenn palotát és tolvajcsűrt ily földbe magának,
Míg a vakondok alant alvófészket vakon épít;
Lelni varangyokat is, meg a föld sok egyéb csodalénye
Él lyukon ott: a zsuzsok hegyeket pusztít gabonából,
Aggkori szükségtől remegő hangyák bolya szintén.
    Tudd: ha virág-köntöst ölt gazdag mandulaberked,
És lehajolnak az illatozó gallyak, ha gyümölcsöt
Bőven igér, akkor búzád is ring elegendő,
És aratásod nagy lesz majd nagy nyárhavi hőben;
Ámde ha burjánzó levelek hintik le homályuk,
Szérün a szár pelyvát hizlal csak - kár oda cséplés!
    Láttam olyant is, a vetni való magokat sokan edzik,
Szurtos olajhabseprőbe s lúgsóba merítvén,
Csalfa kalászukat így serkentve nagyobb szemet adni,
És hogy a gyér láng is gyorsan felfőzze puhára.
Máskor a mag, láttam, szemelik bár hosszan, ügyelnek
Rá szorosan, fajul el mégis, hacsak emberi munka
Évenként a nagyobb szemeket meg nem szedi, minthogy
Romlik az életben minden, hátrálni törekszik,
Mint amidőn evezőrúddal víz ellen erőlködsz
Csónakodon, de kezed valahogy lebocsátja lapátját,
S akkor a fürge folyó ladikod tüstént viszi vissza.
    Ám legalább úgy kell ismernünk fenn a parázsló
Sárkányt is, meg a Bak s Arctúrus csillagi képét,
Mint annak, ki szökik habokon haza, tépve szelektől,
S Pontusból tör Abydus gyöngykagylós szorosába.
    Hogyha pedig napot-éjt épp egyensúlyoz a Mérleg,
És a világ fele fénybe borul, fele része homályba,
Hajtsd ki, paraszt, ökröd, vess árpát nyomban a földbe,
Míg az utolsó zápor, a zord fagy előtt, le nem ömlik;
És ez a len legjobb ideje s bekaparni cerési
Mákodat is most kell, meg a szántásnak nekilátni,
Addig, ameddig a felhők csak függnek s ugarod por.
Hagyd a babot tavaszig; téged, méd lóhere, szintén
Hív a reves talaj, és gond akkor vár a kölessel,
Hogyha fehér szarvával a hó Bika nyitja az évet,
S fordított csillagképének a vesztes Eb enged.
Ám amidőn learatni való gabonának, acélos
Búzaszemeknek törsz fel ugart s a kalász csak a gondod,
Várd meg, osonjanak el hajnalban az Atlas-lányok,
S tűzkoronájával tovaszálljon a Gnósusi Csillag,
Hogysem a vetni-való magokat betemetni sietvén,
Még csökönyös talajon kockáztasd évi reményed.
Más gazdák Máiának sem várják be lenyugtát,
Ám a remélt aratás csak üres szalmát hoz ezeknek.
Hogyha pedig bükkönyt vagy parlagi lóbabot ültetsz,
Majd lencsét, pélúsiumit, vágyódsz odaszórni,
Erre se rossz jeladás az Ökörpásztor lepihente,
Kezdd meg ilyenkor hát, és vethetsz tél közepéig.
    Mert az arany Nap aként kormányoz fönn: a tizenkét
Csillaggal pontos részekre kiméri körútját.
Öt feszül égöv a menny boltján; lángrőt a legelső
És a parázs naptól aszaló tűzben sül örökké;
Szélül is egy jobbról, egy balról messze kiterjed,
Ez lila jégtűkkel zord, az haragos viharokkal;
Más kettőt - ezek és a középső közt - az esendő
Földilakóknak a menny kegyeként szerzett, utat ütvén,
Hogy körülötte forogjon fenn rézsút a sok égjel.
És ahogyan Scythián, Rhípaeus szirtjein átnyúl,
Délen aként hajlik le az űr laposan Libyára.
Ott mindig magasan szemléljük a sarkot; alattunk
Párján itt csak a gyászteli Styx meg a mán-sereg ámul.
Ott kanyarog gyűrűs derekával a nagyszerü Sárkány,
Mint a folyóhab, a két Arctos köribé tekeredve;
És ez a két Arctos fél hullni az Óceanusba.
Erre, miként mondják, vagy hallgat hosszan a zord éj,
S összesürül-tömörül, kifeszítve ködülte sötétjét,
Vagy tör a Pirkadat innen oda s viszi vissza világát.
S míg e vidéken a Hajnalfény lihegő lova ránkfúj,
Esteli mécseseket gyújt ott a rubinpiros Alkony.
Innen látjuk, az álnok menny mit rejt, mily időket,
Mily napokon kell vetni, mikor szükséges aratni,
És kievezni mikor legjobb a csalárd habözönre,
Vagy fölfegyverzett gályán taraját hasogatni,
Végre mikor kezdjünk a vadonban vágni fenyőket?
Így a kelő s lemenő csillagjegyeket sose nézzük
Hasztalanul, sem a négy évszaknak váltakozását.
    Hűvös, esős napokon, ha szobába szorulnak a gazdák,
Tennivaló van elég, mit alig győznének idővel
Nyári verőn: a paraszt a kemény ekevas kivicsordult
Élét most feni meg, most fog teknőfaragáshoz,
Zsákjait is most számozza s bélyegzi tinóit.
Más fa-karót és kétágú villát farag arrébb,
Vagy ruganyos szőlőre szorít ameríai vitlát.
Kössetek is szederindából kis szatyrot, a búzát
Most kell kővel szétzúzni s pergelni parázson!
Sőt lehet és szabad egynémely munkán elidőznöd
Ünnepen is; nem tilt egy vallás sem levezetni
Csermelyeket, se sövényfallal bekeríteni földünk,
Vagy felgyújtani gazt, állítani tőrt madaraknak,
S bégő nyájaidat gyógyító vízbe vezetni.
Így rak a kordés is gyakran csökönyös szamarára
Gyatra gyümölcsterhet s olajat, faragott követ aztán,
Hogyha kiléptet a városból, és éjsürü szurkot.
    Minden munkanapunknak a Hold egyforma szerencsét
Mégse kinál. Az ötödnap rossz. Ez a sápatag Orcust
Szülte s az eumenidákat; a Föld ugyanakkor az útált
Coeust, Íapetust, valamint a garázda Typhoeust,
Két mennyég ellen szerződött öccsüket aztán.
Háromszor kezdtek hozzá, hogy Pélion ormán
Rakja kezük föl az Ossát, majd Ossán az Olympust,
Ám deli bércük Atyánk tüze háromszor veri széjjel.
Jobb a tizenhetedik nap: ezen dugványoz az ember
Szőlőt, tör be igás barmot, húz szálat a nyüstbe,
Míg a kilencediken jó szökni, de lopni veszélyes.
    Sok dolog ellenben kíván inkább hideg estét,
Vagy törekedj, mikor új fényt hint el a földön Eóus.
Így az aszú füvelőt vágd este, potom gabonádat
Este kaszáld, hűs harmattal nem üdít, csak az este.
Van ki viszont virraszt későig a tűz sugaránál
Télszakon át, éles bárddal fáklyát hasogatván;
Hosszú munkáját közben könnyíti dalokkal
Hitvese, míg fonalán átpengeti zengve a fésűt,
Vagy főz Vulcánus lángján édes-sürü mustot,
Hajtva le rézüstjük remegő habját levelekkel.
Ámde Cerés piruló búzáját nyáron aratjuk,
Szérün a megszikkadt szemeket nyáron veri csépünk.
Meztelenül szánts-vess; csak a tél a paraszt pihenője.
Télen a gazda, mit összerakott, azt élvezi főként,
Társaival közösen víg tort akkor csap ugyancsak.
Mert az örömteli hó-hava hív, gondunkat eloldva,
Mint amidőn tépett gályák térnek meg a révbe,
És a hajósnép künn koszorúzza vidáman a tatrészt.
Mindazonáltal a makkgyűjtés ily időben a legjobb,
Most szüreteld a vörös mirtuszt, a babért, az olajfát,
Tőrbe darut most csalj, szarvast is most a hurokba;
Tapsifüles nyulat űzni s a dámvadakat tizedelni,
Megcsavarintva csepűs szárú baleári parittyád,
Nagy havakon kell szintén, míg a folyót födi jégroncs.
    Szóljak még csillagjárásról, ősz idejéről,
Hogy mikor enyhül a hő s a napok rövidülnek, a gazda
Mit vegyen észre? mit oly tavaszon, mikor ömlik a zápor,
Mit, ha mezőin már meredeznek a búzakalászok,
És fiatal szárán a szemek duzzadnak a tejtől?
Láttam elégszer, amint aratóit a szőke határba
Árpafejet ropogó szárról lekaszálni kivitte
Förgetegek viadalra törő viharában a gazda,
Hogyha tövestől feltépvén érett gabonáját,
Messzi magasba ragadta s szállt feketén a fagy-ontó
Forgószél libegő szalmával, vézna kalásszal.
Gyakran a mennyűrből iszonyú víz-tábor özönlik,
S hajt vak esőkkel elegy haragos zivatart a habokból
Sűrüsödött felleghalmaz; ránkhull a nagy égbolt,
Vájja a víg veteményt, ökrök munkája gyümölcsét
Vészes özön; telnek föl az árkok, a mély folyamágyak
Zúgva dagadnak, forr torló tarajával a tenger.
Fönn a sötét felhőkön Atyánk maga rázza ragyogva
Mennyköveit; ropogásuktól megrendül a messzi
Rónamező; fut a vad, féltében földig alázza
Lelkét most a halandó, míg lángnyíllal az isten
Vagy Rhodopét vagy Athost, vagy a szörnyü Ceraunia szirtjét
Rontja; s a szél megerősbödik és sűrűdik a zápor;
Hol pagonyerdőnk nyög szilaj orkántól, hol a vízpart.
    Ettől félve figyelj az időre s a csillagos égre,
Hogy hova tart útján a hideg sáturnusi bolygó,
S Cylléné ragyogó fia mily kört jár be a mennyben.
Főleg az istent féld, évente Cerésnek, a nagynak,
Áldozatot hozván, mikor esdesz a gyenge gyepágyon,
Hóvíznek már vége felé, kikelet derüjében.
Mert addigra juhod kivirul, zamatot kap az újbor,
S lesz álmod mézédes, dús a hegyekben a lombárny.
Kérve Cerést, ifjú háznéped is ünnepet üljön,
Míg te vegyítsd Bacchus füszeres nedüjét neki tejjel;
Járja be közben a zsenge vetést háromszor a kedves
Áldozat-állat, a kar s a tömeg rivalogva kövesse,
S hívja Cerést ki-ki fennhangon házába; de senki
Ért gabonát addig sarlójával ne suhintson,
Míg, tisztelve Cerést, föl nem veszi tölgykoszorúját,
S egyszerű tánclépést nem lejt és dalra nem olvad.
    Hogy pedig azt is megtudjuk bizonyos jelek útján,
Égszakadást várjunk, meleget vagy télies orkánt,
Úgy rendelte Atyánk, vizsgáljuk a Hold vonulását,
És mily előjellel kel az Auster: eképen a gazdák
Látják mindig, az ól mellől mozdulhat-e nyájuk?
Szél szilajodtával tüstént elkezd a kavargó
Tengeri hab fodorulni s már hallhatjuk a száraz
Ágrecsegést a hegyek hátán, mely a távoli partról
Visszaverődve vegyül csalitok dagadó morajával.
S görbe hajód a vizek szűnnek kímélni olyankor,
Hogyha bukómadarak sebesen menekülnek az örvény
Mélye felől és vijjognak fövenyén, vagy a szárcsák
Játszanak árterein, míg jólismert mocsarából
Felkel a gém, hogy a fellengős felhők fele szálljon.
Szél jele gyakran az is, hogy amint közelít, az egekből
Hullani látjuk a csillagokat s árnyán a homálynak
Hosszú tűzcsík húzódik sápadtan utánuk;
Néha viszont fák elszabadult levele s pihekönnyű
Polyva röpül, vagy a vízhab enyelgő pelyheket úsztat.
    Ám amidőn villámlik a zord Boreás, avagy Eurus
És Zephyrus palotája dörög, már akkor a földet
Fürdeti záporeső, lucskos vásznát pedig oldja
Künn a hajós a vizen. Váratlan a vész sosem érhet,
Hogyha figyelsz: fellegjáró daruraj, morajára,
Mint rezzen föl a mély völgyből, vagy az égre tekintve,
Tág orrlikkal üsződ mint érzi előre fuvalmát,
S mint csicseregnek a fecskék is tavadat becsapongva,
Míg a varangy vartyogja örök panaszát a mocsárban.
Sokszor a hangya gurítja sovány utakon ki tojását
Háza legodvából, avagy épp a Nagy Ív iszik ottfenn;
S ím lakomájáról, iszonyú csapatokba verődve,
Csap föl a holló-had, csattogtatván sürü szárnyát.
Máskor a tenger ezer madarát, amely Ázsia rétjén
És a Caystrusnak kaparász édes mocsarában,
Hol váll-tollazatát vízzel bőven belocsolja,
Látjuk, amint a habokba merül, hogy az árra suhanván,
Vágya fürödni ragadja, holott sose kellene néki.
Károg esőt hars hangon a rút varjú is ilyenkor,
Künn a kopasz part-környéken kószálva magában.
Éji fonó-munkát végző lányod se tudatlan
Hó-dara dolgában, látván olaját hunyorogni
Mécse tüzén s aszu gombává zsugorodni kanócát.
    Ám hogy a zápor után kisüt-e s várjunk-e verőfényt,
Látni lehet szintén, épp ily bizonyos jelek útján;
Égen a csillagfény ugyanis nem tompul el akkor,
Nem megy a Hold se sugárözönért bátyjához, amint kél,
S nem fodorul könnyű fátyolfelhő sem a mennyben;
Sőt a fövényen a jégmadarak se terítik a tolluk
Napra, Thetis kedvencei, s ím feltúrva zilálni
Sárszerető sertéseknek nincs kedvük a kévét.
Mert a köd inkább húz lefelé s ráfekszik a rétre,
Napnyugovásig vár a bagoly magasán a tetőknek,
S késő nótáját elnyújtva hiába huhogja.
Nísus a híg levegőn odafönn feltűnik eközben,
Rőt hajszálaiért Scyllát hajszolni halálra;
S bárhova száll az, a könnyü leget szárnyával evezve,
Üldözi nagy csattogva sötét ellenfele, Nísus,
Merre pedig Nísus tör a légben utána, legottan
Libben az onnan, a könnyü leget szárnyával evezve.
Akkor a hollók is teli torkukból belevágnak
Háromszor-négyszer; magasán fészküknek, a fákról,
Nem tudom egymás közt mi szokatlan öröm gyönyörével
Untalanul károgva, mivel múltán az esőknek,
Csöpp fiaik, boldog lomb-ágyuk látni szeretnék.
Kétlem ugyan, hogy azért, mert szellemük isteni lenne,
Vagy hogy a végzetnél sokkalta nagyobb a tudásuk;
Más oka van: mikor átalakul csapadéka az égnek,
Majd az idő fordul s az esős Jupiter viharával
Megritkítja mi sűrű volt, sűríti mi ritka,
Hangulatunk akkor más lesz, más indulat ömlik,
Fellegeket zavaró szélfúvásban, kebelünkbe -
Hát a madárdal a réten ezért cseng össze, örülni
Nyájad ezért kezd, ettől szól oly vígan a holló.
    Hogyha pedig nap iramlását, hold váltakozását
Rendszeresen szemmel tartod, sose csal meg a holnap,
És a derült éjjel sem fog tévútra vezetni.
Mert mikor újranövő fényét felgyűjteni kezdő
Holdunk zár halovány szarvába sötét-sürü párát,
Tengerözönt-szántót fenyeget zord zápor ilyenkor;
Míg ha szelek támadnak, szűz pír ömlik el arcán,
Szélben arany Phoebénk ugyanis kivöröslik örökkön.
Ám negyedik nap (ezen leghívebb jós), ha ragyogva
S szarvai fényét nem tompítva barangol az égen,
Végig egész napon át, sőt újholdig valamennyi
Rá-születőn, szélcsend lesz és egy csöpp se fog esni;
Áldja is ám, aki megmenekült, a hajós a fövényen
Glaucust és Panopét, s Ínó sarját, Melicertest!
    És jeladónk a nap is, ha kel és ha lebúvik a vízbe;
Elkísérik a nem-kétséges jósjelek útján
Már kora reggeltől csillag-gyúlás idejéig,
Így amidőn szeplők fedezik feljöttekor arcát,
Búvik a felhőkbe s fél képével fut előled:
Záporeső lesz, mert veteményre, baromra s a fákra
Baljós déli szelek támadnak a mély habözönből.
Vagy ha kivirradván, szétszórt sugarak hasogatják
Át a tömött felhőt, és sápatagon felocsúdik
Közben a Hajnal Títhónus sáfrányvörös ágyán:
Haj! levelek többé nem védik meg puha szőlőd,
Oly rémes jégorkán fog pattogni tanyádon.
Tudni kivált azt kell, miután, megjárva Olympust,
Hajlik alá, képén mint kezd káprázni a sok szín,
Számos változatát ugyanis lesi gyakran az ember:
Így amikor lángrőt, szél lesz, ha sötétlila, zápor,
Hogyha pedig tüzes izzását foltok feketítik,
Akkor esőt-orkánt együtt láthatsz kerekedni.
Senki olyat ne tanácsoljon, hogy ily éjben a mélyvíz
Tükre fölé menjek, partról sajkámat eloldván!
Ámde ha fénylik a tányér fenn, amidőn ragyogását
Hozza vagy elviszi, félned kár ítéletidőtől,
Északi tiszta szelet látsz csak táncolni az erdőn.
    Fényteli fellegeket honnét hajt végül a felszél,
Mit hoz az éji sötét, mire készül a permeteg auster:
Ebben is útmutatód a Nap. Ő, kire fogni ki merné,
Hogy hamisan jósol? Hisz előre jelenti, ha gyászos
Forradalom, furfang, avagy orvul háboru zendül.
Hisz Rómát is szánta, mikor tőr verte le Caesart,
Mert ragyogó képén vak rozsda futott el azonnal,
Úgy, hogy a vétkes kort már-már örök éj fenyegette.
Tengeri habzat, föld szintén mutatott jelet akkor:
Baljós vészmadarak vijjogtak, rút kutyaszörnyek
Szűköltek. Be sokat láttuk cyclópsi mezőkre
Törni a lánghabos Aetnát is, szétvetve kohóját,
Míg tűz-gömböket ontott és olvadt kövek árját!
Fegyvereket hallott Germánia csengeni mennyből,
És belerázkódtak különös remegéssel az Alpok.
Majd iszonyú szózat szózatlik a néma berekben,
- Hallja a nép - kiaszott vérarcok osonnak a gyászos
Alkonyon át csuda módon, sőt (borzalmas!) a barmok
Szóval szólnak, s áll a folyó, tárul föl a földmély,
Templomainkban az érc, az ivor bús könnyeket izzad.
Tört eszelősen elő s erdőket vitt özönében
Éridanus, folyamok fejedelme, s mind a mezőknek
Nyájait aklostul tovamosta. De szívszomorító
Rostjaival zsigereknek e kor fenyegetni sem átallt;
Vérbe borult a kutak vize, sőt éjente behangzott
Mélyen a városnak szívéig a farkasüvöltés.
S bár derüsen fénylett, villáma nyilallt el az égnek,
Üstökösök pedig oly vészjóslók még sose voltak.
Éppen ezért láthatta megint azonos hadi-mezben
Rómaiak seregét egymásra rohanni Philippi;
És az egek nem sajnálták, hogy a messzi mezőket,
Émathiát, Haemust vérünk másodszor itassa.
Lesz oly idő bizonyára, midőn később e határban,
Horgas ekéjével földjét a paraszt hasogatván,
Rücskös rozsdától rágott gerelyekre csikordul,
Vagy súlyos boronája lel ott üres ércsisakokra,
És a kifordított sírok nagy csontjain ámul.
    Rómulus! és eleink honi istenei, s Te, ki véded
Róma Palátiumát Tiberis tuscus vize mentén,
Vesta anyánk: e szilaj század fölibé magasodni
Ennek az Ifjúnak legalább ne legyen tilos! Omlott
Trójai Láomedón vétkéért vér elegendő!
Rég sajnál tőlünk, Caesar, országa az égnek,
Gyűlöli, hogy szereted diadalmenetét hadaidnak;
Itt, hol a föld csupa harc, s ugyanaz gazság vagy igazság,
Bűnök ezer neme burjánzik, meg ekénk se becsüljük
Méltón már: besoroztatván a paraszt, röge parlag,
Görbe kaszájából keserű kardot kalapálnak.
Innen az Euphrátés, onnan Germánia zendül;
Szomszéd városok is bontják szét szent kötelékük,
S ölni rohannak; a föld kerekén Mars vad dühe tombol,
Mint ha kitörnek a korlátból és szöknek a síkra
Négyfogatú szekerek, gyeplőt rángatni hiába
Kezd a kocsis, száguld csak a mén, zabolát nem is érez.

MÁSODIK KÖNYV
    Ennyit a föld bevetéséről meg a csillagos égről.
Már ezután, Bacchus, téged zenglek s az olajfák
Lassan fejlő rügy-sarját s erdők csemetéit.
Jöjj ide hát, Lénaeus atyánk (hisz minden ajándék
Telje tied, tőled virul ősszel a szőlő lombja
Dús talajon, s a szüret leve telt kádban neked erjed),
Jöjj ide hát, Lénaeus atyánk, sarud oldd le, mezítlen
Lábikrádat az új mustban mártsd meg velem együtt!
    Ősi kor óta növő fáink több módon erednek.
Van, melyet embernek sose kell késztetni: magától
Búvik elő ugyanis, hogy a messzi mezőkre boruljon
S görbe folyók fölibé: hamvas zöldjével a fűzlomb
S nyár ilyen, és gyöngéd iglic, meg a vézna rekettye;
Más csak a dugvány szem-rügyről ered, így a magasló
Gesztenye, vagy Jupiter ligetében a cser terebélyes
Lombja, hasonlóképp a görög jósdái, a tölgyfák.
Ismét más a gyökértől hajt sürü sarjubozótot,
Mint a cseresznye s a szil, s anyjának elülve hatalmas
Árnya alatt a parányi babér parnassusi bércen.
Íme, a természet-rendelte utak: vadonerdők,
Szent ligetek, cserhátak mind így nőttek először;
Ám a gyakorlat lelt sok más módszert is emellett.
    Van, ki gyökérhajtást nyes a gyengédszép anya-testről,
S földben elülteti, más a töves csemetét födi hanttal,
Majd kihegyez vagy négybe hasít cöveket, fa-karókat.
Más csemeték megkívánják, homlítsuk a vesszőt
Ívben alá - viruló bujtványt a saját talajába.
Sok fajnak gyökeret sem kell hagynunk, ha lemetszi
Ága hegyét, azt már ültetheti bátran a kertész.
Sőt, derekát vágjuk bár el - bámulva beszélem -,
Mégis a holt törzsből gyökeret sarjaszt az olajfa.
S látjuk elégszer: kár nélkül válthatja föl egymást
Ággal az ág, amidőn körtét kínál a beoltott
Alma s a sziklakemény somfán veresellik a szilva.
    Gazda, tanuld meg ezért, mi sajátos gondot igényel
Minden faj külön, és nevelés nemesítse vadócod,
Hogy ne heverjen a föld ugaron. Jó bacchusi szőlőt
Nézni az Ismaruson s a taburnusi dombon olajfát.
    Jer, törekedj velem elkezdett művem befejezni,
Ó, díszem, te is, ó, méltán fő társam a hírben,
Maecénás, s ahogyan szállsz, bonts nyílt vízre vitorlát!
Nem szándékozom én mindent felölelni dalomba,
Nem, noha száz torkom, száz nyelvem volna, s a hangom
Vasból lenne; jer, és peremén ringjunk csak a partnak,
Merre szegélye karol; holdfényt kanalazni se hívlak,
Hosszas előszóval, kerülővel nem keserítlek.
    Minden olyan fa, mely úgy búvik napfényre, magától,
Terméketlen; azonban erős, viruló fakadása,
Mert a talajt áthatja az ős-természet. E fajtát
Oltsa be, vagy gödröt vájván tegye máshova bárki:
Veszti legott vad voltát, és gondozva gyakorta,
Tetszésedre hamar méltat minden nemesítést.
Így szelidül meg a törzs alján nőtt sarj is, e meddő
Ág, ha kiültetjük valamely nyíltabb területre;
Másként anyjának lomb-árnyán, ág-sürüjében
Fejleni nem tud, sőt ha hoz is termést, csak aszottat.
    Hullt magról eredő fának lomhább a növése,
Hűssel ilyen késő unokák számára kecsegtet;
Hajdani ízét elfajuló termése felejti,
S vadmadaraknak hoz csenevész egrest csak a szőlő.
Így van ez, ápolni s tetemes költséggel az összes
Fát nemesíteni kell, mind átültetve sorokba.
    Ám az olaj csonkról, bujtványról hajt a bor ága,
Földbe leszúrt gallyról mirtusz-csemetéje Paphusnak;
Hercules árnyas lomb-díszének fája s a délceg
Kőris, a csont-héjú mogyoró s cháóni Atyánknak
Makkja palántából zsendül, valamint a magasló
Pálma s a lúc is, amely hány vészt lát még habok árján!
Hanga komisz kérgét olthatja viszont a diósarj,
Míg a platán meddő lugasán finom alma virulhat,
S bükkön a gesztenye, kőrisfán meg a körte homályló
Szirma derül s a szil aljában makkolnak a disznók.
    Az sem oly egyszerü, mint szemzünk, mint kezdjük az oltást.
Mert hol a héjon, az ág derekán rügy bomlik, a vékony
Bőrt kiszakítva, magán e bogon pedig enyhe bevágás
Ötlik elénk: a szemet, szomszéd fánkról, ide zárjuk,
Hogy viricses háncsához utóbb oda-forrni tanuljon.
Ám ha göbetlen a tő, metsszük csak vissza, hasítsunk
Ékkel a gesztig mély ösvényt, ide tűzve tenyésző
Oltványunkat: nem sokkal később a fa nyurgán
Innen szökken majd égnek boldog sudarával,
Nézve nagyon bitorolt termését, új koronáját.
    Vannak emellett fák, amelyeknek több faja díszlik,
Mint a kemény szil, a lótusz, a fűz vagy az ídai ciprus;
Zsíros olajfa bogán se csak egy neme nől a bogyóknak
(Ez keserű-húsos, hosszabb az, társa tojásdad),
S Alcinous ligetén sincs két rokon alma, se körte
Szíria, Crustumium fáin, de nagyobb, nehezebb sok.
Sőt mifelénk a gerezd is más, mely az ágon alácsüng,
Mint aminőt Méthymnában Lesbos nyes a tőről:
Más a borág Thasuson, halovány leve más Mareának,
Ennek a sűrü talaj kedves, míg annak a száraz,
S jobb az aszúbor a máslásnál, de a nyúlszinü vékony
Hegyleve is lábodba szalad, nyelved köti gúzsba,
Mint a vörös vagy a góhér is. Hát versbe hogy öltsem,
Rhaetia, fürtöd? (azért a falernusi pince kiválóbb!)
És a nedűk legerősebbjét, aminaeai tőkén,
Melyhez a tmólusi, sőt a Phanae Fejedelme kocsisbor?
Argosi kisszemüvel se nagyon vetekedhet azonban
Más, mivel oly fölösen fizet és oly hosszan elállhat.
Istenek és lakomák csemegéje, Rhodus leve-vére,
S dúscsöcsü kecskeszemű, ne maradjatok el ti se végre!
Ám nemeit-neveit mindnek felidézni ki tudná;
S kell-e szerit-számát, szükséges-e tartani számon?
Tudni ha kívánod, tudakold inkább, Libyának
Hány a kavics fövenyén, amelyet Zephyrus tovagörget,
Vagy pedig olvasd meg, hány vízcsepp fröccsen ióni
Partra, midőn Eurus hevesen lesüvít a hajókra.
    Minden faj minden földön nem nő fel azonban.
Fűzfa folyót, zsíros mocsarat kedvel csak az éger,
Meddő kőriseket kövecses hegyi tájak uralnak,
Mirtusz a parton a legpazarabb, napszítta tetőket
Kedvel a bacchusi tő, ternyőfa telet-szelet élvez.
Nézz el akár a világvégnek feltört ugaráig,
Tarka gelónus, arabs Éós-égtáji honáig:
Más fa tenyész minden tájékon. A fénytelen ébent
India termeli, tömjénfát a sabaeusok adnak.
Mondjam a balzsamot is, melyet izzad az illatos ágbog,
És az akantusznak mindig üdezöldszinü barcsát?
Vagy hogy a lágy szösz az aethiopok ligetén hogyan őszül,
Végül a sér-nép mint fésül puha selymet a fákról?
Szóljak esetleg az Óceanus melletti vidékről,
India berkeiről, végöbléről a világnak,
Hol sose tud fák csúcsán át nyíl vesszeje szállni?
Márpedig ott az a nép íjjal jól bánik ugyancsak.
    Média termi azon maradandóan fanyar ízű,
Áldásos citrom-fajtát, melynél soha semmi
Nincs becsesebb, ha pohárban italt bősz mostoha kotyvaszt,
Hogy bűbájos igék közepette keverje bürökkel,
Mert a gyümölcs gyógyít, testünk gyász mérgeit irtja.
Fája hatalmas egyébként és a babérra hasonlít,
Sőt, ha különb illat nem lengne le róla, babérnak
Vélhetnénk; levelét zivatar nem apasztja, virága
Éppoly erősen tart; vele szája szagát szelidíti
Média népe s az aggoknak könnyít köhögésén.
    Ám sem az erdőkben gazdag méd föld, sem a pompás
Gangés és az aranyhomokos Hermus se ragyog túl
Híreden, Ítaliánk! Szebb vagy, mint India, Bactra,
Szebb Pancháia dús, tömjén-termő fövenyénél.
Orrlikain lángot fúvó bika nem hasogatta
Itt a rögöt, zord sárkányfog-veteményt beleszántván,
Dárdakalász, sisakos hős sem borzadt ki belőle;
Csak buja búza virul, csak a bacchusi massicus önti
Tűznedüjét, és mindenhol víg nyájak, olajfák.
Harcszerető, meredek paripák itt törnek a síkra;
Szent habod itt mos, Clítumnus, hószínüre barmot
És oltári bikát, amelyet visz az isteni templom
Nagy máglyáira dísz-vonulásban a római polgár.
    Innen örök tavasz int, nyár zsendül a többi havakban,
Kétszer vemhes a juh, kétszer virul ágon a termés.
Erre nem él ádáz tigris, vérszomjas oroszlán,
Csalni se csalja szegény gyógyfűgyűjtőt a sisakfürt,
Sőt szarupikkelyeit széles karikákban a földön
Kígyó sem gyűri s nem ráng gyűrűkbe fonódván.
Ehhez a számos erős várost (nagy munka gyümölcsét),
És ama sok, magas ormon emelt, ember-keze-rakta
Bástyafokot s a folyókat vedd, lenn ős falak alján.
Vagy fölidézzem, amely fent és lent habzik, a tengert?
Mondjam a nagy tavakat? bő Láriusunkat? esetleg
Téged, a tenger Bénácust, vész - víz kavaróját?
Zengjem a réveket is? Lucrínus gátjait inkább?
Vagy hogy nagy hörgéssel mint lázad fel a sóslé,
Ott, hol a visszatörő tajték mennydörgeti messze
Július árját, és tyrrhén örvény az Avernust?
Még ugyanitt föltárja a föld sok ezüstnek is ágát,
Sőt arany-ár özönét, számos réz-ércnek erével.
Ez hona hősök erős népének: a marsus, a lándzsás
Volscus, a vész-edzette ligur s a sabellus utódok,
S büszke Camillus, sok Decius, Marius, viadalhős
Scípiadák innen keltek mind, - végre, te, Caesar,
Legjelesebb, aki római várak alól diadallal
Elvered Ázsia végén most az erélytelen indust.
Sáturnus gabona- s bajnok-nevelő televénye,
Üdv neked, óh nagy Anyánk! e becsült, ősrégi tanokról
Néked szólok, a szent kútfőt föltárva merészen,
S Ascra dalát zengvén el a városi rómaiaknak.
    Most helye lesz a talaj nemeit, színét is idézni:
Mit mire tarts, hozamát természete mint alakítja?
    Így legelőbb: feltörni nehéz földön, tunya halmon,
Hol teli tüskemeződ, sanyarú márgád kavicsokkal,
Ott csak Pallás életerős olajerdeje zsendül;
Mit bizonyít vadolajfák sok meredő faja szerte,
S berki bogyók sokasága, mely ott beborítja fenyéred.
Ámde ha zsíros a hant, édes nedvek ha vidítják,
Vagy legelőd van olyan, hol a fű buja, vastag a burján
(Bércek-ölelte fenékvölgyet bámulva gyakorta
Látsz le ilyenre, hová szirtről-szakadó patak áldott
Sár-iszapot borogat), ha pedig még át is özönlik
Déli szelek, hogy ekéd fenyegetni kinőjjön a perje:
Ily televény ad a legjelesebb venyigét, csoda-dúsat
Bacchusi bornedüben, kitünőt fürtjére, levére,
Mint aminőt aranyos csészéből hinteni szoktunk,
Hogyha kövér tyrrhén pap ivor sípjába beléfú,
Míg a meleg belrész oltárra kerül teli tálon.
    Vagy tehenet kívánsz inkább szaporítani, borjat,
Sőt juhfiat, kecskét, mely az ültetvényt lekopasztja?
- Erdei tájra, Tarentum dús, távol mezejére,
Oly síkságra, minőt a siralmas Mantua vesztett,
Vidd a gulyát, hol a hó hattyúk szittyós vizen ülnek,
S tiszta kutak, füvelők híján barmod soha nincsen;
Mert mit sok marhád egy hosszú nap leharapdál,
Egy rövid éjjel a hűs harmat mind helyrenöveszti.
    Csaknem egész fekete s mélyén zsíros lösz, amelynek
Fenn az ekétől színe laza (s szántván ez a célunk),
Búzavetésre fölöttébb jó; soha más televényről
Több szekeret nem látsz tunya tulkok után hazajárni;
S az se silány, honnét letarolta dühében az erdős
Berket a gazda, mivel már rég nem járt haszon azzal,
S irtja ki, mély gyökerétől feltúrván, a madárnép
Ősi lakását, hogy fészkéből mind röpül égre,
Míg a töretlen rög föl nem ragyog éles ekéktől,
Mert csupa-domb tanya szomju kavics-talaján csak a méhek
Törpe fahéja terem valahogy, vagy a rozmarin ága.
Durva darázskőnél, gyász kígyóktól kiharapdált
Krétánál pedig ínyencebb falatot soha sikló
Nem lel; a görbe üreg: legjobb rejtekhelye mindig.
Lenge ködöt, puha gőzt párálló földön azonban,
Mely hol elissza e nyirkot, hol kedvére kicsapja,
S hordja saját zöldjét váltig, mint réti palástot,
És soha rozsda rühét, sóját nem marja vasunkba:
Körbekerítheti már szilfáid örömmel a szőlő,
Bőven olajfa csak itt virul és - műveld - bizonyítja,
Mind legelőnek jó, mind metszeni horgas ekével.
Dús Capuánk ilyen és a Vezúv szomszédi vidéke,
S völgye az árva Acerraet elsodró Claniusnak.
    Most sorolom, hogyan ismerd föl fajtáit a földnek.
Azt kutatod, tömörebb a szokásosnál, avagy omlóbb?
(Mert gabonának utóbbi való, Bacchusnak előbbi,
Sűrü talajra Cerés vágyik, ritkára Lyaeus:)
Vájj legelőbb, kiszemelve hová, mély gödröt a réten,
Majd a kihányt halmot később mind visszalapátold,
Lábbal a földtakaró tetejét egyenesre taposván.
Hogyha lesüpped fönn, talajod laza, csak füvelőnek
Jó az ilyen s üde szőlőnek; ha viszont a gödörbe
Vissza sehogysem fér, és még marad is, noha megtelt,
Sűrü a hant: a göröngy ragadós, felszíne tömöttebb,
Izmos ökörpár kell az ilyen rögöket hasogatni.
Végül a sós, vagy az úgynevezett keserű szik-ugarra,
Melyben a búza beteg, mely szántva se fog szelidülni,
Melyben a bacchusi bor s a gyümölcs méltatlan e névre,
Így ismerhetsz rá: házad füstös tetejéről
Hozz kosarat vagy szűrőkast, sűrű fonadékút,
Azt e hibás földdel nyomkodd színig, föleresztve
Édes vízzel; a víz, természetesen, kiszivárog
Mind, a kosár fonadékain át nagy csöppöket ejtvén;
Mily keserű, bizonyítani fogja világosan akkor
Nedve, ha szád - ízlelve - fanyar fintorba facsarja.
Míg a barázda kövér voltát ismerd föl eképpen:
Öntsd oda-vissza rögét két markodban, sose mállik,
Sőt, ahogyan próbálod, mint szurok izzad az ujjon.
Ám vizenyős hant nagy gazt is nevel, és maga termőbb,
Mint helye lenne. Csak ily szaporán az enyém sose nőjjön:
Baj, ha kalászunk túl sűrű már zsenge korában!
Hogy talajod könnyű-e, nehéz-e, sosem szövi szóba,
Súlya mutatja csupán. Színét megmondani szemre
(Ez feketés, az egyéb...) játék. Bajosabb kikutatnunk,
Zord-e ridegségtől? Olykor fenyvek meg a gyilkos
Ternyőfák igazítanak el, vagy a barna borostyán.
    Mindezeket szem előtt tartván igyekezz, hogy a napfény
Főzze ki földed előbb: a magas hegyen ágyakat ásván
S tárva rögét azután aljával az északi szélnek,
Víg venyigét úgy ültess ott. Mert nincsen a porló
Hantnál jobb: de ilyenné szél, hűs dér, vagy a feltúrt
Parlagot összetörő markos munkás teszi földed.
Gondos gazda viszont, ez előtt még, iskolahelynek
Két egyforma lapályt választ, hogy előbb csemetéje
Itt megeredjen, majd ott átültetve viruljon,
S szokjon az oly gyorsan kicserélt anyaföldhöz a dugvány.
Van, ki az égtájat se felejti bevésni a kérgen,
S jegyzi, melyik mint állt, hogy aként ültesse el újra:
Délre meleg szelek érte felét, északnak a hátát,
Mert amihez hozzászoktunk ifjan, hat örökre.
    Itt az a fő kérdés, hol jobb telepíteni tőkét,
Dombon-e vagy laposon? Ha kövér síkföldön, a vessző
Sűrü legyen; Bacchus sűrű venyigének is örvend.
Míg ha magas domb int, lankás lejtők tere, ritkítsd
Rendjeidet, hogy az ösvények mind vágjanak össze
És a kimért mezsgyén szigorú sort álljon a szőlő,
Mint gyakran fölfejlődik hosszú csatasorból
Több csapat és nagy harcban vár nyílt síkon a hadrend:
Oszlopa nyílegyenes, hullámzik a messze-sugárzó
Sok vastól az egész táj, és noha vad viadalba
Még ki se fog, de csalárdan Mars már ott a sor élén.
Hát így kell az utak közeit mértékre kiszabni;
Nem csak azért, hogy a szem hiu látványon legelésszen,
Ám erejét a talaj terjeszteni máshogy egyenlőn
Mindenüvé szűnnék, a sok ág nyújtózni se tudna.
    Tán az is érdekel, ásni milyen mélyen szabad árkot.
Én az arasznyi barázdában sem féltem a szőlőt,
Fáknak azonban a földbe nagyon bele kell furakodni,
Főleg a tölgynek, amely föl az égig aként veti lombját,
Mint amiképen a Tartarusig terjed gyökerével,
Így se hideg nem bántja, se szél, az esők közepette
Sziklaszilárd marad, és túléli sorát unokáknak:
Emberi század-idők szálltán e fa győz erejével.
Közben szívós ág-karját nagymessze kitárván
Erre s amarra nehéz árnyát szétbontja középről.
    Nap lepihente felé szőlővenyigéd sose nézzen,
Vesszei közt mogyorót se nevelj; dugványt ne hegyéről,
Szem-rügyeket ne felülről vágj (csak a föld közelében
Életerősek ezek), bujtványod csorba kacorral
Meg ne gyötörd, az olaj törzsét tilos oltani vaddal:
Mert a hanyag pásztor parazsát oly gyakran elejti,
S az titkon húsos háncsban búvik meg először,
Mígnem a törzsbe tapad, honnét a magas koronáig
Égbecsapó rémes recsegéssel tör, diadallal
Ágról-ágra repül, s ura lesz a sudár fatetőnek,
Hogy most már az egész berken végigvigye lángját,
S gyászfelhőt hajtson szurkos-sürü gőzben az égre,
Főleg lomberdőt fentről nyűvő zivatarban,
Mely gomolyogva tovább-veri szélviharával a szikrát.
Hogyha ilyen vész dúlt, nem sarjad a tőke se tőről,
Sőt megmetszve se hajt ki megint mélyén a talajnak;
Csak keserű-levelű nyavalyás vadolaj terem aztán.
    Kár az afelé tudóst komolyan venned, ki tanítgat,
Hogy Boreás fúvásakor is törd hűs televényed.
Télen a telket fagy béklyózza s a földre-kihullott
Csíra merev gyökerét megeredni lohasztja mezőnkön.
Bujtani vesszőket legjobb a tavasz derüjében,
Hogyha jön ősz gólyánk, az öles kígyók riadalma,
Vagy ha szelek-hava hűs elején a sebes Nap ügetve
Hasztalan űzi lován a telet, bár vége nyarunknak.
    Fákon a lomb a tavasznak örül, tavasz-égnek az erdő,
Duzzad a föld, nemző magot esd méhébe tavasszal.
Termékeny zápor képében zúdul ilyenkor
Menny-atya, messzehatónk, boldog felesége ölére,
S nagy szerelemben e nagy testtel nevel életet abban.
S ím bokorági madár kezd már dalt zúgni zugából,
Törni Venus jármába, szabott napján, fut a jószág,
Szülni szeretne kegyes rétünk, lám, fölfedi keblét
Langy zephyreknek a föld, beszitál mindent üde harmat;
Rá meri bízni magát a rügy is mind bátran az ifjú
Napra, s a déli szelek keltén a bor ága se borzad,
Nem, ha nagy északi szél zivatarfelhőt von az égre:
Bimbót bont inkább és lombját oldja ki végig.
Épp ily idő ragyogott a teremtés kezdete napján
Zsenge világunkra s nem folyt múlása se másképp -
Azt hiszem, és hogy nyílt a tavasz, tavasz ért a hatalmas
Föld kerekén, és szűnt Eurus hűvös szele fújni,
Fényt pedig akkor ivott legelőször a csorda, s az ember -
Sárnak sarja - fejét a kemény hantról felütötte,
És teli lett a csalit vaddal, csillaggal az égbolt.
Gyönge palánták ily pihenő nélkül ki se bírnák
Nyár heve, tél fagya közt idejét nyomorúságuknak,
Hogyha a földön a menny kegyesen meg nem könyörülne.
    Mondjam-e még, bármily venyigét ültetsz is a dűlőn,
Hintsd sürü trágyával, ne feledd bő földbe temetni,
Vagy szivacsos követ áss mellé, cserepes csigahéjat,
Mert a finom levegő s az eső rajtuk jut a mélybe,
Tőlük üdül fel majd a növény; sőt van, ki fölébök
Még kavicsot vet avagy terhes téglát nyomatékul:
Védi borágát ez vízöntő záporok ellen,
Védi a hév Ebtől, ha repeszti a szomju mezőket.
    Földdel a dugvány szem-rügynek meghordani gyakran
El ne feledd gyökerét, se kemény kétágú kapádat
Vagy vasekéd belevágva rögét feltörni, miközben
Hajtod a tőkék közt a tülekvő tulkokat egyre;
Szúrj oda könnyü karót azután, kőrisfa-suhángot,
Lándzsa-hegyes, hántott sudarat, villás botok ágát:
Hogy kússzon föl a kacs rájuk, s a szelet kinevetni
És a magas szil lépcsőit megmászni tanulja.
    Míg venyigéd fiatal, míg ifjú-friss a levélzet,
Zsenge rügyét kíméld; ág-karját, mely tör a mennynek
Boldogan, és a szabad levegőn zabolátlanul indáz,
Meg ne sebezd éles késsel; jobb, hogyha körömhegy
Csípi csupán: így kell, kézzel, ritkítani lombját.
Ám amidőn izmos derekával a szilre fonódván
Túlnövi már, akkor levelét irtsd, gallyait elnyesd,
- Félt a kacortól mindeddig, de hatalmad e naptól
Megszigorítsd, elburjánzó zöldjét zabolázva.
    Fond azután a sövényt, hogy védje sok állatod ellen
Zsenge növényed, amely nincs még edződve bajokhoz,
Így a kemény télhez s a heves nyárhoz se; de főleg
Berki bivaly kap rá gyakran, valamint buja kecske,
Sőt nagyevő tehenek s aprómarhák is elérik.
Márpedig annyit a fagy dér-szürke bilincse sem árthat,
S nyár tüze sem neki, míg a parázs köveket veri bőszen,
Mint az ilyen jószág, ha bemarja kemény foga mérgét,
Úgy hogy a tőkékről jele már, ama seb, sose múlik.
Éppen e bűneiért öljük Bacchusnak a kecskét
Annyi sok oltáron s kerül ős játékban a színre;
S díjul a Théseidák a keresztutakon, faluszerte,
Dalnokaiknak ezért tűztek ki bakot, puha réten,
Víg kupa mellett, künn, kenetes tömlőkre szökellvén.
Ausoniának is így enyeleg, nagyokat hahotázva,
Trójából menekült hada, míg vidul egyszerü versen,
S ölt gonosz álorcát, melyet úgy vésett ki faháncsból;
Végre derűs dallal téged hív, Bacchus, akasztván
Tántorgó szobrocskáid fenyvek tetejére.
Ettől fog minden szőlő dúsan kivirulni,
Fog telinőni borággal a teknős völgy, sürü dombhát,
Merre körülnéz csak tisztes-szép arccal az isten.
Hát amiképp eleink, illőn mi se késsük imádni
Bacchus atyát versben s a lepényt rakjuk neki tálra,
Húzzuk szarvánál oltárhoz a szent bakot aztán,
S ott mogyorónyárson zsíros zsigerét sütögessük.
    Ám akad oly dolog is, míg gondozzuk venyigénket,
Mely sose lesz kevesebb; így évenként a barázdát
Háromszor-négyszer végig kell törni s örökkön
Zúzni rögét kapafokkal, majd ritkítani végig
Lomb-ligetünket. Eként jár körben a parlagi munka,
S perdül az év a szokott pályán az előbbi nyomába.
Mert amidőn késő levelét a borág veti földre,
Vagy rideg északi szél berkünk díszét lekopasztja,
Akkor már a serény gazdák a jövőre figyelnek,
S görbe kacorjával Sáturnusnak be-bejárják
Tarlott szölleiket, nyesegetve s a sort alakítva.
    Hantod először törd, a levágott gallyat először
Égesd föl, hordd elsőnek fészerbe karóid,
Ám legutóbb szüretelj. Kétszer szakad árny a borágra,
Tüskebozótjával kétszer növi fel sürü burján:
Fő baj az is, meg ez is. Szép egy nagybirtok, azonban
Jobb művelni kicsit. Valamint kötözéshez a durva
Tőrfüvet erdőben jobb vágni, viszont buzogánysást
Víz peremén; majd gondod a vad füzesek fele fordítsd.
Mégis bárhogy kész sarlózással, kötözéssel,
S kész sora végén kertészed bárhogy dudorászgat:
Földed azért forgatnia kell, porlasztani hantját,
S óvnia, bármilyen érett is, fürtjét Jupitertől.
    Ezzel szemben alig követel munkát az olajfa,
Rög-rántó kapa, hajlított sarló nem igénye,
Csak gyökerét letapassza, fejét fölszegje csak egyszer!
S egy foga vájjon a szerszámnak földjébe, talajvíz
Gyűlik elég, ha pedig még szántod is, ontja bogyóit.
Nőjjön a Béke barátja tehát, buja-húsos olajfánk!
    Többi gyümölcsfáink, melyek érzik törzsüket épnek,
S enmaguk edzettnek, szintén így nőnek; a mennyre
Mind a saját erejéből tör, sose várva, segítsünk.
Közben a messzi berek terméstől görnyed ugyancsak,
Vérszinü som pirosítja vadon fészkét a madárnak;
Arra lucernát vágsz, a fenyő fáklyát nevel ormán,
S éji tüzed vele táplálván lobbanhat a lángfény:
Mégse siet fát ültetni s gondozni sok ember.
    S mért a nagyokról szóljunk csak? Fűz, törpe rekettye
Állatainknak lomb-eledelt, pásztornak ad árnyat,
Mézet a méhnek, a kert köribe végtére kerítést.
S látni mi szép, amidőn a Cytóruson árad a puszpáng;
Hát náryxi szurok-fenyvek ligetét, meg a tájat
Nézni be jó, hova gazdai gond sose kell, se gereblye!
Még ama meddő bérc-vadon is kaukázusi szirten,
Mely recseg és nyög örökké, mert Eurus dühe dúlja,
Hajthat ilyen vagy olyan hasznot; deszkát a hajónak,
Megfelelőt, a luc ád, háznak cédrus vagy a ciprus.
Ebből vág tányérkereket kocsijához a gazda
S gyárt küllőt, homorú csónak-feneket pedig abból.
Fűz a fonó-vesszőkkel dús, lomb-hajjal a szilgally,
Mirtusz erős kelevéznek jobb, som harcban előnyös,
Míg az itúraeus kézívhez az ívafa szolgál.
Vésni-való sík fát növelő puszpáng, sima hárstörzs
Bírja, ha formáljuk, ha hegyes késünk belemélyed.
Száll ezalatt a Padus rohanó sodrában a könnyű
Éger; amott a magyal kérgének vájatos odván
S mállatagabb méhén méhek raja lel menedékre.
    Bacchus ugyan mikor oszt adományt számunkra hasonlót?
Bacchus a bűn maga; hisz hányat holttá szelidített
Marcona centaurust! Ott hullt Rhoetus, Pholus aztán,
S Hylaeus, ki nehéz vedrét lapithákra ledobta.
    Ó, be szerencsés vagy, te paraszt - hát még ha belátnád
Jó sorodat! Ki kerülsz orv háborút, ont maga néked
Mindig-igaz szántód, méhéből, parlagi termést.
Hogyha magas palotád nincs is (gőgös kapujával
Hányni szobádba korán özönét a köszönni jövőknek),
S nem hüledeznek is ajtód szép teknőc-berakásán,
Szálarany öltönyödön, vagy a réz ephyréi kupákon,
S bár asszír csigaméregtől se virít abaposztód,
Híg olajat pedig éppen nem hamisítsz fa hajával:
Ám a derűs nyugalom s a csalódás nélküli élet
Sok java-kincse s a jólét is nagymessze tanyádon,
Hol zugoly és víg forráshab hűs völgyhasadékban
S nyáj bőgése üdít, sőt fák enyhén puha szender -
Mind a tied; vadak odva, csalit vár itt, olyan égtáj,
Hol még győzi a munkát és nem igényes az ifjú,
S szentek a szentélyek számukra s atyáik; a földön
Erre suhant, amikor végbúcsút vett, az Igazság.
    Engem, legdrágább múzsák, ti segítsetek inkább,
Kiknek adóm lerovom, sebesülve szilaj szerelemtől,
Villantsátok elém az eget meg a csillagok útját,
Mért fogy a Nap, Hold mért kerekül fenn váltakozólag;
Mért remeg olykor a föld? mily erőkre türemlik a tenger,
Hogy tör a gáton is át? vize vissza miért vonul aztán?
S mért siet úgy lemerülni telente az Óceanusba
Mindig a nap? valamint mért hosszú máskor az éjjel?
    Ám ha szivem vérével tán felgyúlni tehozzád,
Természet, nem tudnék, hogy törvényeid értsem,
Akkor a rét bájol majd el, vagy a völgyi folyóhab,
S élni, lemondva dicsőségről, víznél fogok, erdőn.
Ó, hol a Sperchéus mezeje, s te, Lacónia baccháns
Szűzeinek hegye, Táygetos? Ki von engem a híves
Haemusi völgybe, hogy ott buja lomb árnyába takarjon?
    Mily boldog, ki a dolgok okát ismerni tanulta,
És a könyörtelen elmúlás minden riadalmát
Sarka alá veti, sőt a falánk Acherón özönét is!
Hát aki tiszteli még Pánt és a paraszti sok istent,
Nimfák szűzeit, agg Silvánust, az mi szerencsés!
Néptől rangot ilyen sose kér, se királyi palástot,
Mit neki harc, hűtlen testvérek visszavonása,
Mit, hogy a forrongó Histertől dák sereg indul:
Róma reménye, rom országok neki semmi; szegénynek
Nem kesereg nyomorán, de a gazdagokat sem irigyli.
Ág amit ád áldást önként, a barázda mi termést
Hoz maga-szántából, leszedi, s nem lát eszebomlott
Főtereken künn vas törvényt, baja nincs hivatallal.
    Más a vak árba merít evezőt, avagy épp viadalba
Tör, fejedelmi terem küszöbét koptatja esetleg;
Van ki viszont várost, bús oltárt dúl, hogy ihassék
Gyöngyös serlegből, legyen ágyán sarrai bíbor;
Ez kincset kuporít, aranyán úgy ül, hogy elássa;
Társa, ha lát szószéket, kezd hüledezni, hevülni;
Ennek a nép s az atyák tapsán hízik hiusága,
Hogyha megújrázzák; testvért öl örömmel a másik;
S drága honát, házát hány számkivetésre cseréli,
Más nap alá hányan vergődnek el, új haza végett!
    Horgas ekéjével földjét ezalatt hasogatja,
Így szolgálja honát a paraszt, gondozva parányi
Isteneit s a gulyát, meg a dolgos üszőket is évszám.
Nyugta sosincs; esztendeje még duskált a gyümölcsben,
Most a juhok szaporodnak, vagy kévéi Cerésnek,
Mert a barázda terem fölösen, föltelnek a csűrök.
S fagy hava jön: sicyóni bogyót buggyant az olajprés,
Konda vidul makkon, csere most ad hangafa-szedret,
Önti az ősz özönét a gyümölcsnek már, a magasban
Fény-beragyogta tetőkön a fürt méz-sűrüre töpped.
    Csókra-leső kedves gyermek-had rajzik eközben
Apja körül; tisztán él és becsületben e hajlék;
S csordul a tej tehenek tőgyén, a vidám legelőkön
Biccentik szarvuk hízott bakok, úgy tülekednek.
És a paraszt maga ünnepet ül; füvelőn lehevervén
- Már tüze lángol - a társakkal kelyhét koszorúzza,
S téged hív, kilocsolva borát, Lénaeus; a nyájak
Őreinek pedig egy szilfát mutat: arra dobálják
Gyors gerelyük; hát föltárják nyers testük a tornán.
    Hajdan az ősi sabínus nép így élte világát,
Így Remus, így testvére, s nőtt Etrúria naggyá,
Így lett végül a föld legszebb székvárosa Róma,
Mely maga hét fellegvárat fog körbe falával.
Míg hatalomba nem ült egykor Dicté fejedelme,
S torhoz e rossz nép míg nem kezdett ölni tinókat,
Így az aranykor, Sáturnus kora, folyt csak a földön;
Harsona hangja fülünk akkor még nem hasogatta,
Sem komisz üllőké, míg rajtuk a kard vasa csengett.
    Ámde mi túl nagy kört nyargaltunk át a porondon,
Párolgó paripáinkról hát oldjuk a kantárt!

HARMADIK KÖNYV
    Hadd zenglek ma, Palés, te nagy, és Amphrysus örökszent
Pásztora, s óh titeket, ti lycaeusi csermelyek, erdők!
Minden egyéb, min eszünk üres órákban felüdülhet,
Versbe került már úgyis: hisz ki nem ismeri kényét
Eurystheusnek, avagy gaz Búsirist meg az oltárt?
S kell-e vaj’ ifju Hylás, vagy Látó Délusa? kell-e
Hippodamé s az ivor vállú, szélgyors paripájú
Ritka Pelóps? Én más mezsgyékre merészkedem inkább:
Röptöm győz a rögön, s a világ ajakára vesz érte.
Mert, ha megérem, a múzsákat legelőször e földre
Én hozom által majd, hazatérve az áoni hegyről;
S néked Idúméból pálmát én szerzek először,
Mantua; sőt márvány szentélyt emelek virulózöld
Rét közepén, a nagy ár mentén, lustán tovakúszó
Minciusunknál, mely hajlós náddal szegi partját.
Caesar temploma lesz ez a hely, képmása középen.
Tiszteletére magam, győzelmem után, a folyónak
Tyrusi bíborban száz négyfogatún nekirontok;
S Alphéust s a molorchusi hűst elhagyva Göröghon
Gyűl vad ököl-viadalt vívni s vetekedni futásban.
Én meg olaj-lombnak fűzvén a fejemre füzérét,
Áldozatot viszek. És már most örülök, hogy a dísz-kart
Oltárhoz vezetem s a tinókat hullani látom,
S nézem, a színpad hogy vált, hogy fordul s a belészőtt
Brit sokaság rőt kárpitját mint vonja magasba.
Szín ivor és aranyos kapudíszt veretek fel utána:
Győzve Quirínus a Gangaridák hadait hogyan űzi?
S Nílus bő habját, mily vész duzzasztja dagályát?
- S ott lesz sok gályának még érc-oszlopos orma.
Ázsia meghódolt helyeit szintén odavésem,
Majd a futó párthust, aki visszanyilaz s a Niphátést,
S két, más-más ellenségtől kizsarolt lobogóval
Két diadalmenetet két part két népe felett is!
Párusi márvány műremek áll messzebb, csupa élet:
Juppiter istentől eredett ős Assaracus-faj,
Trós atya végezetül s Trójának cynthusi pajzsa.
S retteg a rémektől, Cócytus zord folyamától,
Ixíon kígyók-benyüzsögte komisz kerekétől
És ama visszaeső szirttől a keserves Irigység.
Közben - ahogy nem lágy szóval mondtad - mi mulassunk,
Maecénás, a dryas-nép még sose-járt mezejében!
Nélküled elmém úgysem tud szárnyalni magasba;
Rajta tehát, ne habozz! nagy hanggal hív a Cithaeron,
Táygetos csaholást, Epidaurus ló-nyihogást küld:
Visszanyögik vágyó szavukat széltében az erdők.
Majd az után a hadért hevülő Caesart fogom írni,
Hogy fenntartsa nevét-hírét dalom annyi sok évre,
Mennyi letelt Caesarig az ős títhónusi kortól.
    Az, ki Olympia pálmáját pályázza a páston,
És paripát, vagy ekéhez erős tulkot nevel, első:
Jó-alakú anyaállatokat nézzen ki. Üszőben
Az kitünő, ha a fej csunya, képe komor, nyaka vastag,
És a tokájáról térdéig lóg a lebernyeg;
Teste pedig hosszan megnyúlt és mindene túlteng,
Lába is; és két horgadt tülke tövén füle borzas.
Tetszik a tarka is énnékem, ha a foltja fehéres,
És nem tűr el igát, annál inkább döf a szarva,
Míg bikaforma a teste s egészében magas inkább,
S lépte nyomán hosszú farkát horzsolja a földön.
Lúcínát hívnod legjobb négy éves üszőhöz,
Nászt a tehén tíz éven túl sose tűr el azonban;
Már öregen járomra silány, nem hordja ki vemhét.
Éppen ezért, míg ifjú vér heve fűti gulyádat,
Küldd a bikát oda; barmaidat szerelem tüze szítsa,
S egyik a másikból hozzon nemzéssel utódot.
Mert a szegény párák szebb napjai szökve szaladnak,
S jönnek a küzdelmek, jön a kórok, a zsémbes öregkor
Évsora, míg a mogorva halál zordan be nem állít.
Lesz olyan állatod is mindig, melytől szabadulnál,
Hát pótold a hiányt, ne utóbb kelljen keseregned,
Hogyha baj ér, s évente javítsd ifjakkal a csordát.
    És ugyanígy válaszd ki javát lovaidnak is aztán.
Mert ha idővel majd számuk szaporítani szánod,
Már kicsi kortól több fáradságot követelnek.
Hetykén jár a csikó, ha nemes vérű, a mezőben,
És tüstént kecsesen szökdelve emelgeti térdét;
Később útnak ered, sőt bátran a csúnya folyóra
Tör, de a hídon is elsétál, noha még sose látta,
És nem ijeszti, amint üresen dübörög. Nyaka délceg,
És eleven feje van, horpasz hasa, domboru háta,
S büszke szügyén izom-öv duzzad. Szép még a pirospej
S almáskék, az ezüstderes és szögsárga silányabb.
Hogyha pedig valahol messzebb fegyver zaja zörren,
Nincs maradása, fülét hegyezi s fölreszket a teste,
S orrlika fú fojtott lángot horkanva-zihálva.
Sűrü sörénye lecsüng és elfödi jobb szügye halmát;
Két csípője közül kimered nagy háta, miközben
Lent a talajt a kemény pata már dübörögteti döngve.
Pollux ménje Amyclaeben lehetett ilyen éppen,
Cyllarus, és a görög dalosok megzengte lovak tán,
Mint Marsé, s az a pár, mellyel kocsizott nagy Achillés.
Ily telivérré vált maga Sáturnus, nyaka sebten
Épp így rázta sörényét, hogy felesége betoppant,
Ő meg inalt éles nyihogással a Pélion ormán.
    Ám ha betegség terhe s a kor lovad elnehezíti,
Tartsd otthon s a dicső múltért nézd el tunyaságát.
Vénen a vér Venusért sose fűti, hiába dologhoz
Már foga nem fűl, és ha csatát kell vívnia mégis,
Az nagy füsttel csak kis tűz, mint gyenge zsarátja
Szalmának. Különösképp hát azt kérdd, mi hevíti?
Mennyi idős? mik erényei még? ki vaj’ anyja s az apja?
Kínt a kudarc okoz-e s hírvágy van-e benne babérra?
    Nézd csak a kétfogatú kocsikat, ha kinyílik a korlát,
Mint vetekednek a versenyeken, vágtatnak a pályán,
S keble remény és kétség közt hogy reszket az ifjú
Hajtóknak! Hogy csapkod a szíj, hogy előrehajolnak,
S mily laza máris a fék - füstöl futtában a tengely!
Mert hol a földig dől derekuk, hol emelkedik ismét,
Míg a magasban a menny útján nem látszanak úszni.
S nincs nyugalom, se szünet; sárgás porköd csap az égre,
Izzad az űzött mén űzői habos melegétől:
Ily nagy a dicsvágy ott, így vágyik a szív diadalra.
    Egykor először Erichthonius mert fogni szekérbe
Négy lovat, így szállt győzőként szélgyors kerekekkel.
Majd a Peléthronium lapithái vetettek a lóra
Féket, a körbe futásra is ők fogták, meg is ülvén,
S oktatták a vitézt, hogy vágtasson vele büszkén.
Vágta, szekér-húzás: szép mindkettő, de szakember
Erre s amarra tüzes, szélgyors fiatalt keres egyként.
Mást soha, bár szaladó ellenségét sokat űzte,
S Épírust vagy a hősi Mycénaet mondja honának,
Vagy vigye föl fajtáját bár Neptúnus atyáig.
    Mindezeket szem előtt tartván, teljes figyelemmel
Jól hizlaljuk fel, ha megért az idő, a vezérmént,
Azt, amelyet választottunk csordánknak urául;
Vágj elibé tönkölyt, tépj sarju füvet neki, vízzel
Egyre itasd: gyönyörűséges dolgát tegye bátran,
Hogy csenevész ivadéka sovány apjára ne üssön.
Ám az anyát inkább vékony tartás zabolázza,
És amidőn ama jól-ismert ösztön tüze fűti,
Ennivalót, vizet akkortól adagolj kevesebbet.
Gyakran epessze futás, fáradjon a déli verőben,
Hogyha nehéz csépektől nyög szérüd s a zefírek
Támadatán odakünn az üres polyvák kavarognak.
Tedd pedig ezt, hogy a hízástól nyílása farának
Túl duzzadt ne legyen s árkát be ne tömje kövérség:
Így Venus áldását epedőn mélyére fogadja.
    Hagyj fel a ménnel most és kezdj kancádra ügyelni.
Hónapok elteltén, amidőn már terhesen ődöng,
Terhes igás-szekerekbe ne fogd, ugrálni se biztasd
Által az általuton, vagy hogy tépdessen a fűből
Futtában, s a szilaj folyamár közepére beússzon.
Töltse hasát csak a puszta mezőn, a magas patakoknál,
Zöld-gyeppel-peremes partok moha fedte fövényén,
Ott, hol a sziklafal és bérc-bolt árnyékba borítja.
Döng egy fajta bögöly Silarus vadonában, a tölgyes
Alburnus viruló magasán, neve római nyelven
Farkaslégy (a görög pőcsiknek hívja honában),
Vad, dühösen dongó hangjára riadnak a csordák,
S futnak a berkekből; égig hat a vészteli bőgés:
Reszket a part, a pagony s a Tanáger gyér vize tőle.
Ínachus édes üsző-lányát is e Rémmel akarta
Szörnyü haragjában hajdan megrontani Júnó:
Hát vemhes tehened védd mindig tőlük (a tűző
Nyár közepén dühük egyre dagad), s a gulyát legelészni
Csak kora hajnalidőn engedd, vagy csillagos este.
    Hogyha megellt a tehén, fő gondod a borjura fordítsd.
Süsd legelőbb a neved bőrébe s előre jegyezd föl:
Ezt szaporítani szánod, amazt inkább odaveszni
Szent oltári tüzön, míg ismét mást a mezőben
Szántani, törni rögöt, vagy megforgatni a földet.
Járjon a csordán zöld gyepre s legelésszen a többi.
Ám melyeket meg akarsz munkára tanítani, túrni
Földjeidet, szoktasd, szelidítsd azokat kicsi kortól:
Szíve fogékony, amíg fiatal s alakítani könnyű.
Köss legelőbb a nyakukra lazán ruganyos fonadékból
Fűz-karikát; ha pedig már hozzászoktak eképpen
Szolga-igájukhoz, kezdj jármot kötni belőle,
S lépni tanítsd, együtt befogott párjával, a borjat.
Majd a porondra minél többször menjen vonogatni
Könnyü kocsit, mely alig nyom a por tetejébe barázdát;
Végül a terhétől ropogó, bükk-tengelyen álló,
Vas-rudas útiszekér is felcsikoroghat utána.
Közben a még betöretlen üszőt ne csupán a szegényes
Fűz-levelekre szorítsd, se füvekre csak és tavi sásra:
Tépj neki sarju rozsot kézzel, s teli fejni ne buzdulj
- Ősi szokásként - hó sajtárodat anyja tejével:
Add inkább tőgyét édes borjú-gyerekének.
    Ámde ha vágyad a harc inkább, vagy a hős lovas-osztag,
Vagy pedig Alphéus mellett, Písában, a verseny,
- Hogy Jupiter ligetén vetekedj a sebes fogatokkal -
Szokjon előbb paripád a vitéz vigalomhoz, a vérthez,
Tűrje, ha tülköl a kürt a csatán, ha csikordul a tengely,
És a karámban a zablától, ha zörög, ne riadjon;
Tudjon örülni viszont, ha becézve dicséri lovásza,
És ha nyakán tapsol tenyerével a gazda, szeresse.
S már akkor bátorkodjék, mikor anyja tejétől
Elvered, és az igát, melyet adsz szeliden, nyaka hordja,
Bár suta még, reszket, nem tudva, milyen magabíró.
Ellenben, ha letelt három nyara s ér negyedikbe,
Kezdjen ügetni körül, kanyarogva szabályosan, útján
Döngjön a föld, és négy térdét váltott ütem oldja,
Mint ki nagyon fárad valamin; majd hívja futásra
Fenn a vihart, ahogyan pedig úszik a róna mezőkön,
Féktelenül, csak alig rúgjon port körme a pályán;
Mint a hyperboreus honból Aquiló szele zúdul
Sűrün alá, kiterítve haván Scythiának esőtlen
Fellegeit, mire felhullámzik a rét, a magasló
Tábla remeg puha csókjától, boga búg a bereknek,
S távolról hab-tajtékok torlódnak a parthoz:
Így fut, igen, tova, tengereket-tereket felijesztve.
Célra tör ily telivér Élis legfőbb mezejének
Pályagyepén is, bár vérhab szakad-ömlik a száján,
Belga kocsit könnyebben bír tűrő nyaka mégis.
Végül az így lelohasztott mént hagyd nőni kövérre
Kétszeres abraktól: ha előbb kerekedne ki teste,
Mintsem igába töröd, nagyon elszilajul, de befogván,
Zord farkas-zabolád, suhogó szíjad se szeretné.
    Nincs ugyanakkor jobb mód, hogy megtartsd erejében,
Mintha Venustól elvonod őt, el a vak szerelemnek
Kínjaitól, kedveld a tinó vagy a ló nevelését.
Hát a bikát száműzd szemközt a hegyek meg a duzzadt
Csermelyek ágyán túl, a magányos, messzi mezőkre,
Vagy teli jászol előtt otthon zabolázd, ha bezártad.
Mert erejét az üsző mihamar kiveszi, s tüze tüstént
Gyúl, ha tehénre tekint, füvelőt-füvet is feled ekkor,
Az meg elédesedőn csak epeszti szilaj szeretőit,
S fűti gyakorta szivük: szarvval vetekedjenek érte.
    Fenn a magas Sílán szépséges üsző legelészget:
Közben, borzalmas dühhel, küzd két bika váltig,
Sebre tetézve sebet, mialatt sürü vér lepi testük,
Összefonott szarvuk pedig egymást ökleli, s úgy bőg
Szörnyen e pár - belereng a berek meg a tágas Olympus.
S lesz a vetélytársaknak szűk a karám, fut a vesztes,
Hogy száműzze magát idegen, távol legelőkre,
Csúfságát keserülve nagyon, s erejét a hivalgó
Győztesnek, valamint hogy a tűnt üdv megtorolatlan;
Visszatekint hát jászlára s szökik ősi honából.
Ámde magát ezután sosem ernyed el edzeni, durva
Szikla kövén pihen éjjel, alom nem egyengeti vackát,
Étke pedig tövises lomb és éles tavi-káka.
Majd próbálja dühét szarvába helyezni, miközben
Ront a fatörzseknek, csapkod fel a légbe boszúsan,
S rúgva a port a porondon, a harcot ekép gyakorolja.
És erejét mikor összeszedi s tüze fellobog ismét,
Harcot üzen, támadva heven társát, a gyanútlant:
Úgy, ahogyan bent mélyen előbb elszürkül a tenger,
Habja pedig távolról nő s gyűrűzik a partnak,
Hol szirteknek ütődve sziszeg szörnyen s a magasból,
Mint orom omlik alá, hogy alant azután vize forrjon,
És feketés fövenyét örvényeiből fölokádja.
    Minden a föld hátán, legyen emberi lény avagy állat,
Tengeri fajzat bár, apróvad, iromba madárnép,
Ily buja lángba rohan s ugyanegy szerelemre bomol mind.
Ekkor a legdühösebb, ekkor jár-kél a határban,
Messze feledve fiát, az oroszlán; és soha máskor
Torz medvék erdőn több kárt, több csúfot a népben
Nem tesznek; vadkan most dúl, most bősz csak a tigris:
Jaj Libyában a társtalanul sietőnek ilyenkor!
Vagy reszketni egész testét nem látod a ménnek,
Hogyha a szél ama jól-ismert szagot arra sodorja?
Hasztalan ekkor a durva verés, a lovász zabolája,
Szikla, köves szakadék neki már nem gát, se kiöntött
Csermelyek, és szirtet ragadó folyamok se, ha zúgnak.
    Most csörtet, csülkével a port a sabellusi vadkan
Most veri fel s agyarát fenvén, derekát veti fáknak:
Így is, amúgy is csak hadd szokjék marja sebekhez!
Hát az az ifju vajon, kit a bősz szerelem buja lángja
Csontig emészt? Az a vad viharok szaggatta szorosnak
Éjszaka későn vak tükrét átússza; hiába
Döng a nagy ég kapuja s visszhangzik a szirtre csapó hab:
Árva szülői s a szűz, aki zord sorsán a halálba
Vérzi szivét, fölsírni nem is tudják panaszukkal!
Vagy nem küzd-e az eb, sőt Bacchus tarka hiúza,
És a gaz ordas-faj, meg a békés őz is ilyenkor?
Mégis, a kanca szerelmi dühét túl egy se lobogja;
Mert e tüzet Venus adta belé, mikoron potniaei
Ménjeivel Glaucus csontját darabokra törette.
Ascanius zuhogó folyamárján, Gargara bércén,
Halmokon és habon át ez a vágy viszi-röpteti őket.
S ott, a velőkbe ható sóvár lángokra tavasszal
Keblük elönti a tűz (heve fűti tavasszal a csontot),
Ők meg a hegy magasán, fejüket fúrván a zefírek
Szélözönébe, beszívja szügyük puha-könnyü fuvalmát,
S ím, csuda mondani, mén nélkül mind megfogan attól:
Sziklafokon, szirten, szurdok fenekén így futnak,
Nem tefeléd, Eurus, nem ahol felpirkad a napfény,
Sem Boreás, Caurus vagy az Auster elé, mely oly árnydús
Hogyha kel, és az eget hűs záporral szomorítja.
Végül amott a lovak véknyából kezd kicsöpögni
Egy sürü nedv, amelyet hív kancamirigynek a pásztor,
Méreg e kancamirigy, gaz mostoha gyűjti gyakorta,
Hogy bűbájos igék közepette keverje bürökkel.
    Ám tovaszáll az idő, tovaszáll és fut szakadatlan,
Míg mi csapongunk itt, mindent kedvünkre lefestvén.
Ennyit a ménesről. Gondunk most másfele vessük:
Mint nevelünk borzas gödölyét, bundás bari-nyájat?
Ez csak a munka, derék gazdák, koszorút ez ad aztán!
S bár nem kétli szivem, mily nagy feladat, hogy e tárgyat
Győzze a szó s a csekélységet dísszel csinosítsam,
Mégis a Parnasszus messzibb havasára von édes
Vágyakozás: tetszik járnom tetejét, ahol anda
Halmon előd ösvényt sose tört még Castaliához.
Tisztelt szűz te, Palés, nagy erőt most adj szavaimnak!
    Itt legelőbb is előírom: juhod almos akolban
Fűre kapasd - míg lombjaival nyár nem virul ismét -
Szórva marékkal alá szalmát, perjét is a puszta
Földre sokat, hogy a gyönge juhot tél-fagy ne gyötörje,
S ronda rühöt ne legyen nyomorult eltűrni, se köszvényt.
Meghagyom azt is még: tápláld ezután gödölyéid
Hanga-levéllel, majd friss vízzel itasd a folyóból,
Ólaikat pedig úgy építsd, hogy dél fele nézzen,
Háttal a téli szeleknek mind; ez elég, ha fagyával
Zúdul a Vízöntő, végét lelocsolni az évnek.
Mert nem akármi kicsiny feladat gondozni gidánkat,
Ám a haszon se csekély, érjen bármennyire többet
Tyrusi bíborban megfőtt mílétusi gyapjúd:
Mégis a kecskének szaporább a faja s teje bővebb;
Tőgyük apasztva tehát mind inkább habzik a dézsa,
Annál több tejet ad - csak fejd őket - csecsük újból.
Lám, cínypsi bakot megnyírni szokásos ugyancsak,
Szürke bozontja, szakálla s a szálas szőr hadi pokróc,
Vagy nyomorult evezős-népeknek lesz takarója.
Berkekben tépik, bércek csúcsán, a Lycaeus
Hegyfalakat szerető tövisét meg a csipke bozótját:
Onnan jönnek elő később kicsinyükkel a kecskék,
Bár teli tőgyüktől küszöbük megmászni nehézkes.
Téli szelektől és fagytól hát minden erőddel
Óvd nyájuk, hisz alig kérik csak az emberi gondot:
Adj nekik ennivalót jószívvel, s abrakul ágat,
S tárva legyen télen szénáspadlásod előttük.
    Ám Zephyrus buzdítására ha nyár jön, üdítő,
S nyájaidat, mindkét fajtát, viszi zöldbe, csalitra,
Akkor a Hajnali Csillaggal kell már, kora reggel,
- Míg a mező hűvös, míg csillog a gyep - kivonulnunk,
S míg a juhoknak oly édes zúz a selyem füvön ott ül.
Majd ha mutat már négyet a nap s elepednek a birkák,
És a tücsök keserű dala künn a sürűt hasogatja,
Állataid tüstént mély tó mellé vagy a kúthoz,
Tölgyvályúra tereld, hogy szomjuk a fürge hab oltsa;
Dél derekán pedig egy lombárnyas völgybe bocsátkozz,
Juppiter ősi, magas tölgyfái tövébe, melyeknek
Roppant ág-karjuk fölnyúl, vagy sűrü magyalfák
Szent ligetébe, melyen szétbomlik barna homályuk;
Vidd ezután ujból üde vízre, legyen füvön ujból
Napnyugovásig a nyáj, míg nem mérsékeli hűvös
Alkony a hőt s a pagonyt nem fürdeti harmat a holdból,
S parton a jégmadarat, bokron nem hallod a pintyet.
    Szőjjem-e dalba neked legelőit még Libyának
S pásztorait, kik gyér sátor-kalyibáikat őrzik?
Sokszor e sík fövenyen füvel és fut egész napon-éjen,
Sőt egy hónapon át is a nyáj, mialatt akol arra
Messze sehol, csak a nagy sivatag. Ha megindul ilyenkor
Afrika pásztora, megy minden vele: szentjei, háza,
Krétai tegze, kutyái Amyclaeből meg a kardja;
Mint honi fölszerelésében hős római lépked
Súlyos terhe alatt, és még mielőtt felocsúdnék
Ellensége, letáborozik s ott vár csatarendben.
    Más a szokás Maeótis tó-peremén, Scythiának
Népeinél, hol sárga fövenyt kavar, önt el a Hister,
Vagy hol az elnyúló Rhodopé kiszögellik a sarkig.
Ott a tinót istállóban kell tartani mindig,
Minthogy a fán levelet, legelőn füvet ott sose lelne;
Sáncszerü hófuvatag fedi folyton a mostoha földet,
Messze magas jéghát, mely van vagy hét könyök arra,
S tél van örökkön, örökkön fú hidegével a Caurus.
Ott a ködös párákat a Nap széjjel sosem űzi,
Sem ha delelni siet telivéreivel föl az égre,
Sem ha lemosni bukik kocsiját a rubin habözönbe.
Jég feszül ott a futó folyamok fodrán is azonnal,
Úgy hogy a vaskerekű fogatok hátára felállnak,
S ím, hol imént sajkák, széles szekerek sora száguld;
Szerte a rézszerszám reped ott, ruha ráfagy a testre,
Megdermedt borukat bárddal vágják föl a népek,
Minden tócsa fenékig hűlt, páncélszerü jégtömb,
Durva szakálla pedig dértől tüskés a parasztnak.
    Nem szelidebb ezalatt havazása se körben a mennynek:
Pusztul a birkasereg, busa-testű gőbölyök állnak
Télbe temetve, s bújnak mind egymáshoz a rének,
S míg dideregnek, a friss hóból szarvuk ha kilátszik.
Most a riadt vadakat nem kell bekeríteni bíbor
Tollak tőrével, se kelepcékkel, se kopókkal,
Míg ugyanis tömegét meddőn löki mellük a hónak
S bőg iszonyún, közelükbe tör és baltával elejti
Mind a vadász, hogy nagy, víg lármával hazahordja.
Földbevesző barlangok ölén, lent él e vadásznép
Gondtalanul, nyugalomban alant, odavetve halommal
Tölgyet a tűzre s egész szilfákat gyújtva zsarátnak.
Így töltik játékkal, víg sör-ivással az éjjelt,
Bort poharukban a berkenye-must csípős leve pótol.
Hát a hyperboreus honban, hol a Medve ragyog fenn,
Barmainak dér bundájával ilyen zabolátlan
Nép födi testét ott Rhípaeus szélviharától.
    Hogyha viszont vágyad gyapjú: tövises ligeterdő,
Bojtorján, sulyom és buja gyöp ne legyen közeledben,
S nyájat olyat válassz, puha szőre fedezze fehéren.
Kost pedig ott sose tűrj, bármily makulátlan a gyapja,
Nyelve ha gyászfeketén nyújtózik nyálhabos ínyén,
Mert ivadékainak teli lesz foltokkal egyébként
Bolyha - szemelj ki tehát jobbat népes legelődről.
Ily kos volt, ha ugyan hihető ez, ilyen selyem-irhás
Arcadiában Pán isten, s a pagony sürüjébe
Ily csellel csalt, hívott, Hold, ki magad se szabódtál.
    Ám akinek tej kell, teli töltse lucerna-virággal,
Lótusz-sommal, sőt sós fűvel a nyáj etetőjét;
Ettől jobban iszik, jobban fog tőgye dagadni,
S észre se vesszük, a tejben a só finom ízzel elárad.
Mások a már elválasztott gödölyére vas-örvös
Szájkosarat kötnek, hogy tiltsák anyja tejétől.
Mert mit a pásztor reggel fej, vagy déli világnál,
Este bepréseli; míg mit nap nyugtán avagy éjjel:
Azt kora hajnalidőn viszi már a piacra, köcsögben;
Máskor meg finoman sót hint rá s elteszi télre.
    Nem legutolsó gond kutya-falkád sem kiszemelni:
Spártai gyors ebedet s a molossusi faj busa kölykét
Sűrü savón hizlald. Ilyen őrökkel soha félned
Aklaid éji zsiványaitól nem kell, se csikasztól,
Sőt a hibérus, e hadkeverő, se csatáz veled orvul.
És a kopókkal már hajszolhatod egyre a félénk
Vadszamarat, nyúlra s dámvadra vadássz e kopókkal;
Ők csaholásukkal posványaiból a csalitnak
Gyakran az ártányt is kiverik s ugatásuk a testes
Szarvasokat szirt-ormukról hálódba szorítja.
    Illatozó cédrust is gyújts aklodban időnként,
S tudd: a gonosz siklót elkergeti gyantafa füstje.
Mert megfogni-tilos viperák bújnak meg a nyugvó
Jászlak alatt olykor, menekülve riadtan a fénytől,
Vagy kalyibád árnyában más kígyó-faj, a marhák
Réme pihen rejtőzködve s fecskendve gulyádra
Mérget alant. A kezedbe, juhász, a követ vagy a csépet!
S bár fenyeget, fölfújt nyaka bár nyúlik ki sziszegve:
Csapd agyon! Ím szökik is, remegő feje tűnik a földbe,
S míg tovasikló farka hegyét ütöd és derekának
Legközepét, lassan végső gyűrűt vet a testroncs.
Ámde Calabria rétjein él mégegy fene hüllő,
Mely mellét, cserepes hátát gyűrűkbe feszíti,
Nyúlva föl, és nagy rút foltok lepik el hasa hosszát;
Ez, valamíg a folyók özön-árjukkal kidagadnak,
S nyirkos a föld az esős széltől s a tavasz vizet áraszt,
Él a mocsárban, a tó peremén, telitöltve falánkan
Szörnyü hasát hallal, békák brekegő seregével;
Ám ha kiszikkad a láp, az aszály ha repeszti lapályát,
Szökken a partra legott, izzó szemeit dühödötten
Forgatva, s szilajon hőtől, szomjtól vadon őrjöng.
Hát puha szendergést ne keress a szabadban ilyenkor,
És heverészni se vágyj a füvön dombhát pagonyában,
Hogyha kivedlik a bőréből s ifjan virul, újul,
Úgy tekereg, vagy hagyva fiát s a tojásokat odván,
Nyúlik a nap fele, rezgetvén hármas-hegyü nyelvét.
    Most nyavalyák jeleit s okozóit vésem eszedbe.
Ronda rühöt kap a juh, mikor átdermeszti fagyával
Bőrig a zápor, a zord télnek pedig ősz hava hűti,
Vagy letapad hátán, miután megnyírtad, a szennyes
Izzadság, vagy a tüskebokor fölvérezi testét.
Nyájuk a tiszta folyókon ezért viszik át a tenyésztők:
Bent csepegő gyapjával a kos le-lesüllyed az árban,
Bátorodik mégis mélyvíz mentében előre;
Vagy kezdik megnyírt bőrét barnás habolajjal,
Friss kénkőzsírral kenni s tajtékos ezüsttel,
Tengeri csilla se rossz a kövér viasz, ídai kátrány,
Kába hunyor keverékével s éjszínü szurokkal.
Nincsen azonban jobb orvosszer ilyen nyavalyára,
Mint kimetélni a felpattogzott vart gyökerestől
Vas-késsel: ha takargatjuk, tápot kap a tályog,
S nő, ha ilyen kórhoz gyógyító kézzel a pásztor
Nyúlni feled s ül, az istentől várván a varázsszert.
Sőt ha e baj behatol bekegő juhaid velejéig,
S ott aszaló lázzal csak tombol, testük emésztve,
Hasznos az egy-csupa-tűz lobot úgy zaboláznod ilyenkor,
Hogy belevágva, alul vért ugratsz csüdjük eréből:
Mint ama bísalták szokták, meg a durva gelónok,
Kik Rhodopén s a geták sivatagjain átviharozva,
Inni az alvadt kancatejet vérrel keverik meg.
    Azt a juhod, melyről látod, hogy messze maradván,
Hűs árnyat kutat és csak a fű tetejébe ha kóstol
Kelletlen, vagy oson hátul s a mezőre heverve,
Úgy legel ott, majd nagy későn maga kullog akolra -
Kést az ilyen nyomorultnak, amíg a ragály nyavalyája
Óvatlan nyájad meg nem fertőzi egészen!
    Annyi sebes vihar ártva sosem tör dúlni a tengert,
Mennyi baj éri a birkákat. S e bajok nem egyenként
Öldösik őket: a nyáron lett minden bari pusztul,
Vész az anya s szemefénye vele, s mind, szálig a fajta.
Ismeri ezt, ki az Alpok bérc-fokait meg a dombos
Nóricum őrhelyeit s a Timávusnál japidáknak
Rétjeit oly sok idő múltán meglátja s a puszta
Pásztori hon juhtól özvegy tág berkein ámul.
    Hajdan oly átkos időjárás támadt e vidékre
Régi miazmákból: ősszel még nyár heve lángolt,
Minden jószágnak, vadnak meghozva halálát,
Megrontván vizük is, végigfertőzve mezőik.
És a Halál sose jött egy ajtón; ennek emésztő
Szomjjal eréig fúrt, ernyedt testét elaszalva,
Legbelül ellenben fakadékony gennyel özönlött,
Minden kórtól záp csontot lassan beborítván.
Máskor az isteni tiszteletül szánt áldozat-állat,
Mely megy az oltárhoz hószín gyapjú-szalagokban,
Míg készül föl a pap, közben múlik ki nem egyszer.
Hogyha pedig pengéjével hamarabb elemészti,
Hasztalanul teszi rá zsigerét a zsarátra, hogy égjen,
Jós a jövőt abból soha meg nem fejti, ha kérdik;
Minthogy a gégén-végigvont késről nem a vérnek
Csöppje csurog: csak eves nyirok, az feketíti a földet.
Itt a vidám füvelőn mindenfele hullnak a borjak.
Édes lelkük a telt vályúknál adva ki végleg;
Megveszik ott a kezes kuvasz is, hörgő köhögéstől
Fullad a senyvedező sertés tengernyi tokája.
Gyengül a versenygyőztes mén, gyepet és tudományát
Messze feledve szegény; itatóra se fut, csak a földet
Rúgja sürűn, füle meg lekonyul s egyenetlen elönti
Jéghideg izzadság, a halál jele; bőre kiszárad,
Sőt tapogatva tapasztaljuk, merev-érdes egészen.
    Hullta előtt pár nappal a bajt e jelek bizonyítják;
Majd később mind kínzóbbá kezd válni a kórság:
Két szeme lángja lobog, lassúbb lesz mély lihegése,
Néha pedig csak fú fájón, és véknya kidülled,
Míg hosszan hörög, és barnás vér ömlik el orrán,
Végre merev nyelvétől már dagadó nyaka fullad.
Úgy vélték, szarun át hasznos szájába vezetni
Lénaeus nedüjét: ez az egy, mi segít a veszendőn;
Bár neki később épp ez lett romlása: föléledt,
Így dühre gyúlt, s amikor már ott hullt volna el úgyis
(Óvd a kegyest, a gonoszra bocsáss ilyen őrületet, menny!),
Kezdte saját húsát szaggatni le puszta fogával.
    Íme amott egy ökör füstöl gyötrelmes igában:
Ám most földre zuhan, száján sürü vérfolyam ömlik,
S végsőt hördül. A földmíves szomorún odaballag,
Másik jószágát, mely párját szánja, kifogván,
S hagyva a munkát félben, ekéjét földbe akasztva.
Lombhűs mély ligetek, puha pázsit azonban az élőt
Mégse vidítják föl, sem a szirteken át leözönlő,
Érckeveréknél fénylőbb hab, mely a rétre tör; ernyed
Oldala lenn, kíntól tompul bágyadt szeme tükre,
S kórok terhétől lohadó nyaka föld fele görbed.
Fáradalom, szolgálat hát ily bért kap-e? Törni
Kínnal ugart így érdemes-e? S vaj bacchusi nedvet,
Massicusit tán ő szürcsöl s ő habzsol a torban?
Nem, sanyarúbb eledelt, füvet és lombot lakomázik,
Forrás tiszta vizét hörpölvén rá s a futástól
Fáradt ér habját, - nem is őröli gond igaz álmát.
    Akkoriban, mondják, egy üszőt se találtak e tájon,
Mely kocsival Júnó szentélyéhez közelednék,
Két felemás bivaly állt csak a nagy boltcsarnok elébe.
Hát földjét izzadva, kapával törte az ember,
És a magot tíz körmével boronálta, s a bércen,
Megfeszülő nyakkal, zörgő szekerét maga húzta.
    S éjjel az akloknál többé nem leskel a fondor
Farkas, a nyájra se tör: baljósabb gond zabolázza;
Félénk őzsuta, száguldó szarvas pedig, íme,
Jár-kel a házak közt, a kutyáktól sem riadozva.
Mindenféle halat s a határtalan ár csodanépét,
Hányja, miként a hajótörtek hulláit, a hullám,
Úgy veti partra; s a fókák mind a folyók fele szöknek.
Járata zeg-zugain menedéket nem lel a kígyó,
Pusztul a hydra-faj is, szarupikkelye bárhogy ijesztget.
Dögleletes lesz fönn madaraknak a lég, a magasból
- Lelkük a felhők közt hagyván - fejjel lezuhannak.
S haszna mi sem lesz, fogd nyájad bár más eledelre,
Árt csak a gyógy-keverék; és csődöt vall Amytháón
Vére, Melampús is, Chírón is, Phillyra sarja.
Styxi homályából napfényre viharzik a sápadt
Tísiphoné, hajtván föl a Félelmet meg a Járványt,
S vérszomjas feje nap mint nap magasabbra szegődik.
Béget a sok bárány, bőgnek szakadatlan a barmok,
Zúg a folyam szikkadt fövenye s meredélye a dombnak.
Mert seregestül öl és halmozza reves rohadástól
Málladozó hulláik a szűz immár az akolban,
Míg bekaparni a nép és gödröt nem tanul ásni.
Nincs ugyanis, ki viselhetné bőrük, vagy ehetné
- Főzze akár vízben, vagy tűzön süsse ki - húsuk;
Nyírni pedig szennytől pálló, tályog-teli gyapjuk,
S fonni mirigymocskos bundájuk senki se bírja;
Sőt ki csupán érint ily vészt-okozó ruhakelmét,
Lángkelevény veri ki s bűzlő testét beborítja
Rühkoszos izzadság, hogy fertőzött keze-lábát
Nem sok idő múltán eleméssze tüzével az orbánc.

NEGYEDIK KÖNYV
    Szólok végül a menny adományáról, az egekből
Harmatozó mézről. Méltasd ezt is figyelemre,
Maecénás! Kicsi lényekről hallasz ma csudákat:
Sorra egész nemzetségek, népek hadi dolgát,
Erkölcsét dalolom, buzgalmát, hős vezetőit.
Semmi csekélység ez, de megőrzi nevünk e csekélység,
Hogyha az ég se hagy el s odahallgat imánkra Apolló.
    Kast és méhest kell kiszemelned először a méhnek,
Ott, hol a szél nem fúj (a szelek nehezítik a hordást),
Ott, hol a bárányok s a döfős kecskék a virágot
Össze nem ugrálják, s az üsző se bolyong a mezőre,
Sarju füvet, harmat gyöngyét mind földre taposva.
Tarka, recés-hátú gyíkok, valamint a madárnép,
Főleg a gyurgyalagok, teli kaptárod ne zavarják,
Így Procné se, kinek kebelét keze vérbe keverte;
Minthogy a méhet ezek mindenhol messze kiirtják,
Őket hordva finom falatul zsarnok fiaiknak.
Ellenben legyenek moszatos tavak ott, üde kútfők,
Pázsitokon végigcsobogó vékony patakocskák,
És az előteret árnyalják pálmák, nagy olajfák,
Hogy ha az első raj kirepül kikeletkor a lépről
S már fiatal vezetőikkel vigadoznak az ifjak,
Vendég lombjaival szemközt a fa nyújtson a nyártól
Védelmet s a közel part is csalogassa csak őket.
S állóvíz tesped bár vagy patak-ér zubog arra,
Szórd teli azt fűz-gallyal, emezt nagy kő-darabokkal,
Hadd legyen ott híd, hol szárnyuk kiterítik a napnak,
Hogyha netán, míg múlatják magukat, rajuk Eurus
Szétfújná vagy alávetné Neptúnus ölére.
Körbe fahéj zöldelljen még, de nehéz szagu borsfű
S messzi-elillatozó csombor vereselljen ugyancsak,
Míg violáid igyák az üdítő-friss vizet egyre.
Mézkaptáraidon, fűzted bár össze faháncsból,
Vagy ruganyos fűz-vesszőből remekelted is őket,
Tág kimenőt sose hagyj, mert megfagy a méz a hidegben,
Hogyha pedig beköszönt a meleg, szétolvad egészen.
Méheid óvd egyaránt mindkét bajtól; hisz a kasnak
Gyenge viasszal ezért kenik át közeit vetekedve,
És vonják be virágízzel minden repedését, -
Épp ehhez gyűjtvén gyantát is, mely ragadósabb,
Mint a madárlép, mint a phryg Ída fokán a szurokzsír.
Sőt - ha hihetjük ugyan - szentélyüket olykor a méhek
Mélyen a földbe, vagy épp odvas fa-üregbe rekesztik,
Ám lyukacsos kövek alján is fölleljük a fészkük.
Mindazonáltal a kas közeit körben puha sárral
Gondosan elkend és te magad vess rá laza lombot.
És sose tűrj ternyőfát sem telepük közelében,
Tűzre se tégy ott rőt rákot, de ne hidd, hogy a tó-mély
És az iszap fojtó szaga tán, vagy a szirtüregekből
Visszadübörgő hang, ha dörejlik a bérc öle, hasznos.
    Mondjam-e még, amidőn az arany nap a föld üregébe
Űzi a tél hidegét és nyár tüze lángol az égen:
Rengeteget-rétet beröpülnek a méhek azonnal,
S megszíván a virág bíbor kelyhét, a vizekre
Inni lelibbennek. Sosem értettem, mily örömtől
Fűtve, szülötteik így etetik, míg mesteri módon
Friss viasz-ágyakat és lépes mézet remekelnek.
Hogyha pedig látod, mint úszik a menny magasában,
Olvasztó nyáron, kasból kitörő sokaságuk,
- Szélvihar űzte sötét felhő - s bámulva tekinted,
Tudd: lomb hajlékot kutat és édesvizü forrást
Mindig a raj. Füszeres füveket hints akkor e helyre:
Tört sárkánylaput és a közönséges viaszürmöt,
S rázzad Anyánk réztányérját, kelts zajt vele körben,
S ők lerepülnek majd önként e beillatosított
Helyre s a lépközt nem késnek megszállani mélyen.
    Ám ha csatára kerül sor - mert izgága haraggal
Felkavarog két hadfő közt a viszály tüze néha,
S látni lehet már távolról: hogy’ készül a köznép,
Keblük a harcvágytól hogy’ reszket, amíg viadalra
Oly zúgás unszolja a rest rajokat, mely a rézkürt
Durva-rekedten el-elfúló hangjára hasonlít,
Ők pedig izzva nyomulnak elő, szikrázik a szárnyuk,
Vállát hányja-veti s feni fullánkját valamennyi,
Majd a vezérsátort, a királyt szorosan körülállván,
Ellenségeiket hívják rémes riadással -
Tiszta-derűs tavaszon, föl a légi mezőre, ilyenkor
Tör haduk, át a kapun, s ime már vetekednek, a mennybolt
Zúgva zajong, iszonyú körben gomolyognak eközben,
S főmeredek hullnak le, miként jégzápor az égből,
Vagy sürü makk-termés, amidőn megrázod a tölgyet.
Hadsoraik közt villámló szárnyú vezetőik
- Nagy lélek lakozik kicsi keblükben - vetekednek,
S kelve birokra, nem ernyednek, míg ezt az, avagy míg
Azt ez, aratván győzelmet, meg nem futamítja.
Ám a hatalmas harc, végül vérszomja szivüknek,
Hogyha marék homokot hintsz csak seregükre, kilobban.
    És mikor így szűntetted a két vezető viadalmát,
Öld meg a vesztest, hogy javadat ne fogyassza hiába,
S tág palotájukon az legyen úr, engedd, aki győzött.
Mert két fajta van: ég aranyos foltokkal az egyik,
Ez derekabb, mutatósabb is, tűzsárga jegyektől
Teste ragyog; míg az tunyaságában bizony ocsmány,
Potroha sem kecsesebb, épp hogy csak hordani bírja.
S mint a királyok, a köznép is kétféle közöttük.
Némelyik undort kelt: ez a nyálas porra hasonlít,
Szomjuhozó vándor köp ilyent ki, ha nagy homok-orkán
Dúl útján; aranyos fényben tündöklik a többi,
Sárig arany sávok szövik át sugarukkal alakjuk.
Termetesebb az ilyen s idején fog adózni tenéked
Édes mézzel, amely csepegős inkább, nem is édes
Íze becses, de javul Bacchus savanyú bora tőle.
Ám ha rajod csavarogna csupán cél nélkül az égen,
S szállana hűs köpüt elhagyván, lépet hanyagolván,
Hasztalanul mulatozni hiú szivüket nehogy engedd!
Sok dolgod nem lesz vele: csak szárnyát a királynak
Csípd le; ha ez csitul, akkor nem csap a raj se magasba,
S tábori jelvényt már nem akar felszedni merészen,
Bárhogy csalja haduk sok sárga virággal a párás
Kert, melyet óv a zsiványoktól meg az orvmadaraktól
Hellespontusnak fa-kaszás őrzője, Priápus.
Gondos gazda fenyőt hoz ezért a magas hegyoromról,
Majd balzsamfüvet, és a köpüt velük ülteti körbe;
S törve kemény munkában két markát, maga plántál
Termékeny csemetét, üde csermelyt rá maga csorgat.
    S most, ha vitorlámat nem kellene már lecsavarnom,
S versem végén, itt, gályám nem tartana révnek,
Dalba tehetném tán, hogy kell dús kertedet óvni,
S Paestumnak kétszer viruló rózsái mi szépek,
És a katáng a patak habját hogy kedveli, partján
Petrezselyem mily bőven nő, s hogy duzzad a dinnye
Szétindázva a fűben; s még ama kései nárciszt
És halovány repkényt, meg a hajlós szárú akantuszt,
Majd a föveny-szerető mirtuszt szintén felidézném.
Mert emlékszem már, hogy a bástyás Oebaliában,
Ott, hol a sárga mezőn elömöl feketén a Galaesus,
Egy ősz córycusit láttam, kire itt maradott rá
Néhány hold legelőnek sem jó föld, melyen ökrök
Még sose szántottak s Bacchus venyigéje se lengett.
Hát a bozótot e vén körben bevetette babérral,
Föld-zsaroló mákkal, zöldséggel, hó liliommal,
S mint a király, úgy élt, amidőn hazatérve napeste,
Várta tömött asztal nem pénzen vett vacsorával.
Rózsa tavasszal, az első birs ősszel neki termett,
S míg a siralmas tél fagya künn a követ hasogatta,
És a folyók iramát közben rianás reteszelte,
Ő maga már puha jácintot vágott le, pörölvén,
Hogy hol késik a nyár melege s mire várnak a szellők?
Méhei leghamarabb fiasítottak, raja legtöbb
Őneki lett, és tajtékos mézet legelőször
Ő préselt; neki volt legdúsabb hársa, fenyője;
És mi virág termő fáin kikeletre kiserkent,
Annyi gyümölcs érett be helyén valamennyinek őszkor.
Kései szilt, edzett körtét ültetni se fáradt,
Végre kökényt, amelyet szilvával megnemesített,
Sőt koronás boglárfát is borivók örömére.
Ámde dalom medrét immár szűkebbre szorítván,
Másra hagyom, hogy e tárgyat majd vegye versbe utánam.
    Föl, mi a méhekről zengjünk inkább: Jupiternek
Hálás szíve beléjük mily természetet oltott,
Mert cúrés-nép réz-kürtjére, zajára figyelve,
Táplálták Dicté bércén az egek fejedelmét.
Gyermekeik náluk közösek csak, a városuk éppúgy,
Vasszigorú törvények alatt közös életet élnek,
Ők a tudói csupán, mi a hív otthon s a szülőföld;
S azt se feledve, hogy útban a tél, igyekeznek előre
Nyáron már, s a közösségé, mit eként rajuk elhoz.
Van, ki virágmézet szerződött gyűjteni s izzad
Künt a mezőn; más benn palotáik ölén alapozza
Épp a fa kérgének ragadós enyvével a lépközt,
És keni rá nárcisz könnyét, fölibé fölakasztván
Szívós-sűrü viaszt; más ifju szülötteit óvja,
Mert hiszen ők a jövő; szín nektárt halmoz a többi,
És teli tölti a sejtkamrát csepegő sziromízzel.
Ismét más köteles köpüjük kapujára vigyázni,
Míg föl az égre figyel s az esőfelhőkre a társa,
Vagy lesegíti a visszajövők terhét, a kasokból
- Hadba verődve - herék tunya tömkelegét kizavarván;
S lángol a munka, a méz balzsamfüves illatot áraszt.
Mint amidőn cyclópsok gyors keze mennykövet olvaszt
Lágy vasból, mialatt ez hol teleszívja a fúvót,
Hol kiereszti, amaz sziszegő vasat enged a vízbe,
És a felállított üllőktől búg-nyög az Aetna;
Ők meg csapkodják karjuk roppant erejével
S forgatják felváltva fogókkal az ércet ütemre:
Cécróps méheiben, ha ugyan nagyhoz kicsi dolgot
Hozzámérni szabad, szintén így lángol a tettvágy,
Hogy gyarapodjanak, és mind mást és mást tesz: a vének
Őrzik a házat, a lép s az ügyes ház-héj csak a gondjuk.
Míg fiaik mézfűporral lábszárukon este
Fáradtan szállnak haza, mert szítták a fahéjat,
S szerte a dús hársat, meg a zöld fűzfát, meg a hangát,
Végül a fém-lila jácintot s ama tűzszinü sáfrányt.
Mind egyszerre ül el s együtt lát mind a dologhoz.
Reggel a résen a raj kiröpül, sose vár: a mezőről
Hogyha az esthajnal hadukat hazahajtja, csak akkor
Tér meg a kasba, csak akkor tud gondolni magára;
Zúgva zajong a küszöb s a perem körül akkor az összes,
Majd ha ledőltek már nyoszolyájukon és jön a csendes
Éji sötét, ráhull fáradt testükre az álom.
Ám ha esős az idő, messzibb sose mennek a kastól,
Hogyha meg Eurus ijeszt, az egekben sincs bizodalmuk;
Védő várfalaik mellett isznak csak ilyenkor,
Útjuk kurta, de kis kavicsot szedegetve gyakorta
- Mint ingó ladikot szoktak terhelni viharban -
Szállnak, egyensúlyozva maguk, föl a híg levegőbe.
    Főleg a méh-természeten azt bámuld meg azonban,
Hogy soha nász nincs őnáluk, se Venus viadalmán
El nem alél testük, de fiat sem szül vajudással;
Mert ivadékaikat falevélről és puha fűről
Úgy nyalják fel, az országfőt a sok ifju quirísszel
Mind kiszemelve, s emelve viasz-palotát, viasz-udvart.
Gyakran azonban a zord köveken, mikor így tovaszállnak,
Szárnyukat összetörik s a teherrel a lelkük is elvész:
Ily heven ég a virág-mézért keblükben a hírvágy!
Ám noha nincs életsorsuk túl hosszura szabva
(Hét nyárnál nem igen terjed messzebbre határa),
Házi szerencséjük túlél tenger sok időket,
Áll, nem enyészve, nemük s az ükapja ükét ki-ki tudja.
Úgy a királyt sem egyiptomi, sem párthus, sem a széles
Lydia népe nem óvja, miként ezek, és a Hydaspés
Méd vize sem. Míg él, követik mind egy akarattal;
Ám ha kidől, felbomlik a frigy: bontják le a gonddal
Létrehozott lépet, méhsejtjeiket se kimélvén.
Mert a király, ha sürögnek, ügyel mindig: sokaságuk
Őt bámulja, körüldongják, követik sürü sorban,
Sőt gyakran vállukra veszik, pajzs testük a harcban,
És valamennyi örül, sebesülve dicsőn ha eleshet.
    Némely bölcs ily példán s ily látványon okulva
Azt hiszi, minden méh az igen finom isteni lélek
Egy-egy kis szikrája, hiszen minden csupa isten:
Nézd a magas mennyet, habözön színét, vagy a földet;
Nyáj, barom és ember, valamint a vadállati csordák,
És ami csak születik, mind néki köszönheti létét;
Hogyha feloszlik a test, ide tér meg idővel a lélek,
Mely soha meg nem hal, hanem élve nyilall a magasba
S fenn az egek boltján csillag lesz újra belőle.
    Szent hajlékuk méz-kincsét ha kifosztani készülsz,
Végy legelőbb is a szádba vizet s a kasokba befröcsköld,
Tarts azután oda füstöt, amely mindenfele szétfut.
Mézzel a méh kétszer viselős, kétszer szüretelhetsz:
Kezdd, ha dicső képét Pléias-beli Táygetének
Látni lehet s a megunt habözönt lábbal löki vissza,
Vagy ha kerülve esős csillag-képét a Halaknak,
Lankad a mennyből már keserűen a téli vizekbe.
Mert igen indulatos, ha pedig zavarod, mar azonnal
S mérgez a méh, de vakon-kivetett fullánk-kelevézét
Bent hagyván az ütött sebben, maga is velepusztul.
Ám amidőn rajodat zord téltől féltve, megindulsz
Bús szivükön (hogy apad vagyonuk) s gondolsz a jövőre:
Mézfűvel füstölni vajon s kimetélni kipusztult
Sejtjeiket mire vársz? Ugyanis valamely soselátott
Gyík belenyal, s ama fénykerülő moly evődhet a lépbe.
Lusta herék, mások javain legelők is elérik,
Vagy jön a durva darázs, odatörve nagyobb erejével,
Máskor a mostoha szú; vagy akit gyűlölni Minerva
Nem csillapszik, a pók von bő hálót kapuikra.
S mind üresebb lesz a ház, annál jobban nekidőlnek
Tönkrejutott nemzetségük fölemelni porából,
Csűrt telirakni, virág-porral pótolni a lépet.
    Hogyha pedig - hisz a sors, mint ránk, őrájuk is ömleszt
Garmada kórt, és testük küzd nyomorú nyavalyákkal,
Holtbizonyos jeleit könnyen megláthatod ennek:
Mert aki senyvedeges, színt is változtat, alakját
Rút aszkór lepi meg; szomorú gyásztort ül a többi,
Elhúzván lélekhíjas hulláik a házból;
Egybefonott lábbal lógnak mások küszöbüknél,
Vagy kuporognak zárt udvarházukban, a legtöbb
Éhségtől betegen, fagytól dideregve halódik;
Tompábban zúgnak, hosszabban döngnek ilyenkor,
Mint a fagyos szél suttog künn a vadonban időnként,
Mint a dühös tenger, torlódva ha visszatüremlik,
Vagy mint zümmög a sóvár tűz, ha bezárjuk a kályhát.
Itt már illatozó gyantát vess lángra, javaslom,
S nádcsöveken csöppents be nekik mézet, hogy a bágyadt
Méheket így noszogasd-szólítsd a szokott eledelre,
Ízzé tört gubacs is jó még aszu rózsaszirommal,
Tűzhelyeden mellé mustot ha kövérre lefőzöl,
Vess bele csak venyigéről-vett megaszalt szemü szőlőt,
Cécrops mézfüve s orrfacsaró tárnics tetejébe.
Réti virág él künn mégegy, ajakán a parasztnak
Csillagfürt a neve s könnyen rálel, ki körülnéz;
Mert sűrű berket serkent egy szál gyökeréből,
Tűzaranyost, noha sok levelén, amelyek koszorúzzák,
Mélykéktől a sötét vörösig terjednek a színek;
Istenek oltárát gyakran szépíti füzére;
Íze az ínynek elég keserű, szedi mégis a pásztor,
Tarlott völgyek ölén, kanyarában a Mella vizének:
Főzd e növény gyökerét bele jó-szagu bacchusi borba,
S tedd, hogy egyék, kosarad telitöltve, kasuk kapujához.
    Ámde ha váratlan mégis minden rajod elhull,
S ifju családot a törzsről nincs fiasítani módod -
Itt az idő, hogy tudd: mit látott Arcadiának
Mestere, mily különöst? a leölt ökrök nem is egyszer
Mint szültek pálló vérükből méhet? Azonban
Kezdjük előbbről és, nagy híre miatt, magasabbról.
Mert hol lent egy dús nép él, pelléi Canópus
Rétjein, ott, hol szétárad s eltesped a Nílus,
Ők pedig ékes-szép ladikon járják be mezőik;
Arrafelé, hol ijeszt íjas szomszédjuk, a perzsa,
S arra, hol átrohan és habját hét ágra szakítván
Zúg ama Víz, a setét indus néptől odatartva,
S hord iszapot feketén az egyiptomi zöld füvelőkre:
Mind e határok közt esküsznek, e módszer a legjobb.
    Kezdik azon, választanak egy kicsi szűk, de a célnak
Megfelelő helyet; azt négy fal keretébe szorítják,
S míg alacsony födelet tesznek tetejére cserépből,
Rézsut a négy égtájra falán négy ablakot ütnek,
Majd kiszemelvén egy horgas szarvára tekintve
Már kétéves üszőt, orr-nyílását meg a száját,
Bármint küzd, betömik, bőrét pedig úgy veri botjuk,
Hogy ne szakadjon föl, de a hús szétmálljon alatta.
Erre bezárják, otthagyják, és tömködik oldalt
Tört fagalyakkal, mézfűvel s öntik le fahéjjal.
És teszik ezt, mikor üldözi már a zefír a habörvényt,
Még mielőtt új szín-meze nem rózsáll fel a rétnek,
S fenn a csicsergő nép fészket nem ütött a gerendán.
Közben a lágy csont átfűlő, poshadt melegéből
Bámulatos csodalényeknek hosszú sora támad,
Mely mind mászik előbb, azután zizzen csak a szárnyuk,
Dongva merészen a híg levegőn, fel az égbe, fel egyre,
Míg, valamint nyáron felhőkből zúdul a zápor,
Úgy törnek ki s zengnek, mint vessző az idegről,
Hogyha a könnyű párthus kezd párbajt a porondon.
    Vaj’ melyik istentől kaptuk, Múzsák, e találmányt?
És ki halandó tett első próbát vele köztünk?
    Hajdan Aristaeus pásztor - mondják a regében -
Mert beteg éhségtől minden kaptára kipusztult,
Tempét, Pénéus völgyét, odahagyta zokogva,
S szólt anyjához a szent habnál, hosszan keseregve:
“Ó, Cyréné, Cyréné, kit rejt ez a kútfő,
Engem, az istenség ragyogó sarját, kinek atyja,
Mint föltártad előttem már, thymbrái Apolló,
Mondd, balsorsra miért szültél? és ily szeretetlen
Hogy tudsz lenni? a menny üdvével ezért hitegettél?
Mert a halandó lét gyönyörét, melyet épp hogy elértem,
- Úgy igyekezve gulyám, gabonám gondozni törekvőn! -
Most, noha édesanyám lennél, itt kell, ime, hagynom.
Tépd ki tehát te magad termő fáim, sose töprengj,
Aklom emészd iszonyú lánggal, tedd tönkre a termést,
Vess a vetésbe tüzet, venyigém fejszéd ne kimélje:
Hogyha dicsőségem már nem szenvedheti szíved!”
    Meghallotta szavát habi hajlékában az anyja,
Lent, ahol éppen üveg-fényes mílétusi gyapjú
Méregzöld szövetét szőtték körülötte a nimfák:
Phyllodocé, Xanthó, Drymó s mellette Ligéa
(Hó nyakukat ragyogó fürtök fonadéka fedezte),
S Nísaeé, Spíó, de Thalía s Cymodocé is,
Véle Lycórias és Cydippé (szűz ez utóbbi,
Azt Lúcína minap segitette vajúdni először),
Majd Clíó s Beroé, lány-sarjai Óceanusnak,
- Mindkettőn pettyes prém, mindkettőn arany övdísz -
Végül még Ephyré s Ópis, velük Ázsia szűze:
Déiopéa, s a gyors Arethúsa, letett nyila mellett.
Közben szól köztük Clymené Mars régi cseléről:
Mint játszotta ki Vulcánust, vámolta meg ágyát,
S égbeli hány szőtt már kezdettől fogva kalandot?
Míg dalait figyelik s a finom fonal átfut az orsón,
Anyja fülébe Aristaeus zokogása szüremlik
Újra, s azok kristály kastélyukban felijednek
Mind; Arethúsa azonban sok társát, im, előzi,
És aranyos feje megjelenik szétnézni a vízen.
“Óh, e panasz kebeled méltán rettenti - kiáltja -
Mert Pénéus atyád örvényeinél, szomorúan,
Sarjad, Aristaeus, kedvenc fiad áll, keseregve,
Hogy te, hugom, Cyréné, mily gonosz is vagy iránta!”
    Megdermeszti e nemvárt hír lelkét az anyának,
S: “Hozd, nosza, hozd ide, menj! a haláltalanok küszöbére
Joggal lép!” - úgymond. Utasítja egyúttal a mélylő
Áradatot, nyisson mezsgyét, ha megindul az ifjú.
Tüstént hegy-nagy hullámok fogták körül ívben,
S öblös ölükben alá, a folyam fenekére ragadták.
    Ment a fiú s bámult várán, vizalatti világán,
Barlangos tavain, búgó berkén az anyának,
S nézte - az ár iszonyú pezsgésétől lenyügözve -
Hogy tör a tág földből a világ összes vize széjjel,
Minden tájra; s a Phásist és a Lycust, meg a forrást,
Mely legelőbb az Enípeus mély özönét löki fényre,
Majd Tiberínus atyát, a belé-siető Anióval
Szintén látta, s a sziklákon zúgó Hypanist is,
Mysiabéli Caícusszal meg az Éridanusszal,
Mely ragyogó bikaszarvat hord s a kövér televényen
Egy se rohan sebesebben a rőt tengerbe folyóvíz.
Majd hogy a cseppkő-boltozatos csarnokba besétált,
S hasztalanul hulló könnyét meglátta szemében
Cyréné, sietett anyjának két huga tüstént
Friss forrás-vizet adni neki s nyírt asztali kendőt;
Mások a tálat töltötték, vagy amíg teli kancsót
Tettek elé, oltári tüzön panchájai tömjént
Égettek. “Vedd Bacchus urunk maeóni kupáját
S Óceanusra ürítsük!” - szólt, és Óceanushoz
Esdett anyja, az ős úrhoz, meg a nimfa-hugokhoz,
Kikből száz a folyón él künn, száz óvja az erdőt.
Vesta tüzén színbort háromszor hint el eközben,
Háromszor lobban fel a láng a tető magasáig.
Szíve szilárdul e jeltől, hát így kezdi beszédét:
“Carpathus árján él egy jós, Neptúnus urunknak
Tengerkék fia, Próteus ő, kit a tág habon által
Delfinek és kétlábu lovak vonnak szekerében.
Most épp Émathiát, Palléné partjait indul
Látni, ahol tiszteljük mind nimfák mi s a hajlott
Néreus is, minthogy mindent úgy ismer e látnok! -
Tudja, mi volt, mi van és mit hoz később a jövendő.
Neptúnus kegye plántált ily tudományt a szivébe,
Mert rút szörnyeit és fókáit a tengeren őrzi.
Őt kell gúzsba kötöznöd előbb, hogy a bajnak okáról
S gyógyításáról, gyerekem, kitanítson egészen.
Szép szavakat pazarolnod rá meddő: csak erőszak
Nyitja meg ajkát; hát fogd el részvétlen erővel,
Úgy törd gúzsba; csaló cselein sose győzöl egyébként.
Én leszek az, ki - midőn az egek közepén a nap áthág,
Tikkad a rét és kedves már a tinóknak az árnyék -
Viszlek a vén odujába, hová, ha kifárad a vízen,
Visszavonul, hogy míg alszik, könnyen nekironthass.
Ám ha kezedbe jut is, ha köré veted is köteléked,
Csalni fog akkor is: ölt sokféle vadállati testet.
Lesz ugyanis mihamar vészes vadkan, fene tigris,
Páncélos hüllő, vagy oroszlán, sárgasörényű,
Végre ropogva morajló tűz, hogy eként igyekezzék,
Vagy vékony vízként kikerülni-kicsúszni a gúzsból.
Ám te, fiam, testét mind többször akarja cserélni,
Tartsd annál inkább, zabolázd meg erős kötelékkel,
Míg újból oly alakzatot ölt ezután, amilyenben
Láttad előbb, mikor ott ült még pilláin az álom.”
    Szólt, meghintve fiát híg-illatos ambroziával,
Mely teljes testén szétfolyt: ápolt haja fürtje
Jó szagot árasztott, a szivét pedig, ím, melegíti
Máris a túleleven tettvágy.
                                            Habmarta hegy alján
Tág üreg áll, hol a víz özönét a szelek megakasztják,
S benn az öbölnek ölén porrá törik össze a hullám.
Pompás rév már rég zivatar-meglepte hajóknak.
Itt rejtette a mélyben el egy nagy szirt zuga Próteust;
Itt bújtatta fiát el, e fény sose járta homályban,
Míg maga ködbe borult s ott várt a közelben a nimfa.
    S már szomjával az indusokat perzselte a fürge
Sírius, és fent izzott már a nap is delelőjén,
S fűlt a mező s a folyók tikkadt torkát iszapostól
Fölforralta e hév ragyogás, amidőn ime Próteus
Kelt ki a mélyvízből s a szokott barlang fele lépdelt:
Lába körül pedig ott nyüzsgött a kietlen özönhab
Lucskos népe, fanyar tetejét fröcskölve az árnak,
S már ott künn, vízpart szélén szunnyadtak a fókák;
Ő maga meg, mint pásztor rég, fenn bérci tanyáján
- Hogyha az esthajnal birkáit akolra becsalja,
Mert farkas feni már a fogát bekegő barijára -
Egy sziklára közéjük ül és számlálja a nyájat.
Ekkor Aristaeus, látván, hogy az alkalom eljött,
Nyomban, hogy fáradt testét az öreg veti földre:
Szörnyü rikoltással rátör, kötelével a fekvőt
Összekötözve. De az se feledte cseles tudományát,
Mert csuda dolgokká kezdett alakulni előtte:
Lett tűzzé, csobogó vízzé, végül fenevaddá.
Ám miután egy fortéllyal se tudott menekülni,
Újra csak emberré vált és panaszolta, legyőzve:
“Mondd, te legönteltebb minden fiu közt, e tanyára
Vaj’ ki tanácsa hozott? aztán mit akarsz?” Az esengett:
“Jól tudod, ó, Próteus! avagy ártani csel mer-e néked?
Csak te ne csalj! Elibéd minket nyomorunkban a mennynek
Útmutatása hozott, hogy jós-szavadért folyamodjunk.”
Így a fiú; s im erőt érez lelkében a látnok,
Már forgatja szemét, melynek zöld fénye sugárzik,
S kínnal a sorsot fölfedvén, szól fogcsikorítva:
    “Nem mindennapi lény űz téged ilyen dühödötten;
Nagy bűnért vezekelsz! a szegény Orpheus öl e bajjal,
S ölne tovább, nem is oktalanul, ha a végzet akarná -
Úgy lobog elragadott felesége miatt a haragtól.
Mert tőled menekült a folyó mentén szeretője,
S lába előtt ama nagy kígyót rejtezve a sűrű
Sásban ezért nem látta s eként omlott a halálba.
Sírtak is a dryasok! hugukat gyászolva bezengtek
Bércfokot-ormot; felzokogott Rhodopé kőcsúcsa,
Pangaeus hegye, Rhésusnak Mars-óvta hazája,
S Óríthyia is Actéból, a geták meg a Hebrus.
Férje, sötét gyászát, teknős lantján szelidíti,
S ó, téged sző, szép hitves, téged csak a dalba,
Téged hajnalidőn, téged part-esti magányban.
Taenarus aknáján azután Dís mély kapujáig,
Egy gyilkos ködtől pálló gyászparkhoz is eljut,
Hogy majd lent ama lelkekhez s a mogorva királyhoz,
Kiknek az emberi könny kebelét sose hatja meg, esdjen.
S mind odagyűlnek a híg árnyékok a mély Erebusból,
Körbesereglik e váz-alakok versén elalélván,
Oly sűrűn, amiként madarak hada libben a lombra.
Hogyha leűzi az éj vagy az őszi fagy őket a hegyről:
Férfiak és nők lelkei, elhunyt nagyszivü hősök
És fiuk és hajadon lánykák sokasága, meg ifjak,
Kiknek teste szülőik előtt hamvadt el a máglyán;
Ámde setét-iszapos mocsarával a mostoha, szittyós
Cócytus, meg e gyűlölt láp közönyös vize tiltja
És a kilencszer körbefutó Styx is köti őket.
Sőt a Halál palotája s a Tartarus eumenidái,
Kik hajukat felkontyolják kéklő viperákkal,
Mind ámultak, a Cerberus is hüledezve figyelte,
S Ixíon kerekét a szelek forgatni feledték.
Majd kifelé lábolt, már túl minden veszedelmen,
S elnyert Eurydicéjével, ki mögötte botorkált
(Mint ahogy azt meghagyta nekik Próserpina), majdnem
Fenn járt már, amidőn szerető szive hirtelen eltelt
Őrült, ó, de bocsánandó vággyal - ha bocsánat
Holtaknál van ugyan - s megtorpant épp a küszöbnél,
Hátratekintve mohón-feledékenyen Eurydicére!
Érdeme hát odalett, a kemény zsarnokkal az alku
Felbomlott, hármat dördült az Avernus alatta.
S párja: “Mi sújt le - kiált -, mily bősz harag, engem esendőt,
S téged is, Orpheus? Ím ismét a halálba parancsol
Mostoha sorsom, könnyfátylas szemem álom igázza.
Áldjon a menny, ez az éj engem körülönt iszonyával,
Fogd elerőtlenedő kezemet, haj’ nem tiedet már!”
Így szólt és szem elől, mint pára a gyér levegőben,
Ellebegett, ura hasztalanul nyújtotta ki karját
Árnya után, oly sok mindent elmondani néki
Hasztalanul vágyott: ezután nem látta, s az Orcus
Vámosa mégegyszer nem vitte keresztül a fertőn.
Mit tegyen? újra-fogoly felesége után hova menjen?
Hogy könyörögjön a mánokhoz? hogy esengjen az égre?
Hitvese holt-hidegen leng már ama styxi ladikban.
Strymon habjainál, magas ormok alatt, a magányban,
Mint mondják, hosszú hét hónapig egyre siratta,
S jégkeblű barlangok ölén sorsát panaszolván,
Tigriseket szelidít, tölgyfákat emel ki dalával;
Mint a topoly hűsén csalogány kesereg, kinek ádáz
Gazda fiókáit még pelyhes-pőre korukban
Megpillantotta s fészkük letarolta, hogy anyjuk
Ott ül az ágon egész éjjel, nem bírva betelni
Bús panaszával, a messzi mezőn pedig árad a gyászdal.
Írt szerelem vagy nász többé nem is önt a szivébe!
Egymaga jár a hyperboreus havasokban az ifjú,
Rhípaeus mindig deres ormain, és Tanaisnak
Téli jegén, átkozván Díst, adománya hogy’ eltűnt,
Eurydicé! A cicón nőket sértette azonban
Ekkora bú - velük élni dacolt - Bacchusnak egy éjén
Szétszaggatták hát, darabokban a rétre kiszórták!
S márvány vállairól leszakadt feje régen a Hebrus
Habjaiban hömpölygött már, oeagrusi tájon,
Ám a jeges nyelv Eurydicét onnét is imádta,
Eurydicét hivogatta, midőn libegett el a lelke,
Eurydicé neve visszhangzott a folyókon, a parton.”
    Így szólt Próteus és lemerült a fenektelen árba,
Forrt, ahogy elvillant, a habok tajtéka mögötte.
    Cyréné még várt, aztán fordult a riadthoz:
“Gyötrő gond, gyerekem, többé lelked sose tépje!
Innen ered minden baj, ezért igyekeztek a nimfák,
Kikkel a mély erdőn táncát Ő lejteni szokta,
Rontani méhesedet. Nekik áldozz hát adománnyal,
Tőlük esengj, a napaeáktól békét, e belátó
Lényektől: veled éreznek, szivük enyhül imádra.
Ámde kifejtem előbb sorban, hogy fogj a dologhoz?
Négy kitünő alakú, gyönyörűséges bikaborjat,
Fenn, a lycaeusi hegy zöld lankáin legelészőt,
S járomszűz ugyanannyi üszőt válassz ki utána.
Négy oltárt is emelj, tündérek temploma mellett,
S átmetszvén a tinók torkát, engedd, hogy ezekre
Folyjon a szent vér, ám fedd el zöld lombbal a testük.
Majd a kilencedszer rádhullt korahajnali fényben
Áldozz Orpheusnak mákot, feledésbe merítőt,
Barna juhot végül s azután nézz szét a berekben,
Ott, ahol Eurydicének is ölsz egy ünőt, örömére.”
    Nem habozik, megtesz mindent, amit anyja parancsolt:
Indul a templomhoz s ahogy intették, emel oltárt,
Négy kitünő alakú, gyönyörűséges bikaborjat
S járomszűz ugyanannyi üszőt hajtván ki utána.
Majd a kilencedszer kivirult korahajnali fénynél
Áldozik Orpheusnak s azután néz szét a berekben,
Íme csodás tünemény szökken tüstént a szemébe,
Mert a kitárult bordákon, bomló zsigeréből
S gyomrából ama barmoknak, zsongó sürü felleg:
Méhraj özönlik elő, hogy a fák tetejére leszállván,
Mint ruganyos venyigéről fürt, úgy függjön az ágon.
Földjeidet, nyájad hogy gondozd, és hogyan ápold
Fáidat, - ezt zengtem, mikor Euphrátés vize mentén
Nagy Caesar vasa villámlott, osztván az eléhullt
Népeknek jogot és így tört az Olympusig ösvényt.
Engem, Vergiliust, ezalatt oltalmam, a kedves
Parthenopé táplált soha hírt nem adó tudománnyal,
Míg fiatal hévvel zengtem pásztorfuvolámon
Títyrusom, ki a sátras bükk hüvösén heverészett.

AENEIS
ELSŐ ÉNEK
    Harcokat énekelek s egy hőst, akit Ítaliába,
Trója vidékéről lávín partig, legelőször
Űzött végzete; sok földet, tengert bebolyongott,
Égi erők és Júnó nem-feledő dühe folytán
És sok háborut is tűrt, míg várost alapított,
Isteneit Latiumba vivén, honnét a latin faj,
Alba atyái s Róma magas bástyái erednek.
    Mondd, mi gyötörte a menny úrnőjét, Múzsa, hatalmát
Sértve miért érezte, hogy oly sok kínba kevervén
Ezt a kivált jámbor férfit, boritotta ezernyi
Bajjal is? Ekkora hát a harag kebelében az égnek?
    Őskori város volt Karthágó, tyrusi gyarmat,
Szemközt épp Tiberínusnak torkával, a távol
Ítaliával: igen gazdag, vad harcra törő föld.
Ezt Júnó, mondják, a világ valamennyi helyénél:
Többre becsülte Samosnál is; szekerét, hadi-vértjét
Itt tartotta s igen vágyott már akkor az úrnő -
Végzete tűrje csak - ezt tenné meg a népek urává.
Ám hire járt, sarjak kelnek majd trójai vérből,
Így hallotta, akik megdöntik a tyrusi várat;
És hogy a párkák azt szőnék: ez a harcra kiváló,
Szélesen országló faj egész Libyát leigázza.
Félt Sáturnus lánya tehát, meg az argosi kedves
Népért vítt első harcát sem tudta feledni
Trója alatt, - de haragja okát: keblébe maródott
Nagy fájdalmát sem; nagyon is mély volt az az emlék,
Hogy Paris úgy ítélt, őt, szépségét lebecsülve,
S marta a gyűlölt nép, meg a felragadott Ganymédés
Tisztje is: ettől gyúlt szive föl, hogy a trószt, kit a tenger
Annyit hányt és kit le nem ölt danaus, vad Achillés,
Messze sodort Latiumtól; így hajszolta sok évig
Verve a sors őket, végig valamennyi hab árján.
Haj, sok bú-baj után született meg a római nemzet!
    Már siculus földről, kifeszítve vidáman a vásznat,
Sós özönén siklott érc-orru hajójuk a víznek,
S Júnó még mindig sebeit sajgatta szivében:
“Hát tervemmel - szólt - valljak leveretve kudarcot
S Ítaliába a trójaiak feje mégis elérjen?
Persze, a Sors, az tilt! Bezzeg Pallasnak az argív
Gályahadat lehetett felgyújtva temetni a mélybe,
Bár csak az egy őrült Aiax volt vétkes, Oíleus!
Sőt, Jupiternek gyors tüzeit maga szórta a mennyből,
Vészt kerekítve s a bárkákat szétszórva a vízen,
Azt meg, amint átszúrt szívéből hányta a lángot,
Vad szele kapta fel és taszitotta fokához a szirtnek:
Én Jupiter huga - sőt: felesége - vagyok csak, az égnek
Legfőbb asszonya, már esztendők óta vesződni
Kénytelen egy néppel? De ki lesz ez után, aki Júnót
Tiszteli még oltárán és könyörögve imádja?”
    Így forrt egyre az isteni nő, töprengve magában,
Míg csak a déli szelek szigetére nem ért, a viharzó
Aeoliába. Bilincseivel, börtönnel ijesztve,
Aeolus itt egy borzasztó barlang ura, minden
Birkózó szelet és viharos zivatart ide zárva.
Zúgnak is és, zajosan méltatlankodva, morognak
S bőgnek a bérc záránál bent; ám ül jogarával
Aeolus ormán fenn, szivük indulatát szelidítve.
Kell is a zabla, hiszen ha lehetne, a földet, a tengert
És a magas mennyet, felkapva, a légbe sodornák:
Tartva azonban a mindent megtehető atya tőlük,
Barlang vak vermébe vetette be őket, amelyre
Nagy hegyeket helyezett, de királyt is adott, ki a gyeplőt
Szerződése szerint meghúzni-lazítani tudja.
Hozzá fordult most Júnó könyörögve, e szókkal:
“Aeolusom, ki az ég meg a föld ura, nemde a tengert
Nyugtatnod vagy fölverned széllel neked adta?
Ílium úszik, nézd, tyrrhén vizen, óh, a gyülöltek,
Isteneikkel im Ítaliát igyekezve elérni:
Fújj szeleidbe erőt, buktasd a habokba hajóik,
Vagy szórd széjjel s űzd, tépázd meg a tengeren őket!
S akkor: van hét pár nimfám, kitünő alakúak,
Hát legszebbjüket én neked adnám, Déiopéát,
Jöjjön létre e házasság és tartson örökké,
Hogy jeles érdemedért most már mindig veled éljen
És megajándékozzon utóbb gyönyörű gyerekekkel.”
    Aeolus erre: “Királynőm, hogy mit akarsz, a te dolgod;
Énnekem egy kötelességem van: tenni parancsod.
Hisz te szerezted uralmamat és kegyeit Jupiternek:
Hogy lakomátokhoz leheverhessek, meg e pálcát,
S hogy minden szelek és viharok fejedelme lehettem.”
    Szólt s a botot, mint egy dárdát, beledöfte a barlang
Szirtüregébe: a szélvészek csordái a résen,
Erre, a föld fele fergeteget fúván, kirohannak.
Végigömölnek a sík habokon: Notus, Eurus a mélyvíz
Legfenekét forgatják fel, zivatarteli társuk,
Africus is nekilát, zuhatag-hegyet ontva a partra.
Rémül a férfisereg, csikorogva ropog kötelük már.
Hirtelen elfödik és tovafutnak a nappal a felhők,
Szörnyü, vak éjszaka hull trószok seregére az égből.
S már dörög is, gyors villámok csillognak a légben
S mindenhonnan a sűrü halál sandít a hajósra.
    Aeneásban a vér tüstént megfagy, szive ernyed
S két tenyerét esdeklően felemelve az égre
Így sóhajt: “Ó, hétszeresen boldog, kit a végzet
Trója magas bástyái tövén, a szülők szeme láttán
Már ledöfött. Haj, Tydidés, danaók disze, fénye,
Jobbod a harci mezőn mért kímélt Ílium alján,
S lelkem mért nem oroztad el ott, hol a vadszivü Hectórt
Aeacidés leteríthette, s hol nyugszik a bajnok
Sarpédón, meg ahol Simois sebes árja be soknak
Mossa vitéz tetemét, sisakot-paizsot tovarántva!”
    Míg így tépi magát, a vad Északi Szél viharával
Vásznát visszasodorja s föl, felhőkig a tengert.
Roppan szét a lapát, elfordul az orr, a habörvény
Oldalról töri már, meredek víztömbje elönti.
S csüngnek a hab taraján, míg mások a víz fenekéig
Hullnak, ahogy szétválik az ár s a fövenyt fölokádja.
Hármat a lappangó sziklákra Notus lök eközben -
Rettenetes szirt-hátak a vízben ezek, nevük “oltár”
Ítalusul, s a habok szintjén bújnak meg - azonban,
Látni mi borzalom! Eurus is elkap a tengeri síkról
És zátonyra taszít hármat, bekerítve homokkal.
Azt meg, amely lycusok seregét, hűséges Orontés
Népét vitte, egy égbeszökő hullám a magasból
Sújtja faron: még látja fejest kirepülni vezérét;
Míg a szökőár háromszor megpörgeti, aztán
Sebten a torlódó tajték torkába taszítja.
Néha merül csak egy-egy úszó föl a forgatag árban,
Trójai kincs a vizen, hősök fegyverzete, deszkák,
Ílioneusnak erős bárkája sem állja, Abásé,
Éltes Alétésé, nagy Achátésé sem az orkánt:
Mindnek eresztékén besivít az irigy hab, a rések
Nyílnak, a víz ízzé töri-tépi szinig teli testük.
    Zaj, zúgás, zivatar, riadalmas tengeri örvény
S vad viharok - mindez Neptúnusnak sok azonban,
Bántja a forgatag is, mely a mélybe hasít: dühre gyullad
S fenséges feje megjelenik szétnézni a vízen.
Látja, hogy Aeneás hada mint hánykódik a habban
S tengeri vész, felhőszakadás is a trószt hogyan űzi.
Ez Júnó csele, húga haragja! felismeri tüstént.
Színe elé szólítja tehát Zephyrust s vele Eurust:
“Így elbíztátok magatok - kiabál -, ti kevélyek?
Mit képzeltek, az én utasításom ki se kérve
Földet-eget beboríthattok vizetek tömegével?
Majd adok én!... de előbbrevaló nyugtatnom a tengert.
Máskor azonban ilyen csínynek keserűbb lesz a böjtje!
Most uratokhoz fogtok futni, rohanva, e szókkal:
Nem neki adta a szörnyü szigonyt, a Habok Birodalmát
Hajdan a sors, hanem énnekem. Ő csak ügyelje lakástok,
Eurus, a nagy szirt-mélyeket; ott legyen úr, a szeleknek
Börtöni, jólzárt odva felett, a saját zugolyában!”
    Szól s lecsitítja a vad habokat, hamarébb e szavaknál
És a nehéz felhők közt szétver; a nap ragyog ismét.
Trítón s Cymothoé meg közben a szirtre feneklett
Gályákat tolják le; segít maga is szigonyával,
Rést nyit a roppant zátonyokon, kisimítja a tengert
S könnyű kétkerekű fogatán tükrén tovaszáguld.
S csillapodott a haragvó hab, valamint a hatalmas
Városi népben a düh, mely az alja tömeggel időnként,
Hogyha keservében lázad, köveket dobat, üszköt,
Ám meglátván egy igaz és jeles érdemü férfit,
Mind mérsékli magát s figyelő füllel körülállják,
Az pedig oltja hevük, szivüket szelidíti szavával:
Így símult el az ár, ahogy ott a dagályon az isten
Szétnézett, mialatt szekerén, derüjében a mennynek,
Hajtva hamar lovait, laza gyeplőkkel tovaszárnyalt.
    Közben a megtört aeneadák igyekeznek a partra
S fordulnak, mert legközelebb ez volt, Libyának.
Itt mély rejtek a rév; a sziget szűkíti kinyúló
Karjaival kikötővé, hol mind visszatüremlik
S bent az öbölnek ölén porrá törik össze a hullám.
Innen is, onnan is ormótlan bércfok mered égre,
Kőszirtpár, mely alatt tágan, mindig nyugalomban
Alszik a tenger; rá sürü berkek lombfala fénylik
S fent ligetek remegő boltárnya riasztva, sötéten;
Szemben a szirtoldal cseppkőbarlang, vize édes
S több, természet-vájta pad is van benne, kövekből;
Nimfák csarnoka ez. Kötelet, kampós-fogu horgonyt
Erre hajós, tépett bárkájához, sose használ.
Hát összes gályájával, mindhéttel, e révet
Érte el Aeneás; szöknek ki a trószok a partra -
Csordulatig tele vággyal a száraz iránt - s a homokban
Sós létől csepegő, senyvedt testtel leomolnak.
S kezd kicsiholni Achátés már szikrát a kovából
És a tüzet falevéllel felfogván, teszi száraz
Rőzse közé, ott szítja tovább, taplóval a lángot.
Majd a dohos gabonát viszi partra haduk s a cerési
Eszközöket, maradékaikat nekilátva letörten
Kézi-malommal szétzúzni s pergelni parázson.
    Aeneás ezalatt felhág egy oromra, hogy onnét
Lásson a tág tengerre, ha tán ide tért a viharvert
Antheus vagy Capys is, vagy a phryg kétrend-evezősök,
Vagy paizsok boritotta magas tatján ha Caícus.
Hát gályát sehol, ellenben csavarogni a parton
Megpillant három szarvast; nagy csorda mögöttük
És az egész hosszú sereg ott legelészget a völgyben.
Állott lesre, ragadta kezébe az íjat azonnal
S gyors nyilait, melyeket vitt híven utána Achátés,
És leteríti vezéreiket legelőször, a büszke
Ágas agancsu bikákat, majd sürüjükbe nyilazván
Fölveri és a vadon csalitokba bekergeti mindet;
S nincs pihenése, amíg le nem öl hét jókora példányt
Nagy diadallal, hogy legyen annyi, ahány a hajója.
Majd megy a révbe s a társak közt szétosztja a zsákmányt.
Bort is ad: evvel az isteni hős, ama kedves Acestés
Merte edényeiket tele még Trínacria partján,
S szól szívük szomorúságát szűntetve szavával:
    “Kedveseim! hisz a bajt ismerjük már mi eléggé,
Óh, a kutyábbakat is - lesz isten majd, aki megszán.
Vagy nem vagytok-e túl a dühös Scyllán, a dübörgő,
Mély-üregű szirten? ti, akik láttátok a cyclóps
Bérceit is! ne remegjen ezért, gyáván sose féljen
Lelketek! egykor öröm lesz tán gondolni ezekre.
Hogy van ezer vész és válság, az igaz, de az útunk
Csak Latium fele tart, hol mint megigérte a végzet,
Békés hon vár ránk; s ott támad Trója fel ismét.
Bírjátok ki! az életetek még kell a jövőnek.”
    Így szól, s bár iszonyú kétely mardossa a lelkét,
Arca reményt színlel, búját szívébe szorítja.
Ők meg kézbe veszik, készülve ebédre, a zsákmányt:
Fejtik a bőrt le a bordákról, vágják ki a belrészt,
Mások szétszelik és húzzák fel nyársra a rángó,
Friss húst, üstöket állít és szít lángot a többi.
S ott, a fövenyre feküdve, kövér vaddal teletöltik
És erejük megujítani rá ó-borral a gyomruk.
Majd miután jóllaktak mind, megbontva az asztalt,
Sok társuk tűntét hosszan, keseregve siratják;
Félnek is és bizakodnak is: azt higgyék-e, hogy élnek,
Vagy végük, s a hivó szavakat többé sose hallják?
Aeneás a kegyes különösképp bátor Orontést
és Amycust gyászolja, Lycus hulltát is azonban,
Majd a vitézi Gyást, azután a vitézi Cloanthust.
    S vége szakadt már mindennek, hogy az égi magasból
Juppiter épp a hajók-besuhanta vizekre tekintett
S látva a lent terülő sok földet is és a lakosság
Tömkelegét, szemeit Libyára szegezve megállott.
És szive gonddal volt teli már, amikor szomorúan,
Könnyeitől ragyogó szemmel Venus állt meg előtte
S így szólt: “Ó, ki örök hatalommal igazgatod isten
S földilakó sorsát és villámoddal ijesztesz,
Aeneásom ugyan, meg a trósz teneked mivel ártott
Oly cudarul, hogy a föld számukra, pedig bajuk annyi,
Ítaliába utaztuk előtt, mindenfele zárva?
Bár hogy’ igérted: az évek perdültén, megujúló
Véréből Teucrusnak erednek a római törzsfők,
Ők, kik szárazat és tengert egyaránt leigáznak -
És most mégis e terved, apám, másikra cseréled?
Trója bukásán, bús hulltán pedig egy, mi vigasztalt,
Hogy bal sorsuk után jobbnak kell jönni, latoltam.
Nem! nyomorítja a rossz csillag, mint annak előtte
Embereim! sose lesz hát vége, nagy úr, bajaiknak?
Anténornak, lám, lehetett az achív gyürüjéből
Elmenekülnie és behajózni az illyri révbe
S bizton a messzi liburnoknak földjére hatolván
Túlmehetett a Timávuson is, hol zúg folyamárja
S mint tenger tör a tájra kilenc torkával a hegyről.
Mégis a teucroknak székvárat emelt, Patavium,
Így hívják, ő meg felakasztva a trójai fegyvert
S népének nevet adva, pihen békében azóta:
Csak mi, a véreid, egykor akiknek a mennyet igérted,
Hányódunk a hajók hulltán - egek! - annak az egynek
Kénye miatt, italus partunktól messze dobatva.
Hát ily bért kap a jó? jogarunk így nyújtod-e vissza?”
    Elmosolyodva a menny s a halandók atyja, oly arccal,
Melyre az ég kiderül, s a viharfelhők eloszolnak,
Lányát lágyan megcsókolta s válaszul így szólt:
“Csak sose félj, Cytheréa, tiéid végzete biztos;
Látod még Lávíniumot, meg a sorsuk-igérte
Város kőfalait, s égig felemelheted egykor
Nagyszivü Aeneásodat, én szavamat ma is állom.
Bár, hogy a végzet titkairól leemeljem a fátylat
S bővebben szóljak, tudd meg, hisz e gond gyötör úgyis -
Ítaliát ez a hős iszonyú csatavészbe ragadja,
Vad népét letöri s törvényt alkot, falat állít
S három nyáron tart Latiumban uralma, miközben
Majd a levert rutul is három telet ér meg alatta.
Ám fia Ascanius, hívják úgy is, hogy Iúlus -
Ílus volt azelőtt, míg állt honuk, Ílium épen -,
Sok hosszú hó fordultán gyakorolja hatalmát:
Harminc évi körig; de Lavíniumát odahagyván
Székhelye majd a nagy Alba lesz, itt fog emelni erődöt.
És e helyen jogaruk Hectórnak utódai teljes
Háromszáz évig megtartják, míg a királylány,
Ília papnő nem szül Mars istennek ikerpárt.
Rómulus áll ezután élére a népnek, a nőstény
Farkas-dajka fakó szőrén viduló, ki nevéről
Népét rómainak híván, Marsnak falat épít.
S nem szabok akkor időt, se teret birodalmuk elébe,
Minden uralmat örökre nekik fogok adni. De Júnó,
Ő, ki ma földet, eget, tengert felijeszt, a kegyetlen,
Szintén változik, és a világ e togás fejedelmét,
Majd vetekedve velem dédelgeti római néped.
Így döntöttem. Az évek perdültén pedig eljön
Oly kor is: Assaracusnak e háza legyőzi Mycénaet
S Argost és a hires Phthíát is igába alázza.
Mert e nemes vérből fog eredni a trójai Caesar,
Híre eget ver, eléri az Óceanust birodalma
S Július, így nevezik, mely idézi hatalmas Iúlust.
Őt te, kinek Kelet is zsákmánya lesz, egykor a mennyben,
Itt fogadod vígan, hogy majd könyörögve imádják.
S háboru nem lesz már, szelidülnek a vad korok akkor;
Vesta s az ősi Erény, Remus és testvére Quirínus:
Törvényt ők szabnak; szörnyű kapujára a Harcnak
Meg nagy acél-reteszek nehezülnek; a vad-szivü Vérszomj
Így kuporog, zord kardjai közt, keze-hátrakötözve
S habzó szájjal, a száz érc láncban üvölt csak a dühtől.”
    Így szólott és küldte le Máia fiát a magasból,
Hogy szivesen nyíljék meg Karthágó s az uj ország
Teucer népe előtt, s aki mit sem sejt egyelőre,
Gátlójuk Dídó se legyen. Felszáll az evezve
S által a nagy levegőn lesuhan sebesen Libyába.
S már teszi is tisztét és égi parancsra a púnok
Zord szive enyhül a teucrok iránt, de kivált a királynő
Kezd lelkébe belátást és békét befogadni.
    Ám kegyes Aeneás, ki szemét le se hunyta az éjjel,
Fényleni gyúlva a kedves nap, feltette magában,
Hogy szétnéz a vadon tájon: hova verte a szélvész,
Mely partokra? s az erdőt, mit lát, lakja vaj’ ember
Vagy csak vad? hogy a híveknek hírt mondjon utána.
Bárkahadát, amelyet bércek boltmélyei védtek,
Reszketeg árnyu falombok alá, a berek sürüjében
Rejti el; aztán megy, vele nincs is más, csak Achátés,
Két széles vasu lándzsáját úgy rázza kezében.
Ám a csalit közepén jön elé egyszer csak az anyja,
Szűzi ruhában, szűz arccal, hord spártai fegyvert,
Mint ama thrák-honi Harpalycé, mikor űzi szaladni
Ménjeit és a sebes Hebrust megelőzi futásban.
S mint a vadásznőnek, most könnyű íj van a vállán,
Szélnek hagyja haját, és míg lefolyó ruhaöble
Szedve csomóban elöl, csupaszon két térde kivillan.
“Hej, deli hősök - szól -, valamely hugom erre hiúznak
Pettyes bőrében, hátán puzdrával, esetleg
Habzó vadkant űzve, amint riogatva ijeszti,
Nem láttátok-e véletlen kószálni magában?”
    Míg Venus ezt mondotta, Venus fia válaszul így szólt:
“Nem, hugaid nem hallottuk, nem láttuk e tájon.
Ámde kinek tiszteljünk szűz téged, hisz e termet
És ez a hang nem földi halandóé; ki vagy? isten?
Tán Phoebus huga! vagy nimfának lenni dicsekszel?
Szánj meg azonban, bárki vagy is, könyörülj bajainkon
S mondd, milyen égalj, mily tájéka e part a világnak,
Hol most hánykódunk? sose láttuk e földet, e népet,
Úgy bolygunk ide vetve szelek, zuhatag habok által -
S tulkot taglózunk oltáraidon, ha segítesz.”
    Erre Venus: “Nem, tisztelet engem eféle nem illet.
Minden tyrusi szűznek van puzdrája s a lábon
Bíborszín sarut így felkötve viselni szokásos.
Tyros agénori városa, pun birtok, melyen álltok;
Míg a határ az örökké harc-sóvár Libyáé.
Itt egy tyrusi nő, Dídó ül a trónon azonban,
Bátyja elől menekült ide. Ám nagy ügy ez, szövevényes,
S én most épp csak fő vonalát vázolva mesélem.
Férje Sychaeus volt, pun földön a legtehetősebb,
Kit szívből szeretett a szegény asszony, hiszen atyja
Mint szüzet adta neki s csupa jó jellel, feleségül.
Csakhogy a tyrusi fő-hatalomba a bátyja telepszik,
Pygmalion, minden szörnyek legszörnyetegebbje.
Kelt is gyűlölet őköztük! S ez utóbbi Sychaeust,
Orvul az óvatlant, oltáránál leteríti
Vak kincs-vágyában, huga üdvét semmibe véve,
Sőt a gonosz még gaztettét leplezni is álnok,
Nap nap után hitegetve szegény, bútól beteg asszonyt.
Ám álmában eléje lebeg temetetlen urának
Szellem-alakja, csodás sápadt arccal, mutogatván
Tőr átverte szivét és oltárát, ama szörnyűt,
Egyben háza sötét gazságait is kibeszéli.
Azt javasolja: hazájából fusson, de rohanvást,
S útjukhoz kincsek tömegét fedi fel segitendő,
Titkos ezüst s arany ősi, nem is sejtett sokaságát.
Dídó megriad és hiveket gyűjt, hogy meneküljön.
S jönnek a zsarnokot izzóan gyülölők, gyülekeznek
Mindazok is, kik rettegnek tőle; s telitöltik
Kézre kerítve az épp utikész gályákat. A kapzsi
Pygmalion vagyonát viszik el vizen. Élen egy asszony!
És ide értek, ahol most felmagasodni e várat,
Új Karthágó nagy falait szemlélheted immár
S földet vettek, amelynek e tettükről neve Byrsa,
Mert ennyit bírtak bekeríteni egy bika-bőrrel. -
Ámde ti kik vagytok? mely tájról jöttök e partra
És hova tartatok itt?” Az minden szót a szivéből
Tépve ki, válaszként így sóhajtott keserűen:
    “Isteni nő! ha elölről vágynál hallani sorsunk,
S én mindazt felidézném, mit tűrtünk: az Olympus
Csukná már kapuját, nyelné el az Éj is a Nappalt.
Minket az ős Trójából hajt ugyanis - bizonyára
Hallottad már Trója hirét - sok tengeren űzve
S vert véletlen a vész Libyában e partra. Különben
Aeneás vagyok én, a kegyes, ki hajóin a harcból
Megmentett honi isteneit viszi, hírem eget ver.
S mert nagyapám Jupiter, megyek Ítaliába - hazámba.
Húsz gályán szálltam ki a phryg tengerre, miközben
Istenanyám vezetett, így jártam végzetem útját;
Hét ha maradt, azok is megtépve habok, vihar által.
S én, idegen koldús, kerülöm Libyát ma, e pusztát,
Mert, jaj, számkivetett Európa, de Ázsia szintén.”
Ám Venus unva e sok bú-bajt, belevág szava közbe:
    “Bárki vagy, életadó levegőt nem az ég kegye nélkül
Szívsz, úgy vélem, hisz csak elérted e tyrusi várost.
Hát folytasd utadat, várában vár a királynő.
Sőt utitársaid is mind élnek, a szél lecsitultán
Gályahadad kikötőbe kerül, kijelenthetem immár,
Hogyha ugyan jól oktattak jósolni szülőim.
S most odanézz! száll hat pár hattyu repesve az égen,
Még az imént Jupiter mennyből lecsapó madarától
Mind menekült; ám már letekintenek és el is érvén
Hosszu csapatban, jól látszik, megszállnak a földön:
Mint fel-felröppennek ezek s enyelegnek, a szárnyuk
Csattogtatva s krúgatván fönt körbe keringnek,
Révbe rajod’ dagadó-duzzadt vásznakkal az ifjak
Így vezetik, vagy tán be is értek már az öbölbe.
Hát folytasd utad és menj, merre mutatja a mezsgye.”
    Szólt és elfordult; ragyogott rózsás nyaka; áradt
Ambroziás fürtjéről messze az isteni illat;
Visszaomolt ruhaleple, lehullt sarkig; tovaléptén:
Vérbeli istennő, most meglátszott! A futóban
Ekkor ráismert anyjára, utána kiáltott:
“Hát te is, ó, te konok, nem tudsz mást, ámitasz engem?
Csalfa, tünő árnnyal, fiadat? De kezem kezed érni
S hallva igaz szavaid, szólnom hozzád sosem engedsz?”
Így korholja s a bástyákhoz ballagva megindul.
Ám Venus istennő bő ködtakarót kerekített,
Sűrü gomolyfelhőt rájuk, hogy senki se lássa,
Senki se illethesse a vándorokat, vagy akárcsak
Jöttük okáról faggatván feltartsa is őket.
Avval elindul, száll vígan házába, Paphusba,
Hol szentélye van, és száz oltárát szagosítják
Mindig friss koszorúk, s ég rajtuk a sábai tömjén.
    Közben, amerre mutatja az út, ezek is nekivágnak
S fenn járnak már egy dombon, mely a várra benyúlván
Éppen a szemben erőd-tornyokra tekint tömegével.
Építményeik Aeneás csak nézi; hol egykor
Viskók: most élénk nyüzsgés, kapuk és köves uccák.
Jár-kel a tyrusi nép fürgén: egy rész falat épít,
Várat emel, másnak kősziklát tol keze közben,
Vagy házhely-kijelölni von épp körülötte barázdát.
[S ott a senátus is, ad már törvényt, tisztviselőket.]
Itt meg a révet mélyítik, de a színkör alapját
Arra alább szintén, nagy sziklákból a hatalmas
Oszlopokat fejtik néhányan, színpadi díszül.
Mint a virágos rét kora-nyári napos derüjében
Fárad a sok méh, míg a faj ifju szülötteit ottkünn
Útra bocsátja, s vagy szirupos nektárt nyom a lépbe
És teli tölti a sejtkamrát zamatos sziromízzel,
Vagy lesegíti a visszajövők terhét, a kasokból
- Hadba verődve - herék tunya tömkelegét kizavarván;
S lángol a munka, a méz balzsamfüves illatot áraszt.
“Ó, ti szerencsések, kiknek már készül erődje!”
Sóhajt Aeneás, a magas vár-falra tekintve.
Aztán, úgy beoson, köd-bundájában, a nyüzsgő
Népeken át, hogy - bár hihetetlen - senki se látja.
    Árnyatadó, kedves liget állt közepében a várnak,
Hol kezdetben már táltos hadimén koponyáját
Ásta a tengeri vész kisodort poenus fel a földből.
Jósjel volt ez Júnótól, hogy örökre vitézlő,
Fennmaradó, leleményes nép fog válni belőlük.
Sídoni Dídó itt, Júnót megnyerni akarván,
Drága ajándékkal gazdag szentélyt alapított,
Lépcsősor vezetett föl réz-küszöbéhez, a félfán
Réz volt kapcsa, az ajtószárny érc sarka csikorgott.
Félelmét e csalit csititotta először, ügyében
Itt mert Aeneás egy új látványra remélni,
S bízni: a balsorsot boldog derü váltja fel ismét.
Mert a királynőt várva amíg szemléli a szentély
Pompáját, a szerencsét, mely beragyogja a várost
S bámul: a sok művész egymást mint kelt megelőzni
Míves munkákkal - hát Ílium ostroma képét
Látja s rendre világhíres viadalmait ottan
S Atrídést, Priamust, valamint a velük vad Achillést.
Sírva megállt: “Van-e hely - szólt -, oly zug, bárhol, Achátés,
Mely nincs még teli balsorsunk hírével e földön?
Ez Priamus! megkapta jutalmát hát a dicsőség;
Mert van a tárgyaknak könnyük: szánják a halandót.
Nincs mért félned ezért; hírünk hasznos lehet inkább.”
Szólt s a hiú fali-képekkel nem bírva betelni,
Sűrű sóhaja kel, s arcát elözönlik a könnyek.
És szemléli tovább, hogy a grájok Pergama mellett
Mint futamodnak meg, nyomon űzve a trójaiaktól,
Itt meg a phrygek Achilléstől, ki kocsin tör utánuk.
S ráismer Rhésus hószín sátrára is ottan
S felzokog: ezt első álmunk idején a kegyetlen
Tydidés rontotta le vad harcban, s a tüzes-gyors
Táltosokat, mielőtt felüdültek volna füvétől
Trójának vagy a Xanthusból, telepükre terelte.
Másfelöl ott a szegény fiu, Tróilus is, fut, a fegyvert
Messzehajítva, ki bár gyengébb, meglepte Achillést:
Csüng le hanyatt, lovak-elragadott szekerén, de a szíjat
Most is tartja, s amíg tarkója s fürtje a földön,
Árkot szánt a belévert dárda utána a porban.
Íme az íliadák hajuk összezilálva azonban
Mennek a mérges Pallashoz könyörögni kegyelmet.
Köntös a karjukon, és kebelük verik, úgy vezekelnek,
Ám elfordul a szűz, rájuk se tekint, csak a földre.
Ílium alján háromszor hurcolta Achillés
Hectórt körbe s a hült tetemért követelt aranyércet.
Akkor tört fel csak keserű zokogás kebeléből,
Hogy hadizsákmányát, kocsiját s meglátta barátja
Holt testét s Priamust, aki puszta tenyérrel esengett.
Nézi magát is: achívi vezérekkel verekedve,
Látja Kelet seregét s a setét Memnont gerelyével.
Itt félhold-paizsú amazon csapatával a hadban
Penthesiléa lobog, pőrén ring melle, alája
Bajnoknő módjára arany boglárt köt, a harcban
Szűz létére a férfiakat fárasztja erősen.
    Dardanus Aeneás míg ezt lenyügözve csodálja
S csak nem bír eltelni a látvánnyal sehogyanse,
Jő a királynő egyszercsak, Dídó, a világszép,
S szentélyébe belép ifiak népes seregével.
Éppen olyan, mint Eurótás fövenyén, vagy a Cynthus
Hegyfokain Díána, midőn örvénylik a kartánc,
S ott kavarog körülötte ezernyi oréas; ilyenkor
Puzdrát hord s ahogyan halad ott, szebb nincs nemenyésző,
Hogy Látóna szivét az öröm megtölti titokban:
Így jár-kel Dídó is övéi között mosolyogva
S kormányzásra tanít és sürgeti közben a munkát.
Majd a magas trónszékre, az istennő küszöbénél,
Templomi boltja alatt, testőrök közt letelepszik.
Ott törvényt, jogot alkot, igazsággal megitéli,
Vagy sorshúzással, kire mennyi dolog nehezedjék:
Aeneás nagy csődületet lát hirtelen ekkor,
Antheus és Sergestus jő s a vitézi Cloanthus -
Jönnek a teucrok fel, kiket elszórt vak viharával,
Ámde kitett idegen, távol tájakra a tenger.
Elbámul maga is, de Achátés is, hive: tépi
Gond-öröm őket, már égnek karjukba borulni,
Csakhogy a meglepetés lelkük még nyugtalanítja.
Tartózkodva tehát köd-leplükből ki-kilesnek:
Mint alakult sorsuk, hol hagyták harci hajóik
S mért jöttek? Jöttek pedig ők követül, menedéket
Esdeni, s útjuk e szentélyhez vezetett a zsivajban.
    Átlépvén küszöbét s megnyerve jogát a beszédnek,
Ílioneus, legvénebbjük fog szóba, szelíden:
“Úrnőm, kit Jupiter kijelölt új várat emelni
És hogy e dölyfös törzseket itt törvénybe te törjed,
Most mi szegény trószok kérünk: oly sok habon űzött
Minket a szél, szánj hát, vad tűz ne eméssze hajóink,
S nézze szemed jámbor népünk bajait behatóbban.
Nem hadakat hoztunk, hogy házaitok Libyában
Feldúljuk s a haráccsal tán a föveny fele fussunk;
Nem lakik ily fennhéjázás kimerült sziveinkben.
Ám van egy ország, hangzik gráj neve Hesperiának,
Termékeny televényű föld, ősrégi, had-értő;
Oenotrus nép lakta; de most - az a hír - az utódok
Ítaliának mondják már, fejedelme nevéről.
Erre hajóztunk - - -
Csakhogy a vízről ránk támadt viharával Oríon
S vak szirtekre sodort a szünetlen déli szelekkel,
Majd hogy a hab győzött, szétszórt színén, meg a zordon
Zátonyokon - kevesen tudtunk csak a partra kiúszni.
Ámde miféle faj ez, mily barbár föld, amely eltűr
Íly erkölcsöt? - alig léphet lábunk a homokra;
S törnek ránk, tiltván a föveny szélén meg is állnunk.
Hát ha lenéztek már embert és emberi fegyvert,
Csak félnétek! az ég megjegyzi a jót, de a bűnt is.
Volt fejedelmünk, Aeneás: kegyesebb soha nála
S jogszeretőbb nem volt, se nagyobb, viadalban, a karddal.
Hogyha megadta a sors, hogy nem halt meg, ha az élet
Még átjárja, s árnyak sem kötözik le kegyetlen, -
Nincs mért félnünk. S nem bánod te se meg, ha segítesz.
Városaink, hadaink vannak siculus-honi parton,
S ott van Trójából számunkra a híres Acestés.
Tűrd, hogy a révbe vigyük hát vész-tépázta hajóink,
Adj vadon-erdődből fát árbochoz s evezőhöz
S Ítaliát Latiummal hagyd - ha visz Ítaliába
Út s ha urunk, híveink ugyan élnek - vígan elérnünk;
Ám ha vigasz már nincs, ha az ár elnyelt Libyában
Téged is édesapánk, teucrok legjobbja, s Iúlust
Sincs már látni remény, leljük legalább fel, ahonnét
Jöttünk, Sícaniát, révét s a királyi Acestést.”
Így szólt Ílioneus; egy emberként helyeselte
Minden dardán - - -
    Erre viszont, lesütött szemmel, Dídó felel; ennyit:
“Szűnjék gondotok, ó teucrok, szivetek ne szorongjon.
Mostoha helyzetem, az készt így cselekedni, s uralmam
Kezdeti volta, hogy őrökkel védessem a partot.
Hát ki ne ismerné Tróját, ki az aeneadáknak
Népét, hős hadait s a világhírű tusa lángját?
Ennyire púnoknak, minekünk, nem kérges a keblünk
És ily távol a Nap sem fogja lovát be Tyrustól.
Tágterü Hesperiát, sáturnusi hont, vagy Eryxnek
Földjén bár válasszátok fejedelmi Acestést,
Támogatom s utatokra segítve javakkal eresztlek.
Hogyha pedig, társként, le akarnátok telepedni,
Váram, a most-születő, tietek; föveny-ágyra a gályát!
Tyrusi vagy trósz egyformán kedves lesz előttem.
Aeneást, a vezért, is vajh csak visszasodorná,
Mely tovavitte, Notus! De kerestetem addig is: erdőt,
Várost, megnéznek hiveim mindent Libyában,
Nem kószál-e vajon valahol fövenyünkre kivetve?”
    Aeneás is, Achátés is buzdulnak e szókra,
Bújnának ki a ködlepedőből már, de sietve.
Aeneáshoz eként szól hát legelőször Achátés:
“Istennő fia, mit vélsz minderről? Hiszen összes
Társunk megmenekült, épségben ügyed: veszed észre?
Egy a hiányzó csak, ki a tengervészben előttünk
Pusztult el; de egyéb minden ma anyád igazolja.”
Még ki se mondta, midőn felhő-bundájuk eloszlik,
S áttetsző derüvé tisztul ki a lég körülöttük.
Ott állt Aeneás, ragyogó fény szőtte be, arca
S alkata isteni volt; hiszen anyja lehelte hajának
Napragyogását, azt az igéző bájt a szemébe
S ifju pirosságát: művész tud ilyent csak elérni,
Hogyha fehér elefántcsontot munkál ki kezével
S színmárványt, parusit, vagy ezüstöt sárga arannyal.
S ő a királynőhöz fordult - ámultak a népek -
Így szólván: “Ki után ti kutattok, im itt vagyok épen,
Trójai Aeneás, örvényeiből Libyának.
Ó, te, ki Trója nehéz sorsán egyedül könyörültél,
S bennünket, danaok’ szárazföldön-vizen egyként
Megfárasztott-ínséges maradékait, annyi
Vészek után házadba fogadsz: nincs mód kifejeznünk
Hálánkat, Dídó, se nekünk, se e földi világba
Számkivetett dardánoknak, kik szerte bolyongnak.
Ám ha van isten, a jót szerető, ha akármit, akárhol,
Ér az igazság még s a nemes tett édes a szívnek,
Adja jutalmad az ég. Ó, boldog a század, amely szült
És szüleid, kik ilyennek tudtak nemzeni téged!
Míg tengerbe folyó ömlik, míg bérc-falon árnyék
Körbeoson, míg csillagnyáj legelészik az égen,
Tiszteleted, dícséreted és neved el nem enyészik,
Bárhova szólít is sorsom.” Mondotta barátját,
Ílioneust jobbjával, a ballal ölelve Serestust,
Majd a vitézi Gyást, azután a vitézi Cloanthust.
    Ámul a sídoni Dídó már láttán is a hősnek,
Még inkább nyomorán, aztán szót szólva kimondja:
“Istennő fia, mily balsors meritett bele ennyi
Nélkülözésbe? s e szörnyü vidékre ki végzete kerget?
Hát te vagy Aeneás, Venus és dardán Anchísés
Sarja, akit szült édesanyád a phryg Simoisnál?
Most jut eszembe, hiszen Teucer Sídonban is ottjárt,
Bélushoz sietett - miután földjéről elűzték -
Új haza végett; Bélus atyám volt és az időben
Épp Cyprusban dúlt, sikerült is győznie ottan.
Trója elestéről akkor hallottam először,
Rólad is és a pelasg fejedelmekről veled együtt.
Értékelte az ellenség is a teucrokat, ősi
Teucrusi törzsből származnak maguk is, dicsekedtek.
Rajta tehát, daliák, gyertek palotánkba, utánunk!
Hányódtam magam is hosszan, míg végre hasonló
Sors a tiétekhez kivetett rálelnem e földre:
Ismerem én a nyomort, tud e szív könyörülni az árván.”
Így szól s Aeneást fejedelmi lakába kiséri,
Templomi hálaadást rendelve el egyidejűleg.
Majd a hajós-társakról is gondoskodik: elküld
Száz nagy, göndör-szőrü, kövér disznót, ugyanannyi
Bárányt - anyjukkal - valamint húsz ökröt a partra,
Hogy legyen ünnep e nap - - -
    Bent ezalatt palotájában fejedelmi a pompa,
Díszes termeinek közepén lakomára teríttet:
Büszke remekművek, bíbor takarók sora fénylik
S terhes ezüstnemü asztalain, melyeken szinarannyal
Vésve atyáiknak nagy tettei látszanak, annyi
Hős története, hosszan a nép születése korától.
    Aeneás, aki most se felejti, hogy egy fiu atyja,
Küldi eközben a gályákhoz sürgősen Achátést,
Mondja el Ascaniusnak e dolgokat és idehozza;
Ím, szerető szive Ascaniust sose tudja feledni.
És, miket Ílium üszkeiből mentett ki, parancsol
Hozni ajándékként egy arany-hímzésü palástot
S egy sáfrányszin akanthusszal szőtt asszonyi fátylat,
Drága diszét Helenának, az argívnak, kinek adta
Léda, az anyja; tilos nászára az elviszi később
Pergama felvárába, midőn odahagyja Mycénaet;
Kéri ezenkívül jogarát még Ílionénak -
Ő Priamusnak volt legidősebb lánya -, a gyöngyös
Nyaklánccal s a köves, szinarany kettős-koronával.
Mindezekért a hajókra siet, sebtében, Achátés.
    Ám új cselt, új tervet főz ezalatt Cytheréa:
Sarja, Cupídó, változzék a kis Ascaniusszá,
Úgy jöjjön s adományaival lobbantsa a lelkes
Úrnőt lángra, szerelmi tüzet szítván velejében.
Udvari ármány, kétszínü tyrusiak - szive retteg.
Álmában meg a bősz Júnó zaklatja naponta,
Így szárnyal szava hát szárnyaska fiához, Amorhoz:
“Gyermekem, én nagy erőm, benned minden bizodalmam,
Hisz Typhón-leverő tüzein te: mulatsz csak atyádnak,
Hozzád esdek hát, fenségedhez, könyörögve.
Tán tudod azt, a boszús Júnó mint űzi öcsédet,
Aeneást dühösen minden parton s vizen által,
Hisz fájdalmaimat fájlaltad már nem is egyszer.
Most meg a pun Dídó köti le s csábítja szavával;
S engemet elborzaszt ez a nagy júnói barátság:
Tétlen aligha ül ő az ügy ily döntő alakultán.
Hát szerelem kötelébe keríteni s ejteni tőrbe
Vágyom az úrnőt én, hogy más hatalomra ne hajtson
S erre az Aeneást, mint én, úgy fogja imádni.
Mint vidd végbe, azonnal rátérek: ki ma kedves
Apja kivánságára a sídoni várba sietne
S elvinné a vizek vészéből s Trója tüzéből
Megmaradott kincsét - a királyfira épül a tervem;
Őt álomba csitítom, felcsempészem utána
Ídalium csúcsára, Cythéra hegyére esetleg,
Hogy ne gyanítsa a cselt s házamban csendbe maradjon.
Öltsd fel alakját hát, csak egy éjre, tovább ne, fiúként
Arcod, mint a fiúnak, olyan legyen, úgy hogy a pompás
Ételek és italok közepette epedve ha Dídó
Átölel és az ölébe von, és mézédesen ajka
Rád tapad ott, rejtett lángot szíthass a szivében
S meg tudd ejteni mérgeivel titkos szerelemnek.”
    Szótfogadott gyönyörű anyjának Amor, levetette
Szárnyait és ment már vidoran, mímelve Iúlust.
Erre Venus szeliden szendert lehel Ascaniusra
És az ölében tartva puhán viszi őt ligetébe,
Ídaliába, ahol hajló majorána-virágok
Illata folyja körül, hüvös árnnyal igézve az ormon.
    Közben Achátésszel megy, ahogy megigérte, Cupídó
S drága ajándékuk viszi vígan a tyrusiaknak.
És amikorra betoppan, már kifeszítve az ékes
Mennyezet, ott ül alatta arany nyoszolyán a királynő;
Aeneás atya is jön, utána a trójai ifjak,
Mind lefeküsznek a rőt heverő-székekre. A szolgák
Kézlemosásra vizet, később símára lenyírott
Kéztörlőt, ezután kenyeret hoznak be kosárban.
Bent ötven rabnő: ők rakják tálba az étkek
Hosszu sorát, s a penátok elé ők lépnek a tűzzel;
Száz mást és velük egy-koru rabszolgát ugyanannyit,
Tölteni asztalaik teli tálakkal, poharakkal,
Szintén alkalmaznak. A számos tyrusi vendég
Most a szines heverőkre telepszik a víg palotában.
Ámul Iúluson, Aeneás adományain, ámul
Csábszavain, viruló arcán a kis égilakónak,
Majd a paláston a nép s az akanthusz-aranyszinü fátylon.
Főleg azonban a már romlásához közelálló
S vergődő phoeníciait gyúlasztja epesztő
Lángra e látvány: mind a gyerek, mind dús adományuk.
Az pedig Aeneást megölelve, borulva nyakába
S költött atyjának kielégítvén szive vágyát,
Indul az úrnőhöz. Dídó fürkészi, vagy inkább
Falja szemével s míg öleli s dédelgeti mellén,
Mekkora istent zár be szegény, nem tudja, szivébe.
Annak azonban eszébe jut anyja, Acídalia, s már
Kezdi Sychaeust lelkéből kitörölni a nőnek
És: eleven szeretőt plántál fásult kebelébe.
    S már első szüneténél tart a tor; ekkor az asztalt
Megbontják, vegyitőt hoznak be s megkoszorúzzák.
És visszhangzik a vár végig, tág termei zúgnak;
Fent aranyos mécsek sora szórja tüzét a magasból
S fáklyák fényei tépik szét szövetét a vak éjnek.
Drágaköves, szinarany kelyhet kér most a királynő
És ahogyan Bélus s ivadékai Bélus atyának,
Színig tölti nemes borral; csend támad a várban:
“Juppiter, azt mondják, hogy a vendégjogra te őrködsz,
Tedd hát ünneppé e napot, hogy a tyrusiaknak
S trójaiaknak még unokái se - ők se - feledjék.
És most, víg Bacchus, jer elő, jer, jószivü Júnó;
Tyrusi nép, te pedig versenyt vígadj a baráttal!”
Szólt, italáldozatul kilocsolva kicsit poharából,
Majd ajakához emelte a bort; ezután Bitiásnak
Nyújtja kinálva, ki egy hajtásra kiissza aranyló
Kelyhe habos nedüjét. A vezérek, a többi, utána.
Ekkor a fürtös Iópás kezd aranyos citharáján
Dalt pengetni, amint neki rég tanitotta nagy Atlas.
Szól a futó holdról, nap fogytáról, s barom-ember,
Ég tüze-zápor honnan ered? majd zengi a fényes
Arctúrust az esős Hyasokkal, a Medve-ikerpárt,
S mért siet úgy lemerülni telente az Óceanusba
Mindig a nap? valamint mért hosszú máskor az éjjel?
Trósz és tyrusi taps csattan fel hosszan utána.
Majd a szegény Dídó múlatja beszéddel az estet
És megszívja magát szerelem mérgével, - efélék
Érdeklik: mily fegyvere volt Auróra fiának?
Mily lovon ült Diomédés, és bajnoknak Achillés
Mekkora volt? majd Hectórra s Priamusra kíváncsi.
“Most pedig - úgymond - rajtad a sor, vendég: danaóknak
Ármányát, tieid nyomorát, a magad veszedelmét -
Mondj el elölről mindent. Hisz hetedik nyara hánykódsz
Szerte az összes tengereken s országokon által.”

MÁSODIK ÉNEK
    Csendbe merültek mind, arcuk figyelőn odafordult.
S Aeneás atya kezdte a szót a magas kerevetről:
    “Szörnyü sebet kívánsz ismét feltépni, királynő.
Azt akarod, nyomorunk érezzem ujólag, amelyben
Volt részem nagyon is, mit láthattam: hogy alázta
Trója siratni való, dús országát danaóknak
Népe a porba. Ki tudná ezt könny nélkül idézni,
Lenne Ulixés híve, dolops vagy myrmidon ámbár?
S múlik máris a harmatos éj, csábít elaludni
Minden csillag - azonban a vágy ha szivedben e szörnyű
Történetre olyan nagy, hogy tudd Trója bukását,
Bár lelkem borzad, mert visszariasztja az emlék,
Elkezdem.
                 Miután megtörtek már a csatákban
S balsorsukban a főbb danaók - futván el az évek -
Hegynagyságu lovat kezdtek készíteni Pallas
Útmutatása szerint, végigbordázva fenyőkkel;
Színlelték - terjedt is - hogy fogadalmi ajándék,
Mert hazatérnek. A szörnyü, sötét bendőben azonban
Sors útján kiszemelt hiveik bújtak meg orozva,
Míg katonákkal nem telt meg hasa, méhe a lónak.
    Arra közel, hol láthatjuk már Tenedost, Priamusnak
Messze hires, hajdan kincses szigetét, mely azonban
Már csak öböl, hírhedt-vészes kikötő a hajósnak,
Itt rejtőztek el ők, az üres fövenyig fölevezve.
Vélve, a szélben már közelítik, elérve Mycénaet:
Teucria kezd hosszú gyászából végre ocsúdni.
S megnyílnak kapuink; kedvünk támad, hogy a dórok
Táborait s az üres partot: be-bejárjuk a síkot.
»Itt a dolopsok voltak, amott a kegyetlen Achillés,
Erre hajóik, amarra pedig csatarendjeik álltak.«
Mások a szűzi Minervának baljós adományát:
Bámulják a fa-mén tömegét. Toljuk be a várba
S állítsuk fel a felvárban - javasolja Thymoetés.
Árúlásból vagy mert ez volt végzete Trója
Várának? mindegy. De Capys, valamint okosabbik
Része a köznépnek: lökjük csak a vízbe, ajánlják,
Vagy felgyújtva e bálványát a ravasz danaóknak,
Zúzzuk szét üregét, rejtekhelyeit kikutassuk.
És a tömeg töpreng, szándékuk kétfelé oszlik.
    Ím, követők közepette, rohan le azonban a várból
Láokoón és így ordít, tombolva a dühtől:
»Hé, ti bolond népség, hát meg vagytok zavarodva?!
Azt hiszitek, hogy az ellenség elment? danaóknak
Megszédít csele? hát így ismeritek ti Ulixést?
Ebben a szörnyben achív csapatok bújnak meg, esetleg -
Várfalaink veszedelméül - hadigép ez, amellyel
Majd fentről kémlelnek ki s támadnak a várra.
Vagy más csel lappang itt: teucrus, a lóba ne bízzál.
Bármi is ez, danaóknak ajándékát se kivánom!«
Szólt, roppant vasdárdáját belevágva a szörnybe,
Úgy, hogy eresztékekkel eres gyomrába furódott.
Állt a gerely, remegett, az egész bendő belereccsent
S megrendülve a mén, valamik kondultak a hasban.
És ha helyén az eszünk, ha az ég végzése nem ámít,
Argosi búvóhelyre vasunk lecsap és, lehet, akkor
Trója, te most állnál, Priamus magas orma virulnál!
    Dardán pásztorok egy ifjat tuszkolnak azonban,
Ím, fejedelmük elé, s cipelik, keze hátrakötözve,
Nagy zajjal: maga adta magát meg a szembejövőknek,
Hogy Tróját az achívoknak később a kezére
Játssza, merész szívébe ilyen fogadást belevésve:
Vagy sikerül csele, vagy készülhet a szörnyü halálra.
Tódul a trójai ifjúság, hogy lássa a foglyot,
Jönnek bámulni s versenyt vetekedve csufolni.
És danaók bűnét most halld meg: itéld meg egyetlen
Egy tettből valamennyit - - -
Mert ahogyan köztünk gyámoltalanul, zavarodtan
Áll és körben a phryg csapatok sorain végignéz:
»Jaj, milyen ország, mily tenger fog - szól - befogadni?
Vagy, megalázott én, mily sorsnak nézek elébe?
Nincs helyem énnékem többé, nincs már danaóknál,
Ám a dühös dardán éppúgy vérem veszi végül.«
Hangulatunk szelidül, meghatja szivünket e sírás.
S faggatjuk: ki-mi ő? mit tud felhozni? - beszéljen
S adja elő, mint foglyunk mit gondol, mibe bízhat?
    Végre, ahogy remegése szünik, szót szólva kimondja:
»Megvallok mindent, bármint alakuljon a sorsom
S nem tagadom, hogy ahonnét származom: Argolis, - inkább
Evvel kezdem; ahogy nyomorulttá tette az élet,
Úgy, uram, ámítóvá tenni Sinónt sose fogja.
Hallottál a hires Palamédésről bizonyára,
Bélus utódjáról, s a dicsőségről, mely övezte -
Nos, tudod azt is tán, ártatlant őt, a pelasgok,
Álnokul árúlónak rágalmazva megölték,
Mert nem akarta a vérontást (most bezzeg a holtat
Gyászolják!): mellé küldött, haditársul a harchoz,
Engem vérrokonát, kezdetben atyám, viadalra.
Míg megvolt a hatalma, szavát a királyi tanácsban
Míg hallatta, becsültek bennünk is, vele együtt.
Ám miután meghalt a szegény, leleményes Ulixés
Álnoksága miatt - ismert ügy volt ez eléggé -
Búban-bánatban: tengtem tapogatva homályban
S lelkemben sírtam vala balsorsán a barátnak.
S oly buta voltam, hogy nem hallgattam, hanem esküt
Tettem: a sors Argosba, hazámba, ha visszavisz épen,
Megtorolom! - s így elkezdtek gyűlölni miatta.
Evvel kezdődött minden baj, ezóta ijesztett,
Folyvást új vádakkal uszítva a népet, Ulixés,
S mert álnok volt, álnoksággal akart leteperni.
Nyugta nem is lett, mígnemcsak Calchásszal az élen...
Ámde e csúf ügynél mi a haszna tovább elidőznöm?
Nem tartlak fel, achív vagyok, ez nagy bűn szemetekben,
Még hálás is lesz az az ember majd Ithacában,
S adnak az Atrídák is pár aranyat, ha megöltök.«
    Most ég csak lelkünk igazán ismerni a sorsát,
Honnét tudtuk volna ravaszságát a pelasgnak?
S az színlelve szivében, a szót ismét szövi, mondván:
    »Gyakran tartottunk már ott, danaók mi, hogy innét,
Trója alól megfussunk, mert nagyon untuk a harcot.
Bár megtettük volna! de hol viharok, hol a tenger,
Hol rémséges déli szelek nyűgöztek e parthoz.
Még amidőn már szálfa-gerendákból kifaragva
Állt ez a ló, még akkor is egyre szakadt csak a zápor.
Eurypylust elküldjük hát jóslatra ijedten,
Kit Phoebus szörnyű ígékkel vet vala vissza:
,Szűz lány vérének kellett, danaók, kiomolni,
Hogy gályáitok Íliumig hajthassa a szellő -
Visszautaztokat is véren kell, argosi véren
Megvenni!’ S csontig metsző iszonyat hasitotta
Át azokat, kik csak hallották vészes igéit:
Kit követel - kérdeztük - a sors, e szerepre Apolló?
S jő Ithacának már ura és tuszkolja középre
Calchást és faggatja a jóst zajosan: mit akarnak
Isteneink? Ó, megjósolták már nekem őrült
Szándékát, mások szótlan tudták a jövendőt.
Tíz nap hallgat a jós, senkit meg nem nevez addig,
Mint ki halálát egynek sem kívánja titokban.
Végre a nagyhangú ithacus rábírja, beszéljen;
Az teszi, hogy habozik, s azután néven nevez - engem.
Ráállott mind. Mert mit egyik se kivánna magának,
Annál könnyebben viselik, ha a másik a vesztes.
S itt volt máris a szörnyű nap, készült leölésem,
Készen a sós dara, kész volt már a szalag, fejem éke.
Megvallom, megszöktem; szétfeszitettem a béklyót
S káka között lappangtam el egy éjjelt a mocsárban,
Míg elmentek - hogyha ugyan mentek -, tovafutván.
Nincs is már nékem bizodalmam látni hazámat,
Édes gyermekeim se fogom, se ölelni szülőim;
Sőt, gonoszak rajtuk lesznek tán állani bosszút,
S áldozatul majd ők halnak meg, hullva helyettem.
Éppen ezért, az egekre, ha ismeri lelked az istent,
Kérlek a szent hűségre, ha létezik emberi szívben,
Esdeklek, könyörülj balsorsomon, annyi kudarcon,
S ártatlan szivemet legalább te tovább ne sanyargasd.«
    Ennyi sirásra kegyelmet adunk, sőt szánjuk a latrot.
És Priamus maga az, ki eloldoztatja a béklyót
S nyájasan ő szól elsőnek hozzá, e szavakkal:
»Bárki vagy is, ne legyen grájokkal gondod ezentúl,
Légy a mienk. De e kérdésemre felelj a szivedből:
Mért építették e lovat? ki csinálta? mi végre?
S mondd: fogadalmi ajándék ez vagy gép, hadi-eszköz?«
Ezt kérdezte. Pelasg csellel szövögetve az ármányt
Az széttárta kezét, mely ment volt már a bilincstől,
S így szólott: »Ti örök csillagzatok! én tanuságul
Benneteket hívlak, sérthetlen erőtök! az oltárt
S hívom a kést, meg a fejdíszt, melytől megmenekültem:
Szent kötelékeim én felbontom a gráji hazával
S mert sokakat gyülölök, napfényre hozom ma a Titkot,
Mely még rejtve; anélkül, hogy szegnék honi törvényt.
Csak szavad álld meg; amint Tróját tartottad, a szót is
S én - igazat mondok - nagyban fizetek neked érte.
    Harcuk kezdetekor danaók bizodalma, reménye
Pallas volt, diadalt ő ad, hitték. Hogy azonban
Tydidés a gonosz, meg a fő bűn-mester, Ulixés
Bátor volt szentélyéből szobrát elorozni,
Őreit is mind felkoncolva a Palladiumnak,
És véres kézzel húzván ki a drága alakmást,
Még hozzá is nyúltak szűz fátylához a latrok:
Attól kezdve reményeik elhervadtak, erőik
Fogytak - a szűz többé danaókkal mit se törődött.
Ezt Trítónia sok, vészes jellel kimutatta:
Egyik: alighogy a táborban szobrát lehelyeztük,
Ránk nézett, szeme szikrázott, és teste megizzadt,
Majd - s ezt mondani is szörnyű - háromszor a földről
Felpattant és rázta a lándzsáját meg a pajzsot.
És Calchás jósol: hazatérni, hamar, habon! Argos
Pergamumot fel nem dúlhatja, ha görbe hajókon
Elrablott szobrát nem hozzuk vissza a szűznek,
És tüstént Argosban meg nem ujítjuk a jóslást.
Már ami most azt illeti, hogy hazamentek a szélben
Ősi Mycénaejükbe: igen, fegyvert s az egeknek
Kérni segítségét, ám majd átszelve a tengert,
Itt lesznek váratlan: eféle a calchasi jóslat.
S Pallas szobra helyett, bünükön bánkódva, a sértett
Szűznek e tölgy-paripát készítették. Ami Calchás
Terve szerint, szálfákból ily nagy, ily égre magasló
Éppen azért lett, hogy be ne húzhassátok a várba,
S így ha imádnátok, ne segítse, ne védje a népet.
,Mert ha Minerva ajándékát megsértik, enyészet
Lesz Priamus birodalma s Phrygia népei sorsa.’ -
Ó, csak e jóslást rá alkalmazná a magas menny!
Ámde ha mégis fel tudnátok vinni a várba,
Ázsia jönne Pelops falait megvívni erővel,
És unokáink szenvednék azt, mit ma ti tőlünk.«
    Hittünk képmutatásának, hittünk a ravasznak,
Meggyőzött a kisajtolt könny, ármánya Sinónnak,
Bennünket, noha sem tíz év, sem ezer hadi gálya,
S Tydidés sem győzött meg, se larissi Achillés.
    Ámde a szörnyűség, más, mint az előbbi, csak ekkor
Tárul elénk, mit sem sejtő szívünkbe hasítva.
Láokoón, választott Neptúnus-pap, a pompás
Oltáron testes barmot készült bemutatni,
Íme azonban két kígyó közelít Tenedosból -
Most is borzadok, elmondva -, s gyűrűzve a csendes
Tengeren át, fej-fej mellett, fövenyünk fele úsznak;
Mellük fent a vizen, vérszínü taréjuk is, ámde
Testük egyéb részével hajtják hátul az örvényt,
Ormótlan derekuk roppant karikákba csavarván.
S tombol a tajtékos hab; azok meg kúsznak a partra,
S míg szemeikben vér és villám lángja vereslik,
Rezgő nyelvükkel sziszegő szájuk nyalogatják.
Sápadtan menekül mindenki. Eközben a hüllők
Láokoónra, azaz kicsi két gyerekére vetődnek,
Nyílegyenest, és átfonván testük gyürüikkel,
Szánandó, csöpp tagjaikat tépdesve lemarják;
Majd az atyát, ki rohan fegyverrel védeni őket
Fojtják rémséges hurkokba: a pikkelyes izmok
Törzse körül kétszer, kétszer tekerednek a tarkón,
Ámde nyakuk s a fejük fent még így is kimagaslik.
Gennytől és mocskos méregtől szennyes a papnak
Szentelt szallaga, marka pedig tépné a csomókat,
Ám rémült ordítással csak bőg az egekre;
Mint sebesült bika bőg, mely rosszul kapta a taglót
S oltárától elszabadulva kirázza nyakából.
Közben a két sárkány a magas templom fele siklik,
S ott, a kegyetlen Trítónis közelében, a várban,
Lábánál, nagy pajzsa alatt eltűnnek előlünk.
Fölvacogó szívünk uj iszony markolja meg ekkor,
S összesugunk: vétkéért végzete Láokoónra
Méltán mérte e sorsot, mert bűn volt gerelyével
Úgy megsérteni, gyomrondöfni e drága fatáltost.
Felzúgunk hát: vontassuk fel a várba a bálványt
S esdjünk istenségéhez - - -
    Erre falat bontunk, bástyánk rontjuk le előtte.
Majd munkához látunk mind: görgő kerekekre
Állítjuk lábát, kötelet kötözünk a nyakába.
Fegyveresekkel terhesen így toljuk fel a szörnyű
Tákolmányt falainkra: fiúk, szűzek dala közben,
Kik, ha csak érintik kötelét, már boldogok attól.
S jön, jön a Rém, benyomul vészjóslóan piacunkra:
Ílium, ó, honom, ó, kedvelt helye isteneinknek,
S nagyhirü, harcban-erős dardán bástyák, ti! kapunknál
Négyszer akadt meg, négyszer csördült benne a fegyver:
Mégis vonszoljuk vakon, és - e jelekre se félvén -
Szent várunkba a gyász-paripát őrjöngve behúzzuk.
Hej, Cassandra igéi pedig hogy hangzanak ismét!
Ám az a mennybeli ezt jól eltervezte - hiába.
S ó, nyomorult teucrok, kiknek vég-napja e nap, mi,
Ünnepi lombbal tömjük még tele templomainkat.
    Fordul az ég ezalatt, a vizekből éjszaka csap fel,
Menny sarkán - földön, fortélyán myrmidonoknak
Sűrü-vak árny sújt szét; falaink némák a leroskadt
Teucroktól, kimerült testük zsibbasztja az álom.
Ám cinkos fényében a csendes holdnak elindul,
Harcra szerelt hadigályáin csapatával az argív
S jön Tenedosból jól ismert partunk fele; jeltűz
Gyúl a vezérbárkán; ekkor, mert védi a végzet,
Tölgyreteszét titkon megnyitja Sinón a falónak
És a hasába bebújt danaók seregét kibocsátja.
S elkezd szülni a szörny: bendője vigan levegőre
Elli a fő vezetőket, Thessandrust Sthenelusszal,
Majd Acamast s hosszú hágcsón a kegyetlen Ulixést,
S jön le Thoás, Peleusfi Neoptolemus, de Macháon,
Sőt Meneláus is, és - e fa-rém gyártója - Epéos.
Mély, boros álom ölén ringó várunk elözönlik;
Őrségét leölik, kapuit tárják ki, behívják
Társaikat s egyesülnek a felkészült csapatokkal.
    S történt mindez elő-álmunk idején, mikor éppen
Legmézízűbb szemhéjunkon az isteni szender.
Ekkor, ahogy fekszem, hát Hectór rémlik elémbe,
Mély gyászban zokog, és szíjaktól duzzad a lába,
Mintha a kétfogatú az imént hurcolta ki volna,
S vér és por feketíti tetőtől talpig a testét.
Ó, mily szörnyű volt! mily egész más, mint az a Hectór,
Hajdan Achillés fegyvereit ki felöltve feszített
És danaók bárkáit phryg tűzzel boritotta:
Most haja csapzott volt, vértől átázva szakálla,
És száz seb rózsállt testén, melyeket falainknál
Vágtak rajta! A könny, úgy tetszett ekkor, eláradt
Két szememen, s még én szóltam, keseregve, a hőshöz:
»Dardaniának lángja, te! teucrok bástya-reménye!
Hol késtél oly igen, Hectór?! honnét közelítesz?
Mily tájról, te nagyon-várt? hogy tieid, meg e város
Sok baja közt, gyötrelme után: kimerülve, leverten
Most téged pillantunk meg! s orcád mily iszonytól
Felhős, mondd? és mért kell látnom e sok sebet ismét?«
Mit se felel, rá sem hallgat tán szószaporító
Kérdésemre, csupán sóhajt, szívből, szomorúan:
»Jaj, menekülj, istennő gyermeke, fuss el e lángból.
Ellenség a falon, meredek Trójánk dül a porba!
Pergamum és Priamus többet tőlünk se kivánhat;
Óvni ha lenne remény, ez a kar megvédi bizonnyal!
Szentjeit - isteneinket - ezért rád bízza ma Trója,
Sorsod ezek kísérjék, vedd őket, s a vizeknek
Habjait átszelvén magasíts várat nekik ujból.«
Így szólván szentélyünkből Vestát, a hatalmast,
Szallagait s az örökmécsest mind sorra kihozza.
    Közben kint a falak zavaros gyásszal telitődnek,
Vad csatazaj csap fel, s az ijesztő fegyveri csörgést -
Bár külön állt Anchísésnek palotája, atyámnak,
És sürü fák védték -, mind tisztábban kivehetjük.
Serkenek álmomból, sietek fel a ház tetejére
S onnét, ormairól figyelek fürkészve, feszülten:
Mint meredek bércről bámul le az együgyü pásztor,
Hogyha dühöngő szél lángot szít épp a vetésben,
Vagy rohanó hegyi ár, száguldva keresztül a szántón,
Tépi a víg termést, ökrök munkája gyümölcsét
S tőstül a fákat is - és ő csak fülel, ámde nem érti.
Most aztán kiderült a hires becsület, danaóknak
Fondorsága! Amott Vulcánus Déiphobusnak
Dúlja lakását már, ég Úcalegón is, a szomszéd,
S Sígéum szintén: az öböl vize véres a tűztől.
Közben a küzdők közt riadás kél, kürt szava harsog.
Kardra kapok, kábán, magam is: de mi haszna a kardnak?
Égek mégis a várba rohanni tömör csapatokkal,
Mert lelkemben lángol a düh s a harag s az az eszme:
Nincs szebb, mint fegyverrel kézben a harcban elesni.
    Ám ekkor Panthús, az achív nyilakat kikerülvén,
Panthús Othryadés, Phoebusnak várbeli papja,
Csöpp unokájával, szent tárgyaival s a legyőzött
Isten-képekkel száguld eszevesztve lakomba.
»Panthús, szólj, mi a helyzet? még védhetjük a várat?«
Ám be se végzem a kérdést, már felel is keserűen:
»Itt van a vég, az időknek teljessége betellett,
Csak voltunk dardánok! volt Ilium! lehanyatlott
Trója reménye: a teucroktól Argosba orozta
Bősz Jupiter; danaók dúlják, tűz-tenger a város!
Künn az a rémes ló pedig elli a férfit, a fegyvert,
S ott ujjongva Sinón, diadalmámorban a téren,
Már veti üszkeit. És árad be a kétféle-nyíló
Nagykapun át ezrével mind, kit a büszke Mycénae
Ránk küldött. Szűk uccáink fegyverrel elállják:
Villog ölésre kivont éles kardjuk, fenyegetve;
Küzdeni meg sem igen kísérlünk már a kapuknál,
Csak pár őr, ki elöl vakon-elkeseredve verekszik.«
    Így hát Othryadés, de a menny szava is tüzel engem,
Melyre az égbeható zaj, a lárma s a gyászos Erínys,
Hogy kirohanjak a lángokon át viadalra azonnal.
Társam akad bőven: Rhípeus s a csaták deli hőse
Épytus, és Hypanis valamint Dymas - és jön a holdnak
Fényénél Mygdon fiusarja is, ifju Coroebus
S csatlakozik szintén: minap ért Trójába csak éppen,
Itt ugyanis Cassandra iránt szerelemre bolondult
S most Priamus vejeként eljött, hogy védje e vészben
Phryg népét, - a szerencsétlen! nem ügyelte igéit
Megszállott jegyesének - - -
Látván, hogy csapatunk viadalra rohanni mily elszánt,
Még ösztönzök is erre: »Ti halni hiába vitézek,
Hát ha követni valóban akartok e végzetes útra,
Induljunk, - de hogy állnak a dolgok? előbb ki-ki lássa:
Isteneink, akik országunk eddig segitették,
Szenthelyet, oltárt, elhagytak mindent; ti veszendő
Várost védtek: hát pusztuljunk fegyverek által!
Egy a reménye a vesztesnek: ha reményre nem áhít.«
Így tüzelem fel a lelket az ifjakban. Szavaimra,
Mint a setét éjjel fene farkasa éhcsikorító
Vak dühhel kirohan, mert már-már felkopik álla
Kölykeinek, kik várják őt: rohanunk mi dzsidákon
S ellenségeken át közepére a várnak, a biztos
Végromlásba; s utunk a sötét sürü árnya belengi.
Arra az éjre azonban, a gyászra szavat ki találna,
És nyomorát méltóan megkönnyezni ki tudná?
Porban az ősi falak, félelmei annyi időknek!
S útfelen-úton, a házakban, de az égilakóknak
Szent küszöbén is hullák halma hever tehetetlen.
Még jó, hogy nem teucroknak kell mindig elesni,
Olykor a veszni-itélteket is megszállja a lélek,
S vészt hoz a győztesen ujjongó danaókra. Különben
Gyász mindenhol, iszony, meg a sanda halál ezer arca.
    Elsőnek danaókra lelünk; sürü hadsora élén
Androgeós jön elénk, ki saját katonáinak ismer
Bennünket félre s bajtársiasan meg is állít:
»Gyorsabban, fiaim! hol tudtatok ennyit időzni?
Mások az égő Pergamumot már dúlva rabolják,
És ti magas gályáinkról most jöttök, a végén?«
Szólt, ám közben mintha megérezné - hisz a válasz
Furcsa, bizonytalan - ellenség gyürüjébe vetődött!
Hökken hát s szóval mint lábbal már viszakoznék.
Mint ki vigyázatlan belelép, járván a bozótot,
Egy kígyóba, s ijedten igyekszik elugrani tüstént,
Mert nyaka kékül már, s dühösen duzzad fel a hüllő:
Épp így szörnyed el Androgeós s menekülne remegve.
Ám rohamunk, noha annyi a fegyveresük, ki se látszunk,
Végez a megrettent s e helyen sose-járt katonákkal;
Jó szél hajtja hajónk, nem rossz legalábbis e kezdet.
Megrészegszik a hőstetten s ezt mondja Coroebus:
»Társak, im első ízben már mivelünk a szerencse,
Lám, kiutat mutatott - ha vezet, hát rajta, kövessük:
S öltözzünk pajzsot, jelvényt váltván: danaóknak!
Csel vagy férfierő, ellenségnél ki keresné?
Ők maguk adnak fegyvert.« Szólt és Androgeósnak
Húzza le jól-kalapált paizsát, szintúgy a sörényes
Vas-sisakot, végül felövezkedik argosi karddal.
Így tesz Rhípeus, így Dymas, így az egész fiatalság,
Ölti magára az új hadi-fegyvereket ki-ki vígan.
Most már mint danaók haladunk, - de nem őrzi utunkat
Istenség, noha sok viadalt vívunk a vak éjben,
És már-már danaókkal kezd megtelni az Orcus.
Úgy, hogy akad, ki a gályákig fut vissza s a parton,
Ott bujik el, vagy olyan csúful megijed, hogy a roppant
Lóba - melyet legalább ismer - menekül bele újra.
    Hej, de ha nincs meg az ég áldása, hiába remélünk!
Íme, a szűz Priamus-lányt húzzák most ki Minerva
Templomi oltárától, Cassandrát: haja csapzott,
Annál húzzák, szikrázó szeme égre emelve,
Csak szeme, mert két gyenge kezét gátolja a béklyó.
Hát ezt aztán már nem tűri Coroebus, a hadsor
Gyűrűjébe rohan, feldúlt lélekkel, elesni.
Mind a nyomába törünk, támadva tömött hadi-ékkel.
Kár, hogy a templom-oromzatról itt épp a miéink
Küldik ránk tüstént nyilaik, s iszonyú tusa támad,
És ezt mind ama gráj sisakok meg a pajzsok okozzák.
Ekkor a lányrabló, gyülevész danaók hada szintén
Minden részekről ránk tör dühösen: dolopoknak
Nagy seregével a két Atrída is és a vad Áiax:
Mint Zephyrus, Notus és az eóusi ménnek örűlő
Eurus csapnak rá egymásra szelek viharával,
Hogy belereccsen a rengeteg, és tajtékzik a tenger,
Mert szigonyával Néreus is nekibőszül a mélyből.
Majd, akiket szétvert a sötét éjféli homályban,
Városszerte megűzve cselünk, jönnek tömegestől:
Ők veszik észre először a fegyverrel meg a pajzzsal
Furfangunk, valamint idegen-hangzásu beszédünk.
Elnyom tüstént túlerejük; legelőször, a harcos
Szűz szobránál Pénelëus keze küldi Coroebust,
Majd mások Rhípeust a halálba: a jog s az igazság
Minden teucrok közt legtiszteltebb daliáját;
Mégse kegyelmez a menny; Hypanis, Dymas is vele pusztul,
Őket a társak ölik meg; Apolló papja, te, Panthús,
Rajtad sem segitett süveged, sem az ájtatos élet!
Ám amiben hiveim lelték romlásuk, a lángsír
S Ílium üszke legyen tanum itt, hogy e vad viadalban,
Én danaók dárdájától gyáván sose féltem,
S méltó lettem volna, ha végzetem engedi, halni.
Csakhogy szétszakadunk, egyedül Peliás követ engem
S Íphitus: ez mert vén, már megnehezült, az Ulixés
Kardjától biceg: így sietünk - von a zaj - Priamushoz.
    Itt dúl csak csata rettenetes! minthogyha seholsem
Folyna a vér másutt, se halál nem aratna a várban,
Úgy őrjöng itt Mars a tetőre-törő danaókkal -
Látjuk az ajtókat megszállani pajzs-födelekkel.
Létrák függnek a házfalon, ők meg egészen az ajtók
Mellett másznak fel fokain - védelmül a balkéz
Pajzsot tart, de a jobb közben már fogja a párkányt.
Csakhogy a dardanidák döntik le a nagy palotának
Tornyait és tetejét rájuk; tudják, ez a végnap,
Hát e halál-viadalban ily eszközhöz folyamodnak;
S hullnak a drága gerendák is lefelé, az elődök
Szent emlékei; mások meg sürü sorban a lenti
Nagykaput oltalmazzák, vont szablyával elállván.
Újul erőnk a királyi lakot megvédeni bennünk,
És, hogy a lankadozók szívét felszítva, segítsünk.
    Volt Priamus palotájának végében egy ajtó,
Rejtett, félreeső, amely összekötötte a házat
Más lakrészekkel, s melyen át, míg állt a királyság,
Andromaché, a szegény, kíséret nélkül is átjárt,
Hordva nemegyszer ipához »a nagypapa Astyanaxát«.
Itt másszuk meg a ház meredek tetejét, hol a teucrok
Oly szánalmasan annyi nyilat lőttek ki, hiába.
Nagy torony áll a tetőn, téres Trójára tekintő,
Szinte eget karcol, honnét az achájai tábort
S gályahadát szoktuk volt nézni a vad danaóknak:
Ennek kapcsaiból karddal tetejét kilazítjuk,
Már ing, meglökjük s a magasból mélybe taszítjuk;
Nagy recsegés-ropogás közepette szakad ki helyéből
És hosszában az ostromló danaókra dül. Ámde
Támad tüstént más, mialatt nem fogy sem a kőnek,
Sem más fegyvernek sürü zápora - - -
    Lent az előtérben Pyrrhus maga tombol az ajtón,
Réz mellvértje ragyog, vas-fegyvere fénylik: a kígyó,
Mely mérges füveket legelészve dagadtra tömődik,
S így telel át a hidegben a föld mélyén, ilyen éppen,
Hogyha kivedlik a bőréből s ifjan virul, újul,
S míg mellét fénynek, hátát gyűrűkbe feszíti,
Nyúlik a nap fele, rezgetvén hármas-hegyü nyelvét.
Lent az erős Periphás és Automedón is, Achillés
Apródja s kocsisa s hányják a tetőre a tűzvészt,
És kik most érkeznek, a scyrusi ifjak ugyancsak.
Ő maga jár legelöl: két-élű bárdja bezúzza,
És a kemény küszöbű, érccel kalapált kapuszárnyat
Sarkaiból fordítja ki; megroppannak a félfák,
Enged a tartós tölgy: tág rést hasitott bele bárdja.
Belseje látszik a háznak már, termek sora hosszan,
És szentélye az ősöknek, valamint Priamusnak,
S látszik - akik közvetlen az ajtót védik - az őrség.
Jajszavak és zokogás csap fel bent erre azonnal,
Női visongástól visszhangzik a boltives udvar;
Szinte a fénylő csillagokat csapkodja a lárma.
Tisztes anyák futkároznak le-föl és eszevesztve
Csókolják-ölelik félfáit a büszke teremnek.
Apja kemény erejével ront most Pyrrhus előre,
Sem zárak, sem az őrség nem használ; kos-ütések
Zúzzák már a kaput, majd sarkaiból kiszakítják.
Útat vág a vas; esnek az elsők el, benyomulnak
És megtöltik a termet a vad danaók katonákkal:
Medréből kitörő habzó folyamár sem ily őrült,
Hogyha letépvén béklyózó gátját, el akarja
Nyelni a réteket és viszi is már mind a mezőknek
Nyájait, aklostul. Majd láttam, lent hogyan őrjöng
Dúlva Neoptolemus meg a két Atrída kapunknál,
És láttam Hecubát is - száz menye volt - Priamusszal:
Vére a szent oltári tüzet szennyezte be éppen.
Ötven háló dőlt meg, a büszke remény unokákra!
S annyi sok ajtó is, prédált barbár aranyaktól
Gőgösek! - ott, hol a tűz nem dúl, danaók kaszabolnak.
    Vagy megtudni talán többet kívánsz Priamusról?
Nos, hogy a vár végvesztét és feltörve lakását
S termeit ellenségeitől elözönleni látta,
Rég-használt vértjét remegő vállára csatolja,
S bárha erőtlen a jó agg már, kardját is övéhez,
Rengeteg ellensége közé így készül, elesni.
Állt palotájának közepén egy jókora oltár,
Csak szabad ég hajlott fölibé meg egy ősi babérfa,
Árnyával véd-isteneit befedezve a háznak.
Itt ültek, mint zord zivatar lezavarta galambhad,
Összeszorulva s ölelve az isteneket, de hiába,
Oltáruk mellett Hecuba s vele lányai. Látván
Ifjui fegyverben Priamust, rájajdul azonnal:
»Ó, te szerencsétlen férjem, hát megzavarodtál?
Vagy hova futsz, hogy e fegyvereket vélted felövezni?
Jaj, nem ilyen kar kell, nem ilyen védő ma minékünk,
Nem, ha az én jó Hectórom maga volna is itten.
Jöjj ide csak! vagy mindünket megvéd ez az oltár,
Vagy ha nem, együtt haljunk meg.« Szólt és odavonva
Ülteti agg férjét oltárukhoz maga mellé.
    Ím Priamusnak egyik fia fut sebesülten azonban,
Ádáz gyilkosa, Pyrrhus elől menekülve, Polítés,
Ellenség özönén, nyilain, hosszú folyosókon
És kiürített termeken át. Vadul üldözi Pyrrhus,
S már-már elkapja s gyilkos gerelyét belemártja...
Ám odaérve szülői elébe eközben az ifju,
Összeesik, s míg dől bő vére, kiadja a lelkét.
Látván ezt Priamus, noha fél lábával a sírban,
Mégsem fékezi - nem tudná - se szavát, se haragját.
»Hát ha e rémtettet, ha e bűnt - ordít fel - az égben
Van még számontartani és meglátni igazság,
Isteneinktől kapj méltó hálát te jutalmul,
Hogy gyerekem vesztét végignézetted e szemmel,
S szörnyű vétkeddel szennyet szórtál a szülőre.
Bezzeg, akit hazugul nemződnek mondasz, Achillés,
Nem bánt így Priamusszal, nem, de pirult s a könyörgő
Sérthetetlenségét tisztelve kiadta temetnem
Hectór holt tetemét s így küldött vissza a várba.«
Mondta az agg s a gerelyt gyámoltalanul kivetette,
Ám csak az érc puffant tompán, más semmi, a dárda
Félrecsuszott, a paizs púpjába furódva be, meddőn.
S ekkor Pyrrhus szólt: »Úgy hát ,iszonyú büneimmel’
Menj követül Pélídéshez, felhíva figyelmét:
Korcsa, Neoptolemus hova fajzott el? - Na, de halj meg!«
Ezt elmondva, a reszketeg aggastyánt, ki fiának
Meg-megcsúszik vérében, baljával az oltár
Lépcsőjéhez húzza, hajánál fogva, s a fényes
Pengét, jobbjával, kard-markolatig belemártja,
Így halt meg Priamus, sorsát így töltve be pusztult,
Ő, aki Pergama vesztét, Tróját égni megérte
És akit Ázsia oly sok földje s nemzete tartott,
Hajdan, büszke urának. Most ott fekszik a parton,
Nagy derekával, fej nélkül, neve sincs tetemének.
    Ekkor dermeszt el csak gyilkos borzalom engem!
Megremegek; s az apám jut azonnal eszembe, a kedves,
Látván, mint hal meg vele egy-koru vén fejedelmünk
Szörnyü sebében; s képzeletem felidézi Creúsát:
Házam dúlják - s ő maga van, meg a csöppnyi Iúlus!
Visszatekintek, vizsgálom, van-e emberem erre?
Már mind elhagytak: ki feladva a harcot a földre,
Más meg a lángörvénybe vetette magát, nyomorultul.
    Hát hogy egész egyedül maradok, lappangani Vesta
Szenthelye mélyén, mély csendben, kit lát szemem akkor?
Tyndareus lányát, az ül ott! míg bolygok, a tűzfény
Ezt és mást utamon megnéznem jól elegendő.
Ő ül, igen, Trója s fajtája közös furiája,
Bújva az oltárt most, mert retteg a Pergama vesztén
Rádühödött teucrus néptől, de a bősz danaóktól
S megcsalt férjétől szintén van jó oka félni.
Engem is elfog a düh, lobogok, hogy tönkregyalázott
Városomért, vétkes módon, véres boszut álljak.
»Ez láthassa viszont épségben az ősi Mycénaet?
Ez menjen Spártába, királynőként diadallal
Házát, gyermekeit, szüleit s az urát megölelni?
S még phryg szolgák s Íliumunk rabnői kövessék?
És Priamus meg pusztuljon? Tróját tüz eméssze?
Ezt izzadtuk a sok vérrel Dardánia partján?
Hát nem! Igaz, sose volt egy nőn hőstett boszut állni,
Úgyszintén ily győzelmet dícsérni se szoktak,
Ámde mivel most gazt irtok ki, lesújtva a vétkest,
Mégis megdícsérnek majd, mert kell, hogy enyéim
Hamvait égő bosszúval békítse ki lelkem.«
    Így dúlt-fúlt a szivem s már vitt őrjöngve feléje,
Ám ekkor szemeim tisztán, ahogyan soha eddig,
Meglátták a nagy éjben feltündökleni fényét
Drága anyámnak - olyan volt most nagyságra, alakra,
Mint amilyennek az égilakók látják csak egyébként,
Aztán, jobbom megfogván, rózsás ajakával
Így szólott: »Mily fájdalom ez, mely e vad dühre lobbant?
Gyermekem! őrjöngsz? vagy ránk már gondolva se gondolsz?
Nem megnézned-e kéne előbb, hol hagytad a hajlott
Anchísést? meg hogy még hitvesed él-e, Creúsa?
És fiad, Ascanius? Hisz már mozdulni se tudnak,
Annyi a gráj!... még jó, hogy nékem eszembe jutottak,
Másképp rég ottégnek vagy kard ontja ki vérük.
Itt nem a gyűlölt Tyndareus-lány vét, a lakóni,
Ámde Paris se hibás - csak az ég, a nagy ég a kegyetlen,
Az pusztítja hatalmatokat, rombolja le Tróját.
Mert nézz szét - a vak éjt, amely itt kavarog körülötted
S emberi látásod vizenyőjével megakasztja,
Én most elfúvom: te pedig ne habozz, mit előír
És lelkedre parancsol anyád, cselekedd meg azonnal, -
Ott, hol a füst sürü porral elegy gomolyog fel az égre,
És kő-kő hátán legurulva törik ki a várfal:
Az Neptúnus, a tornyokat ő szedi szét szigonyával,
S dönti, alapjaiban megrázva a várat, a földig.
Arra alább, Scaeae kapujánál, karddal, a bőszült
Júnót láthatod épp tombolni, amint a hajókról
Társcsapatuk riogatja - - -
Vagy nézz vissza, amott Pallas Trítónia trónol,
Láng-felhőkben, a dermesztő Gorgóval, a bástyán.
Istenatyánk erejét danaók szive kapta ma győzni,
Dardaniára pedig maga küldi a mennyei népet.
Fuss, fiam, innen, fuss, vess véget azonnal e harcnak!
Én sose hagylak el - ám most viszlek atyád küszöbéhez.«
Szólt s burkolta magára az éj sürü fátylait. Ekkor
Trója fölé csakugyan roppant alakok magasodtak:
Jöttek a szörnyeteg égilakók!! - - -
    Most látszott csak, lángba hogyan zuhan Ílium orma
S mint fordul fenekestül fel neptúnusi Trójánk!
Úgy pusztult, ahogy ős kőrisfa a bérc meredélyén,
Hogyha belévágják vetekedve parasztok a fejszét
S két-élű bárdjuk: lombját eleinte haraggal
S rájuk ijesztve remegteti, úgy kavarog koronája,
Ám később már csak sóhajt, elalél a sebektől,
Hogy végül, kiszakadva a hegyhátról, lezuhanjon.
Ekkor ereszkedem én is: az ég nyit utat, tüzön által
S ellenségeken át - és láng, lándzsák kikerülnek.
    Csakhogy atyám küszöbét, alig érem el ősi lakunkat,
Éppen apám, akit elbújtatni először akartam,
Kint a hegyekben - hozzá is mentem legelőször -
Megmakacsolja magát, hogy nem, Tróját nem akarja
Sem túlélni, se futni. »Ti - mondja -, akikben az élet
Friss lánggal lobog, és van erős akarat szivetekben,
Ám meneküljetek - - -
Hogyha a menny hosszabb aggkort szánt volna megérnem,
Óvják, ottfenn, otthonom is. Nekem egy ilyen omlást:
Egyszer is éppen elég volt már túlélnem e várost.
Testemtől pedig így, így váljatok el csak. A sírig
Már megyek én magam is: lesz ellenség, aki ,megszán’
Préda reményében. S kibirom, ha a máglya hiányzik.
Úgyis gyűlöl a menny, és csak tengődöm, azóta,
Hogy jó atyja az égnek, az emberiség ura, lángját
Hozzámértetvén rám fútt villáma szelével.«
    Hogy végül befejezte, csak állt földhöz cövekelve.
Ámde mi elkezdtünk iszonyúan sírni - Creúsa,
Ascanius s az egész ház mind könyörög: ne taszítson
Mindent sírba, atyánk, balsorsa elé ne siessen!
Rázza fejét: megmondta, marad, lépést se megy. Ekkor
Fegyvert fogva megint, nyomoromban halni kivánok.
Mit mást tettem volna? mi várt ezután, milyen élet?
»Vagy tán azt hitted, megyek úgy is, atyám, hogy a bajban
Itthagylak? Hogy bírtál mondani ekkora vétket?
Mert ha a mennynek e várost nemcsak a semmibe szórni,
Ám neked is Tróján tieiddel hullani tetszik:
Hát e szilárd szándék nyit rést a halálra valóban -
Már Priamus vérétől mocskosan itt ama Pyrrhus,
Apja előtt ki fiút, majd oltárnál öli apját.
Erre ragadtál hát ki a fegyver, a tűz özönéből,
Drága anyám, hogy legbennső házamban az ellent,
S Ascaniust, de atyámat is és tetejébe Creúsát
Egymás vérében leöletve vonaglani lássam?!
Nem! fegyverre, fiúk; szólítja a végnap a vesztest!
Vissza a vad danaókhoz, a harc csapjon fel ujólag.
Tán nem mindegyikünk fog elesni ma megtorolatlan!«
    Erre megint kardot kötök és belebújok a ballal
Pajzsom szíjjába s rohanok kifelé palotámból.
Térdem ölelve azonban elébem esik küszöbünkön
S nyújtja fel atyjának feleségem a csöppnyi Iúlust.
»Hogyha elesni rohansz, vígy ó bennünk is a vészbe;
Ám ha - te értsz hozzá - várnunk van még mit e kardtól,
Házunk védd legelőbb. Kire jutna Iúlus, e csöppség,
Édesapád és - én, uram egykori hitvese, másképp?«
    Így szólt, és az egész házban búgott zokogása:
Ekkor vettük a váratlan, különös jelet észre.
Bánat-verte szülők ugyanis, mi, ölelve Iúlust,
Vékony lángnyelvet látunk, sugarat feje búbján,
S míg a karunkban, e fénylő tűz puha fürtjei selymén,
Majd a halántékán áll fel, szeliden nyalogatva.
Rémülten vacogunk, ráznánk ki a lángot a hajból,
S oltani szentséges fényét vizet öntve szeretnénk.
Földerül ellenben s az egekre tekintve kitárja
Anchísés atya két tenyerét, e szavakra fakadván:
»Mindent megtehető Jupiter, ha fölér ima hozzád,
Nézz le reánk! és hűséges szívünk ha szeretted,
Oltalmazz, s ó, tedd e jelet, mi urunk, bizonyossá.«
    Még be se végzi az agg, amikor váratlan a mennybolt
Balról megdörren, s egy csillag esik le az égről,
És ragyogó csóvát vetvén belevész a homályba.
Házunk tornya felett tisztán láttuk tovafutni,
S azt is, az Ída mögött tűnt el, szikrázva az erdőn,
Mintegy utat mutatott: úgy húzta a hosszu barázdát,
És lángolt, s az egész környéken a kén szaga érzett.
Ekkor apám enged s arcával az ég fele fordul,
És szentséges csillagait meg a mennyet imádja.
»Nem, már nem habozom; nekivágok, amerre vezettek.
Ősök szentjei, óvjátok házam s unokámat:
Jósjeletek volt ez, Tróját hát őrzi erőtök.
Ím, megadom magam én is - utadra, fiam, megyek önként.«
    Míg szól, mind fokozottabban harsognak a lángok
És egy egész égő város hősége felénkcsap.
»Akkor hát nosza, kedves atyám! telepedj a nyakamba,
Tartom vállomat, és nem fog terhed sulya nyomni.
Mert most már közösen viselünk jót-rosszat, a végzet
Bárhova vet. Mellettem más ne legyen, csak Iúlus,
Nőm az uton nyomomat kicsikét lemaradva kövesse.
És szolgák, ti, szavam szintén szivetekbe vegyétek.
Kívül a várfalon egy dombon templomra találtok,
Ősi helyére Cerésnek, öreg ciprus közelében,
Mit jámbor kegyelet véd már sok századok óta:
Itt gyülekezzünk, ám más-más utakon valamennyi.
Házunk szentjeit, isteneink, apa, tartsd te magadnál;
Nékem, akit friss vér mocskít, iszonyú tusa szennye,
Tiszta patak habjában előbb meg kell mosakodnom,
Hogy hozzájuk nyúlhassak« - - -
Így szólván széles vállamra köpenyt kerekítek,
Sárga oroszlánbőrt leszegett tarkómra s a terhet
Már veszem is fel; Iúlus, a csöpp, jobbomba fogódzik,
És apró kis lépteivel lohol atyja nyomában;
Hátrébb hitvesem. Így osonunk, mindíg a sötéten;
S engem, akit sem dárdaeső soha meg nem ijesztett,
Sem sűrű hadirendje előttem a gráj csapatoknak,
Most minden fuvalat bánt, minden neszre szorongok,
S egy remegés a szivem, mert féltem terhem, enyéim.
    S már a kaput közelítettük meg, utunk sikerében
Már épp kezdtünk bízni, midőn egyszercsak az éjben,
Úgy tetszett, dobogásnak hallik hangja - körülnéz
És feljajdul atyám: »Fuss, drágám, fuss: közelegnek;
Látom lándzsáik villogni, ragyogni a pajzsuk!«
Ekkor eszem melyik isten orozta ki, rosszat akarva,
Kerge fejemből, nem tudám. De ahogy menekültem,
S mellékutcákon kanyarogva letértem utunkról,
Én, nyomorult, jaj, elvesztettem a drága Creúsát!
Hátramaradt, eltévedt vagy kimerülve leroskadt?
Jó ég tudja: szemem többé ezután sose látta.
S az, hogy esetleg nincs is már meg, ez is csak az ősi,
Szent hegynél, a Cerés-templomnál tűnt fel, odáig
Rá sem gondoltam; bezzeg, mire mind kijutottunk,
Láttuk: urát, gyerekét - mint csapta be rútul övéit!
Hej, botorul kit nem vádoltam a földön, a mennyben?
Vagy szörnyebb a lerombolt városban lehet ennél?
Teucria szentjeit, Anchísést, a kis Ascaniusszal
Társaim őrizetére hagyom s elrejtem a völgyben.
Én meg fényes fegyvereket ragadok: föl a várba!
Feltett szándékom, hogy egész Tróját bebolyongjam,
És kitegyem minden bajnak, vésznek magam ismét.
Avval kezdem, a várfalhoz futok és a sötétlő
Nagykapu környékét fürkészem, amerre kijöttem,
Majd nyomaimra szegezve szemem nekivágok az éjnek.
Minden borzalmas - rémült szívemben a csend is.
Házunkhoz sietek: hazatért tán volna: ki tudja?
Nem! danaók tartják, árasztották el egészen.
Éppen emésztő láng-hullámot hajt az oromra
És hömpölyget a szél a tetőn, tüze felcsap az égig.
Hát Priamus házát nézem meg, a vár fele futván.
Ott már Júnó oltárán s az üres folyosókon
Jól-kiszemelt őrök, Phoenix meg a szörnyü Ulixés
Védik a zsákmányt. Égő szent-helyeinknek elorzott
Isteni asztalait, szinarany vegyitők sokaságát,
Rablott kelméket - minden kincsét ide hordták
Trójának. Remegő tömeg: asszonyok és fiuk állják
Hosszan körbe - - -
S én a vak éjben mertem még kiabálni is akkor,
Szerte az utcákon, hangos szóval, szomorúan,
Újra meg újra, de hasztalanul hivogatva Creúsát.
Így keresem-kutatom s őrjöngöm végig a várost,
Egyszer csak, mikor egy árny képe, nagyobb a szokottnál,
Ködlik fel, nyomorultul elém lebbenve - Creúsa!
Elhülök, égre mered hajam, úgy, hogy szólni sem bírok.
Bánatom ekkor e hang zúg fel szétűzni szivemről:
»Mit használ ilyen esztelenül beleveszni a búba,
Drága uram? Nem esett ez az istenek óhaja ellen;
Mert innét követődnek utadra a Sors, meg Olympus
Égi királya, ezek tiltják elvinni Creúsát.
Hosszú számkivetés vár rád, sok tengeren által,
Míg majd Hesperiába bejutsz, hol a lassú folyású
Lyd Thybris szeli át gazdag szántóit a népnek.
Ott jólét, hatalom vár és feleség, fejedelmi;
Hát ne szakadjon a drága Creúsa miatt a te könnyed.
Myrmidonoknak, grájoknak, dölyfös dolopoknak
Nem fogom asszonyait szolgálni, se látni hazáját,
Én, Venus istennő menye, dardán nő - - -
Nem, mert engem e földön a menny szent anyja marasztal.
Most pedig ég veled, és a fiunk... tartsd meg... szeretetben.«
Szólt, s míg én zokogó hangon folytatni akartam,
Ő már ment, már vonta be hígan a köd. Karom akkor
Háromszor próbálta nyakát átfonni, hiába,
Háromszor surrant ki a testtelen árny, eloszolván,
Mint lehelet-lágy szél, mint felszakadó rövid álom.
Hát ilyen éjjel után leltem meg végre enyéim.
    Ámulatomra elég tetemesre dagadt fel a számuk,
Új utitársak: anyák, férjek s ifiak seregestül
Jöttek hozzánk - készen a számkivetésre - szegények.
Csak batyuik hozták meg az életük, úgy gyülekeztek:
Bármily földre vezessem is őket a tengeren által,
Ída fokán ezalatt kelt már fel a Hajnali Csillag,
S hozta a nappalt, ám nem látszott semmi segítség,
Semmi remény, danaók tartották már kapuinkat:
Engedtem, s fölemelve atyám, nekivágtam a hegynek.

HARMADIK ÉNEK
    Ázsia nagyságát, Priamus népét az egeknek,
Bár sose vétettek, megdönteni tetszve, hogy eldőlt
Ílium, és hamu lett s az egész neptúnusi Trója:
Isteni jós-ige felbiztat bennünket, azonnal
Keljünk útra, minél messzebbre a puszta vidéken,
És Antandros alatt készítsünk sok hadigályát,
A phryg Ída tövén, ahová tüstént gyülekezzünk,
Mert a jövő mit hoz? nem tudjuk. S ez kora nyáron
Volt s a hajóhadat Anchísés rábízta a sorsra;
Én sírtam, kikötőnk így hagytam el, így honi partunk
S Trója mezőit. S mentem számkivetésbe a vízre,
Társaim és fiam és honi isteneink úgyszintén.
    Távol a Marsi Mezőkön, ahol sok a róna, a síkság
Laknak a föld-túró thrákok, hajdanta Lycurgus
Népei - Trója barátai, míg ragyogott a szerencse,
S összekötött a rokon kötelék. Ide vert ki a végzet,
S én kanyarában a vízpartnak várost alapítok,
S elnevezem népét, a nevemről, aeneadáknak.
    Persze Diónaeának, anyámnak, az égilakóknak,
Kik jósjellel a megkezdett munkát segitették,
És fejedelmüknek bika-áldozatot mutatok be.
Volt véletlenül egy domb ott, melynek tetejéről
Sombokor és lándzsás-levelű mirtuszfa ijesztett.
Én ki akartam a zöld cserjét tépdesni a földből,
Hogy lombbal dús ágakkal fedjem be az oltárt,
Ám hihetetlen-félelmes csuda nyűgözi lelkem.
Mert a bozót elkezd vérezni, ahogy kiszakítom,
Gennyes vércseppek folynak feketén gyökeréből,
És a talaj tele lesz mocskával. Borzad azonnal
Minden részem, a rémületet vacogó szivem érzi.
Más hajlékony vesszőhöz hajulok le, kihúzom,
Hadd lássam, mi titok lappang itt rejtve a mélyben:
Hát a setétes vér annak kérgén is előtör.
Gondolok én mindent! s a mezők nimfáihoz esdek
És a geták rétjét őrző Grádívus atyához,
Fordítsák, kegyesen szelidítve, javunkra e látványt.
Hogy harmadszor is elkezdem megtépni azonban
Lándzsaszerű levelét, most már térdemmel a földön -
Mondjam-e vagy hallgassam-e el? -, megszólal a mélység,
Felnyög a domb, és ezt hallatszik sírni fülembe:
»Mit marcangolsz, Aeneás, engem nyomorultat?
Hagyd a halottat, tiszta kezed kíméld. Nem a kóró
Vére csepeg - te pedig jól ismersz, trójait engem!
Fuss e kegyetlen földről, fuss, jaj, e kapzsi vidékről.
Mert Polydórus szól hozzád. Itt fekszem a földben,
Lándzsa-vetés takar, és lándzsák nőttek ki poromból.«
Ekkor a szív baljós félelmétől lenyomasztva
Elhülök, égre mered hajam, úgy hogy szólni se bírok.
Ezt a szegény Polydórust egykor, tenger arannyal,
Nagy titkon Priamus küldötte a thrákok urához,
Hogy nevelődjék ott: érezve, a harcban a dardán
Kard lesz gyenge, s a vár körül is becsukódik a gyűrű.
Ám, hogy a teucroktól a szerencse: a thrák is odébbállt
S ment Agamemnon, a győztes után - aztán Polydórust,
Megcsúfolva a szent jogokat, megölé aranyáért.
Kárhozatos kincsszomj, mire nem viszed emberi lelkünk!
Szűnve szivem vacogása, először atyámhoz, utána
Népem véneihez vonulok kiszemelt daliákkal,
Hogy mit vélnek e vészjelről, vallják meg azonnal.
Délre vitorlázzunk tüstént, mondják, el e földről,
Mellyen a szent vendégjogot így fertőbe tiporták.
Ám Polydórusnak megujítjuk előbb temetését:
Hányjuk a sírra a sok hantot s állítjuk a mánok
Oltárát - csupa kék szalag és gyásszal teli ciprus -
Körben az íliadák, illőn hajukat lebocsátva;
Majd kiürítjük a langy, habzó tejjel tele kannát,
Szórjuk a szent vért is, lelkét így csukjuk a sírba,
Végbucsu hangzik el ajkunkról, fennhangon, utolszor.
    Innen az auster, amint a habok s a szelek szelidültek,
Lágy suhogással a mélyre hivott rábízni magunkat:
Gályánk hát leviszik s elözönlik a társak a partot.
Útra kelünk: kikötő, föld, városok elmaradoznak.
S látunk egy habi szép szigetet, mely szent helye volt a
Néreidák anyjának s aegei Neptúnusnak,
Egykor a part mentén úszkált le-föl ez, de az Íjjas
Rég Myconus s a magas Gyarus közibé feszitette,
Hogy legyen állandó lakhely, s a szelek ne sodorják.
Békés, biztos révre lelünk, fáradtak, e földön.
Szállunk hát ki, köszöntjük a phoebusi várat. Apolló
Főpapját Aniust, ki egyúttal a nép feje, szintén:
Fürtjeiben szalag, így jön elénk le, babérkoszorúsan
S Anchísést, aki régi barátja, felismeri tüstént.
Erre kezet rázunk s a baráti lakokba betérünk.
    Én meg a barlang-templomban borulok le, az ódon
Oltárnál: »Adj otthont már, ó, Thymbrai - esdek -,
Várost, újabb Pergamumot, sok utódot Achillés
S vad danaók kardját kikerült fáradt fiaidnak;
S óvd is Tróját; és jósolj: ki nyomán, hova menjünk?
Merre parancsolod ütni tanyánk, atya? - szállj sziveinkbe!«
Még ki se mondom s ím, reszket már minden, az isten
Ajtaja és a babérfa s a bércek körben, a felnyílt
Mennyei szentélyből pedig elkezd zúgni a jósszék.
Térdre esünk, mire ily szózat hangzik fel a légben:
»Délceg dardanidák! az a föld, hol eredt azon őság,
Mely termett titeket, fog majdan visszafogadni
Dús kebelére. Keressétek hát régi anyátok.
Ott lesz az Aeneás-ház széles e föld fejedelme,
Ott a fiak fiai s minden maradéka fajuknak.«
Így Phoebus; mi pedig rivalogva, tolongva, vidáman
Mind kérdezzük, mely város legyen az, hova Phoebus
Vándorokat, bennünket hív és visszaparancsol.
Ekkor atyám, eltűnődvén eleink hagyományán,
Így szólott: »Halljátok, urak, mi reménye szivünknek.
Nagy sziget áll a habok közepén, Jupiter hona, Kréta,
Itt van az Ída-hegy, itt ringott bölcsője fajunknak.
Száz nagy városa van, termékeny a földje felettébb
És ősünk Teucrus - ha ugyan nem csal meg a monda -
Rhoetéum partjára, keresni saját birodalmat,
Innét jött. Még Íliumunk akkor nem is állott,
Vára se, Pergamus; ott éltek csak a völgyek ölében.
Ez Cybelé hona, hol corybási korongok ütődnek,
Itt van a Néma Titok tájéka is Ída csalitján,
S itt száguldoz oroszlánpárfogatán a mi Úrnőnk.
Induljunk ide hát, ha az égi parancs ide buzdít;
S áldozván a szeleknek, menjünk gnósusi földre.
Nem nagy a távolság: ha velünk Jupiter, seregünket,
Háromszor süt a nap csak fel, Krétába hajózzuk.«
Szólt s Neptúnusnak, s neked is, fenséges Apolló,
Oltárán bikaáldozatunk bemutatja azonnal -
Míg Zephyrus hószín tulkot, feketét kap az Orkán.
    Híre szaladt, hogy a krétai part pedig épp üres: ősi
Országából Ídomeneust, a királyt, kizavarták,
Nincs hát ellenség, a lakások is elhagyatottak.
Ortygiában, a révben, a vízre repül rajom erre,
Elsuhanunk Naxusnak bacchusi orma, Donysa
Zöldje, az Ólearus, hószínü Parus, meg a szétszórt
Cyclasok és az egyéb szigetek sürü tengere mellett.
S már a hajósnép egymást túlkiabálva vetekszik:
Biztatnak Krétába, e hajdani honba elérnünk.
Jó szél kel föl a gálya mögött a seregre eközben,
S ez, végtére, az ős cúrés-országba el is visz.
Itt, amit úgy vártunk, buzgón várost alapítok,
Pergamus - így nevezem, s a hadat, mely e névre vidámul,
Új fészkét kedvelje: emeljen erődöt is, intem.
S kint álltak már mind a hajók is a parti fövényen
S szántottak már újra, vagy épp nősültek az ifjak,
Én meg törvényt, telkeket adtam: a fákra, vetésre
S emberi testre midőn, váratlan, vészteli évad,
Dögleletes levegő, sorvasztó kór rühe rontott.
Soknak vitte el ez kedves lelkét! sok a testét
Vonszolta; s perzselte a Sírius is föl a földet,
Rétje kisült, a beteg vetemény nem adott fia termést.
Ekkor atyám Phoebus jósdája elébe tanácsol,
Ortygiába megint, hogy menjünk vissza a vízen
S kérdezzük könyörögve: mi végre e vész, ez az ínség?
És mi segít a bajon? hova futni parancsol ügyünkben?
    Éjszaka volt, lepihent már minden földi teremtmény,
Álmomban mikor úgy tetszett, szent lényeket, őrző
Isteneit látom Phrygiának, a falba bevágott
Ablakon át elibém ragyogó telihold sugarában,
Kikkel a felgyújtott város kellős közepéből,
Még Trójából jöttem volt menekülve idáig;
Bánatom ekkor e hang zúg fel szétűzni szivemről:
»Mit neked Ortygiában jósolt volna Apolló,
Azt mi is elmondjuk, kiket épp ő küld küszöbödhöz.
Téged, fegyvereid, mi az égő Dardaniából
Kísérünk s a habos tengert veled ússzuk a gályán,
Hát késő unokáink is mi emeljük az égig,
S városod is, hatalomban. Emelj hát nagyszerü várat
Nagyszerü népednek s a bolyongásban sose csüggedj.
Innen azonban fuss. Nem e partot mondta Apolló,
Nem Krétát javasolta lakásul a Délusi Isten.
Ám van egy ország, hangzik gráj neve Hesperiának,
Termékeny televényű föld, ősrégi, had-értő;
Oenotrus nép lakta; de most - az a hír - az utódok
Ítaliának mondják már, fejedelme nevéről:
Itt a hazánk minekünk, és Dardanus is, de e népnek
Első őse is, Íasius, mind innen erednek.
Ébredj hát s igaz ígéink hirdesd meg örömmel:
Éltes atyád Corythust és Ausoniát tudakolja.
Dictének mezein Jupiter nem tűri lakástok.«
Megdöbbenve e mennyei szózaton és jelenésen -
Hisz nem is álom volt ez tán: fejek, arcok, a fátylas
Fürtök olyan tisztán tündöklöttek föl előttem,
Hogy minden tagomon jegesen kiütött a veríték -,
Ugrom azonnal az ágyról le, s már tárom is égnek
Fennszóval karomat, locsolom tüzem is tele, tiszta
Szín-borral. Befejezve pedig sietek nagy örömmel
Anchísésnek e dolgokról elmondani mindent.
Most már, hogy két ős, két törzs van, eszébe jut erre,
S látja, megint eltévesztette az őshaza dolgát.
Így szól hát: »Vész-edzett sarja te Íliumunknak!
Pár szót már e keservekről Cassandra kiejtett.
Kezd úgy rémleni, épp e jövőt jósolta fajunknak,
S ,Ítaliát’ és ,Hesperiát’ mondott nem is egyszer.
Ám hogy Hesperiába a teucrok el is keverednek:
Gondolhattam-e? Meg ki figyelt Cassandra szavára?
Most int Phoebus is: ez jobb jel - hát rajta, kövessük.«
Szólt, mi pedig rivalogva tanácsa szerint cselekedtünk.
Hagyjuk e lakhelyet is, csak alig néhány marad, aztán
Fut ki a vízre az öblös bárka, dagadnak a vásznak.
Ám miután már bent jártak jó mélyen a gályák,
S mindenhol csak a víz látszott, mindenhol a mennybolt:
Terhes esőfelhő kékesfeketült fel az égre,
Hozta az éjt, a vihart, elborzadt tőle a tenger.
Szél szalad át a habok hátán tüstént: hegyet épít
Hullámból; a hadat szétszórja a forgatag örvény;
S már a nap is felhőkbe borul, betakarja a mennyet
Vak köd, a fellegeket fent meg villám hasogatja.
Eltévedtünk, hánykódtunk e goromba sötétben.
Éjszaka és nappal közt nem volt semmi különbség,
Még Palinúrus is elvétette utunkat a vízen.
Három vak napon át, három csillagtalan éjen
Hánykódtunk, kétségek közt, a vizen. Negyedik nap
Végre előbukkant egyszercsak, messze, a száraz:
Nagy hegyek ormai látszottak füstölni felőle.
Erre bevonva vitorláink, evezőre kap összes
Emberem, és a sötétlila tengernek nekifekszünk.
Megmenekedvén a Strophadok partjára kerültem.
Grájul eként hívják a hatalmas ióni haboknak
Két szigetecskéjét: Strophadok; de a szörnyü Celaenó
Hárpia nemzete lakja, s azóta, hogy asztala mellől,
Házából agg Phíneusnek gyáván elüzettek.
Nincs leverőbb, gyűlöltebb vész náluk, csömörükben
Alkották őket, kifacsarva a styxi mocsárból,
Isteneink. Aggszűz arcuk van ezeknek, a testük
Szárnyas, a körmük horgas, bűzlenek, és megy a gyomruk,
S mindíg éhségtől halaványak - - -
Itt, idehajtván minket az ár, kikötünk: ime, zsíros
Marhákat látunk a kövér füvelőn legelészni
És kecskéket is, ám pásztort sehol. Erre kirántván
Kardunk, rajtuk ütünk, meghíva torunkra a mennyet,
Sőt Jupitert is; utána a tenger torlata mentén
Pamlagokat készítünk és kezdünk falatozni.
Ám a hegyekről villámgyors, iszonyú repüléssel
Hárpia-raj zúdul, szárnycsattogtatva, nyakunkba -
Szörnyü szaguknál fültépő hangjuk sem üdítőbb -
S felkapdossák és teleszennyezik undokul étkünk.
Mit tehetünk? barlanggal dús völgyek kanyarában,
Reszketeg árnyu falombok alá, a berek sürüjében,
Ismét asztalt állítunk, felszítjuk a lángot:
Ámde egész más tájról és odvak fenekéről
Új, horgas-karmú csapatok zúgnak ki körözve
S ételeink beköpik. Már erre kimondom a jelszót:
Fegyvert fogni, fiúk, küzdjünk meg e szörnyetegekkel!
Úgy cselekesznek, amint meghagytam; orozva a fűben
Kardjukat elrejtik, helyezik melléje a pajzsot.
Hangzani kezd ismét, jön népük a part kanyarából,
Mísénus kürtjével most jelet ád a magasló
Őrhelyről. Fiaim vívnák is furcsa tusájuk,
S támadának a tenger e tollas szörnyei ellen.
Csakhogy ütésük a szárnyaikon kibicsaklik, a hátuk
Seb nem sérti, tovább szállnak, gyorsan, fel az égre,
Hagyva nekünk rágott maradékaikat meg a piszkuk.
Nem megy el ellenben, de felűl egy szirtre Celaenó,
Bús jósnőjük, ilyen szavakat nyögdelve ki száján:
»Nem pirul orcátok? hogy elorzott állatainkért
Ránttok kardot? Láomedontiadák! s meg akartok
Hárpia-népet, bennünket, kergetni hazánkban?!
Nos, halljátok hát szavamat, szivetekbe vegyétek:
Mit Phoebusnak Atyánk, az örök, mit Phoebus Apolló
Mond nekem, azt furiák feje én, mondom ma tinektek.
Nemde Itália országát igyekeztek elérni? -
Jó, italus kikötőkbe, a szél szárnyán, el is értek;
Ámde e jogtalan öldöklésetekért falat addig
Ott nem emelhettek, míg éhségtekben az asztalt
Meg nem rágjátok s fel nem faljátok ebédre.«
Szólt és visszarepült suhogó szárnyán a vadonba.
    Embereimben a vér válik tüstént az iszonytól
Jéggé - s ájult szívük már szablyát dehogy áhít,
Békét esdeni kér inkább, fogadalmas imával,
Istennők legyenek bár, vagy torz tengeri szörnyek.
Ekkor atyám, Anchísés, kar-fölemelve a parton,
Hívja a menny erejét, méltó adományt is igérvén:
»Ég, be ne váltsd e veszélyt, ég, űzd tova, mik fenyegetnek,
S óvd meg a jámborokat!« Majd szól, hogy a tatköteléket
Tüstént oldják el s a feszes bogokat kilazítsák.
Duzzad a szélben a vászon, a hab tarajára lesiklunk,
S már csak a kormányos visz utunkon előre s a szellő.
S látszik az ár közepében az erdős-hátu Zacynthus,
S Dúlichium, meg a sziklás Néritus orma, Saméval.
Ám Ithacát, Láértés földjét jól kikerüljük
S átkozzuk szirtjét: mért szülte a szörnyü Ulixést!
Majd Leucas foka villan föl, felhős hegyi bércén
Ott a hajósnak olyan félelmes phoebusi szentély.
Kis városka alá érünk kimerülten. A társak
Itt horgonyt vetnek, s odasímul a parthoz a tatrész.
    Majd, hogy e nem-várt földet, végre, tapossa a lábunk,
Áldozat-oltárt is gyújtunk, esdvén Jupiterhez
S Actiumot szent trójai tornával berivalljuk.
Ős játék ez, a társak meztelenül gyakorolják,
Síkos olaj fedi csak testük, - s jó tudni, hogy annyi
Argosi várost és ellenséget kikerültünk.
Közben a nap fent végigfutja nagy évi körútját,
Hozza a tél a fagyos szeleket, bele borzad a tenger:
Én pedig akkor az ajtófélre szegeztetem öblös
Érc-paizsát a hatalmas Abásnak, e verssel alatta:
»Aeneás zsákmánya a győzelmes danaóktól.«
Majd elhagyni e révet, a padra parancsolom őket:
Csapkodják a habot, vetekedve eveznek a társak.
S akkor a phaeákok felvárait is tovahagyjuk,
Épírus kikötőit számláljuk, behajózunk
Cháoniába, magas Buthrótum a cél, el is érjük.
    Itt hihetetlen eset hírét halljuk füleinkkel,
Hogy Helenus, Priamus fia, gráj földek feje volna,
Aeacidés Pyrrhus feleségével s jogarával
És így Andromachénak a férje hazánkbeli ismét.
Ámulok, és szivem is tüstént felgyúl e csudára,
Hogy tudjam történetük és hallhassam e férfit.
Hát hagyván a hajókat, a révet, elindulok ekkor,
És a berekben, a vár meg az ál-Simois vize mellett,
Ünnepi gyász-tor közben rálelek - Andromachéra:
Hector üres, zöld gyepből emelt sírjához a holtak
Szellemeit szólítja fel épp, áldozva porának,
S még két oltárt is szentelt, hogy azokra boruljon.
Látva: ki jő, és trójai fegyvereket körülötte,
Megszédül, mozdulni se tud s elborzad e roppant
Nagy csuda bámultán, úgy, hogy szive is beledermed;
Avval alél, és hosszu idő kell, míg szava megjön:
»Hús-vér testben, az élet üzen veled, ég fia? és élsz?
Vagy ha a kedves napfény már nem süt neked, akkor
Mért nem Hectórt látom?« - sírta, s hullt sürü könnye,
És zokogásától búgott a berek. Zavarában
Nem tud az önkínzóhoz szólni, dadogni csak ajkam:
»Élek, azaz még hurcolom életem is bajaimmal;
Kár kétkedned, igaz, mit látsz - - -
Jaj, de terád, nagy férfiu özvegye, rád mi köszöntött:
Balsors, vagy - hisz ez illik hozzád - végre szerencse?
Mondd! Pyrrhus felesége-e Hectór Andromachéja?«
Földre szegezve szemét, halk hangon suttog e szókra:
»Egy boldog nő volt, Priamus szűzlánya, közöttünk,
Kit meggyilkoltak meredekfalu Trója tövében,
Ellenség sírján - őt nem sorsolta ki senki,
S győztes urat rabnőként ágyában sose látott!...
Elhamvadva hazánk, sok mély tengert mi bejártunk,
S tűrtük a büszke Achillés-sarj gőgjét, ifijonti
Dölyfét, s én: gyereket szültem, mint ágyasa; csakhogy
Ő lacedaemón nászt áhítva, a Léda-virágot,
Hermionét - engem rabjának adott, Helenusnak.
Rá ezalatt, az elorzott lányért nagy szerelemre
Fellobbant, bűnök furiái gyötörte Orestés,
Ősei oltáránál csapdát vet, s el is ejti.
Hullva Neoptolemus, részben ránk szállt birodalma,
Visszajutott Helenusra, ki körben Cháoniának
Kezdte nevezni e hont, Cháonról, Trója fiáról -
Itt a tetőn, ime, Pergamusunk is az új Iliumhoz.
Ámde mi szél hoz vagy mily végzet téged e partra?
Vagy csak egy isten üzött, s azt sem tudtad, hova értél?
S hogy van az Ascanius-gyerek? életben van-e vajjon?
Kit teneked még Trójában - - -
Gondol-e néha, kit elveszitett: anyjára, a kedves?
S mondd, ugye ősi erényben, bátorságban előtte
Aenéás atya és... Hectór nagybátya a példa?«
Ily szavakat mondott, mialatt bús könnyeket ontott
Hasztalanul, hosszan, mikor, egyszer csak, jön a várból
Príamidés, bajnok Helenus, követők hada élén,
Ránk ismer tüstént, visz vígan a várba azonnal
És sír, úgyhogy minden szó zokogásba ful ajkán.
Én is elindulok, és egy kis Trójára találok,
Pergama nagy várának csöpp mására (a Xanthus
Víztelen ér), és én ölelem Scaeae kapufáját.
Vígan vannak a testvér-várban a teucrok ugyancsak!
Ellát gazdánk mindenkit fényes folyosóin;
S már a terem közepén aranyakra kirakva az étkek:
Fogjuk hát poharunk, Bacchusra köszöntjük a kelyhet.
    S eltelik egy nap, a második is tűnik le, a szellők
Meg már hívnak a vízre, feszíti az auster a vásznat,
Akkor a látnokot így kezdem kérlelni e szókkal:
»Trójai sarj, te, a menny és Phoebus jósa, ki érted
Csillagaink, a tripuszt, s mit búg a babérfa Clarusban,
És a madár-nyelvet, valamint jeleik, ha repülnek,
Ó, mondd - mert hisz minden szent ige jó utat ígért,
És valamennyi nagy égi parancs úgy szólt, a szerencsét
Ítaliába hajózva lelem fel, e távoli tájon:
Mondani is rémes, különös borzalmakat, ádáz
Bosszut, ijesztő ínséget csak a hárpia jósolt,
Szörnyü Celaenó, - mily vészt védjek majd ki először?
És kire hallgassak, hogy eféle veszély le ne sújtson?«
Ekkor, mint mindíg ily esetben, borjakat áldoz
S kéri - megoldva fején szent pártáját - az egeknek
Irgalmát Helenus, majd engem, a menny erejétől
Már megszállottat, maga visz, Phoebus, küszöbödhöz;
Ott ilyen isteni jós-ige hangzik fel papi ajkán:
»Istennő fia! én - mivel úgy látszik, hogy a vízen
Égi erők óvnak, s a haláltalanok fejedelme
Pergeti végzetedet, valamerre a sors is akarja -,
Hogy vendégszerető habokon jobb kedvvel utazhass
S ausoni révbe meg is térj: most feltárok a sokból
Egy keveset; többet Helenusnak tudni a párkák
Tiltanak, és Júnó, Sáturnus lánya sem enged.
Hát legelőször is: Ítaliát, amelyet te, tudatlan,
Már közeledben vélsz valahol, bizakodva: kiköthetsz,
Úttalan út, sok hosszú part választja el innét.
Míg Trínacria forgatagán, auson habok árján,
Sőt az alanti világ vizein nem szánt evezőtök,
S míg aeaeai Circét el nem hagyja hajótok,
Várost, biztonságos tájékon, nem emelhetsz.
Mást mondok: jeleket, te pedig vésd jól az eszedbe:
Nagy búsultodban, ha egy elhagyatott folyamágnál,
Fogsz a fenyéren, a tölgyek alatt majd látni egy emsét,
Jókora hószínűt, amely épp harminc fiat ellett,
És emlőin ezek hószínűek valahányan,
Ott lesz városod, ott - bajaid végén - menedéked.
És az az asztalevés, ez a rémjóslat se ijesszen:
Majd lel a sors kiutat, ha pedig hívod, jön Apolló.
Ám e vidéket s átellenben Itália földjén
Azt a szegélyt, honnét e haboknak csap vize vissza,
Jól kikerüld: ott minden vár a gonosz ördög odva.
Így náryxbeli locrok erődjei is, meg a földek
Sallentínumnál, hova Ídomeneus katonái,
Lyctusiak szálltak, de Philoctétés, Meliboea
Hadvezetőjének kicsi fészke, Petélia, éppúgy.
Sőt, tüstént, ahogy átértek bárkáid az áron,
És te beváltani készülsz már fövenyén fogadalmad,
Fedje az oltárnál fejedet bíborszinü fátyol,
Hogy, míg tiszteled isteneink, nehogy átlopakodjék
Egy gonosz arc a tüzön jóslásaid összezavarni;
S ezt a szokást, kegyesen, mindig megtartsd, de a társak
S jámbor utódaid is, vallásos, szent hagyományként.
Onnét majd a szelek siculus tájak fele fújnak,
Hol szorosát a Pelóris már tágítja: te akkor,
Bár kerülővel, a hab hátán ússz balra nagy ívben
S balra hajózva, mi jobbra esik föld, ár lemaradjon.
Azt mondják, ez a két part egy volt hajdan, azonban -
Oly sok minden megváltozhat a tenger időben! -
Szörnyü erő, vad földrengés kettészakitotta,
Úgy, hogy közbeszakadt dühösen habjával a mélyvíz,
Hesperiától elmetszvén Sícánia partját
S most ott forr falvak, földek közt, összeszorítva.
Jobbra a Scylla fülel, míg balra a szörnyü Charybdis,
Ez háromszor szürcsöli fel napjában a tengert
S forgatag örvénnyel háromszor okádja ki ismét,
Hogy mély gyomrából a habok felszöknek az égig.
Evvel szemben a Scylla homályos üreg fenekéről
Nyújtja előre nyakát s a hajókat a szirtre ragadja.
Ennek férfi feje s szép szűz lány keblei vannak,
Ám derekától jókora cet, mely a tengeri-ordas
Testével folytatja hasát, míg delfin a farka.
Jobb Trínacria és a pachynumi fok fele menned,
Bár így hosszabb út vár rátok, mintsem a habzó
Mélyben a csúf Scyllát csak látnotok is, vagy a sziklán
Csak meghallani is kékszínü kutyáit ugatni.
Ám legfőképpen - ha ugyan tudományt Helenusba
És szívébe igaz szavakat plántált el Apolló -
Én, istennő gyermeke, egyet ajánlok, azonban
Azt annál inkább, és újra meg újra csak intlek:
Elsősorban a nagy Júnóhoz esengjen imátok,
Júnó fenségének tégy, szivesen, fogadalmat,
Őt, a nagy úrnőt kérd, másként italus kikötőbe,
Majd Trínacria réve után, sose ringsz diadallal.
Hogyha elérted azonban, eredj Cúmaeba: a zsongó
Erdőn isteni tóra találsz majd ott, s az Avernus
Megszállott látnoknőjére, ki mély üregében
Jóslatokat lebegő levelek hátán ad a sorsról.
S úgy, hogy e sok levelet teleírja igéivel, aztán
Rendbe kirakja a szűz, majd rájuk zárja a sziklát,
S barlangjában azok most nem mozdulnak a sorból;
Ám bármily fínom fuvalatra, ha nyílik az ajtó
S tárul sarka, repülnek azonnal a lebke levélkék,
Ő meg a mélyben e szállongókkal mit se törődik,
Nem teszi többé vissza, nem is köti egybe a verset:
S elmegy jósige nélkül a nép, átkozva Sibyllát.
Nála azonban időt te ne sajnálj tölteni, néped
Bármint zúg, vásznad bármint hivogassa a mélyvíz,
S bárhogy epedj is jó széllel hizlalni fel öblét:
Ámde keresd csak a látnokot és könyörögd ki igéit;
S ő, a saját szájából, szívből mondja a jósszót,
Így elzengi Itália népeit és a csatákat,
És hogy a bajt mint kell kikerülni, miként megelőzni,
Sőt ád jó utazást is majd számodra, ha esdesz.
Intve ezekről szólhattam s ennyit teelőtted:
Hát menj s Trója hirét tettekkel emeld fel az égig!«
    Ezt elmondva baráti szavakkal a jós, szinaranytól
Súlyos ajándékok tömegét hordatja hajónkra
És faragott elefántcsonttal dús holmikat, aztán
Összerakat sok ezüstnemüt is, dódónai tálat,
Háromszálu arany pikkelyből font hadi-páncélt
S egy kitünő, kúpos-tarajos sisakot, melyet egykor
Neoptolemus hordott. Kap kincset atyám is utána.
S ad lovakat, kísérőket - - -
Majd pótolva hajósaimat, fegyvert a fiúknak.
    Anchísés ezalatt meghagyja: a vásznat a gályák
Vonják fel, hogy az útra-fuvó szelet el ne szalasszák.
S Phoebus látnoka őt tisztelte meg ekkor, e szókkal:
»Anchísés, te, a büszke Venus méltó szeretője,
Ég kedvence, ki Pergama romjaiból kikerültél
Kétszer is - ím, az a föld auson föveny, arra vitorlázz.
Arra, azonban - s ez fontos - mellette osonván;
Mert azon ausoni part még messze, hová von Apolló.
Menj hát - mondta -, kegyes fiu áldott apja. De szómat
Vágom el én is, a szél zúg már, mért várja beszédem?«
Andromaché se marad hátrább adománnyal uránál,
Bárha a végbucsu őt is igen szomorítja: arannyal
Szőtt, ábrás takarókat ad és egy phryg köpönyeggel
Tiszteli meg gyerek-Ascaniust, majd így rebeg ajka:
»Vedd, kedves kicsikém, e kezem-munkáit örökbe,
Hogy tanusítsák, mint szeretett Hectór neje mindig,
Andromaché. No, vegyed rokonod végső adományát,
Ó, te, ki Astyanaxomnak vagy egészen a mása.
Hisz nézésed, akár az övé, kezed, arcod ugyancsak;
Épp veled egykoru, serdűlő fiu volna, ha élne.«
Én bucsuképp pedig ezt mondtam zokogó szavaimmal:
»Áldjon a sors titeket, kik révbe jutottatok immár;
Minket egyik balsors másikba merít bele egyre.
Ám ti nyugodhattok, nem kell tovaszállnotok innen
Vízi mezőkre, se futnotok Ausoniának örökké
Visszatünő országa után. Szemetekkel a Xanthus
S Trója hasonmását látjátok: a sors, hiszem, ehhez
Már kegyesebb lesz, s itt útjába nem álltok a grájnak.
Thybrisi szántók közt, ha a Thybrisen én feluszom majd,
S végzet-igért falait fajtámnak láthatom egykor,
Épírust és Hesperiát, testvéri helyekkel
S népekkel, kik Dardanusig vezetik fajukat fel
S egy a miénkkel sorsuk is: akkor Trója szivünkben
Egy lesz csak; de e gond fiainkra maradjon örökbe.«
    Onnan előrehajóztunk hát, le Ceraunia mellé,
Honnét Ítaliába a legrövidebb uton érhetsz,
S már a nap is lebukott, a ködös hegyek árnyba borultak.
Majd e megóhajtott hely ölére omolva a víznél
S part peremén evezőt sorsolva, magunknak is adjuk
Azt, ami kell, míg tört testünkre le nem csap az álom.
Ám fele útjáig se haladtak az Éjjel a Hórák,
Fekvő-ágyáról kel föl fürgén Palinúrus
S minden szélre finom füllel fürkészi fuvásuk;
S látja, hogy’ úsznak a csillagok el, szemléli a fényes
Arctúrust az esős Hyasokkal, a Medve-ikerpárt
És az arany paizsú Oriont is az ég csendjében.
Majd hogy mindent rendbe talál tündökleni ottfenn,
Jelt ad a tatról; szedjük sátorfánkat azonnal,
S vásznunk, vízre merészkedvén, szárnyára bocsátjuk.
S pirkadt már, kergette a csillagokat le a Hajnal:
Ekkor láttuk meg laposan, távol hegyek alján,
Ködleni Ítaliát. Első, ki rivallja, Achátés:
»Ítalia!« s zúg: »Ítalia!« a vidám had is erre.
Nagy vegyitő-vödröt vesz elő hát, megkoszorúzza
Édesapám, Anchísés és borral telitöltvén
Esd az egekhez a tat tetején - - -
»Égilakók, ti, urak vízen, viharon s e világon,
Kérünk, könnyü utat, szelidebb szelet adjatok immár!«
És a kivánt fuvalom felkelt, új révbe futottunk,
Várhegye ormán jól látszott a Minervai Templom.
Vonjuk hát be a vásznat, az orr fövenyük fele fordul.
Itt a Kelet hullámaitól íjj-görbe a partrész,
S forr a benyúló szirtek alatt sós sodra a habnak;
Ámde a rév maga rejtve: torony-meredek hegyorompár
Zárja ölelve s e part-faltól nem látszik a szentély.
Első jósjelül itt a gyepen négy hószinü táltost
Pillantottam meg, legelésztek a tágterü réten.
S szólt Anchísés: »Föld, vendéglátó, te csatákat
Küldesz ránk; hisz a mén oda mén, hol a háboru rémít.
Ám szekeret szintén húz és az igában a zablát
Békén tűri: jelenthet hát békét is e ménes.«
Erre a harc-szerető Pallashoz, szent erejéhez
Száll a fohász - őt látta meg itt a vidám had először -,
Majd phryg fátyollal letakarva fejünket, az oltár
Színe előtt, amiként Helenus lelkünkre kötötte,
Illő áldozatát Júnó is kapja, az argív.
Késedelem nélkül, rendben befejezve imánkat,
Fordítjuk kifelé a vitorlarudaknak szarvát
S elsiklunk e gyanús tájról, grájok telepéről.
S látjuk a Hercules-építette tarentumi révet -
Hogyha e monda igaz -, de Lacínium asszonya tornyát,
Caulont és a hajó-zúzó Scylacéumot éppúgy.
Távol e révtől meg Trínacria orma, az Aetna,
Az látszik, s halljuk roppant moraját a haboknak
Visszacsapódni a szirtekről: nyög a tenger a partnál,
Míg a föveny kavarog, s a vizet kizudítja az Örvény.
S felriad Anchísés: »A Charybdis! mégis igaz hát!
Jól jósolt Helenus! s im, a rémszirtek meg a sziklák!
Jaj, fiaim, meneküljetek, egyformán a lapátot!«
S nem maradott szava hallatlan; Palinúrus az első:
Úgy löki gályánk bal fele, hogy belereccsen; a társak
Széllel mint evezővel szintén bal fele szállnak.
S égig emel fel az örvénylő tajték, lezuhanván
Meg visz a mélybe, a mánokhoz bennünket apálya.
Háromszor sivitott kő-torkon a szirt, hogy okádott -
S úsztak a csillagok is, háromszor láttuk, a habtól.
    Szél lecsitultán, nap tűntén, elvétve utunkat,
Így keveredtünk, fáradtak, cyclópsi mezőkre.
Roppant réve szelektől jól védett, de bedörgi
Közvetlen közelében, vad robajával az Aetna,
Éjszinü füstfelhőt is eresztve az ég fele olykor,
Mely szurtos-feketén kavarog s izzó parazsaktól
Gőzölög és gomolyával a csillagokat nyalogatja;
Ámde saját bel-részeit is köpi-hányja a hegység,
Szirt-darabok, folyadékony kő özönét, mely a légben
Összetapad hörgő hangon, míg forr, nyög a szurdok.
Azt mondják, hogy a villám-vert és félig elégett
Enceladust sajtolja e súly, őt nyomja a roppant
Aetna, repedt kürtői pedig lövelik fel a lángot,
És valahányszor a fáradt rém fordul, belerendül
S mormog egész Trínacria, és füst csap fel az égre.
S akkor az erdőn kint mindnyájan szörnyü, szorongó
Éjjelt éltünk át: nem tudtuk még, mi e morgás.
Mert csillag sehol egy se tüzelt, se a mennyei bolygók
Lángja a sarkoknál: sürü ködbe veszett a magasság,
Míg a sivár éj felhőkkel fátylazta a holdat.
    Ám a nap Éóus keltével fényleni gyulladt,
S szedte fel éppen az éj vizenyős árnyát Auróra,
Hogy megpillantottunk egy nyomorult, sose-látott
És végsőkig aszott, csont és bőr férfit az erdőn,
Vánszorgott ki, kezét könyörögve a part fele tárván.
Ránézünk: csupa kosz, csapzottan csüng le szakálla
S rajta a rongy tövisekkel van megtűzve, egyébként
Gráj, ki honából Tróját jött megdönteni hajdan.
Hogy dardán hadi-mezt lát most és trójai fegyvert,
Visszakozik kissé és áll földhöz cövekelve,
Úgy bámul; de hanyatt-homlok fut utána a partra
És zokog és könyörög: »Minden csillagra, az égnek
Életadó fényére s a mennybeliekre, esengek,
Mentsetek innen meg, teucrok, vigyetek valamerre,
Bárhova, s én megelégszem. Bár danaók csapatával
Ílium isteneit karom is fenyegette, bevallom.
Nos, ha e vétkünk oly szörnyű, hát vessetek akkor
Tenger tajtékjába, hajítsatok, itt, a habokba!
S emberek által hullnom majd a halálba - vigasztal.«
Szólt s elibénk térdelt, térdünk fetrengve karolván.
Erre mi is faggatjuk már: ki-mi ő? ki az apja?
Adja elő, és hogy mily balsors érte, beszéljen.
S Anchísés, az apám, maga nyújtja kezét neki tüstént,
Hogy bizalomra e záloggal buzdítsa az ifjat.
    Végre, ahogy remegése szünik, szót szólva kimondja:
»Szült Ithaca, s szolgáltam a végzete-verte Ulixést;
Hívnak Achaemenidésnek, apám a szegény Adamastus
Volna ma is csak az! -, ő küldött Trójába. De később
Társaim engem, osonva a rém-oduból, az ijedtek,
Itt hagytak valahogy cyclóps iszonyú üregében.
Borzasztó barlang ez! bent rohadó lakomáknak
Véres szennye, a szörny - vak verme lakója - meg égig
Nyúlik, olyan meredek. (Menny, mentsd meg a földet e vésztől!)
Látni bizony nem öröm, nem könnyű szólni se hozzá.
Mert a szegények húsán él és éjszinü vérén.
Én magam is láttam, kettőt közülünk riadalmas
Mancsa miként markolt egybe s vert, hátrahajolván,
Barlangjában a sziklákhoz: kiömölt küszöbére
Agyvelejük; foga közt - láttam - mint ráng a sötétlő
Vértől lucskos, még meleg emberi test, ahogy ette.
Nem torolatlan azonban! ilyent nem tűrt el Ulixés,
Bajba fejét Ithacának e hőse sosem veszitette.
Mert az a roppant rém jóllakva s elázva a bortól,
Félreszegett nyakkal csak alig dőlt el zugolyában,
Ökrendvén kábán a velőt s az itallal a véres
Emberhúst: mi fölesdünk mind a nagy égi erőhöz,
Majd ki-ki megkapván szerepét, sorban körülálljuk
S egy hegyezett nyársat szúrunk bele szörnyü szemébe,
Mely komoran, pár nélkül bújt meg homloka mélyén
S akkora volt, mint argosi pajzs vagy a Phoebusi Tányér
S víg a szivünk, hogy a holt hivek árnya e bosszura békül.
Ám fuss, ó nyomorult nép, fuss és vágd el e partról
Tatköteléked - - -
Mert szirt-mélyén szörnyü a szőrös nyájat üregben
Tartó s tőgyük apasztó nagy Polyphémus is, ámde
Kívüle száz is akad még ily cyclóps, ilyen ocsmány,
Laknak a parti kanyarban, osonnak a hegy meredélyén.
S harmadszor telik épp föl fénnyel szarva a holdnak,
Hogy tengődöm e rengetegen s a vadállatok odván,
Elhagyatott fészkén, s remegek, ha lesem, hogy e döngő
Léptű, nagy szavu cyclóps-nép mint száll le a bércről.
S erdők bokra bogyóit eszem sanyarú eledelként,
Rá a kemény somot, és tépem gyökerét a gyomoknak.
S ó, mennyit lestem, míg végre először e bárkát
Láttam a part fele úszni. Amelynek, jöjjön akármi,
Életem átadom: elvigyetek csak e szörnyetegektől.
Vagy ti veszítsetek el, nem bánom akármi halállal!«
    Még ki se mondta, midőn nyájával a bérci magasból
Látjuk az ormótlan testű pásztort, Polyphémust
Mászni le és közelegni az ismert part pereméhez:
Nincs szörnyebb, otrombább rém, oly nagy, vak azonban.
Hántott szálfafenyőt tart hát kitapintani léptét,
Míg kíséri a bundás nyáj, mely e bajban egyetlen
Vígasza és öröme - - -
Majd hogy eképp el is érte a hígvizü, mélyölü tengert,
S nyögve, fogát csikorítva kimosta kiszúrt szeme vérét,
Mely még mindig folyt, a habok közepéig is elment,
Csakhogy az oldala sem lett nedves, olyan meredek volt.
Ám mi remegve futunk szanaszét: el, el innen! az esdőt -
Méltó rá - szintén visszük, majd csendben eloldunk,
S már nekifekve seperjük a gyors evezőkkel a tengert.
Hallva a hangot a nesz fele fordul a rém, meg is indul.
Ám miután minket markával elérnie meddő,
És az ióni habokba se tudja követni futásunk,
Rettentő ordítással felbőg, hogy a mélyvíz
Minden cseppje remeg, de mezői is Ítaliának,
És nyög tőle kanyargós kürtőjével az Aetna.
Felriad erre a cyclóps-had: bércek magasáról,
Futnak az erdőkből, elözönlik a révet, a partot.
S látjuk e zord-szemü és odakint tehetetlenül álló
Aetnai testvérek csapatát, eget ér feje mindnek;
Szörnyü sereg: mint tobzos ciprusfák, vagy a felhőt
Nagy koronájukkal karcolva merednek a tölgyek,
S mint Jupiter magas erdeje, mint a diánai berkek
Úgy állnak. De a félsz űz is kötelünk kibogozni
S adva a vásznat a jó szélnek: bármerre, de futni!
Ám Helenus szava int, ha utunk elvétjük a Scylla
És a Charybdis közt kicsit is, mindkétfele végünk:
Úgy egyezünk meg hát, fordítsuk vissza a vásznat.
S ím felkél Boreás a Pelóris szűk szorosából,
Küldi az ég; s én Pantagias természeti-sziklás
Kő-torkát, öblös Megarát, lehagyom vele Thapsust.
Mindezeket mutogatja pedig gyászsorsu Ulixés
Társa Achaemenidés, ki urával már behajózta.
    Sícaniának révével szemközt, a kavargó
Plémyriumnál hosszu sziget terül el, melyet egykor
Ortygiának hívtak. A monda szerint ide titkon
Élisi víz, Alphéus, a tenger alatt utat ásott,
S most, siculus forrás, Arethúsa, veled vegyül immár.
Intenek: isteneit kérjük meg e helynek; az álló,
Zsíros földü helórusi lápot is elhagyom ekkor,
Majd a pachynumi bérc-fokokat surolom s a benyúló
Szirteket, és im előttem a távolban Camerína,
Mellyet a sors úgy int: sose változzék - a Gelának
Síkja s e vad folyamágról elnevezett Gela vára
Később jő. Majd Acragas is - meredek hegyi város -
Hajdan a legnemesebb paripák nevelő-helye látszik;
Majd, visz a szél, titeket hagylak le selínusi pálmák,
S járom már a kegyetlen, vak lilybéumi zátonyt,
Míg Drepanum révébe, kopár fövenyére nem érek.
Itt, túl végre vizek veszedelmein, ó jaj atyámat:
Elveszitem vigaszát minden búmnak, bajaimnak,
Anchísést. Itt hagysz el, legdrágább apa, engem,
Bús fiadat, ki hiába hozott ki, jaj, annyi veszélyből!
Ekkora gyászt Helenus se jövendölt, bár bejelentett
Éppen elég szomorúságot, se a szörnyü Celaenó.
S ez volt vége bolyongásunknak, a hosszu utaknak.
Onnét távozván, hozzátok, egy égbeli űzött.”
    Így mondotta el Aeneás atya istenek-adta
Sorsát és vándorlását: mindenki figyelte.
Aztán, szót befejezve, megállott végre pihenni.

NEGYEDIK ÉNEK
    Ám nagy gondok emésztvén már régtől a királynőt,
Szíve sötét lángok közt sorvadozik sebesülten.
Egyre a származatára jeles hős jár az eszében,
Képe, erényei, megjegyzései mind belevésvék,
Hogy bármint töprenkedik is, nem lel nyugodalmat.
Már kora hajnalidőn, amidőn az egek vizenyőjén
Még csak alig ragyog át fényével Phoebus a földre,
Így ébresztgeti, égő szókkal, szívbeli nénjét:
“Anna, jaj, úgy remegek, nem bírok aludni sehogysem!
Ritka becses vendég lakik ám nálunk, nemes ember,
Ó te, valóságos hős ő! harcok daliája!
Esküszöm, isteni sarj, első perctől tudom, érzem.
Korcsban ilyen hős nincs. És mennyi, de mennyi kalandja
Volt, és hány izgalmas harcról tudna beszélni!
Hogyha erős fogadást nem tettem volna magamban,
Elhalván a remény is, az elsővel, kebelemből,
Hogy soha már én férjhez fűzni magam nem igyekszem,
Mert megutáltam a fáklyák fényét és ara-ágyam:
Ennek a bűnnek, tán, nem tudnék ellene állni.
Anna! neked megsúgom most - amióta a bátyám
Sychaeusnak vérével fertőzte lakunkat,
Lankadt lelkemig ő ért el csak, a vér is eremben
Forr, ha jön: érzem a régi tüzet felcsapni szivemből.
Ám inkább elnyeljen a föld, a feneketlen éjbe,
Villámával atyánk inkább sújtson le, s az árnyak,
Lent Erebusban az árnyak, igen, sápasszanak inkább,
Mint megsértselek én, törvényed szegve, szemérem!
Ő, ki először ölelt, elorozta a szívem is egykor;
Tartsa meg azt sírjában is és őrizze örökké.”
Szólt, s ahogyan sírt, ráfolyt szép kebelére a könnye.
    “Ó te, a nap fényénél is drágább - felel Anna -,
Hát egyedül búsulnád át fiatal korod? édes
Gyermekeket, szerető férjet Venusunk sose adjon?
Oly mindegy az a mánok előtt, ki a hű, ki a hűtlen!
Azt még értem, hogy bús szívedhez se Tyrusban
Nem fért férfi, sem itt, táján Libyának; Iarbast
S Afrika győztes földjének fejedelmeit, értem,
Megveted: ám szivesen látott szerelemre se hajtasz?
Hát feleded, hogy e part, melyen élsz, mily nép birodalma?
Jobbról gaetulusok harcos hordája szorongat,
Balról meg numidák fenyegetnek; emitt a lakatlan
Syrtis, amott sivatag, portyázó barcaiakkal,
Hogy ne is említsem testvéred, a tyrusi haddal
Rémítőt - - -
Én mondom, hogy az égiek és Júnó kegye fújta
Íliumuk hadi-bárkáit fövenyünkre szelével.
Hogy fog majd, húgom, gyarapodni a város, az ország
Hogy fog majd fejlődni ilyen férjjel! ha a teucrok
Fegyvere védi: a punt mily hírnév fogja övezni!
Csak te imádkozz, kérd kegyes áldozatokkal a mennyet,
Hogy vendéged tudd itt tartani jó ürügyekkel:
Még a vizen viharok dúlnak; zivatart hoz Oríon;
Vagy: rosszak még mind a hajók; nem biztat a mennybolt.”
    Így éleszti szerelme tüzét, ébreszti reményét,
Így altatja szivében, e szókkal, a szűzi szemérmet.
S már bújják is a templomokat, békét esedeznek,
S ölni Lyaeusnak, Phoebusnak, végre Cerésnek
Másodfű juhokat visznek - mint illik -, azonban
Házasság-őrző Júnó részére leginkább.
Hószínelte tehén két tülke közé a világszép
Dídó bort maga hint, jobbjában tartva a csészét,
És egyik istentől fut a másikig és szaporítja
Túlterhelt oltáraikon szentelt adományát,
Vagy rángó beleket vizsgál: mit mond a jövendő?
Ó, hiu jós elmék! Szenthely, fogadalmi imádság
Őrjöngő sziveket gyógyítani bír-e? titokban
Sajgó seb! s a velőkbe maró szerelem tüze! bír-e?
Ég a szerencsétlen Dídó, őrjöngve fut immár,
Úgy fut az utcákon, mint szarvasünő, kit a pásztor
Kréta mezőin megcélzott és megsebesített:
Benne maradt-e a nyíl? a vadász nem tudja, azonban
Tudja a szarvasünő, s bár még megfutja sebével
Dictének vadonát, az a vessző, érzi, halálos.
S Aeneásnak végig kell vele nézni a várost:
Mint épül? s a falat: mutogatja a sídoni kincset,
Mondani kezd közben valamit, s elakad zavarában;
S hogy jön az est, vacsorára megint melléje telepszik,
Oly zavar ül lelkén, hogy hallani vágyik ujólag
Ílium ínségét s ott csüng ismét a mesélőn.
Majd, hogy elestveledik s elválnak, a hold pedig elkezd
Fösvénykedni ezüstjével, s csábít elaludni
Minden csillag: üres házában, üres heverőjén
Egymaga búslakodik. Távol van a távoli kedves:
Mégis hallja; vagy Ascaniust simogatja, gyerekben
Apját látva, eként csalná meg a szörnyü szerelmet.
S abbamaradnak a tornyok, az ifju felejti a fegyvert,
Kőbástya s kikötő megkezdve, de nem befejezve,
Áll mindenhol a munka; a félig-kész falak, égig
Nyúló tornyok tömbje ijesztően fenyegetnek.
    Hogy Jupiter szeretett felesége azonban az asszonyt
Látja e romlásban, hogy a hírre sem ad, hiszen őrült,
Ő, Sáturnia lép, fordulva Venushoz, e szókkal:
“Szédületes hőstett, derekas zsákmány ez ugyancsak!
Méltó hozzád és csemetédhez; egyetlen egy asszonyt
Két isten csele meg bírt csalni: ez ám jeles érdem!
Jó... jó... hát rettegsz bástyáinktól, a magasló
Karthágóra, sok épületére, tudom, te gyanakszol.
Mégis, meddig villongjunk, van-e haszna e harcnak?
Nem békét s házas-szerződést kéne-e kötnünk?
Hisz, mit kívántál teljes szívből, im, elérted:
Ég a szegény Dídó, csontjában tombol a téboly.
Kormányozzuk e két népet közösen s egyetértve,
S hadd legyen ő, engedd, szolgálónője a phrygnek,
Én meg a tyrusi népet adom hozományul e nászhoz.”
    Erre viszont - mert megsejtette, beszéde hamisság,
S célja: Itália nagyságát Libyába terelje -
Így szólott Venus: “Esztelen az, ki, amit te parancsolsz,
Nem tesz aként, de az is, ki veled vágynék vetekedni!
Bárha a sors is, amint mondod szőné a szerencsét.
Csakhogy mit tudom én, Jupiter kívánja-e köztük,
Trója s Tyrus vára között, e frigyet kivirulni,
És szive vágya-e, hogy szerződjenek, összevegyülvén?
Mint neje megpróbálhatnál lelkére beszélni.
Kezdd el, s én folytatni fogom.” Mire mennyei Júnó:
“Ezt csak bízd énrám. De előbb vésd jól a szivedbe,
Elsorolom röviden: hogy hajtsuk végre a tervet?
Aeneás s a szerencsétlen Dídó a berekbe
Vadra vadászni vonulnak majd holnap, ha felébred
Títán és megujulva megint beragyogja világunk.
Ott én sűrü, sötét zivatart támasztok az égből,
S míg a vadásznép hálókkal körülállja az erdőt,
Jégzáporral, dörgéssel rázom meg a mennyet.
És a sötétben a sok kísérő szétfut a réten.
Trója ura s Dídó ugyanegy barlangba kerülnek.
Én magam is velük, és ha szavad vehetem bizonyosra,
Jöjjön létre e házasság és tartson örökké;
Nászt pedig üljenek ott.” Szót sem szól ellene, bólint,
És a ravaszságon vígan kuncog Cytheréa.
    Közben az Óceanus habját odahagyta a Hajnal.
Válogatott daliák léptek ki a fényben a várból;
Ritkás hálókat, hoztak széles kopiákat,
És massyl lovasok kitünő szimatú kutyafalkát.
Ám a királynő még nem készült el, küszöbénél
Pun nagyurak serege s bíborban-aranyban, a zablát
Horkanva s habosan harapó hátaslova várja.
Végre előlépdel, számos követő közepette,
Sídoni, tarka-szegélyü palást díszíti a vállát.
Tegze arany, bíbor köpenyében aranykapocs, avval
Tartja elöl, dús fürtjében szintén szinaranycsatt.
S jönnek a phryg lovagok, ott jő mosolyogva Iúlus
S Aeneás maga is, mintegy kiragyogva közűlük,
Oly daliásan lép, csapatát csapatukba vezetvén.
Mint amidőn Xanthus vize mellöl elindul Apolló
S téli lakát, Lyciát Délusra cseréli, hogy ottan,
Anyjának szentelt szigetén megujítsa a táncot,
S krétaiak, dryopok s agathyrsek közt elidőzik,
Majd felhágva a Cynthusra s lombbal telefonván
Dús, virgonc fürtjét: aranyos pánttal leszorítja,
Míg vállán a nyilak meg-megzörrennek - oly ifjan,
Úgy ment Aeneás, oly báj ragyogott vala arcán.
Hogy bejutottak a berkekbe s fel a hegyre kiértek,
Ím, vad zergéket látnak leugorni a csúcsról
S szökni alá a hegyek bérc-oldalain; s eliramlik,
Nyílt rónák fele futva, sebes, sok szarvas is arra,
Portrúgó csordákba sereglenek, úgy menekülnek.
Ám gyerek-Ascanius vígan rájuk tör a völgyben,
Lángvemhes paripáján ezt is, amazt is előzi,
S kívánná, bár tajtékos vadkanra találna,
Vagy leereszkednék föntről egy sárga oroszlán.
    Zaj, zúgás, zivatar, riadalmas mennyei örvény
S jéggel elegy zápor támad tombolva azonban,
Futnak a tyrusi társak a réten, a trójai ifjak
És dardán unokája Venusnak, a vad hegyi vízár
Sodra elől fedezékek alá menekülnek ijedten.
Trója ura s Dídó ugyanegy barlangba kerülnek.
Nászasszony Júnó s Tellús jelez ekkor először,
Villan a villám és, tanujuk nászukban, a mennybolt,
Míg a hegyek magasán ujjongva visongnak a nimfák.
Evvel a nappal kezdődött minden baj, ez első
Nappal. Hír, illem, külszín: már mit sem ad erre,
Nem titkos szerelem többé Dídó szive vágya,
“Házasság”-nak hívja a bűnt, így rejti magában.
    Több sem kell Libyában a Hírnek! elindul azonnal,
Járja a Hír, ez a legsebesebb szörny-átok a várost:
Mert hisz az élteti épp, hogy fut, lábában a lelke,
S bár - míg fél - kicsi kezdetben, csak várj, nekilendül,
Úgy, hogy jóllehet itt lenn jár, felhőkben az arca.
Állítólag a Föld-anya szülte e szörnyet, a mennyen
Így állván bosszút, Coeusnak s Enceladusnak
Evvel a szélgyors szárnyu, sebes rohanású hugával;
Nincs szörnyebb, otrombább rém, ámulni csudásabb,
Tollas a teste, s ahány tollat hord, annyi a szája,
Pergő nyelve, hegyes füle, fürkésző szeme szintén.
Ő az, akit soha nem kábít mézével az álom,
Éjszaka is suhog egyre az égi s a földi sötétben;
Míg nappal paloták, tornyok tetején csücsül, onnét
Őrködik és rémiszti a városokat, s a koholmány
Éppen olyan buzgón dől száján, mint a valóság.
Ez kezd most kárörvendve s szanaszét a fülekbe
Súgni ezer pletykát, tényt s ál-hírt összekeverve,
Hogy bizonyos hős Aeneás jött, vagy ki, aféle
Trójai, kit gyönyörű Dídónk nem vet meg ugyancsak;
Nincsen is ám jó népükkel gondjuk, mulatoznak,
Dőzsölnek csak egész télen, duskálva a kéjben! -
Így súg-búg ez az ocsmány istennő a tömegnek.
Majd fejedelmi Iarbashoz veszi hirtelen útját,
Hogy felszítsa szivét, lelkét lobbantsa haragra.
    Márpedig ez, Hammon s Garamantis nimfa szülötte,
Nagy birodalmában száz templomot és ugyanannyi
Oltárt épített Jupiternek, ahol sose húnyó
Tűzzel imádta az isteneket; barmok sürü vére
Gőzölt ott mindig, s koszorúk tarkálltak az ajtón.
Mint mondják, ez, hallva a hírt, iszonyú dühre lobbant,
Ordított, oltára előtt leborult s felemelve
Két karját, sok szobra között így sírt Jupiterhez:
“Nagy Jupiter, kinek - étkezvén hímes heverőkön -
Maurítánia-szerte kiloccsantunk a kehelyből,
Lénaeus lángnedvéből, odanézz! avagy immár
Nem kell félnünk tőled, mert vak az égben a mennykő,
Csak megijeszteni jó, ám más, mint hangja, egyéb sincs?!
Tudd meg, a jöttment nő, kinek engedtünk fövenyünkön
Raknia pár házat, hitvány áron, ki hatalmát
S földjét tőlünk kapta: frigyünk kinevette, s urának
Aeneást hiszi már. Fél-férfi legényei élén
Most is ez a... ez a kenceficés, e Paris, ki kobakján
Maeoni mitrával mászkál mindig, melyet állán
Úgy köt meg, nézd, élvezi zsákmányát; de mi, persze,
Templomaidba hiú hírednek hordjuk adónk, mi?!”
    Míg ezt mondja s a szent oltárt könyörögve karolja,
Meghallgatja a messzeható s odanéz a királyi
Várra s az egymást oly rossz hírbe hozó szeretőkre.
Hívja azonnal Mercuriust, megbízva e szókkal:
“Menj, fiam, és a zefírekkel vágtass el a dardán
Hőshöz, akit Karthágó köt le, a tyrusi város,
Azt a helyet, hova mennie kellene, egyre kerülvén,
S gyors szeleid hátán szavaink szaporán neki megvidd:
Másfélének igérte nekünk őt anyja, a Legszebb,
S kétszer a grájoktól nem ezért mentette meg egykor;
Ámde hogy őrá várjon a harcizajos, birodalmak
Terhétől nagy Itália kormányzása, ki Teucer
Nemzetségéből származva itél a világon.
S ennyi dicsőség nem buzdítja fel őt cselekedni?
Nem sarkallja saját hire sem? sőt Ascaniustól,
Mint apa, tőle irigyli a számos római várat?
Vagy mire tör? s e vad országban mi reménnyel időzik?
Ausoniát, Lávíniumot szem elől veszitette?
Fusson el! eddig van, s ennek légy hírnöke tőlünk.”
    Szólt. S ő szótfogadott szent atyja szavának; a szárnyas
Lábbeliket szépen felhúzza, melyekkel a szélnél
Gyorsabban száguld, át szárazföldeken éppúgy,
Mint habözön színén; majd pálcáját veszi kézbe,
Evvel az orcusi lankadt lelkeket inti magához,
Vagy veti őket a Tartarus éjébe, s hol ad álmot,
Hol vesz, hol holtak szemeit vele nyitja ki ismét.
Evvel vet szelet, evvel arat zivatart, ha a felhők
Közt repül. És már látja is Atlasnak meredélyét,
Sziklás bérceit Atlasnak, ki fejével a mennyet
Mintegy alátámasztja, kinek szél és jeges esső
Csapdos csúcsain, és viharok zúgják be fenyőit;
Hóból hord vállán takarót, busa bajsza, szakálla
Jégcsaptól meredez, patakok csordulnak az ajkán.
Cylléné fia itt, e helyen lassít le először,
S száll egyenes repüléssel, előrehajolva, a tenger
Színe fölött, amiként a sirály leereszkedik olykor
És elsurran a part halban sürü szirtjei mellett,
Így evezett, ég és föld közt szállván, Libyának
Sárga homokja fölé, miután elhagyta nagyapját:
Szél szárnyán utazott, úgy jött Cylléne szülötte.
És hogy szárnyas talpa surolta a házakat ottan,
Aeneást máris meglátja: tetőt, falat épít.
Ő az, igen, jáspis csillag sárgállik a kardján,
Míg vállán a palást tűzfényű tyrusi bíbor;
Ezt adományul a dúsgazdag Dídó maga szőtte,
És szövetét kihimezte finom szinarany fonalakkal.
Tüstént ráförmed: “Karthágón dolgozol? asszony
Rabja vagy? és robotolva erős várost neki építsz?
Hej, de feledted a földet, a céljaidat: birodalmad!
Engem az égi király, ki e földeken és a magasban
Úr egyaránt erejével, küld az olympusi fényből,
Gyors szeleken, hogy im átadjam: mit üzen? mi parancsa?
Vagy mire törsz? s Libyában, mondd, mi reménnyel időzöl?
Annyi dicsőség, mely vár, sem buzdít cselekedni?
S nem sarkall a saját híred se? hisz Ascaniustól,
Ifju Iúlustól sajnálod el így te, irígyen,
Tőle, reményedtől, Rómát s nagy Itália földjét!
Bár őt illeti!” Szólt Cylléné sarja, miközben
Hangját még hallotta, de ő már szállt, s a halandó
Nem leshette ki, mint lebbent el a hűs levegőben.
    Aeneás csak szédül a látványtól: belenémul
S elhül, s égre mered haja is, de a torka is elful.
Menne rohanva, e kedves földről futna, az égnek
Túl komoly intését nagyon is megszívleli. Retteg.
Jaj, de mit is tehet ő? hogy merjen most közeledni
Egy epedő nőhöz? hogy szóljon, kezdje beszédét?
Elgondol mindent, fontolja a dolgot, az ügynek
Nézi e részét is, vizsgálja amazt is erősen.
Végül is ez látszik lelkében a leghelyesebbnek:
Mnéstheust, Sergestust, valamint a vitézi Serestust
Hívja: szereljék fel, titkon, gályáit: a társak
Ott legyenek, mind fegyverben, de: miért? - a dologról
Szót se; eközben, míg a derék Dídó ama hitben
Alszik el: ekkora nagy szerelem soha el nem enyészik,
S mit sem sejt, ő majd közeledni fog és kitalálja,
Mit mondjon neki és hogyan intézzék el a dolgot?
Mind örömest úgy tesz, mind végzi sietve parancsát.
    Ám a királynő sejti - ki tud rászedni szerelmest? -
Látja a fordulatot, mert, bár bízott, ugyanakkor
Félt is mindig. Most ismét csak a gyászteli Hírtől
Hallja szegény: szerelik már gályáik tovaszállni,
S mind készül. Mire bőszülten berohanja a várost:
Bacchánsnő, ha megújul a harmadik évben az ünnep,
Az vadul így, meghallva a hangszereket, mikor éjjel
Bacchust ordít, úgy csalogatja a kéjre Cithaeron.
Aeneáshoz végül is ő maga szól, e szavakkal:
“Esküszegő! hát azt hitted, titkolhatod ennyi
Gazságod s országomból szótlan menekülhetsz?
Hát se kezem, mi tiéd, nem tart már vissza, se szívem,
Sem, kinek ebbe belé kell majd pusztulnia, Dídó?
Sőt, teneked még télen kell kijavítani bárkád?!
Északi szélvészek közepette sietsz elutazni?!
Ó, te kegyetlen, ilyen viharos vizen át, hadi-gályán,
Állana bár ős Trójátok, Tróját se keresnéd,
Nem hogy még idegen földet, hol senki nem ismer!
Tőlem futsz-e tehát? Jobbodra, s a könnyre szememben -
Hisz mi marad más énnékem, nyomorultnak ezentúl? -,
Kérlek a házasságra s a kezdett nászra közöttünk,
Hogyha csak egy kicsi érdemem is van előtted, akármi,
S édes voltam bármiben is, könyörülj lehanyatló
Nemzetségemen, és, ha lehet, tervedre ne gondolj.
Gyűlölnek Libyában: a tyrusiak s a nomádok
Mind érted haragusznak rám; temiattad ugyancsak
Halt ki szivemböl a szégyen, s mellyel az égig elértem,
Hajdani jó hírem. Kire hagysz hát itt, a halálra,
Ó, vendég? Mert az vagy, e név vagy csak, nem a férjem.
Mit várjak most? Pygmaliont, ki felégeti váram?
Vagy, ki fogolynőként elhurcol, a gaetul Iarbast?
Ó, legalább ha szökésed előtt születik, vigaszomra,
Kis gyerekem tőled, s palotámban most a mi pöttöm
Aeneásunkkal, másoddal játszani tudnék:
Tüstént érezném, nem lennék rab s olyan árva!”
    Szólt. Szeme sem rebben meg azonban amannak: eszében
Juppiter, ő jár s fájdalmát elleplezi mélyen.
Majd, kurtán, mégis felel: “Én, letagadni, királynő,
Számtalan érdemedet, mellyel méltán dicsekedhetsz,
Hogy tudnám? inkább édes bánattal idézem,
S gondolok is rád, míg élek s eszmélek, Elissa.
Ám hadd térjek a tárgyra. Ne hidd, csalfán el akartam
Távoztom titkolni, hiszen hozzád nem az űzött,
Hogy nősüljek, avagy szerződést kössek e földön.
Hogyha a sors énrám bízná, hogyan éljek, ügyemben
Hogyha megengedné, kényem kedvemre tehessek,
Trójában laknám legelőször is, ott, hol enyéim
Meghaltak, s akkor Priamus palotája ma állna,
S Pergamumot feltámasztom már rég a romokból.
Ám a nagy Ítaliát hajszol grynéi Apolló,
Ítaliát Lyciában adott jóslása elérnem;
Ott a hazám, a szerelmem. Előtted is, im, Libyának
Várai, Karthágó fala kedves most, noha pun vagy:
Hát akkor, teucrok mi, hazát auson fövenyágyon
Mért ne keressünk? Nékünk is le szabad telepedni!
Rám, ha az éj vizenyős árnyába takarja a tájat,
S felszikráznak a csillagok: Anchísésnek, atyámnak
Néz szeme nyugtalanul, de beleng álmomba fiamnak,
Ascaniusnak is arca, kitől sors-szabta uralmát,
Hesperiát vontam meg drágámtól, ama földet.
Most is a mennyeiektől járt nálam, Jupitertől
(Itt a fejem rá és fiamé!) küldönc, ki parancsuk
Hozta; magam láttam, napfényes nappal az istent,
Sőt hangját is hallottam, hogy e várban időzött.
Hát ne gyötörd magad és engem se; Itália földjét
Nem jószántamból keresem fel - - -”
    Míg a beszéd szárnyal, bőszülten villog a másik,
Hallgat, a férfira félvállról néz vissza, de aztán
Végigméri, tetőtől talpig, e szókra fakadva:
“Téged sem szült istennő! teneked, lator, ősöd
Dardanus, ó, sose volt! meredek Kaukázuson ellett
Vad Hyrcánia tigrise, ott szoptattak a sziklán!
S én ne dühödjem fel? de miért? rosszabb lehet ennél?
Hisz szeme sem rebbent! sóhaj sem hagyta el ajkát!
Vagy sírt tán? megszánta, ki őt szerelemmel imádta?
Létezik ily gazság? Nem, már Júnó, a hatalmas,
Ő se, de Sáturnus fia sem néz el neked ennyit!
Nincs, nincs már becsület! Befogadtam, mint nyomorultat,
Balgatagon társul vettem trónomra magamhoz,
S bárkahadát, seregét a haláltól visszapöröltem.
Jaj, furiák, be nagyon furdaltok! Most Lyciának,
Másszor Apollónak jóslását hozza, hogy aztán
Juppiter isteni küldöncének mondja parancsát.
Mintha a menny mindig mivelünk, mással se törődnék!
Hát... nem cáfollak többé, nem tartalak: indulj!
Leld föl Itália partjait is viharon, vizen által.
Ámde hiszem, megbűnhödsz még, ha van égi igazság,
S hívni fogod, tudom én, Dídót te gyakorta, a tenger
Zátonyain! csakhogy már én zord láng leszek akkor,
S üldözlek - de hiányommal! ha pedig halok, árnyként
Leng lelkem mindíg a nyomodba; lakolsz, lator, értem.
S én?! ezt hallom a lárvák közt, a feneketlen éjben...”
Itt megakad, fájdalma a friss levegőt se kivánja,
Elbujik, és kétségek közt otthagyja, ki néki
Oly sok mindent elmondott még volna vigaszként.
Bent elalélt testét szolgálónői azonnal
Fölfogják s helyezik márványtermében az ágyra.
    Aeneás, a kegyes pedig - ámbár még igyekeznék
Józan szóval a bánatosat nyugtatni -, szivében
Mélyen megrendülve ilyen roppant szerelemtől,
Mégis, az égilakók kedvére, hajóihoz indul.
Ekkor egész erejükkel a teucrok a parti fövenyről
Húzzák már le magas gályáik. Vízen a szurkos
Csónaktest; míg mások az erdőről faragatlan
Törzseket és még zöld evezőket hoznak - - -
Költöznek ki a városból mind, látni: rohannak.
Mint hangyák, ha a sok gabonát - gondolva a télre -
Felgyűjtik s nekiesve behuzkálják lukaikba;
Mint áttör fűvön-réten, zsákmánnyal a hátán,
S egy-egy magvat tol, vonszol, vállvetve e barna,
Fürge raj, és egy közben ügyel csapatukra, a másik
Feddi a lustát: oly lázban cipekedtek az úton.
    Ó, Dídó, mit is érezhettél akkor, e dolgok
Láttán, és jaj, mily sóhajtás kelt kebledből,
Szemlélvén a magas várból, hogy a távoli partok
És az egész tenger hogy forr, visszhangzik a zajtól!
Rettenetes Szerelem, mire nem viszed emberi lelkünk!
És ismét könnyeznie kell, ismét könyörögni,
És megaláznia büszke szivét szeretője szivéért,
Hogy mindent megpróbáljon, mielőtt maga meghal.
“Anna, figyeld, az egész part hogy nyüzsög: összesereglett
Körben egész csapatuk; kiabál a vitorla a szélért,
És a hajósnép künn koszorúzza vidáman a tatrészt.
Hogyha előre tudom keserű fájdalmamat, Anna,
Elviselem: de ma már egyet bírsz tenni csak értem,
Ó, testvér; egyedül téged tisztelt csak a csalfa,
Titkos gondolatát csak néked mondta el olykor;
Gyengébb perceit is te csupán ismerted a gaznak.
Hát menj el hozzá, kicsikém, könyörögj a kevélyhez.
Nem szerződtem el én Aulisban a trójai népnek
Irtására, hajót sem küldtem Pergama ellen,
Sem fel nem dúltam sírját Anchíses atyának:
Mért nem akar hát akkor meghallgatni, ha szólok?
S mért rohan? annyi szivességet sem kérhet a kedves,
Hogy legalább a szelek szelidültéig ne siessen?
Házasságot sem kérek már tőle, ha megcsalt,
Azt se, ne lássa a szép Latium földjét, vagy uralmát
Hagyja el; ó, de időt adjon, pihenést, amiközben
Fájdalmam meg bírom szokni, feledve szerelmem.
Ez legutolsó óhajom; irgalmazz a hugodnak!
S mondd: ha megadja, tetézve viszonzom - holt poraimmal.”
Így könyörög, nővére szegény így jár panaszával
Szűntelen ahhoz a másikhoz. De hiába, szavakra
Nem szelidül, nem rezzen könnyre se; végzete tiltja,
És máskor-sose-tompa fülét elzárja egy isten.
Mint mikor alpesi szélviharok támadnak a szívós,
Agg-derekú tölgyre, s tusakodva hol erre, hol arra
Tépdesi fergetegük, hogy kél recsegés, a körüldúlt
Törzs ág-halma pedig magasan fedi már a porondot,
Ám a fa szirtre tapad s az egeknek aként veti lombját,
Mint amiképpen a Tartarusig terjed gyökerével:
Hát mindenfelöl így vívják panaszukkal a férfit,
És nagy szíve igen szenved neki is, de hiába,
Sziklaszilárd marad. És csak hullnak, hullnak a könnyek.
    És a szerencsétlen Dídó borzongva a sorstól,
Most a halált választja; remegve tekint föl az égre.
Még inkább pusztulni akar, mikor - isszonyu látvány! -
Míg tömjén közt füstölög oltárán adománya,
Meg kell érnie: elfeketül szentelt italának
Színe, de változik át vérré bora is - csunya vérré.
Senkinek erről nem mer, nénjének se beszélni.
Néhai férjének volt még szentelve a várban
Egy márvány-szentély, amelyet tisztelt különösképp,
Ünnepi lombkoszorú, hószín lobogók diszitették;
Hajdani hitvese hívását hallotta e helyről
Egy estén, amidőn a setét betakarta a tájat;
Másszor a ház tetején a bagoly huhogott a halálról
Hosszú, gyötrelmes gyászdalt; de igézi a jósok
Számos előző jós-szava is, fenyegetve, ijesztve.
Aeneás szintén: ő álmában fut elébe
S űzi kegyetlen az őrjöngőt, ki hol elhagyatottnak
Tudja magát és társ nélkül sivatagba kivetve,
Hol meg a tyrusiak nyomait képzelgi keresni:
Mint a bolond Pentheus, aki látja az Eumenidákat
S két napot és két Thébaet lát, vagy mint Agamemnón
Sarja, Orestés, kit kígyókkal kerget az anyja
És fáklyákkal - a szinpadon -, ő szöknék, de hiába,
Bosszúálló istennők ülnek küszöbénél.
    Így tört meg fájdalmában, s kétségbeesetten
Most a halál szándékát is szívébe fogadta,
S megfontolva időt, módot, behivatta a nénjét,
Rejtvén még mit akar, színlelve reményt vidor arcon:
“Megleltem, nővérem, örülj húgod sikerének,
Hogy nyerem Őt el mégis, vagy - hogy kell szabadulnom
Tőle, habár szeretem: közel Óceanushoz, a nyugvó
Naphoz, az aethiopok föld végi felén, hol a mennybolt
Tengelye Atlas tarkóján tündökleni látszik,
Él egy massyli papnő ott, hozzá utasíték,
Ő felügyel szent fáira ottan a Hesperidáknak
S őrzi a szentélyt, úgyszintén ő az, ki a szörnyet
Mákonyos étkekkel, folyadék mézzel szelidíti.
Azt állítja: varázsígéi az emberi szívet
Megváltják, de ha úgy tetszik neki, búval epesztik,
Hogy megfordít csillagokat, vizeket meg elállít
S éjszaka szellemeket szólít fel; a föld pedig akkor
Megdördül, s lerohannak a kőrisfák a hegyekből.
Esküszöm, ó testvér, rád, isteneinkre, fejedre,
Nem szivesen fanyalodtam mégsem e mágus-erőkhöz.
Titkon emelj hát nagy máglyát odabent palotámban,
S fölfüggesztett fegyvereit, de ruháit is egyben -
Mind itthagyta, igen - s melyen elvesztem, nyoszolyánkat,
Azt is csak tedd rá: mert azt akarom, hogy e gazról
Még emlék se maradjon, s így javasolja a jósnő.”
Ennyit szólt, s elakadt szava; arca pedig belesápadt.
Anna e sok szertartásban nem látja hugának
Rejtett szándékát, a halált, nem sejti, hogy őrült,
Azt hiszi, az lesz most is, mint mi Sychaeus után volt.
Megteszi hát kívánságát - - -
    Ám a királynő fölhalmozza magasra a máglyát,
Tölgyfa, szurokfenyvek palotája terén puposodnak,
Díszlik körben a tér a halotti kerek koszorúktól;
Ittfeledett kard és köntös fel a nászkerevetre,
Melléjük képmása kerül; ó, tudja jövőjét.
S körben az oltárok készek. Bontotthaju papnő
Hármas alakjában Hecatét: szólítja Diánát
Végre Chaost, Erebust s fennhangon számtalan istent.
Majd kilocsol, mert nincsen “avernusi”, kútvizet ottan,
Majd holdfényben rézsarló-learatta füvekből
Szór ki, melyek méreg-feketén püffednek a tejtől;
Sőt, a csikóhomlokról vett, kancától elorzott
Drága szerelmi dudort is feltálalja - - -
Tiszta kezével közben az oltárnál a királynő
Árpadarát hint s húzza egyik saruját le, s eloldja
Köntös-övét, mert már kész halni, s hívja a mennyet
S csillagait; meg azoknak igazságos-bosszuálló
Isteneit, kik egyenlőtlen szerelemben epednek.
    S éjszaka lett; szelid álom omolt a világon az élők
Fáradt teste fölé; szunnyadt a szilaj hab, az erdő,
És mire átfordult közepén is a csillagos égbolt,
Minden táj lecsitult, minden vad, iromba madárnép;
És elaléltak a fürge folyókban, a földön, a bokrok
És tövisek közt élők is, csendjében az éjnek.
Gondjuk eloldódott, és szűnt szívükben a bánat.
Csak kit a kín furdalt, a szegény pun nőt nem igázta,
Őneki nem szállt sem szívébe, szemére sem álom;
Sőt sebe mind tüzesebb, s nem bír sehogyan sem az őrült
Érzelmekkel e forrongás szörnyű viharában.
Végül is így torpan meg s így töpreng kebelében:
“Jaj, de mit is teszek én? újfent próbáljam előbbi
Gúnyolt kérőim, vagy tán a nomádokat ismét,
Ott esedezzem, bár nem kellettek soha férjül?
Vagy bárkáikat, Íliumot kergetve, a teucrok
Kényének magamat kitegyem? számítva: örömmel
Gondolnak rám és hálásak, mert segitettem?
Jó, képzeljük el, ezt tenném; de ki büszke hajója
Fogja a gyűlölt nőt befogadni? Szegény, te ne tudnád
És ismernéd: Láomedon fajzatja mily álnok?
S aztán: én egyedül mennék-e a víg hadi-néppel,
Vagy tolakodjam-e Tyrus egész népével utánuk?
Kedves enyéimmel, kiket ismét vízre zavarnék,
Vonva vitorlát, bár Sídont most hagytuk el éppen?
Nem! végy tőrt, azt érdemlesz, pusztulj a halálba!
És te pedig, testvér, tudd meg, te okoztad a vesztem:
Sírtam - szántál, őrjöngtem - prédára vetettél.
Nem lehetett hát élnem, amint a vadállatok élnek,
Házasság és bűn nélkül, sosem esve e gondba;
Holt hamvadnak tett esküm most törve, Sychaeus.”
Ily szörnyűséges panaszok törtek ki szivéből.
    Aeneás ezalatt, eldöntve, hogy indul, a bárka
Legmagasán szunnyadt, rendezvén dolgait immár.
Ekkor egy isten, oly álomalak tűnt föl neki ismét,
S feddte megint, mint Mercurius: látszott, olyan éppen
Arca szinével, a hangjával, szép szőke hajával,
Ám fiatalságtól viruló testével ugyancsak.
“Istennő fia! ily helyzetben is alszol-e, mondjad?
Vagy nem látod a szörnyü veszélyt, ami vár, te tudatlan,
S nem hallod, hogy a legjobb szél, az fú a füledbe?
Cselt, rettentő bűnt követ el szeretőd ma szivében,
Halni akar, s a harag habján hánykódik a lelke.
Hát nem futsz-e, amíg a futás hasznos, de rohanvást?
Mert látsz itt, ha e földön lel még holnap a Hajnal,
Akkora tűzvészt, hogy lángfénybe borulnak a partok,
S meglátod, mint túrják fel gályákkal a tengert!
Rajta tehát, ne habozz. Amilyen hóbortos az asszony,
Éppenoly ingatag is.” Szólt, és eltűnt a sötétben.
    Aeneás megijedve e gyorsan jött tüneménytől,
Mely már ment is, felriad és serkenti a többit:
“Föl, fürgén, fiaim, mindenkit vár evezője;
Bontsátok ki a vásznakat! Íme, a menny magasából
Ismét isten járt nálam: noszogat, meneküljünk,
És a csavart kötelet vágjuk ketté. Te nagy isten,
Bárki vagy is, követünk, szolgál örömünkre parancsod.
Oltalmazz kegyesen hát bennünket s a szerencse
Csillagait hozzánk igazítsd.” Mondotta, miközben
Már villant is a kard, s a kötél átszelve aláhullt.
Erre a társakat is tüstént elfogja a tettvágy:
Nyüzsgenek és cipekednek, a part kiürül, de hajóktól
Habzik a víz - ott úsznak, a kék tengerben a bárkák.
    Közben a Hajnal, Títhónus sáfrányvörös ágyán,
Serkent már, hogy a fényt széthintse megint a mezőkön.
Látta az úrnő is, föntről, mint szürkül az égalj
És egyforma vitorlákkal hogy szöknek a gályák
S azt is: part, kikötő kiürült, eleveztek a révből;
Hát gyönyörű kebelét verdesve vadul s beletépve
Szőke hajába: “Te nagy Jupiter - sírt fel -, megy a vendég,
Nézd, fejedelmi hatalmamban mint megcsufol engem!
Nem ragad-é fegyvert, fut utána a város? az összes
Műhelyből minden csónak nem siklik-e a vízre?
Föl, fegyvert, evezőt, szaporán, hányjátok az üszköt!...
Jaj, de miket hadarok? hát erre jutottam? a téboly
Tépi eszem? nyomorult Dídó! de miért? a csalás bánt?
Bántott volna, midőn adtad jogarad! Szavak, eskü:
Most, ugye, látod már - s aki hátán hordta honának
Isteneit s aggott atyját, látod mire vittek?!...
Hoztam volna ide s szaggattam volna izekre,
Vetve a vízbe husát! vagy övéit vágva le, mindet,
Adtam volna fel Ascaniust apjának - ebédre!
Vagy küzdelmem kétséges lett volna? No, s aztán?
Félhet-e az, ki ugyis kész halni? Hajót, haditábort,
Ó, mért nem tudtam felgyújtani, és fiut, apját
S ezt az egész fajtát beleölni, s ugorni utánuk?...
Nap, ki a föld büneit mind látod lángszemeiddel,
S közvetitője e kínoknak, Júnó, aki ismersz,
S éji keresztutakon kit a város üvölt, Hecaté, te,
S bosszura kész dírái Elissának, ti, halálom
Istenségei, halljátok s ide nézzetek, énrám,
Nagy nyomoromra, s imámra figyeljetek. - Érjen az álnok
Bár kikötőbe, evickéljen szárazra, ha sorsát
Így rendelte s ezen nem másít Juppiter, ámde:
Verjék hős népek sanyarú haddal! kiüzessék
Országából! Kebléről tépjék el Iúlust!
Lássa övéi halálát, hogy gyáván könyörögjön!
Kényszerittessék oly békéket kötni, hogy abból
Jólét országára ne szálljon, öröm sose érje!
Ellenben pusztuljon időnap előtt, temetetlen!
Ezt akarom, véremmel e szót öntöm ki utolszor.
Tyrusiak, ti pedig tiszteljétek porom avval,
Hogy gyűlölni e nemzetet, űzni e fajt sose szűntök.
S népeitek közt sem szeretet sose lesz, se szövetség.
Majd Te, akárki vagy is: kelj, Bosszú Szelleme, csontom
Hamvaiból, és irtsd karddal, tűzvésszel e dardán
Gyarmatokat. Most és ezután, ha az alkalom eljő.
Hogy part parttal, a víz vízzel víjjon, vas a vassal.
S dúlja, kivánom, a harc késő unokáikig őket!”
    Így zokogott, s már lelkig megcsömörödve e gyűlölt
Élettől: mint haljon meg? szétnéz kutatóan.
S akkor Sychaeus dajkáját hívja be, Barcét,
Őt, mivel otthoni föld fedi rég az övét, s neki mondja:
“Drága dadám, Annát, nénémet hídd ide, kérlek;
S szólj neki, tiszta folyóvízben mosakodni ne késsen,
S hozza a barmokat is, miket áldozatul kiszemeltünk,
Így jöjjön, de fejed neked is szent párta borítsa.
Mert, amit elkezdtem, be szeretném végre mutatni
Styx Jupiterjének szent áldozatom, hogy a máglyán
Égjen már el e dardán képe, s a kín ne gyötörjön.”
Ezt mondotta, s az eltipegett öreges csoszogással.
Ám Dídó, szörnyű szándékától eszevesztve
Most borzongani kezd, szeme vérbe borul, s hamuszürke
Arca szederjes lesz a halál iszonyú közelétől;
S fut be a zárt benső udvarra, siet föl az őrült
Ott meredő máglyájára s tetején, a kezében
Villan az ó, nem e célra kapott dardánusi szablya.
Megpillantja azonban jól-ismert nyoszolyájuk,
S azt a palástot, az íliumit, mire könnye kicsordul,
S vár kicsit és rájuk dőlvén így sír fel, utolszor:
“Óh, emlékeim, édesek! ég és sors kiket eltűrt,
Életemen ti segítsetek át, ti e bút betemetnem!
Én maga voltam a tett, de szabott pályám ma lezárul,
S nagy lelkemnek az árnyékokkal kell keveredni.
Ám egy híres, erősfalu várat emeltem; a gyilkost,
Bátyámat megbüntettem s uramért bosszut álltam;
S boldog, igen, már-már boldog lett volna a szívem,
Hogyha e dardán gályahadat fövenyünk sose látja!”
Szólt és ráomlott párnáira: “Hát... bosszulatlan? -
Súgta -, de haljunk akkor is; így... így!...mindegy az ottlenn.
Hadd vegye észre a vízen e láng fényét... az az álnok
Dardán... hogy sorsomban... nézze előre... a sorsát...”
    Szólt, és míg mondotta, szivét átszúrta a vassal;
És a cselédek már azt látják csak: lehanyatlik,
És a kezén s kardján veresen végigfut a vére.
Jajjal telnek a tág termek tüstént; berohanja
S rázza a várat a Hír. Felsírnak a nők, nyög a város,
Rettenetes zokogásuktól megrendül a mennybolt;
Mintha az ősi Tyrust vagy Karthágót lerohanná
S ellenség dúlná, és dőlne a porba, s a népek
Házain és szent templomokon tűz, tűz gomolyogna.
    Hallja, rohan remegő szívvel s eszevesztve közéjük
S döngeti keblét és képét karmolja a nővér
S áttör a csődületen, szólítva nevén a halódót:
“Hát ezt gondoltad ki, hugom? cseled engem irányzott?
S erre való volt oltár, máglya s tűz, hogy elámíts?
Vagy hol kezdjem a jajt, én árva? halálos utadra
Társul nénéd nem kellett? pedig osztani sorsod:
Egy kard s egy perc döntött volna a sírba, ha szólítsz.
S még én raktam e máglyát és honi isteneinket,
Szívtelen, én hívtam, mialatt te, jaj, ezt cselekedted:
Meggyilkolva magad, hugom, engem, a népet, atyáit
S sídoni városod is! Gyorsan, vizet, öntsem a sebre,
Hadd mossam le! s az ajka felett ha lebeg lehelet még,
Szám csókolja fel azt.” Szólt és kúszott a magasba
És félholt húgát szívére ölelte a lépcsőn,
Vére sötét folyamát, fátylával, nyögve itatván.
Az mereven rá próbál nézni, de lángja-világa
Visszatörik, s csak a seb lüktet sípolva, zihálva.
És még így is háromszor könyökölt fel a párnán
S háromszor roskadt le: kereste szemével a napfényt
S felsóhajtott, hogy rá bírt révedni utolszor.
    Ekkor a nagy Júnó e tusán, e halál-viadalmon
Megkönyörült, s az Olympusról Írist odaküldte,
Hogy szövevényeiből testének a lelket eloldja.
Mert nem bűneiért, de nem is sors-szabta halállal,
Ámde időnap előtt pusztult a szegény, esze vesztve:
Így nem nyírta le szőke haját s a fejét sem itélte
Styxbeli Orcusnak Próserpina még adományul.
Hát millió színben szikrázva a nap sugarától
Száll is a mennyből, sáfrányszárnyon, a harmatos Íris,
És feje mellé áll: “Én ezt most Dísnek ajánlom,
Égi parancs utasít, s téged kibogozlak e testből.”
Szól, s egy fürtöt a jobbja lemetsz: tüstént elenyészett
Tagjaiból a meleg, s tovaszállott lelke a légben.

ÖTÖDIK ÉNEK
    Aeneás ezalatt már úton volt, seregével
Nyílt vizeken, bizton siklott a setét habok árján,
Ám a szegénynek, Elissának, lángok-beragyogta
Várát hosszan el-elnézi. S nem tudja, a tűzvész
Mért támadt? de hogy egy őrjöngő nő mire képes?
És a viszonzatlan szerelem milyen az, ha megőrül?
Azt tudják, s eltelnek bús sejtéssel a teucrok.
És aztán, hogy már bent jártak a mélyben a gályák,
S mindenhol csak a menny látszott, mindenhol a tenger:
Terhes esőfelhő kékesfeketült fel az égre,
Hozta az éjt, a vihart, elborzadt tőle a tenger.
Rá is kezdi a kormányos, Palinúrus, a tatról:
“Hó, de sötét, szörnyű felhők gyülekeznek az égen,
Mit művelsz, Neptúnus atyánk?!” Szól, majd a vitorlát
Összébb vonja s teljes erővel evezni vezényel
És a viharban a vásznat rézsút tartani, mondván:
“Hősszivü Aeneás! bár jót maga Juppiter állna,
Ítaliának e vészben aligha kötünk ki ma partján.
Nézd, a sötét nyugaton támadt szelek álltak elénkbe,
Oldalt kaptak, a légből meg felhők sürüsödnek.
Nem bírunk velük, itt meddő már minden igyekvés.
Hát ha a Sors az erősebb, menjünk, merre mutatja
És hova hív. Hű testvér-partja, gyanítom, Eryxnek
Innét nincs már messze, se révei Sícaniának,
Hogyha ugyan valamit még értek az égi jelekhez.”
S szólt kegyes Aeneás: “Magam is rég látom, e szélvész
Mást követel, te pedig vele szembe hiába törekszel.
Vissza a vásznat hát! Avagy énnékem van-e drágább -
S oly kikötő, hova tépett gályahadam behajóznám -,
Mint az a rév, az a föld, ahol él dardáni Acestés,
És mely atyám, Anchísés csontjait őrzi ölében?”
Mondta s máris eveznek a part fele, míg a vitorlák
Híznak a jó széltől: száguld a hajóraj a vízben,
Végre kikötnek a jól-ismert fövenyen nagy örömmel.
    Látja a távolból közelegni baráti hajóik
Szemlélő-hegye ormáról és fut le Acestés,
Medve-subája, a líbyai, s kelevézei szörnyűk,
Anyja egyébként trójai nő, folyamisten az apja:
Crínísus. Most, régi szülőit a szíve idézvén,
Örvendezve köszönti s üdíti a visszajövőket
Parlagi étkekkel, szíves vendégadománnyal.
    Majd hogy a Hajnalfény hajtotta le másnap a mennynek
Csillagait, gyűlésbe hivatta övéit a parton
S így szólt Aeneás egy felhányt domb tetejéről:
“Bajnok dardanidák, nemes isteni vér unokái,
Hónapok olvadtán egy év forgott el azóta,
Hogy sok gyászoltárt szentelve megadtuk a földnek
Isteni édesapám tetemét és csontjai hamvát.
S itt van már, úgy vélem, a nap, melyet én sose szűnök -
Így végezte a menny! - tisztelni, zokogva siratni,
Ezt én, bár gaetúl szirtekre kivetve, vagy argív
Tengereken, de Mycénae rabságában is éppúgy,
Oltárán illő adományokkal, fogadalmak
S ünnepi körmenetek közepett, évente megülném.
Hát még most, hogy a véletlen - de hiszem, nem az égnek
Tervei és szándékai ellen - atyám pora, csontja
Közvetlen közelébe, baráti fövenyre taszított.
Rajta tehát, tartsuk meg szívből ünnepe napját:
Kérjük jó szelekért és hogy várost alapítván,
Már neki szánt templomba rebegjük el évi imánkat.
Trója szülötte, Acestés ad két tulkot is aztán
Gályánként; majd hívjátok meg e torra hazátok
Isteneit s akiket gazdánk is tisztel, Acestés.
Aztán, hogyha kilencedszer serken fel a Hajnal,
S áldott napja a földet, az embereket beragyogja,
Trósz evezősversenyt akarok rendezni először,
Majd aki fut, vagy birkózással küzdeni bátor,
Vagy jól dárdát dob, vagy bízik könnyü nyilában,
Vagy vad ökölvívó-szíjat mer kötni esetleg:
Ottlegyen és küzdjön meg a pálmáért a porondon.
Ám most szót se: diszítse fejét ki-ki lombkoszorúval.”
    Szólt s öltötte fel anyjának mirtuszkoszorúját,
Így tesz az éltes Acestés és Helymus, de az ifjú
Ascanius szintén, majd mind az egész fiatalság.
Ő pedig indul a gyűlésből gyürüjében az ezres
Kíséretnek, akik követik seregestül a sírhoz.
Itt illőn két kancsó színbort önt a halomra,
Majd szent vérrel, utána pedig tejjel teli kettőt,
Rőtszinü szirmokat ejt el végül, s így rebeg ajka:
“Üdvözlégy, te dicsőült drága apám, te hiába
Visszakapott hamu, és te szülőm védszelleme s árnya!
Ítaliának igért mezeit veled érnem el egykor
Nem lehetett, sem, az én se tudom milyen ausoni Thybrist.”
Ennyit szólt, amidőn egy jókora, hét karikába
Hétszer gyűrűző kígyó kúszott ki a sírnak
Szent mélyéből és átfonta, nyugodtan, a dombot.
S míg siklott el az oltárnál, kék pikkelyek égtek
És aranyos pöttyök derekán, valamint ha a naptól
Villog a felhők közt az ezer tűz-fényü szivárvány.
Látja, csudálkozik Aeneás. De az im tekerődzve
Tálakon és sima kelyheken át hosszan tovaszisszen
S megkóstolja a szent eledelt, majd hagyva az oltárt
És amit ízlelt, búvik vissza szelíden a mélybe.
Ő pedig annál buzgóbb most, hogy imádja a nemzőt,
Hisz nem tudja, a hely véd-szelleme volt-e vagy apja
Hírnöke? Két másodfü-juhot vág hát, ahogy illik,
Majd malacot s éjszínű hátu tinót ugyanannyit,
Egyben a kancsókból bort önt, szólítva az árnyat,
Nagy lelkét Acherónból Anchísésnek a fényre.
Társai úgyszintén, ki amit tud, hozza örömmel,
Halmozzák el az oltárt, áldozzák a tinókat,
Mások az üstöket állítják fel sorban a fűben
És leheverve sütik ki a belsőrészt a parázson.
    Végre a várt nap megvirradt, Phaëthon fogatával
Hozta a hajnali fényt, a kilencediket, sugarazva;
Szállingóztak a szomszédok; nagy név ez: Acestés,
Vonz mindenkit; a víg tömeg ott hullámzik a parton:
Látni az aeneadákat is és - vetekedni se restek.
Avval kezdik, eléjük a tér közepére kiraknak
Minden díjat: a győzők zöld koszorúit, a pálmák,
Szent tripuszok tömegét, fegyvert, bíbor ruhakelmét,
Végre talentumait súlyos sok aranynak, ezüstnek.
S most megharsan a gáton a kürt: kezdődik a játék.
    Hát egyforma nehéz evezőkkel először előtör
Négy hadibárka a teljes rajból, küzdeni készen.
Jó-evezős, gyors Bálnáján kisuhan maga Mnéstheus,
(Majdan itál Mnéstheus, ki a Memmiusok neves őse),
Erre Gyás is az ormótlan nagy testü Chimaerán,
Mint egy város olyan, három sor dardanidával,
Ifju legénnyel, három hajtja előre lapátsor;
Sergestus, kit a Sergiusok neve őriz, a roppant
Centaurust, míg kék Scylláját hozza Cloanthus:
Római vér, ti, Cluentiusok, majd tőle eredtek.
    Távol a tengerben, szemközt fodros fövenyével,
Áll egy szirt, amelyet - ha kioltja az északi szélvész
Télen a csillagokat - beborít, úgy csapdos a tajték.
Szélcsendben némán kimered, mint zátony a habból,
Mely napozó búvármadarak kedvenc pihenője.
Lombos tölgyfagalyat, viruló-zöld jelt a hajósnak
Tűz ide Aeneás atya, hogy nagy, hosszu kanyarral,
Itt kell megfordulniuk, innen visszaevezni.
Majd helyüket sorsolják ki, s már messze sugárzik
Fent a taton vezetőik arany, bíbor ruhadísze;
Míg a fiúkon, a többieken, nyárlomb koszorúja,
Pőre, olajjal megkent válluk csillog a fényben.
Majd a padokra beülve lapátjuknak nekidőlnek;
És így várnak a jelre feszült figyelemmel, a szívük
Már diadalvágytól dobog és aggódva kalimpál.
S ekkor a kürt szava harsan: előreszökellnek azonnal,
Mind valahány; hasogatja hajós-rivalásuk a mennyet,
S felveri karjuk pezsgő tajtékát a haboknak.
S már egyforma barázdáiktól tátog a hármas
Élü hajóorr- és evezők-szántotta egész víz.
Nem tör a kétfogatú kocsi sem, ha kinyílik a korlát,
Így vetekedve a versenyeken, vágtatva a pályán,
S nem hullámzik a gyeplü sem így, nem pattog az ostor,
Hogyha előrehajol, fogatát kibocsátva, a küzdő.
S taps és lárma riad, biztatják őket a nézők,
Úgy csap fel zajuk és hömpölygi be szerte a berket
S zúgva a zárt kikötőt, s a hegyek rá visszafelelnek.
Elsőnek, mindet megelőzve, Gyás fut az árban,
Ordít, tombol a nép; a nyomában utána Cloanthus,
Több a lapátja ugyan, de nehéz a hajó, veti vissza.
Tőlük egyenlő távol a Centaurus meg a Bálna:
Próbál mindegyikük vetekedve előbbre kerülni;
S ez hol a Bálnának sikerül, hol győz a hatalmas
Centaurus, máskor meg mindkét hosszú hajótest
Orr-orr mellett vágja a sós örvényt a habokban.
És már-már éppen fordultak a szirt közelében,
Hogy legelől elkezdi Gyás, noha győzi le mindet,
Szidni a kormányost, a habok közepette, Menoetést:
“Mért csellengsz nekem annyira jobb fele? erre irányíts!
Balra, a partnak húzz! horzsolja lapátod a sziklát!
Menjen más kifelé.” Így szólt, de remegve a rejtett
Zátonytól, a hajót csak a mélybe vezérli Menoetés.
“Hol kóvályogsz hát? be, a szirtnek evezni, Menoetés!”
Zengi Gyás és visszaparancsolná. De Cloanthust
Megpillantja: utánanyomult, közelít, tör a célra.
S ez, ki Gyás meg a habvert szikla közé kerül, íme,
Most balra s még beljebb tör, megelőzve az elsőt,
Majd súrolja, lehagyja a célt s fut a sík fele bizton.
Kín iszonyú tüze ömlik el erre, de csontig, az ifjún,
Arca patakzik a könnytől, és se javát a fiúknak,
Sem méltóságát nem nézve, a mafla Menoetést,
Fejjel előre a vízbe taszítja a tat tetejéről;
S ő ül a rúdhoz, mint kormányos, fő-vezetőként
Nógatván hiveit s a lapátot a szirt fele tolván.
Az meg, a lomha Menoetés, hogy lentről fölevickélt -
Húzta a vénség már, de az átázott ruha éppúgy -,
Kecmergett ki s a szirt száraz fövenyére lehuppant.
S kelt teucrok hahotája, amint pottyant le az árba
És ahogy úszva okádta a sós habot is, hahotáztak.
Mnéstheus és Sergestus, a két hátsó pedig ekkor
Vígan fölbuzdul, hogy a lomha Gyást utolérik.
Sergestus tör először ki, s jut a szirt közelébe,
Ám teljes hosszal se marad le mögötte a másik:
Félhossznál fenyeget s orrát odanyomja a Bálna.
Csakhogy övéi között fel-alá járkál a dereglyén
S így buzdít Mnéstheus: “Most, most szaporán a lapáttal,
Trója tüzéből társaimul kiszemelt daliái
Hectórnak; most azt az erőt és merszet, amellyel
Egykor a gaetúl syrtiseket, Maleát, a morajlót
És az ión habokat már oly bátran bebolyongtuk!
Hisz nem mer Mnéstheus elsőnek vágyni amúgysem,
(Bárha... de ezt te tudod, Neptúnus, a díjra ki méltó),
Csak legutolsónak röstellnék lenni. Ne tűrjünk
Ily szégyent: győzzünk, hiveim!” Mind teljes erővel
Hát nekilát; a vas-orr is reng a kemény evezéstől,
S visszairamlik az út; lihegés tikkasztja ki torkuk
S gyötri a testüket, és dől róluk a sűrü verejték.
S ekkor a sors a kivánt pálmát maga tette kezükbe.
Mert a szegény Sergestus még beljebb igyekezvén
Nagy dühösen, rossz helyre kerül, közelébe a szirtnek,
S orral a sziklafövenyre szorul, mely a vízre benyúlik.
És belerezdül a bérc, a lapátok a zátonyok élén
Reccsennek szanaszét: ott függ, odatörve az orr-rész.
Ugrálnak fel mind, kiabálnak, időt pazarolván,
S kézbe kerítve a vas-veretű rudakat meg az éles
Csáklyákat, szedik össze a roncs evezőket a mélyből.
Ám megörül Mnéstheus, a siker felszítja, evezni
Kezd szilajon, majd alkalmas szelekért esedezvén
Nyílt tengerre kerül, taraján tovafutva a víznek.
Mint a galamb felijed fészkén, a hegyek hasadékán -
Hol lyukacsos meredély oduját és őrzi övéit -
S verdes a szirtfal előtt vadul és rémülten, a rétnek
Tartva utóbb, hol a halk szeleket horzsolja s e ritkás
Útra leszáll, gyors tollát már teregetve nyugodtan:
Így szeli vég-szakaszát Mnéstheus is a tengeri síknak,
Ily sebesen suhan önmaga lendületével a Bálna.
És utoléri előbb a magas fok alatt a segélyért
Hasztalan ordító, rejtett zátonyra feneklett
Sergestust, ki a tört evezőkkel is úszni szeretne.
Majd otromba Chimaeráját közelíti Gyásnak
S hagyja le már ezt is, hisz nincs kormányosa többé.
Egy van a verseny e végszakaszán csak előtte - Cloanthus.
Hát őt űzi szorongatván most teljes erővel.
S kétszereződik a tetszés-zaj, tüzelik, noszogatják
Mind az előretörőt, visszhangzik a menny a zsivajtól.
Ám a közel diadalmat, a hírt amazok dühe védi
És a dicsőségért egy sincs, aki halni habozna;
Itt meg fűt a siker: győzik, hát győzni remélnek.
S úgy látszott, orr-orr mellett futnak be valóban,
Hogyha a két tenyerét tengernek tárva Cloanthus
Istenségeihez nem eseng fogadalmi fohásszal:
“Hullámok fejedelmei! én, vizetek ki hasítom,
Hogyha kivánságom pártolnátok, ma e parton
Oltártokra fehér tulkot tennék örömömben,
Sós habotokra borítva belét, java borral utána.”
Szólt s a habok mélyén hallotta a néreidáknak
És Phorcusnak egész serege s Panopéa, a szűzlány,
Portúnus pedig ő maga volt, ki tovább taszitotta
Izmos markával; mire az, sebesebben a szélnél
S gyors nyílnál, a föveny fele szállt, kanyarába a révnek.
Anchísés fia most, mint szokták, hívja a többit,
S harsány hírnöke hangja jelenti: Cloanthus a győztes,
Erre halántékát zöld repkénnyel koszorúzza,
Míg a hajóknak három-három üszőt adományoz
És bort is, valamint nagy súlyu talentum ezüstöt.
Ámde kitünteti főleg a gályáknak vezetőit:
Szőtt meliboeai bíbor-arany köpönyeggel az elsőt,
Rá széles, két maeander volt körbehimezve,
És a királyfi, amint szilajon - látszik: liheg - űzi
Ídai zöldben a gyors-iramú gimeket gerelyével,
Ám Jupiternek jó-röptű fegyvernöke Ída
Bérceiről horgas lábával a mennybe ragadja:
Hasztalanúl emelik karjuk fel a csillagos égre
Vén őrzői, dühödt kutyafalka hiába ugatja.
Az, kit másodikul vitt célba utána erénye,
Hármas arany-fonatú lánc-páncélt kap, melyet egykor
Démoleostól ő vívott el a gyors Simoisnál,
Győztesként magas Ílium aljában, hogy a hősnek
Most odaadja viselni: diszítse s védje csatáin.
Sokszorosan súlyos terhét két szolga cipelte
Görnyedt vállán, Phégeus és Sagaris; noha egykor
Démoleos maga űzte a szétszórt trószokat abban.
Harmadikuk rézüst-párat nyer tőle, s ezüstből
Domborművekkel derces díszkelyhet emellé.
S immár megkapták mindnyájan a díjat, oszoltak
Büszkén kincsükre s fejükön pun színü szalaggal,
Hogy szörnyű szirtjéről nagy nehezen leszakadván,
Dicstelenül s evezők híjján s kinevetve, egyetlen
Gyenge lapátsorral Sergestus oson be hajóján.
Mint mikor olykor a töltésen kígyóra találunk,
Mely kocsi-abroncstól átszelve hever, vagy a vándor
Súlyos szikla-dobásától félholtra csapottan;
S kúszna, de nyúlt derekát perecekbe hiába csavarja,
Már csak a melle dühöng, szeme szikrázik, meg a fúvó
Nyak meredez magasan, sebe megbénítja a törzset,
S gyűrübe gyenge emelni magát, karikáin a görcs ráng:
Így evezett, ily lassú vánszorgással a gálya;
Vásznat bont mégis, hogy a telt vászon vigye révbe.
S Aeneás Sergestus igért díját odaadja,
Mert boldog, hogy a bárka s a társai visszakerültek.
Egy Pholoé nevü krétai rabnőt kap, ki Minerva
Mesterségeit érti s ikerpárt szoptat a keblén.
    Ám kegyes Aeneás, befejezve e számot, elindul
Egy zöld rétre, melyet mindenhonnan vadon erdő
S hullámos hegy ölel; közepén színházszerü völgye
Pályamezőny, ahová sok ezernyi hivével a bajnok
Most bevonul s a magas dobogóra telepszik a körben.
Itt jutalommal azok szívét ösztönzi, akiknek
Fürge futásban van kedvük vetekedni a díjért.
S jő a sicánus a teucrusszal vegyesen, de az elsők
Nísus s Euryalus - - -
Euryalus gyönyörű alakú, viruló gyerekifjú,
Kit szüzies szeretettel imád Nísus; Priamusnak
Fényes sarja halad nyomukon, fejedelmi Diórés;
Majd Salius szökken fel meg Patrón; az: acarnán,
Ez: Tegeából jött, Arcádia adta családját;
Éltes Acestésnek lépdel két társa mögöttük,
Erdeiek, trínacriaik: Helymus Panopésszel;
S még sok más is, akik hírét a homály betakarta.
Hozzájuk szólt Aeneás, közepén a tömegnek:
“Halljatok és szavaim vígan szivetekbe vegyétek!
Senki nekem jutalom nélkül nem megy ma el innét.
Két-két gnósusi kopja a díj, kicsiszolt fejü, fényes,
És egy ezüstdíszes, kétélü szekerce; melyekkel
Mindenkit megtisztelek. Ámde külön koszorúzom
Első hármatokat, halavány olajág e jutalmam.
Míg ki legelső lesz, csótáros mént kap; a másik
Egy amazon tegzet thrák vesszőkkel telitöltve,
Mely széles szinarany szíjjal van körbecsavarva,
És sima, drágakövek boritotta kapocsba csukódik;
Végül a harmadik ezt: argív sisakom vigye díjul.”
Még ki se mondta, felállnak azok, hogy hallva a rajtot
Fürge futással mind pattanjon a pályavonalról:
Zúgnak mint zivatar, s csak a cél, az jár az eszükben.
Elsőnek Nísus rohan és tovahagyva a többit
Száll a szelek, száll mennykő szárnyainál sebesebben.
Legközelebb fut utána, de jókora távolságban
Háta mögött, Salius. Kit még messzebb lemaradva,
Harmadikul követ Euryalus - - -
Euryalust Helymus követi. S közvetlen a sarkát,
Íme, tiporja egész erejét beleadva, Diórés,
Már váll vállon: a pálya ha hosszabb lenne, lehagyná,
Vagy legalábbis kétségessé válna e verseny.
S majdnem elértek már kimerülten a célhoz, a pálya
Vége felé, amidőn Nísus valahogy belelépvén,
Megcsúszott a szegény, a leölt tulkoknak a földre
Folyt iszamós vérén, mely a zöld füvön állt pocsolyákban.
S itt a legény, ki örült, hogy győz, nem tudta tapodni
Talpával többé a talajt, kifutott az alóla,
S orra bukott meginogva a szent vérben s ürülékben.
Ámde szerelmét, Euryalust, ekkor se feledte:
Úgy szökkent fel a sárból, hogy Saliust megakassza;
S ez nekiment s elesett szintén a sikos homokúton.
S Euryalus kitör és ő jut hive áldozatából
Első helyre s győz a vidám zaj, a taps közepette.
Háta mögött Helymus, s mint harmadik ér be Diórés.
Ám az egész kör széles színe előtt, az atyákkal
Szemben, elöl, Salius nagy lármát csap, hogy a csellel
Elragadott első díjat pedig őneki adják.
Euryalus mellett közkedveltsége s igéző
Könnyei szólnak: a szép testben vonzóbb az erény is.
Védi kivált és nagy hangon pártolja Diórés,
Ő ugyanis csak ekép győzhet, mint úgyis utolsó
S veszne a díja, ha tán Salius kapná meg az elsőt.
Csakhogy: “Nem rövidültök meg, fiaim! - felel erre
Aeneás atya -, senki nem is bolygatja babértok:
Ám nekem ártatlan hivemen könyörülni szabadjon.”
Szólt, gaetúlus oroszlán-bőrt nyújtván adományul,
Nagy, sürü bundájút, szinarany körműt, Saliusnak.
“Hát ha a vesztes ilyen nyereményt kap, az orrabukotton
Hogyha te így megesel, mily méltó díj üti markát
Nísusnak? - szólt Nísus -, kit legelőbb koszorúzol
S megdícsérsz, ha miként Saliust, el nem hagy a jósors!”
Mondta s a képét és trágyás testét odatolta:
Mily mocskos, maszatos. Kacagott a derék atya rajta,
S egy paizsot hozatott ki, melyet remekelt Didymáon
S elloptak danaók Neptúnus szent kapujáról.
Így tisztelte meg, ekkora díjjal a nagyszerü ifjat.
    Véget vetve e versenynek s a jutalmat elosztván:
“Most pedig - úgymond - álljon elő, ki szilárd a szivében
S körbetekert karját és öklét bátor emelni.”
Egyszersmind viadalra kitűz kettős tusadíjat,
Borjat a győztesnek, szinarannyal szőtt szalagokkal,
Míg vigaszul szablyát és szép sisakot kap a vesztes.
Nincs is késedelem; kimagaslik azonnal a nézők
Nagy zaja közben a szörnyü Darés, azután odacammog,
Ő, ki merész maga volt egyedül megvívni Parisszal,
És a halom mellett, hol nyugszik a nagyhirü Hectór,
Ormótlan testét hős Bútésnak, ki Amycus
Bebryx törzséből hirdette magát eredettnek,
Úgy odavágta, hogy ott pusztult el a sárga homokban.
Hát ilyen ember volt, ki fejét a tusára először
Szegte magasba, a széles vállu Darés: le-lesújtott
Hosszú karjaival s mutogatta a légben ütését.
Nézik, a párja ki lesz; de ki sem mer a sűrü tömegből
Lépni elé, se a bőr-fonatot felhúzni kezére.
Boldogan azt hiszi hát, hogy a többi nem áll ki a díjért,
Éppen ezért szarvon fogván baljával a borjat,
Hirtelen Aeneás lábához lép, e szavakkal:
“Istennő fia, hogyha velem mind gyáva tusázni,
Állanom itt mire kell? illő-e időm pazarolni?
Add adományod már!” Rivalogva helyeslik az összes
Dardanidák, az igért díjat követelve a hősnek.
Ekkor Acestés Entellust elkezdi, miközben
Ül közelében a zöld fű-dombon, feddeni nyersen:
“Entellus, te, a leghiresebb hős rég, ma mi hasznod?
Hogy hagyod: ily nagy ajándékot békén, tusa nélkül,
Más vigyen el! Hova tűnt tanitónk, a mi égi Eryxünk,
Kit ma hiába hivunk? Hova lett Trínacria-szerte
Ismeretes neved és függő prédái lakodnak?”
Válaszol az: “Nem a dicsvágy gyávult el kebelemben,
Él az önérzetem is; de hiába, a lomha öregség
Hűti hideg vérem, s az erő le-lelankad e testben.
Lennék csak fiatal, mint rég, mint most e mitugrász
Arcátlan siheder, lennék ismét, igen, ifjabb,
Jöttem volna, de nem jutalom, nem e szép bika végett,
Nézem is én adományotokat!” Mondotta: miközben
Pár iszonyú-súlyos kesztyűjét vágta középre,
Szörnyü Eryx két kérges bőrszíját, amelyekkel
Harcain ökleit és karját egykor mutogatta.
S tátva maradt szájuk, hogy mint meredeztek e vastól
S ólomtól dagadó, hét-rétegü nagy bika-hátak.
Nézte kivált, hüledezve Darés s irtózva kerülte;
Ám Anchísés nagyszivü sarja a szíj tömegének
Borzasztó bogait bámulva kezébe ragadta.
S most az öreg, szive mélyéből, így szólt, e szavakkal:
“Hátha a Herculesét láttátok volna, amellyel
Épp e fövényen vítt bús harcot, az ő tusaszíját!
Mert ez a fegyver a bátyádé volt egykor, Eryxé
(Nézd, ide ráfreccsent a velő, itt meg csupa vérfolt),
Ezzel rontott rá a nagy Alcídésre, ezekhez
Szoktam volt magam is, míg ifjui vér tüze fűtött
S míg az irigy vénség a halántékomra nem őszült.
Ám ha Darésnek, a trójainak, félelmes e fegyver,
S tilt kegyes Aeneás, valamint aki unszol, Acestés,
Küzdjünk egyformán. Temiattad elállok Eryxnek
Szíjaitól, ne remegj és trósz kesztyüd te se használd.”
Mondta s a vállairól kettős köpenyét lecsatolván
Vaskos tagjait és csontos karját kitakarta,
Így állt meg, félelmetesen, közepén a porondnak.
Anchísésfi atyánk azonos pár szíjat ad ekkor
És két karjuk egyenlően köti körbe a harchoz.
Mindegyik ugrik azonnal s áll lábujja hegyére,
Ökleiket remegés nélkül fölemelve magasra.
Ámde merész fejüket húzzák be, ütés nehogy érje,
Kar keveredve a karral ekép kezd küzdeni bőszen,
Fürge futásában bízván az s ifju korában,
Tagjainak tömegében ez és erejében; azonban
Lomha a láb, lihegés lankasztja a marcona testet.
Sok vak ütést tesznek közben mindketten a küzdők,
Mellüregükre csapásra csapás sok hull, hogy a szívük
Tompán zúg bele, míg szilaj öklük a fül s a halánték
Táján repked, a durva ütések alatt recseg álluk.
Ám megvédi helyét Entellus, tartja keményen,
Teste hajol csak el, és éber szeme őrzi a szíjtól.
Az meg, mint ki erős várat támad hadi-géppel,
Vagy bekerítve körülvesz fegyverrel hegyi fészket,
És kutat itt is, amott is, hogy hol adódna bejárat, -
Így cselez, ám minden kísérlet elérnie meddő.
Entellus nekidül most és csap a jobbja magasba,
Csakhogy látta a lendületet fentről fenyegetni
S fürgén félrehajolva hamar kikerülte a másik;
Légbe veszett az ütés, Entellus meg maga hosszan,
Szörnyű súlyával utána zuhant, sulyosan le a földre,
Mint erymanthusi erdőben vagy a rengeteg Ídán
Odvas törzsével tőből kiszakítva fenyőszál.
Szánva felugrik a teucrus had. Trínacria népe;
Csillagokig csap a lármájuk; legelöl fut Acestés
S egy-koru társát részvéttel felhúzza a földről.
Ám sem meg nem gyengül, sem nem retten a bajnok,
Csak szilajabb lesz, erőt ad néki a harcra haragja.
S ekkor szégyene felszítván, meg a bátor önérzet,
Űzi Darést, ki hanyatt-homlok fut előle, lobogva,
Végig a síkon, s úgy veri hol jobb, hol bal ököllel.
S nincs nyugalom, se szünet. Valamint sürü jéggel a zápor
Csattog a tornyokon, úgy veri két kézzel, szakadatlan
És döngetve Darést a vitéz, míg kergeti körben.
Elharapódzni az ily haragot nem tűri azonban
Aeneás atya, s Entellust se dühödni szivében,
Szünteti hát az ököl-viadalt, kiragadva a fáradt-
Gyenge Darést és így simogatja baráti szavakkal:
“Szánandó te, ugyan hogy tudtál lenni ily őrült?
Nem veszed észre a másik erőt, hogy a menny: oda fordult?
Istennel ne tusázz!” Így szólt, befejezve a párbajt.
Az meg alig vonszolja magát, be-beroggyan a térde,
És kókadt feje kóvályog, köpvén ki az alvadt
Vért és vérrel elegy fogait: hű hívei révbe
Így viszik és - hívásra - utóbb kardját a sisakkal;
S Entellusra ekép marad egy bikaborju s a pálma.
Győztes önérzettel szól az, borjára kevélyen:
“Istennő fia, és teucrok ti, figyeljetek énrám,
Megmutatom, mily erő hevitette a testemet ifjan,
S hogyha ki nem viszitek, mily vég várt volna Darésre.”
Mondta s elébe került a tuloknak, amely tusadíjként
Ott állott, azután lendítve kezét, a magasból
Tülke közé sújtotta az irgalmatlan ökörbőrt,
Homloka csontjait is beszakítva, az agy velejéig:
Földre-rogyott a bika s páráját, rúgva, kifújta.
Az meg e szókra fakadt, szívéből ejtve ki újfent:
“Jobb adomány ez, Eryxem, mint holt árnya Darésnek,
Vedd; s leteszem győztes szíjam, tudományom örökre!”
    Aeneás ezután azokat szólítja a színre:
Kik gyors íjjal akarnak tán versenyt vetekedni,
Díjat tűz ki, Serestusnak pedig árbocot állít
Bárkáján s izmos kézzel kötelet köt a rúdra,
Melyre sebes gerlét hurkol, célul nyilaiknak.
Gyűlnek a bajnokok és jeleik sorsolni bedobják
Egy érc-öblü sisakba; s öröm-rivalás közepette
Hippocoón lesz, a Hyrtacidés, mind közt a legelső,
Majd, ki imént a hajós-számnak volt győztese, Mnéstheus,
Mnéstheus, kit zölden-viruló olajág koszorúzott.
Harmadik Eurytion, neked, ó, nagy Pandarus, édes
Testvéred, teneked, ki nyilat legelőbb röpitettél
Rég az achívra, midőn a frigyet fölbontani kértek.
Végül a vassüveg alján már nem volt, csak Acestés,
Készen az ifjakkal maga is kifeszíteni karját,
Ívelt íjjaikat nagy erővel a férfiak ekkor
Meghúzván, ki-ki tegzéből a nyilat kiragadja.
S pendül a húr, a sebes vesszőt legelőször a légbe
Ifjú Hyrtacidés lövi fel, karcolva a mennyet;
S az lecsap és vele szemben az árboc-fába furódik.
Reccsen az árboc, vergődik rémülten a gerle,
Csapdos a szárnyaival szörnyen, mindenfele hallják.
Felvont íjjal most Mnéstheus állott ki keményen,
És a magasba szegezte szemét, ahová nyila célzott.
Ám a szegény vesszőjével madarat nem is érint,
Len-zsinegén ama hurkot vágja csak át, mely az állat
Csüdjeit ott a vitorla magas csúcsára csomózta.
Szállt is el! és a sötét felhők fele tűnt a szelekben.
Íme imát rebeg Eurytion bátyjához azonban,
S mely készen kifeszítve az ijj idegén ül, a nyíllal,
Látva a víg madarat tollát teregetni a felhők
Árnya alatt, az üres levegőben gyorsan elejti.
Ernyedten lezuhan, lelkét fennhagyva az égnek
Csillagain, de a sebzett test a vasat veti vissza.
Díjat Acestés így nem bír hát nyerni magának;
Vesszőjét az apó lövi mégis a menny magasába,
Hogy tudományát és nyila pengését bemutassa.
Ekkor hirtelen égi csudát látnak szemeikkel,
Fontos előjeleként a jövőnek; amit kitünő vég
S később teljesedő, remegő jós-szók igazoltak.
Mert meggyúlt röptében a híg felhőkön a nádszál,
Lánggal festve nyomát, azután a finom levegőbe
Tűnt elenyészvén, mint mikor olykor a menny pereméről
Egy csillag leszakad, s égő csóvát von esése.
Állt hüledezve a teucrus had, Trínacria népe
És könyörögtek a mennyhez mind; nem vette kicsinybe
Még a nagy Aeneás sem a jelt, hanem adva azonnal
Garmada kincset, a boldog Acestést átöleli s szól:
“Vedd el, atyám; a hatalmas olympusi úr e jelével
Téged akart sorodon felül is tisztelni bizonnyal.
Vedd: mit adunk, öreg Anchísés, ő nyerte e díjat,
Képekkel teleírt vegyitő, ime, fényes ajándék,
Anchísésnek, atyámnak, a thrák Cisseus maga adta
Emlékül s a barátságot bizonyítani hajdan.”
Szól s a halántékát üde repkénnyel koszorúzza
S hirdeti, hogy győzött, mindet megelőzve, Acestés.
S Eurytion van olyan jó, hogy nem irigyli a díjat,
Bárha az ő nyila lőtte le fenn, nem a másik, a gerlét.
Majd ki zsinegbe talált kap ajándékot, s az utolsó
Az, ki sebes vesszőjével csak az árbocot érte.
    Versenyük Aeneás atya most sem zárja azonban,
S ifju Iúlus gondviselő társát odaintvén,
Épytidést, figyelő füleit telesúgja, e szókkal:
“Ascaniushoz eredj most és mondd meg, hada hogyha
Kész a fiuknak, a lóversenyre ha már betanítvák,
Fegyveresen seregét idehozza nagyatyja elébe!”
Szólt s a betódultak tömegét utasítja: a hosszú
Pályateret hagyják már el, hogy a kör kiürüljön.
S csótáros lovakon beüget szüleik szeme láttán
Egy egyaránt fényes, fiatal had; a trójai ifjak
És Trínacria népe soruk zsivajogva csodálja.
Fürtjeiben mindnek nyírott koszorú, ahogy illik;
Van, ki acél-hegyü, somfa gerely-párat visel aztán,
Más, vállán, sima tegzet; fent, mellükre lecsüggve,
Meg nyakuk átölelő, hajlékony aranyfonat omlik.
Számra lovas-csapatuk három, három halad élén
Hadvezető mindnek; ki-ki hat pár ifjat igazgat,
Kik két-két tiszttel ragyogó két rajra oszolnak.
Víg gyerek-osztagaiknak egyik vezetője a később
Majd italus-gyarapító kis Priamus, ki nagyatyját
Őrzi nevében s tőled ered, nagyhírü Polítés;
Thrák telivér viszi most, hópettyes mén, mely a mellső
Két csüdjére kesely, míg fölvont homloka holdas.
Másik Atys: rá megy fel az Átiusok latin ága,
Pöttöm Atys, kit igen szeretett, mint ifjat, Iúlus.
Végül a mind közt legszebb is beviharzik: Iúlus,
Sídoni ló hátán: ezt adta a hókaru Dídó
Emlékül s a barátságát bizonyítani hajdan.
Éltes Acestésnek Trínacria táji csikóin
Vágtat a többi legény - - -
Látva, mi félénkek, víg tapsban tör ki, s atyáik
Agg arcát hiszi visszatekinteni róluk a dardán.
Erre felajzva körüllovagolnak övéik, a nézők
Színe előtt, mire Épytidés fennhangon, a készen
Váróknak jelet ad s ostorral messzire cserdít.
Szétiramodnak egyenlő osztagaik, de a hármas
Rajba bomolnak oszolva megint, majd híva, hadukkal
Visszaviharzanak egymásnak fordítva a fegyvert.
Mások eközben előtörnek, majd hátra huzódnak,
És körök ellen kört alkotnak szemben a síkon,
Fegyveres ütközetek látszat-képét alakítván;
És hol iramlanak el háttal, hol előre gerellyel,
Hol meg mennek az ellennel békében, egyenlőn.
Mint a magas Krétának ahogy labyrinthusa hajdan
Állítólag a vak boltok boritotta ezernyi
Járaton úgy vezetett, csupa csel hurokútba szövődvén,
Hogy se kijutni, se vissza jelet folyosói nem adtak:
Úgy kanyarogtak a kis teucrok, bonyolítva futásuk
És iramuk harccal játékosan összekeverve,
Mint átúszik a játszadozó delfinhad a habzó
Carpathuson, vagy tengerein tovaszáll Libyának.
Újra behozta e torna-szokást pedig ily futamokkal
Ascanius, mikor Albát fallal övezte, a Hosszút,
S megtanitotta az ősi latin népet bemutatni,
Mint ifjan maga is gyakorolta s a trójai ifjak;
Alba meg adta övéinek át; innen veszi végül
S ősi szokásként most is tartja a nagyhirü Róma;
“Trója” - ma így hívják, s a fiúkat “Trójai Had”-nak.
Hát így folyt le a verseny a szent atya tiszteletére.
    Itt: ekkor lett hűtlen a Sors hozzájuk először.
Mert sok számmal amíg tisztelni a sírt vetekednek,
Égi hazájából Írist sáturnusi Júnó
Jó szeleket fúván, elküldi az Ílium-adta
Gályákhoz, mert marja a gond, s az a régi seb is fáj.
Meggyorsítja eveztét erre a százszinü íven,
És hamar ösvényére a szűz látatlan aláhull.
S nézi a nagy tömeget, de leméri a partot, a puszta
Révet is és őrzetlen lenni találja hajóik.
Visszavonulva, a messzi magányos öbölben, az összes
Trójai asszony a mély tengerre tekint ki azonban
S Anchísés hulltán kesereg könnyezve. Hej, örvény,
Zátony, a csüggedt népre de sok vár még! Ez a gondjuk;
S vágyuk a város, - a víz veszedelmeit állni megúnták.
Ekkor a szűz, nagyon is rossz szándékkal, levetette
Égi alakját, öltözetét, seregükbe teremvén;
S lett az öreg Beroé, ismárus-bércei Doryclus
Hajdani nagy nevü, jó faju, sok gyerekű felesége;
Így surrant seregébe a dardanus édesanyáknak.
“Ó, nyomorultak - sírt -, akiket kímélt az achájok
Karja a harcban a hon bástyái alatt! te szegény nép,
Bal-sorsod mily végromlásra akar kijelölni?
Trója bukása után hetedik nyara járjuk az összes
Földeket és vizeket: hány égövön és a kietlen
Szirtek hány akadályán át! mialatt a menekvő
Ítaliát, a nagy ártól tépve, a tengeren, űzzük.
Bár ez Eryx testvér tájéka, s a gazda: Acestés -
Várost és falat itt se szabad népünknek emelni?
Ó, honom, és ti, kiket kár volt kiragadni a harcból,
Isteneink! soha trójai várról már ne beszéljünk?
S Hectór két folyamát többé sose lássam, a Xanthust
És Simoist? gyertek, gyújtsuk fel e szörnyü hajókat!
Mert álmomban elémsápadt Cassandra, a jósnő,
S égő üszköt adott: »Itt van - szólt - Trója: lakástok
Erre keressétek.« Nos a perc eljött, cselekedjünk,
Késni e jelre tilos. Négy oltár áll, ime, mindnégy
Neptunusé; ad róla tüzet, de erőt is az isten.”
Szólt s a gonosz csóvát ő kapja kezébe először,
Majd magasan megvillogtatva, egész erejével
Elveti. Megdermedtek az íliadák, szivük ámult.
Ekkor a legkorosabb közülük, Pyrgó, a királyi
Sok Priamus-fiu felnevelő-dajkája kimondta:
“Nem Beroé, nem rhoetéumbeli ez, se Doryclus
Hitvese, asszonyok; isteni méltóság jele jegyzi,
Nézzétek csak e láng szemeket, mily szellemi, s arcát
S lábai lépését, és hogy csendül szava ajkán!
Én az imént váltam csak el épp a beteg Beroétól,
Még sajnálta, csupán neki nem szabad ünnepet ülni,
S Anchísésnek adósa lesz illő tiszteletével.”
Ennyit mondott - - -
Ám az anyák eleinte haboznak, irigy szeme méri
Mindnek a gályahadat, nem bírván dönteni égő
Vágyuk e földre s a sorsuk-igért hon közt sehogyansem:
Egyformán libegő szárnyon mikor ég fele fordul
S hosszu ivet von a szűz szálltában a fellegek alján.
Megdöbbennek e jelre, s elönti az indulat őket,
S futnak a házba, sokan meg az oltárokhoz, a lángot
Ellopni, s galyakat, gyújtóst, üszköt hajigálnak.
Féke-szakítva dühöngeni kezd Vulcánus is erre,
Cifra fenyő-fara, rúdja, ülése kigyúl a hajóknak.
Anchísés sírjához, a színköri székek elébe
Eumélus viszi meg, hogy a gályahad ég, odanézve
Már maguk is látják, mint száll sürü füstje a tűznek.
Ascanius, ki lovascsapatát örvendve vezette,
Elsőnek fut a felbolydult kikötőbe, azonképp,
Gyors ménjén, az ijedt tisztek szava bárhogy is óvná.
“Hát ez az őrültség mi megint? mire jó, mit akartok? -
Szólt -, ti bolond népség! nem az ellenség, nem az argív
Gyűlölt tábora ég, de reményetek! én pedig, íme,
Ascanius vagyok!” Evvel eléjük vágta sisakját,
Melyben imént hadi-játékuk rendezve feszített.
Ekkor elősiet Aeneás is a trójai haddal.
Erre a rémült nők szétfutnak azonnal a parton,
S merre mi van: csalitokba s bérc-odvakba bebújnak;
Ott bánják bünük, élni se vágyva, de józanul immár
Ráismernek övéikre, s szivük elveti Júnót.
Ám a vadul lobogó lángok dühe nem lohad ettől;
Már a vizes bordák közt lassan füstöl a kóc is,
S míg halkan harapódzva emészti a gőz a gerincet,
Végromlása egész testére lehull a hajóknak,
Hogy sem a hősi erő itt nem használ, sem az oltás.
Aeneás a kegyes, köpenyét megtépve a vállán,
Karját tárja s a menny irgalmáért rebeg ekkor:
“Mindent megtehető Jupiter! ha a trójai népet
Végképp meg nem utáltad még, ha az ember ügyére
Régi kegyelmed néz, oltsd el gályánkon a tűzvészt,
S teucrok e kis vagyonát, atya, add, ne eméssze enyészet;
Vagy ha megérdemlem, te magad sújtsd mennyköveiddel
Mélybe mi még megvan, s itt üssön el engem is öklöd!”
Még ki se mondta, midőn zápor zúdul le szokatlan
Vak viharok közepette dühöngve, morajlik a mennybolt
S reng felföld és puszta; az ég pedig ontja e nedves
Auster-üzött, sűrű zivatartól éjszin esőket,
Míg a hajók fentről feltelnek, a félig-elégett
Deszkák átáznak s a veszély elfüstöl egészen:
Így menekült meg, négy híján, a hajóhad a vészből.
    Aeneás atya borzad e bús eseményre azonban,
S hányja fel és le hatalmas gondok habja a szívét,
Hogy siculus földet válasszon-e, mit se törődve
Sorsával, vagy Itália partja felé igyekezzék?
Ekkor a vén Nautés, az egyetlen, akit kitanított
S híressé tett sok tudományban a Trítoni Pallas
(Mert neki megmondotta, riasztó indulatával
Mit hirdethet a menny, valamint mit rendel a végzet),
Aeneáshoz eképp szólott, enyhíteni búját:
“Istennő fia, hogyha a sors int egyre, kövessük;
Bármi jön is, minden gyötrelmen győz, ki türelmes,
Ime az isteni dardán sarj számodra, Acestés:
Vond be ügyedbe, magad mellé fűzvén, vele társulj,
Ő is akarja, s akik nagy célod, terveid unják,
Mind hagyd hátra a bárkáik-vesztett maradékkal;
S vedd ki a vén öregek s az anyók seregét, kik a tengert
Nem bírják, meg a gyengéket, s aki retteg a bajban,
S hagyd, hogy e csüggedt nép falat itt magasítson, e földön;
S nézd nekik el, ha telephelyük úgy nevezik, hogy - Acesta.”
    Tettre hevítve az agg bajtárs e tanácsai szívét,
Elméjére a gond most tör csak, minden irányból.
Kétfogatán a vak Éj az eget berobogta eközben;
Ekkor tűnt elibé Anchísés, atyja alakja,
És e szavakra fakadt, sebesen lelibegve a mennyből:
“Ó, gyerekem, kit amíg éltem, mint életem egykor,
Úgy kedveltelek, Íliumunk fia, kit ver a végzet,
Engem az ég: Jupiter szava küld hozzád, ki hajóid
Óvta a tűzben s megkönyörült odafenn valahára.
Jó nagyon is, mit adott az öreg Nautés, ez az eszme,
Tégy aszerint: csak válogatott, hős-szívü fiakkal
Kelj át Ítaliába. Cudar, vad jellemü népség
Vár Latiumban igádra. A lenti világban azonban,
Dís palotája ölén, az avernusi mélybe merülve,
Engem kell fellelned előbb, fiam. Ám nem az ádáz
Tartarus-éjszaka bús árnyékai rejtenek: áldott
Élysiumbeli lényekkel lakom. Elvezet, áldozz
Éjszinü barmok bő vérével, a tiszta Sibylla:
Hogy tudd, várat a sors hol ad, és lásd lenn unokád mind.
Ám ég óvjon; a harmatos Éj fordul fele útján,
S már az irígy Hajnalfénynek lihegő lova ránkfúj.”
Szólt és ellebegett, mint pára a gyér levegőben.
Aeneás pedig: “Ó, hova futsz hát? merre? - kiáltott. -
Mért menekülsz, ki elől? ki nem enged téged ölelnem?!”
Így kesereg, s felszítja a hamván holt tüzet aztán,
S Pergama lárait és oltárán őszhaju Vestát
Szent liszttel meg telt tömjén-tartóval imádja.
    Majd tüstént hiveit hívja s legelőbb is Acestést,
Közli velük Jupiter szavait, szívbéli szülője
Intelmét, s esze hogy döntött az imént, hirül adja.
Nem késett a gyülés, hajlott a parancsra Acestés.
Átírják az anyákat a városba s ki a népből
Így óhajtja, ha már e dicső, nagy ügyet szivük unja.
Ők meg a bárkákon padokat pótolnak, a perzselt
Bordákat, rudakat s a kötélzetet is kicserélvén, -
Számra csekélyke csak, ám a csatán e csapat csupa bajnok.
Aeneás ezalatt meghúzza ekével a várost
S házhelyet osztva kiadja, hogy itt majd Ílium, arra
Trója legyen. Megörül neki Trója szülötte, Acestés,
És hivatott bírákkal gyűlést nyit, jogot alkot.
Majd az Eryx tetején szentélyt emel égi közelben
Ídalium Venusának, a sírhoz meg papot állít
És az egész erdőt szentelteti Anchísésnek.
    S már mindenki betelt a kilencnapi torral, az oltárt
Megtisztelte a nép, amidőn a szelíd fuvalatra
Hab lesimul, s a szilaj, szeles auster az árra csal ismét.
Rettenetes zokogás kél erre a part kanyarában;
S egy napon, éjjelen át egymásra borulva időznek.
Sőt az anyók maguk is, meg akik már látni se bírtak
Több vizet, úgy féltek s irtóztak a puszta nevére:
Menni akarnak az út minden veszedelme elébe.
Aeneás, a szelíd, szól pár jó szót nekik ekkor
S őket sírva Acestésnek, rokonának ajánlja.
Ennek utána Eryxnek három üszőt, a Szeleknek
Bárányt vág és sorban eloldattatja hajóit.
Ő meg olajlombnak fűzvén a fejére füzérét,
Áll a hajótaton és a zsigert a habokba hajítja,
S fölmagasodva, a csészéből önt bort is a vízbe.
Jó szél kel föl a gálya mögött a seregre eközben;
Csapkodják a habot, vetekedve eveznek a társak.
    Ám ezalatt Neptúnust így szólítja a gondok
Marcangolta Venus, szívéből öntve ki búját:
“Júnó bosszuja - nagy, ki nem oltódó dühe késztet,
Neptúnus, hogy most lealázkodjam könyörögni,
Mert se a hosszu idő, se a jóság nem szelidíti,
Nem nyugszik, Jupiter szava, sors: meg nem töri immár!
Mit neki, hogy Phrygiának ölén elemészti a váram,
S vad dühe minden kín nemeit népemre zudítja:
Trója leverte után maradékait üldözi, - csontjuk,
Puszta poruk! De okát ő tudja e gyűlöletének.
Jó múltkor magad is láttad: vizein Libyának
Egy-kettőre milyen vészt vert fel, a mennyre habokkal
Sújtva, de Aeolus orkánjában bíznia kár volt;
Merte pedig mindezt birodalmadban - - -
Most is a trójai nőket, im, ily vétekre tüzelte:
Felgyújtatta a gályahadat gonoszul, hogy a bárkák
Vesszenek el, s idegen földön hagyjuk hiveinket.
Esdek, a többinek adj legalább vizeden teli vásznat
S engedd meg, Laurentumnál érjék el a Thybrist,
Hogyha e kérésem jogos, és falat ott ad a Párka.”
Szólt a Saturnusi erre, a mély habokat zabolázó:
“Méltó, hogy birodalmamban megbízz, Cytheréa,
Innen eredsz te is. És meg is érdemlem: ki a tenger
S menny mérgét, dühös indulatát oly gyakran eloltom.
Ámde a Xanthusra s Simoisra! a szárazon éppúgy
Őrizem Aeneást. Hisz amint üldözte a félholt
Trójai hadsereget, s a falakhoz nyomta Achillés
S ölt sokezert, és megtelt medre nyögött a folyóknak,
Hogy nem tudva utat, nem lelte a Xanthus a tengert:
Aeneást, ki a hős Pélídést hívta tusázni,
Bár se erőre, se isteni kegyre nem álltak egyenlőn,
Ködbe takarva kihoztam, akárhogy vágytam a vétkes
Trója falát, kezeim művét, feldúlni fenékig.
Érzületem ma se más, hagyj hát fel az aggodalommal.
És mire vágysz: az avernusi rév bizton befogadja.
Egy lesz csak, kit majd keres, ám a habokban az elvész,
Egy fog a többiekért pusztulni - - -”
Megszelidítve szivét e szavakkal az isteni nőnek
S kedvre derítve, arany hámot tesz az úr a lovakra,
S vad szájuk zabolázva, egészen elengedi fékük.
Kék kocsiján a habok tetején így száll tova könnyen;
S víz kisimul, dörgő küllői alatt a szökőár
Duzzadt tükre lohad, fut a köd le a végtelen égről.
Erre a kísérők különös hada: jókora bálnák,
Glaucus öreg kara jő s Ínó fiusarja, Palaemon,
S fürge tritónokkal Phorcus minden követője.
Balra Thetis, Melité, valamint Panopéa, a szűzlány,
S Nisaeé, Spíó, de Thalía s Cymodocé is.
    Aeneás atya aggódó szive akkor örömre
Édesedik, ki is adja azonnal: emelni az összes
Őrfát, vásznuk felvonván karján a rudaknak.
Mind “lábat készít”, egyaránt egyszerre lazítván
Balra az öblöt, majd jobbra, s szarvát szakadatlan
Föl-le tekerve: magától száll a szelekben a gálya.
Sűrü rajuk Palinúrus kormányozza az élen,
Adva parancsba, magát mind hozzá tartsa a többi.
S már közepét súrolta a mennynek a harmatos Éjjel
S oldozgatta a fáradtság gyengéden a durva
Padra borult utazók evezéstől zsibbatag izmát:
Hogy lesuhanva a súlytalan Álom a csillagos égből
És megbontva a légi homályt, árnyát is elűzvén,
Rád szállt és szomorú szendert szemeidbe neked szórt,
Ártatlan Palinúrus! A gálya magas tetejére
Ült s e szavakra fakadt, Phorbas képében, az isten:
“Íasidés Palinúrus, a víz maga hajtja hajódat;
Egyformán fuj a szél; jó lenne pihenned egy órát.
Hajtsd le fejed, leragadt pillád ne keresse a munkát.
Én leszek az, ki kicsinyt végzem tiszted tehelyetted.”
Néki alig pislogva eként rebegett Palinúrus:
“Azt akarod, hogy rászedjen sima arca az árnak?
S már ne gyanítsam a víz csendes habjában a szörnyet?
Hogyne! vagy Aeneást tán bízzam a csalfa szelekre,
Én, kit olyan sokszor becsapott a vidám-derüs égbolt?”
Ily szavakat szólt és szoritotta szilárdan a kormányt
S el nem hagyta s a csillagokat bámulta merően.
Csakhogy az isten egy ággal, mely még nedves a Léthé
Habjaitól, a halántékán meghinti, s e bűvös
Styxi varázs a konok’ révült szemeit leragasztja.
Nem-várt álma alig hullt rá s lazitotta meg izmát,
Hogy fara egy darabon bárkájának beszakadván,
Rúdjával lesodorta hanyatt a habos-sürü mélybe,
Bár kiabált szakadatlan a hívek után, de hiába;
Az meg amott lebben le a lágy levegőre s eloszlik.
Ám a hajóraj a tengeri ösvényen megy előre,
Bátran, bizton, ahogy Neptúnus atyánk is igérte.
S már a szirének szirtjeinél szállottak, e hajdan
Szörnyü helyen, mely szürkéllt még a sok emberi csonttól
(Zengtek a sós habok, és szóltak sziklái szünetlen),
Hogy kormányosa vesztét és hánykódni a gályát
Észrevevén, a ködülte vizen maga kezdte vezetni
Bárkáját az atya, s szive így zokogott hive hulltán:
“Ó, te, ki menny s tenger derüjében oly annyira bíztál,
Most idegen fövenyen pőrén pusztulsz, Palinúrus!”

HATODIK ÉNEK
    Így szól sírva, hajói pedig szöknek zabolátlan,
Míg Cúmae euboeai part-peremére nem érnek.
Orral a habnak a had; dobják ki a vasfogu horgonyt,
Görbe vitorlások tarkállnak a tengeri parton.
Ugrik a sok fiatal fürgén a fövenyre: elérték
Hesperiát! néhány kovakőnek kezdi kiverni
Szendergő szikráit, mások a berki vadaknak
Rejtekeit, vagy a csermelyeket keresik fel az erdőn.
Ám kegyes Aeneás a magaslatokat, hol Apolló,
És az ijesztő barlangot, hol a szörnyü Sibylla
Titkos lakhelye van, szemléli; kinek kebelébe
Ihletet itt ad a délusi jós, itt szól a jövőről.
S már Triviánál járnak, arany szentélye csalitján.
    Daedalus, azt mondják, futván Mínós szigetéről,
Jó-röptű szárnyon feltört a magasba merészen,
Észak jégországa felé így szállt, e szokatlan
Úton, - Chalcis csúcsa felett ült csak le pihenni.
Itt legelőször is, ó Phoebus, hogy a földet elérte,
Szárnyát néked ajánlotta s szentélyt alapított.
És kapujára kivéste halálát Androgeósnak -
S hét fiatalt évente hogy áldoznak fel a bűnös
Cecropidák? (Iszonyú! ott rejti jövőjük az urna!)
Szemben e képpel a gnósusi táj látszik ki a vízből:
Pásiphaé oson itt a bikának alája feküdni
Ocsmány vágyában, - látják is e szörny-szerelemnek
Kétfaju emlékét, Mínótaurust, e keverményt,
És - a keservesen épített kastély-labirintust.
Jó még, hogy megszánva az égő szívü királylányt,
Ő maga, Daedalus az, ki az útvesztőt kibogozza
És fonalat használ léptét igazítani. Művét,
Ícarusom, ha a bú nem tépi; veled koronázná.
Kétszer akarta halálod aranyba kimetszeni, kétszer
Csüggedt vissza szülői keze. S bámulva csodálnák
Mind, ami ott van még, de siet már vissza Achátés,
És vele Déiphobé, Phoebusnak mint Triviának
Papnője s Glaucus lánysarja, ki szól is azonnal:
“Nincs ma idő ily látványosságokba merülni;
Öljetek inkább hét járomszűz tulkot, ez illik,
S áldozatul kiszemelt bárányt mellé ugyanannyit.”
Sürgeti Aeneást - nem késnek tenni a teucrok -,
Ekkor a nagy templomba behívja a szűz valamennyit.
    Itt euboeaiak szirtjének szörnyü üreggé
Szélesül oldala, száz kapuval, száz tág folyosóval,
Melyből válaszait száz hangon üvölti Sibylla.
Ők a küszöbnél hallják már a szüzet: “Tudakolni
Sorsotok, itt az idő - szól -, íme az isten, az isten!”
Mondja az ajtónál, eltorzul képe eközben,
Színében megváltozik, és haja borzad; a szívét
Rázza pedig vad háborgás kebelében; az isten
Szelleme szállta meg, attól nőtt meg, hangja is attól
Kapta nem emberi csengését. “Késel könyörögni -
Kérdezi -, Trójai Aeneás? késel? de a Néma
Háznak roppant ajtaja nem nyílik meg enélkül!”
Ezt mondván elhallgat. Az edzett teucrokon átfú
Csontjaikig jéghűs iszonyat; s a király könyörög már:
“Ó, Phoebus, ki nehéz sorsát Trójának örökké
Szántad s engedted, hogy az Aeacidést Paris egykor
Dardanus íjával leterítse, - te vagy, ki a számos
Ország partját körbenyaló oly sok habon által,
Massyl népeken át, Syrtis vize mosta mezőkön,
Ítaliának iramló föld-peremére vezettél.
Bárha a balsors itt tovaszállna a trójaiakról!
Mert jó lenne, ha szánnátok már Pergama népét,
Többi nagy istenek, istennők, ti, kik Íliumunknak,
Dardaniának nagy fényén dühre gyúltatok egykor.
És te is, ó szent jósnő, add - nem kérem e földet
Jogtalanul -, hogy a trójaiak Latiumba a teucrok
Hontalan isteneit, véd-szellemeit bevihessék.
S akkor márvány temploma lesz nálam Triviának
És Phoebusnak, s ünnep lesz Phoebus neve-napja.
Sőt neked is nagy szentélyt állítok fel e földön,
Itt őrzöm majd népemnek szánt titkos igéid,
Néked meg szent férfiakat szemelek ki, te kedves.
Jaj, de nehogy fáknak levelén add versed! a szélben
Szétröppennek azok, játékosan elkeverednek.
Jósolj csak te magad.” S elcsendesedett; befejezte.
    Ám Phoebust nem bírja a látnok még, iszonyúan
Tombol a barlangban: ha ki tudná tépni magából
Ezt a nagy istent! Ám habzó száját az a szóra
Annál inkább készti s igázza, lefékezi szívét.
Erre kinyíl az üreg száz roppant ajtaja önként
S hozza, keresztül a légen, a jósnő válasz-igéit:
“Ó, ki megálltál víznek ezer vészében - a földön
Még borzasztóbbak fenyegetnek -, a dardanidákkal
El fogsz jutni Lavínium országába, ne aggódj.
Mégis sírtok: bár sose jöttünk volna! Csatákat,
Szörnyü csatákat látok, vértengerben a Thybrist.
S lesz ott is Simois, Xanthus, lesz dór hadi-tábor;
Sőt Latiumban Achillés is lesz majd, aki szintén
Istennő fia; és nem fog tágítani Júnó,
Nagy nyomorodban, a teucroktól: ó, mennyi halandót,
Hány italus várost koldulsz végig könyörögve!
S teucrok e nagy veszedelme megint idegen feleségtől,
Más országbeli nászból származik - - -
Ám nyomorúságtól te ne félj, szállj csak vele szembe,
S hogyha nem enged a sors, annál inkább. A szerencse,
El se hiszed, gráj városból néz rád legelőször.”
    Cúmae szentélyében eként jósolt a Sibylla,
Gyászteli, kétértelmü igéit üvölti a barlang,
Közben, míg a valót ködösíti, szivének Apolló
Szegzi az ösztököt, úgy rázván a bolond zaboláját.
Hogy dühe csillapodott, és habzó szája bezárult,
Isteni Aeneás felel: “Ó, nincs kín, amely újnak
Vagy váratlannak tűnnék fel, szűz, mielőttünk.
Tudtam előre, mi jön, kiegyeztem e szívben a sorssal.
Azt kérem csak, hadd lássam meg apámat, a kedvest,
Hisz - mint mondják - itt, a setét Acherón mocsarának
Földre törése körül van a Holtak Urához az ajtó;
Nyisd meg e szent kaput és oktass ki a mélybe leszállnom.
Én, őt, lángokon át, vad, ezer fegyver közepette,
Vállaimon vittem ki az ellenség gyürüjéből;
S ő követett utamon minden tengerre, viselte,
Épp úgy, mint ahogy én, víz-éghajlat veszedelmét,
Bárha törődött volt és agg, és teste erőtlen.
Sőt ugyanő volt az, ki, hogy eljöjjek küszöbödhöz
S megkérleljelek itt, lelkemre kötötte. Könyörgök,
Szánd az atyát s a fiút, kedves (teheted, hisz Avernus
Berkei őréül nem választott ki hiába
Épp téged Hecaté), és Orpheus is felidézte
Lantja zenéjével, thrák húrján, hitvese árnyát,
Pollux meg testvérével »kicserélte« haláluk:
Folyvást, és járnak le-föl. Említsem meg a híres
Théseust? Alcídést? - Magam is Jupitertöl erednék!”
    Míg ezt mondta s a szent oltárt könyörögve karolta,
Újra a szűz kezdett el szólani: “Ég unokája,
Trójai Anchísés fia! könnyü leszállni a mélybe -
Nyitva a gyászteli Díshez, nap mint éj, a bejárat -,
Ámde kijönni megint az Avernusból, fel a fényre,
Ez fáradságos feladat! Csak a lángszivü bírja,
Kit kedvel Jupiter, vagy az égig emel fel erénye,
Vagy pedig isteni sarj maga is. Közepén sürü erdő,
Ezt a sötét Cócytusnak veszi körbe dagálya.
Ámde ha oly nagy a vágy benned, hogy a Styx tava kétszer
Úsztasson hátán, és kétszer lásd meg a gyászos
Tartarus országát, ha megőrültél te egészen,
Halld, mit tégy legelőször is. Egy árnyas fa rugalmas
Szárú, dús levelű ágat bújtat, szinaranyból,
Megszentelve a Lenti Világ Júnója nevének;
Rejti e fát a berek, sürü völgybe bezárja az árnyék.
Senki se szállhat a föld mélyébe előbb le azonban,
Míg aranyos lombú gallyát el nem veszi onnét.
Ezt kívánja a szépséges Próserpina tőled,
Vidd el ajándékul. Bátran leszakíthatod ágát,
Új sarjad tüstént a helyébe, ugyancsak aranyból.
Fölfele nézz hát és illendőn törd le, ha rálelsz.
Hogyha te vagy, kit a végzet választott, mi se könnyebb:
Törzse elengedi - másképpen kár minden erőszak,
Nem tudod azt éles karddal se lemesni helyéből.
Jaj, de amíg itt várakozol, könyörögsz küszöbünkön,
Kint hever - ezt se tudod - valahol holtan haditársad,
És fertőzi hajóhadadat bomló tetemével.
Ezt elvidd mielőbb és húzz rá sírt, ahogy illik.
S éjszinü barmokat is vígy engesztelni, elébe.
Így meglátod a styxi mezők ember-sose-járta
Országát.” Szólt, és ajakát beharapva, megállott.
    Aeneás lesütött szemmel ballag ki a barlang
Nyílásán, szomorú, és méri magában a vaksors
Száz lehetőségét. Vele tart hű társa, Achátés,
Kit szintúgy mar a gond, ahogyan léptét szaporázza.
Közben négyszemközt sokféle dologra kitérnek:
Mely társuk halt meg, kire mondta “temesd el” a jósszűz?
Így érkeznek a partra, midőn méltatlan elejtve,
Künn a fövényen Mísénust veszik észre heverni,
Mísénust, a nagy Aeolidést: buzdítani kürttel
Harcra a férfiakat sosem élt őnála kiválóbb.
Hajdan a hős Hectór hive volt, Hectór hadi-társa,
És egyforma vitéz karddal mint kürttel a kézben.
Hogy leteríti azonban amazt diadalmas Achillés,
Dardanus Aeneásnak lesz haditársa - hasonló
Hőst választva megint - a vitézek e legderekabbja.
Ámde ma, hogy kagylós kürtjén berivallja a tengert
És versenyre bolond felhívni az égilakókat,
Trítón, mert féltékeny lett, ha ugyan hihető ez,
Váratlan belelökte a szirtek közt a habokba.
Támadt is hangos sírás-rívás körülötte!
És kegyes Aeneás is igen zokogott. De Sibylla
Mert élő-fából máglyát púpozni parancsolt,
Sírva-serényen eként tesznek s emelik fel az égig.
És a vadak vackát megdúlva a százados erdőn
Döntik a fenyveket és vágják fejszével a tölgyet,
Ék hasogatja a kőrisfát meg a csert (ami könnyen
Szétreped), ős vadkőris hull ezalatt le a hegyről.
Persze a munkában maga Aeneás a legelső,
S épp úgy fogva a szerszámot, noszogatja a többit.
Közben azonban el is gondolkodik és nekibúsul
És a vadonra tekintve, im így sóhajt akaratlan:
“Ó, ha e nagy kerek erdőben most tűnne szemünkbe
Annak a fának arany-fényű galya! minthogy a jósszűz,
Jaj, rólad se beszélt, Mísénusom, íme, valótlant!”
Még ki se mondta, midőn páros két gerlice szállott,
Szemláttára, a zöldellő zsombékra, az égből.
Persze a páratlan hős tüstént tudta, hogy anyja
Küldte e két madarat, fellélegzik nagy örömmel:
“Óh, a ti röptötök, az legyen útamnak kalaúza -
Hogyha van út - a berekbe, hol árnya a szép aranyágnak
Ott feketéllik a dús talajon. Te se hagyj meg azonban,
Istenanyám, kétségek közt.” Ezt mondva megállott,
És vizsgálja, milyen jelet adnak majd, hova szállnak?
Ők csipegetve fel- és felröppennek, de ügyelnek,
Hogy követőjük: hol járnak? jól lássa szünetlen.
Ám az Avernus dögleletes torkához elérvén,
Föllendülnek a híg levegő hátán a magosba
S megtelepednek a kettős fán, hol a lomb sürüjében
Ott tündöklik a dús aranyág, elütő ragyogással.
Mint a fagyöngy, amelyet nem a dajkáló fa növesztett,
Zöld-üde színü, fagyos télvíz idején is az erdőn,
S körbetapad sárgán sarjával a gömbölyü törzsön:
Így rezgette aranylemezes levelét ama gallynak,
Árnyatadó tölgyfáján fent, a szelek puha csókja.
Aeneás odakap s a szivós vesszőt leszakítván,
Hajlékába mohón a Sibyllának megy azonnal.
    Közben a teucrok, Mísénust gyászolva, megadják
“Hálátlan” tetemének a tisztességet, utolszor.
Tölgyfahasábokat, erre szurokfenyvet, ragadósat,
Máglyáznak, haragoszöld lombokkal teletűzdelt
És szomorú-ciprussal bússá tett piramissá,
Melynek fényes fegyvereket szúrnak tetejébe.
Mások lánghabos ércüstökkel jőnek eközben
És a kihült hullát megmosni, bekenni sietnek.
Sír mindenki. A könnyáztatta tetem pedig ekkor
Gyászfanyugágyra kerül, méghozzá, mint ahogy illik,
Szín bíborban. Majd - szomorú tisztség - odaállnak,
Ősi szokáshoz híven, a roppant máglya tövéhez
S elfordulva alátartják fáklyájuk. Ajándék
Sok tömjén, kiürült olajos korsó, eledel mind,
Mind égnek. Hogy a láng kilobog s beomolnak a hamvak,
Borral a test maradékait és a tüzet lelocsolja
S érc-korsóba begyűjti a csontokat is Corynaeus.
Háromszor jár körbe kövér olajággal utána,
Friss vízben megmártva behinti a társakat avval,
Hogy tiszták legyenek, majd búcsúszót rebeg ajka.
Aeneás a kegyes, pedig egy nagy dombot emeltet,
Erre a férfiu fegyvereit teszi, míg evezőjét
És kürtjét lábához a nagy hegynek, mely öröklő
Századokig most már Mísénusnak hivatik majd.
    Ezt befejezve Sibylla parancsa szerint cselekesznek.
Erdők árnya, sötét tükrű tavak őrzik a szörnyű
Mély barlang meredek szikláit, a rengeteg ajtót,
Merre madár sem jár, mert megjárná, ha merészen
Arra felé venné útját: a homályos üregből
Oly mérges gőzök csapnak fel az égre szünetlen.
[Ezt magyarázza a gráj helységnév is, hogy “Aornos”.]
Azzal kezdi, hogy éjszinü négy tulkot hoz e helyre
És megfröcsköli homlokukat színborral a papnő.
Majd tülkük köziből pár szőrszálat kiszakítván,
Mennyben, mint Erebus mélyén egyforma hatalmas,
Szent Hecaténak, fennszóval, veti égni parázsba.
Mások a tulkok torkát vágják el: poharukban
Gőzöl a forró vér. Maga Aeneás, aki borzas
Bárányt ölt le az Eumenidák Anyjának, utána
Nagy nővérének - most, ó Próserpina, néked
Szúr agyon egy meddő tehenet. De a styxi királynak
Éjjeli áldozatát se mulasztja: bikákat egészben
Rak fel, bőven megfürdetve olajban, a tűzre.
S ím, sugarával alig született meg a pirkadat, elkezd
Lába alatt bömbölni a föld, és reszket az erdő,
S mintha kutyák vinnyognának valahonnan az éjből:
Ott jön az istennő. “Arrább, avatatlanok, arrább -
Harsog a látnok -, sőt tisztuljatok innen egészen!
S indulj már te is, Aeneás, kard kézbe kivonva,
Most van szükség hős lélekre s a szívben erélyre!”
Ennyit szólt, azután berohant őrjöngve az ajtón,
Az pedig elszántan ment arra, amerre vezették.
    Istenek, ó holtak fejedelmei, hallgatag árnyak!
És te, Chaos! S Phlegethon, te! ti néma vidékek az éjben!
Engedjétek meg, hogy amit hallottam a földnek
Méhében lapuló rejtelmekről, hirül adjam.
    Mentek az éji sivár árnyékokon át, a sötétben,
Dís élettelen árny-országa felé, olyan úton,
Mint amilyenre a hold hull csak betegen, haloványan,
Hogyha a felhőket Jupiter felhajtja az égre,
Míg a vak éjjel a sok színt mind elorozza az erdőn.
És a bejárat előtt, ahol épp kezdődik az Orcus,
Ott ül a Gyász, ott marja magát-kínozva a Kétség,
Ott a homály-arcú Járványok, a zsémbes Öregkor,
S ott a komisz Nyomor is, meg a Félelem is, meg a bújtó
Éhség - rémteli szörny-alakok! - s a Halál meg a Balsors;
S jő a kerítő Kéj, a Halál huga is jön, az Álom,
Majd a küszöbre kiülve a gyilkos Harc, vele szemben,
Vas-ketrecben, az eumenidák, s a Viszály viperája,
Kígyó fürtjeit átfonván véres szalagokkal.
Arrébb, vén ág-karjait egy nagy szilfa mereszti,
Árnya a csalfa, csalárd Álmok hona - tartja a közhit -,
S ott függnek, fürtben, minden levelének alatta.
Hemzseg a számos szörny, százféle alakban! Az ajtó
Mellett centaurok, felemás testükkel a scyllák
És Briareus száz karjával, meg a Lernai Sárkány:
Ez sziszeg éktelenül, lángot köp rá a Chimaera,
Hárpia, pár gorgó s ama Hármas Alak jön utolszor.
Aeneást ez a sok, váratlan rém megijeszti,
Kardot ránt, ráfogja a nyüzsgő szörnyetegekre,
És ha tudós vezetője nem inti le: szellemek árnya
Szálldos csak testüknek üres vázában előttük,
Még rájuk ront és nekilát kaszabolni a - semmit.
    Tartarus és Acherón: lefelé fut az út a folyóhoz.
Zúg a fenektelen ár, forr és tajtékzik az örvény
És iszapos fövenyét föl, a Cócytusba okádja.
Itt minden víz és minden folyam őre a mocskos,
Szörnyü Charón, ez a borzalmas révész, kinek állát
Borzas, szürke szakáll rútítja, tekintete lángol
S vállban bogra kötött szennyes köpönyeg fedi testét.
Csónakjával evezve halad, kormánya: vitorla,
Így hordozza a holtakat ő vas-szürke dereglyén;
Éltes már, de üdén és frissen öreg, mivel isten.
És a folyam föveny-ágya felé tódultak az árnyak,
Férfiak és nők lelkei, elhunyt nagyszivü hősök
És fiuk és hajadon lánykák sokasága, meg ifjak,
Kiknek teste szülőik előtt hamvadt el a máglyán:
Mint koraősszel, az első fagyra lehullik az erdőn
Ezrével minden falevél, vagy mint a madárhad
Tengeren át ha eléri a szárazföldet, a forróbb
Tájat a tél zordsága elől, - úgy szálltak e lelkek.
És állt és esdett mind, hogy mielőbb odatúlra
Jussanak és ama part fele karjuk epedve kitárták.
Ámde a zord révész van, akit fölvesz, van, akit nem,
Ismét mást elijeszt, jó messzire kerget a révtől.
Aeneás ámul s elhül, hogy hallja e lármát;
Kérdezi is: “Mi tolongás ez, mondd szűz, a folyamnál?
Mit kívánnak ezek? s egyesek mért hogy lemaradnak,
Míg másokkal már a sötét vizeken megy a gálya?”
Csak röviden felel erre a hosszúéletü papnő:
“Anchísés fia, vérbeli isteni sarj, te! a Styxnek
Láthatod itt mocsarát, meg a Cócytust, amelyekre
Esküdni s hamisan, még égilakó se merészel.
És kiket ott látsz: mind egyedül halt és - temetetlen;
S íme Charón, az a csónakosuk, de csak eltemetettet
Vesz fel a vízre. Mivel meg kelletik adni a földnek
Csontjaikat, hogy a gyors ár elvigye lelkük e révből.
Száz évig röpdösnek föl-le különben a parton,
Vízre csak akkor szállhatnak, hogy vágyuk elérjék.”
S Anchísés fia megtorpant, töprengve megállott,
Áldatlan sorsuk szomorúvá tette a szívét.
S megpillantja a végtisztesség nélkül aláhullt
Leucaspist, - Lyciának gályavezére, Orontés
Szintén jő: akiket Trójából futva, az auster,
Törve hajót, embert, elsűllyesztett viharával.
    S ím, a saját kormányosa is közelít, Palinúrus,
Ő meg, amint az eget fürkészte jövet Libyából,
Hát a lapát mellől, a minap, lebukott a habokba.
Ráismer kétségbeesett képére azonnal;
Ekkor megszólítja az árnyak közt: “Palinúrus,
Életedet melyik isten orozta el? és ki taszított
Vízbe? no, mondd! Mivel ámbár nem hazudott soha nékem,
Evvel a jóslással szivemet rászedte Apolló;
Nem fog az ár - zengett - neked ártani s ausoni partra
Épen elérsz. Vagy adott szava ennyire szent csak előtte?”
Erre a másik: “Nem, nem csalt meg a jósda, vezérem,
Anchísés fia: nem Phoebus taszitott a habokba.
Mert a lapát, amelyet mint kormányos, nagy erővel
Markoltam, hogy irányítsak, véletlenül eltört,
S az rántott le. Azonban a zord tengerre! a vízben
Nem magamért féltem, ha ugyan féltem, de hajódért.
Hogy mire jut majd kormány és kormányosa nélkül,
Hogyha a roppant hullámok rátörnek esetleg.
Dúló déli szelek három viharos napon-éjen
Hánytak a tágterü tengeren; ám a habok tetejéről
Ítaliát véltem végül meglátni negyednap.
Partra evickéltem s a hegyes köveken kivetettem
Már kezeim körmét, menekültömet is bizonyosra
Véve, midőn víztől súlyos gúnyámban egy ádáz
Nép - botorul - prédájának néz és megöl engem.
És most sírom a hab, s ott hány-vet a szél az öbölben.
Hát a nap életadó fényére, a friss levegőre,
Ifju Iúlusra, s kérlek könyörögve, atyádra:
Ments ki e bajból, ó győztes bajnok, vagy emeltess
Sírt tetememre, hiszen teheted, Veliában a révnél;
Vagy ha csak egy mód is van rá, ha anyád, aki isten,
Engedné - mivel úgy vélem, hogy e styxi mocsáron,
Szörnyü folyókon az égilakók áldása vezérel -,
Nékem, esendőnek, nyújtsd jobb kezed és te vigy által,
Hogy legalább holtan meg tudjak végre nyugodni!”
Így végezte szavát, mire ezt mondotta a jósnő:
“Hát ez az esztelen agyrém meg mi, felelj, Palinúrus?
Hogy noha tiltva az eltemetetlennek, te a rémes
Eumenidák, meg a habzó Styx partjára törekszel?
Nem, ne reméld, hogy az ég törvénye, ha esdesz, elévül.
Ámde fogadd sanyarú sorsod vigaszául e szókat:
Égi jelekre a szomszéd nép, széltében az összes
Városban, tetemed mihamar megkérleli ottan,
Sírt is emelnek majd, azután áldoznak e síron,
Révpartjuk pedig így hívják: Palinúrus, örökre.”
Szűnik e szókra szivében a félelem, és kicsit enyhül
Búja; s azóta is úgy nevezik, mint őt, ama földet.
    Folytatják az utat s ott járnak már a folyónál.
Látja a vízről ezt a hajós, hogy mint közelegnek,
Mint igyekeznek a Styx fövenyéhez a néma berekben,
Hát haragos szóval tüstént elkezd kiabálni:
“Bárki vagy ott, aki fegyveresen közelítesz a vízhez,
Állj! lépést se tovább! de felelj tüstént: hova tartasz?
Itt álmok s árnyak vannak s a halál örök éje;
S élőt úgyse szabad ladikomban a Styxre kivinnem.
Már Alcídés jöttének sem örültem, a tóra
Sem Théseust felvenni, se Pírithoust nem akartam,
Bárha az ég iszonyú erejű ivadékai voltak.
Mert az: a Tartarus őrét is meg merte kötözni,
És az ijedt ebet így vonszolta - Urunk szeme láttán;
Dís feleségét vágytak ezek fölvinni a földre!”
Csak röviden felel erre a szűz amphrysusi jósnő:
“Szó sincs itt cselről, ne pörölj; nem sért ez a fegyver;
Mit bánjuk, ha akár vég nélkül ugatja az ebszörny
Vértelen árnyait odvából, - tőlünk küszöbénél
Nagybátyjának a hű Próserpina is kuporoghat.
Trójai Aeneás, a kegyes, harcok daliája,
Ő akar itt atyjához a mély Erebusba leszállni.
S ily roppant szeretet láttára te fel sem is indulsz?
Akkor hát - és kebléből kibogozza a gallyat -
Ezt nézd meg legalább.” Így csillapitotta le mérgét.
S ebből ennyi elég is volt. Az nézi az ágat,
Rég nem látta e végzetes és tisztelt adományt, majd
Megfordúlván partra evez fém-szürke ladikján.
Ekkor a sok lelket lezavarja a hosszu ülésről
S padközein tágít: most már befogadja a súlyos
Aeneást. Recsegett nagy terhe alatt a dereglye,
És repedésein át feltört, ömlött az iszaplé.
Szűzzel-bajnokkal baj nélkül evez be azonban
Szittyójába a túlsó part nyál-zöld mocsarának.
    Cerberus erre az úr, e hatalmas szörny, aki szemközt
Kő-oduban hever és három torkon tud ugatni.
Hogy nyaka kígyóit borzongani látja a látnok,
Mézes ezerjófűből gyúrt süteményt vet eléje,
Mákonyosat. Mindhárom torka kitárul az ebnek
S falja vad éhséggel, hátára gurulva, a földön,
Majd rút testét elterpeszti egész odujában.
Hogy már horkol az őr, bemegy Aeneás is; a víznek,
Mely nem ereszt senkit soha vissza, letér fövenyéről.
    Már a küszöbnél szívtépő zokogás nesze hangzik,
Kis csecsemő-lelkek sírnak, kiket - ó, jaj - az édes
Életből, anyjuk kebeléről oly hamar elvitt,
Elragadott ama könnyes nap, kora sírba taszítván.
    Még a hamis vádakra megöltek is itt gyülekeznek,
Ám most bíró és sorshúzás dönt a helyükről;
Mínós ítél itt és urnát rázva behívja
Halk seregét: s ki hogy élt, ki miben bűnös? kideríti.
Arrább tőlük azok nyomorult árnyékai állnak,
Kik maguk ölték meg magukat, megutálva a földet,
Bár vétkük mi se volt. Most bezzeg, a fenti világban
Kínt, veritéket, mindent eltűrnének örömmel!
Csakhogy a végzet: e gyűlölt láp szomorú vize tiltja,
És a kilencszer körbefutó Styx is köti őket.
S ott látszik, nem túl távolra, a messze-kiterjedt
“Könnyek Rétje” is; így hívják, széltében, e tájat.
Mirtuszok árnyában, titkos kis utak sürüjében
Erre a sorvasztó szerelem nyomorultjai laknak,
Itt bújnak meg: azonban a szív átfáj a halálon.
S jő Phaedra s Procríst is látja s a bús Eriphylét,
Ő sebeit panaszolja: Gonosz fia vágta! - utánuk
Euadnével Pásiphaé, majd Láodamía
S Caeneus ballag: e lány azelőtt fiu volt, de a végzet
Itt, e helyen ráadta megint régebbi alakját.
Köztük, a mély erdőben, még csillogva a vértől
Ott bolygott Dídó is, a pun. Hogy a trójai bajnok
Elmegy mellette s ráismer a szürke homályban,
Mintha a holdat látná, vagy vélné, hogy a ködben
Hold az, amit lát hó elején felnézve az égre,
Sírva fakadt s így szólt hozzá édes szerelemmel:
“Jaj, te szegény Dídó, hát mégis igaz, hogy a tőrrel
Megcselekedted a legvégsőt s a halálba zuhantál?
Rajtam szárad-e veszted, mondd? Mert esküszöm égre
S égilakókra, ha itt tehető ugyan eskü ezekre:
Partjaid otthagynom nem volt kedvemre, királynő.
Engem az isteni végzet üzött el, amely ma is, árnyak
Vad, tövises táján, e világtalan éji vidéken,
Szörnyü erővel kerget még. És azt se hihettem,
Hogy távoztom, tőled, ilyen fájdalmat okozhat.
Állj meg hát, ne akarj elbújni, ha nézlek. Előlem,
Tőlem futsz? Hisz a sors szólnunk most enged utolszor!”
Így szelidítgeti Aeneás a szavára felizzó,
Villámló szemü árnyékot, míg könnye kibuggyan.
Ám elfordul az árny s a szemét lesüti, s merev arca
Éppúgy nem rezdül meg semmi beszédre ezentúl,
Mint nem mozdul a kő s a kemény marpessusi márvány.
Aztán kapja magát s gyűlölködve s vadul elfut,
Hajdani férjéhez, Sychaeushoz, ki homályos
Berkükben, vele bánkódván, viszonozza szerelmét.
Aeneás szive is belefájdul e bús eseménybe,
S hulló könnyein át még hosszan bámul utána.
    Folytatják sors-szabta utuk s átvágnak a réten;
Szélén, elkülönítve, a harcok hősei laknak.
Itt leli Tydeust, itt a csaták ragyogó daliáját
Parthenopaeust, itt Adrastust holt-halaványan
És a sok ottfönn elsiratott és hősi halállal
Halt dardánt; s ő felsóhajt, itt látva a hosszú
Sorban Thersilochus, Glaucus s Medon árnya s a három
Anténor-fiu közt a Cerés-papot is, Polybótést
S Ídaeust, most is kocsiján, most is hadimezben.
Zúgva körülzsongják, balról-jobbról e halottak,
S egyszer látniok őt nem elég: örömest odalépnek,
S ott múlatva maguk, jöttének okát tudakolják.
Ám hogy a főbb danaók s Agamemnónnak katonái
Látják meg fegyver-csillogva a hőst a homályban,
Felvacog őrült félelmük; sok, mint a hajóknál
Hajdan, megfordul s úgy fut; nyomorult susogással
Nyögdel a többi, vagy elhallgat, de tovább mozog ajka.
    Déiphobus, Priamus fia jő ezután, s im a teste
Egy csupa seb s embertelenül feltépve az arca,
Már nem is arc ez, s nincs keze sem, s a fülét lemetélték,
Tőből tépték ki s borzalmas luk csak az orra.
Hogy ráismer a rút sebeit leplezni igyekvő
És remegő árnyékra, köszönti baráti szavakkal:
“Déiphobus, hősöm, Teucer te dicső ivadéka,
Bosszút állni, ilyen szörnyűt, rajtad ki merészelt?
S ennyire tönkre ki tett? Mert én ama végzetes éjjel
Azt hallottam csak: kimerülve pelasgot-emésztő
Harcaidon, magad is hullák halmára kerültél.
Én rhoetéumi parton üres sírdombot emeltem
S háromszor hívtam fennhangon lelkedet akkor.
Fegyverek és név jelzik a sírhalmot: de, barátom,
Tested nem lelvén, honi földbe takarni se tudtam.”
Príamidés szól most: “Múlasztás itt mi se történt,
Déiphobus lelkének, hős, illően adóztál.
Engem végzetem, az zúzott le: Lakónia hírhedt
Hölgye, s nézd - ezt hagyta reám emlékül örökbe!
Tán tudod: azt az utolsó éjt, csalfán vigadozva
Átmúlattuk; nem lehet ezt eleget felidézni.
Mert amidőn ama sorsszerü ló nekifutva begördült
Pergama várába s vemhes volt fegyveresekkel,
Phrygia ujjongó némber-hada körmenetében
Vígságot mímelt maga is; majd, fent a falaknál,
Nagy fáklyát ragad: úgy ad jelt minden danaóknak.
Én ezalatt gond és fél-szender közt heverészem
Ágyam ölén, nyomorultul, míg a halálra hasonló,
Mézizü álom, fektemben, rám nem lebeg enyhén.
Közben a hűséges hitves már hordja hazulról
Fegyvereim (fej alatt tartott kardom se kivéve):
És bebocsátja lakomba, kitárva kapum - Meneláust!
Azt hiszi persze hogy érdemeül róják föl e tettét,
Sőt: szeretője talán fátylat von a hajdani bűnre.
Mit szaporítsam? Rám törnek hálómban, az élen
Fő-cselszerző Aeolidés. Te nagy ég, kamatostul
Add ezt vissza a grájoknak, ha van érdemem ottfent!
Ámde beszélj te: mi szél ragadott ide, téged, az élőt?
Tengeri vész-e talán, avagy égi parancs, ami kerget?
Vagy mi erő űzött, hogy e nap-nemlátta homályba,
Erre a bánattól háborgó helyre lejöttél?”
Míg így szólnak lenn, rózsás négyesfogatával,
Mennyei útja felén, odafenn, túlszáll Auróra.
S tán az egész számukra szabott napon így tanakodnak,
Hogyha Sibylla rövid szóval nem szól, a kisérő:
“Éjszaka lesz már, Aeneás; a panaszra időnk nincs.
S kétfele válik utunk is: a jobbra eső a hatalmas
Dís palotája felé fut, az Élysium mezejéhez;
Erre megyünk mi; a balsó evvel szemben a szörnyű
Tartarusig visz, hol vétkük levezeklik a rosszak.”
Déiphobus pedig így szólt: “Nagy papnő, ne neheztelj,
Máris térek vissza, betöltöm a számot az éjben,
Ellenben, díszünk te, eredj s érj célba különbül.”
Ennyit szólt, de el is kanyarult léptével eközben.
    Aeneás szétnéz, és balra, a szikla szegélyén
Hármas fallal emelt építményt lát magasodni,
Ott van a Tartarus és a sebes Phlegethón körülömli
Láng-hullámaival, sziszegő sziklákat okádva.
Szemben, roppant vaskapuját ércoszlopok őrzik,
És oly erősen, hogy sem földi, se mennyei ostrom
Meg nem dönthetné; nagy acéltorony is tör az égre,
S Tísiphoné az előtérből, véres köpenyében,
Nap mint éj sose hajtva fejét álomra, vigyázza.
Innét hallani már a kemény korbács suhogását,
Jajszavak és a bilincs csörgése kiséri a csuklón.
Aeneás megijed, s gyökeret ver lába e zajra.
“Mondd, ó szűz, kik e bűnösök itt és hogy vezekelnek?
S ezt az egekbe ható iszonyú lármát mire véljem?”
Erre a jósszűz így szólt: “Teucrok hős fejedelme,
Jámbor a bűn küszöbét sose lépheti át; de Avernus
Őrzőjét, engem, Hecaté mégis kitanított,
Sorban elém tárván, hogy büntet az égi igazság.
Gnósusnak fejedelme az úr, Rhadamanthus, e poklon,
Fedd, kutat és kicsikarja bevallani vétkük azoknak,
Kik cseleik leplezve titokban örültek e bűnnek,
Húzva-halasztva a földön a megbánást a halálig.
Tísiphoné jön, a bosszúló, ostorral utána,
Avval ver, míg baljából kígyóit uszítja,
Végül a vétkest vérszomjas nővérei kapják.
Ekkor tárul csak fel a kárhozatos kapu, kettős
Sarka sikolt, ahogyan nyílik. Látod, ki az őre?
(Ott ül a csarnokban,) hogy mily szörny őrzi az ajtót?
Bent egy még iszonyúbb, ötven-fejü hydra huzódik,
S rémít mérges torkával. Nos, a Tartarus innen
Két oly mélyre merül, beleveszve az éji homályba,
Mint amilyen magasan van az ég az olympusi csúcstól.
    Itt fetreng, a fenéken, a Föld ősrégi szülöttje -
Sújtva a títán ifjúság villámmal a mélybe.
Két ormótlan Alóídán bámult szemem aztán,
Kik nekimentek a menny boltjának puszta kezükkel,
Hogy leszakítva, ledöntsék majd Jupitert is a trónról.
S láttam Salmóneust szörnyen vezekelni: Olympus
Dörgését, Jupiter tüzeit mímelte ez egykor.
S úgy, hogy fáklyát csóválván robogott el, a belső
Élisen és gráj népén át, négyesfogatával,
Isteni tiszteletet követelve magának a balga,
S nagy diadalmasan, ércszekerén, a patás paripákkal
Orkánt és dörgést majmolt, mi nekünk lehetetlen.
Ám, hogy a Mindent-megtehető ezt látta az égből,
Elsújtá nyilait, bezzeg nem fáklya-sziporkát,
Nem füstöt - s iszonyú viharával a mélybe vetette.
Láttam még Tityost is, a Föld, a világ-anya sarját,
Teste kilenc holdat betakar, de felette hatalmas,
Horgas-csőrű saskeselyű lakomázik örökké,
Tépi a máj mindig kinövő s a beleknek a kíntól
Megrángó szövedékét, és ott fészkel a mellben,
Hogy sose tudnak a búrjánzó zsigerek lelohadni.
Mondjam a két lapithát: Ixíont s Pírithoust még?
Egy már-már a fejükre eső kőszikla sötétlik
S ing fenyegetve felettük; arany lábon magas ágyszék
Pompázik pazarul, s ínycsiklandó, fejedelmi
Étkek az orruk előtt: de a legvénebb furiának -
Ott les az asztalnál - markában fáklya, s a torhoz
Nyúlni nem enged: felpattan s rájuk dörög egyre.
Itt várnak tömlöcben megtorlásra, kik ottfenn
Gyűlölték testvéreiket, szüleik kizavarták
Megcsalták védencük, avagy kincset kuporítván
Ráültek rokonuk részére - s ilyen van a legtöbb! -,
Sőt a megölt csábítók, és kik igaztalan ügyben
Fogtak fegyvert, esküjüket megszegve uruknak:
Mind itt sínylődnek. Közelebbről tudni ne kívánd,
Hogy vétettek, s mily balsors mire bünteti őket?
Van, ki nehéz köveket tol, vagy kerekekre kötözve
Szenved a küllőkön. S itt ül s fog is ülni örökké
Théseus, a boldogtalan, és Phlegyás, a veszendő,
S így int, rettenetes hangon bömbölve az éjben:
»Légy igaz és féld isteneink, példámon okulva!«
Aztán van, ki honát pénzért zsarnoknak eladta,
S törvényt hol díjért szögezett ki, hol újra be is vett.
Más: lányával akart tiltott szerelembe vegyülni, -
Bűne galád mindnek, minthogy mire vágytak, elérték.
Ámde ha száz torkom, száz nyelvem volna, s a hangom
Vasból lenne, se győzném mind szóval kifejezni,
Hány bűn létezik, és hány megtorlás van ezekre.”
    Ily szavakat szólván Phoebus tisztes-koru szűze,
Mondta megint: “De növeld lépted, ne habozz befejezni
Vállalt tiszted, a vár cyclópsok emelte palánkját
Látja szemem már és szemközt boltos kapuívét;
Ott kell - így hagyták meg - ajándékunk lehelyezni.”
Evvel elindulnak, lépkedve az esteli úton,
Míg egy tér közepén nyíló kapuhoz ki nem érnek.
Aeneás besiet, friss vízzel mossa le testét,
Majd odatűzi aranygalyukat, szemközt a küszöbre.
    Hogy mindez megvolt, s felajánlták már adományuk
Nyílik csak meg az út a vidám berkeknek örökzöld,
Bűbájos mezejére, amerre a boldogok élnek.
Bővebben bíborlik a balzsamos éter is erre,
Más a nap is, mely süt, más csillag csillog az égen.
Pár árny épp a porond pázsitján edzi ma testét,
Aztán, játszva a rőt homokon, versenyt vetekednek;
Míg más táncot lejt, lábát lendítve a dalra.
Itt ül a fennkölt Thrák Dalos is, hosszú köpönyegben,
Pengeti hét húrú lantját, melyhez hol az újja,
Hol meg a szín-elefántcsont vessző vége a szerszám.
Majd jön az ős Teucer-nemzetség, nagyszerü sarjak,
Szebb korban született sok hőserejű ivadékkal:
Dardanus, Ílium atyja, meg Ílus s Assaracus - mind!
Fegyverükön, de a hősök üres szekerén is elámul.
Földbe szegezve mered gerelyük, kifogott paripáik
Meg szanaszét a mezőn. Ahogyan - míg éltek - örültek
Harci szekérnek, fegyvernek, fényes lovaiknak,
Épp így holtukban sem szűnik e vágyuk irántuk.
Jobb fele mint balról, a gyepen, lakomáznak is erre,
Rágyújtván a babérbokrok jóillatu fészkén
Víg győzelmi dalokra, miközben az Éridanusnak
Bővizü árja lezúdul az erdőből s tovacsörtet.
S itt él mind, ki honáért halt meg hősi halállal,
Itt a kegyes papi fők, kik a földön bűntelen éltek,
Minden költő is, méltók Phoebushoz a dalban,
S felfedezők, művészek: a műveltség emelői,
S mind, kik iránt hálára vagyunk kötelezve, utódok:
Itt élnek, hószín szalagot hordván a hajukban.
Most a Sibylla ezekhez szól, a köré tolulókhoz,
Ám Músaeushoz legelőbb, mivel ő a középpont,
Őt bámulja - ki jó vállal kimagaslik - a legtöbb:
“Szóljatok, ó boldog lelkek, s te, nagyérdemű látnok,
Hol lelem Anchísést, mely tájon? A mély Erebusba
Érte ereszkedtünk le, keresztül-törve folyóin.”
Erre a hősi dalos, tömören, meg is adja a választ:
“Senkinek itt kijelölt helye nincs; árnyas csalitokban,
Parti magaslatokon, patakok pázsitjain élünk.
Ám ha olyan nagy a vágy szivetekben, e domb tetejére
Hágjunk fel, vezetek, s utatok már könnyü azontúl.”
Szólt és útnak eredt, s ahogyan viruló ligetükre
Fentről visszamutat, már túl is jutnak az ormon.
    Hát öreg Anchísés lent, egy zöld völgynek ölében
Éppen a már különállított, föl a földre igyekvő
Sok lelket szemlélgeti nagy buzgón, a rokonság
Tömkelegét, szeretett unokáit: eszében ezeknek
Élete, jelleme jár, hadi hírük, boldogulásuk.
Hogy megpillantotta a pázsiton át közelegni
Aeneást, örvendve kitárta azonnal a karját,
Csorgott végig a könny arcán, s így szólt, e szavakkal:
“Itt vagy hát? győzött a veszélyes uton, melyet elvárt
Tőled apád: kegyes áhitatod? s én láthatom arcod?
S hallva e jól-ismert hangot, szót válthatok én is?
Ó, mindig hittem, szívem számlálta a percet,
Tudtam, e nap beköszönt, s nem kellett, íme, csalódnom.
Jaj, de te hány földet, hány tág tengert bebolyongtál,
S mennyi veszélyt tűrtél, míg megláthattalak, édes!
Úgy rettegtem: csak Libyában a baj kikerüljön!”
Erre a másik: “Atyám, egyedül bús árnyad, az unszolt,
Árnyad tűnt elibém mindig, hogy e helyre leszálljak;
Gályahadam tyrrhén vizeken vár rám. De a jobbod,
Nyújtsd már jobbod, apám, és jer, ne kerüld ölelésünk.”
Így kesereg, közben mint zápor, ömöl sürü könnye.
Háromszor próbálta nyakát átfonni, hiába,
Háromszor surrant ki a testtelen árny, eloszolván,
Mint lehelet-lágy szél, mint felszakadó rövid álom.
    Aeneás ezalatt megpillant egy különálló,
Dús, zizegő-lombú ligetet, kanyarában a völgynek:
Itt, e szelíd tájon zúg át habjával a Léthé.
Népek, nemzetek ezreitől hemzseg fövenyágya;
Mint a mezőn forró nyárban röpködnek a méhek,
Mindenféle virágra, fehér liliomra leszállván,
Úgy zümmögtek ezek, visszhangzott tőle a zsombék.
Aeneás, ki ilyent nem látott még soha, elhül
És tüstént tudakolja: miféle folyó folyik ottan,
Vajh kik azok, kik partját ellepték tömegestől?
“Lelkek - válaszol Anchísés atya -, kiknek a végzet
Új testet rendelt felvenni, s az árban, a Léthén,
Éppen most isszák italát az örök feledésnek.
Már oly rég el akartam mindezt mondani néked,
Színről színre mutatván meg késő unokáim,
Hogy majd jobban örülj, ahogy én is, Itália láttán.”
“Óh, úgy értsem, atyám, van olyan lélek, mely a mélyből
Visszamehet föl a napra? a gyarló testbe ujólag?
Hogy vágyhatnak ilyen nagyon, éppen a földre, szegények?”
“Elmondom, fiam, én örömest, ne emésszen a kétely.”
Anchísés evvel nekikezd, így fejtve ki mindent:
    “Földet, eget, dagadó habokat, holdgömb ragyogását
És títáni napunk, mindent, kezdetben a benső
Lélek táplált, és a világszellem, mely elömlött
Összevegyülve velük vitt mozgást nagy tömegükbe.
Innen az emberi faj, meg a földön az állati, innen
Minden szárnyas, a márvány víz-szin alatt is a szörnyek.
Tűztől terhes ezek csírája, hisz égi körökből
Származnak, ha ugyan nem fojtja le testi betegség
S földi, halandó rész erejük nem kezdi kiölni.
Ennek folytán fél, vágyik, bánkódik, örül mind,
Míg testükben, e vak börtönben a fényt sose látják.
Sőt, ha az élet lángja lehunyt is már, a szegénytől
Minden testi baj és kórság nem száll el egészen
Akkor sem, belemarta magát ugyanis csoda-módra
S mélyen a hosszu idő folyamán lelkükbe a sok szenny.
Hajdani bűneikért most hát kínokkal adóznak,
Így vezekelnek. Van, ki szelek viharába feszítve,
Van, ki viszont vízörvényben függ, vagy belemártva
Lángtengerbe, hogy az perzselje le, mossa ki bűnük:
Mindegyikünk a saját lelkével szenved. A tágas
Élysiumba utána jutunk - víg földje azonban
Oly kevesek hona lesz! - míg minden szennyet az évek
Körforgása ki nem rostál, csak egy éteri érzést
És egy mennyei, egyszerű szikrát hagyva szivünkben.
Ám ha idők kerekén ezer esztendő eliramlott,
Mind, seregestül a Léthéhez szólítja az isten,
Hogy, feledést szíván folyamából, újra a napfényt
Szemre vehessék, és fel akarják ölteni testük.”
    Ezt mondotta el Anchísés, a tömeg közepébe
Vitte utána fiát a Sibyllával, föl a dombra,
Hogy jól lássa a hosszú sort, a zajos sokaságot
S arca vonásaiból olvasson a szembejövőknek.
    “S most a dicsőségről szólok, mely a dardanidákra,
Majdan várni fog, és arról, mily hősök erednek,
Tündöklők, italus törzsből, örökölni nevünket
És unokáid is elsorolom, feltárva jövődet.
    Nézd amaz ifjat amott, ki reádül a dárda nyelére:
Sorsa a földre az elsők közt feljutni jelölvén,
Leghamarabb, italus nászból, ő száll fel a fényre -
Silvius, így nevezik, neve albai név, legutolsó
Sarjad, akit Lávínia, vénségedre, királyul
S Alba királyai őséül szül néked az erdőn,
S Alba, a Hosszu felett, vele kezdődik meg uralmunk.
Míg mellette Procas, tündöklő tükre a trósznak
És Capys áll Numitorral, majd ki neved megujítja,
Silvius Aeneás, a kegyes - de kirántani kardot
Úgy sem utolsó, csak majd nyerje el Alba uralmát.
Hej, milyen ifjak! hogy duzzad mind, nézd, az erőtől!
S rajtuk a tölgylombos polgárkoszorú milyen ékes!
Ők emelik Nómentum, Pómetií, Cora, Bóla
És Gabií falait, de Fidénaet és Inuúsnak
Fészkét is, valamint Collátia bérci erődjét.
Ez lesz majd a nevük, most még név nélküli puszták.
    Ámde nagyapjához később Mávors fia társul,
Rómulus; anyja, az Assaracus-vér fogja nevelni:
Ília. Látod-e, két forgó mered égre sisakján,
S mint díszíti saját ékével mennyei atyja?
Íme, előjelet is kap hát, hogy győz a világon
Róma hatalma, fiam, s az Olympusig ér fel erénye;
Mert maga hét fellegvárat fog körbe falával,
S boldog lesz hős sarjaiban: Berecyntia örvend
Gyermekein csak eképp, amidőn tornyos-koronásan
Áthajt Phrygia városain, sok száz unokáját
Dédelgetve, ki mind isten s fenn trónol az égben.
    És most jól idenézz, mert római véreid, őket,
Tenfajtád látod. Caesart s az iúliusi népet,
Mind, kik a menny nagy boltja alá felszállnak a fénybe.
Köztük az is, kit olyan sok jós megigért - ime, ámulj
Augustus Caesaron: az Isteni sarja e férfi,
Másod-aranykor virrad fel Latiumban alatta,
Mint Sáturnus földjén rég; birodalma kiterjed
Indusokon, garamantusokon túl, állatöveknek,
Évnek, napnak egén is túl, addig, hol a mennybolt
Tengelye Atlas tarkóján tündökleni látszik.
Istenigék által megjósolt jötte hirére
Már most retteg a Caspium és a maeótisi tájék
S rémülten kavarog mind hét torkával a Nílus.
Alcídés maga sem látott tán ennyi vidéket,
Bárha megölte az érc-lábú gímet s Erymanthus
Erdeit elcsititotta s a lernai szörnyet is íjja,
Sőt Líber se, ki nysai bércéről venyigével
Kormányzott tigrisfogatán le-leront diadallal.
S még habozunk nagy tettekkel gyarapítani hírünk? -
Megtelepedni miért félünk hát Ausoniában?
    Ám szent áldozatát hozván, olajágkoszorúsan,
Most ki jön? Ősz haja, bajsza királynak lenni mutatja,
Rómainak hozzá - aki törvényekkel alapját
Megveti várának, s akit ily roppant hatalomba
Ültet a csöppnyi Curés. Őt Tullus fogja követni,
Rettenetes csatavészbe borítva egész birodalmát
S eltespedt, diadal-feledett seregét e tusákra
Felfegyverzi. Azonnal utána következik Ancus,
Már itt kérkedik, itt is a népszerüség neki minden.
Ez meg a Tarquinius-ház; itt meg a büszke, bosszúló
Brútus, a visszavivott vesszőköteg is vele, - látod?
Ő lesz a baljós bárd révén majd consul először,
Ő, ki a drága szabadságért fiait, kik a harcot
Újra megindítják, maga fogja halálra itélni. -
Ó, nyomorult! de akárhogy itél az utókor e tettről,
Győztes a honszerelem lesz benne s az isszonyu dicsvágy
Két Decius, Drúsus jön amott s Torquátus »a baljós
Bárdú«, s harc-jeleink aki mind hazahozza: Camillus.
    Látsz azonos hadi-mezben felszikrázni azonban
Még egy párt, kik az éj e homályán most egyetértők,
Hej, de ha egyszer a napra kijutnak, mekkora harcok,
Vérözön és csata csap fel köztük! az alpesi szirtes
Várból tör ki, Monoecusból az após, le a síkra,
Míg veje, szemben, egész Keletet fegyverbe kiáltja.
Jaj, fiaim, soha lelketek ily rút harcra ne vágyjon,
S drága hazánk erejét ne szegezzétek szive ellen;
Ezt te, szülöttem, olympusi származatú, külön átértsd
S vesd el ilyenkor fegyveredet - - -
    Itt van az is, ki Corinthust és az achájt leigázván
Majd a magas Capitóliumon diadalmenetet tart.
Másik amott Argost és Aeacidést, nagy Achillés
Vérét és Agamemnón várát sújtja, Mycénaet,
Trójai őseiért így állva bosszút, s a Minerva
Megcsufolásáért. Hát benneteket ki feledne
Büszke Cató s Cossus? Ki a Gracchusokat, s Libyának
Ostorait - Scipiók, villám-ikrek! - titeket ki?
S Fabriciust, a szerényt, vagy Serránust, aki - szántott?
Merre ragadsz, Fabius-ház? fáradok el! s te, Legelső,
Késéseddel nép üdvét óvó, te is itt vagy?
    Más faj - elismerem - élethűbb ércszobrokat alkot,
S arcot olyant farag, úgy, hogy szinte beszél az a márvány,
Jobb ügyvéd is akad, s ki leírja a csillagok útját
Mérőbotjával, vagy számontartja kelésük:
Ám a te mesterséged, római, az, hogy uralkodj,
El ne feledd - hogy békés törvényekkel igazgass,
És kíméld, aki meghódolt, de leverd, aki lázad!”
    S mert ámulnak, a vén Anchísés ezt teszi hozzá:
“Nézd, mint lépdel azonban, dús zsákmánnyal, a győztes
Marcellus, ragyogóbb, mint minden hős körülötte.
Rómát menti meg ő, számos, vészes viadalban,
Punt, pártos gallust a lovassággal letiporván,
S fegyvereket harmadszor tesz le Quirínus atyának.”
Akkor a hős-szivü Aeneás (mert hívei élén
Egy deli ifjat lát, villámsugaras hadivértben,
Ámde olyan szomorút! lesütött szeme is csupa bánat):
“Hát ez, apám, a vitézzel lépést tartva, ki? - kérdi -,
Gyermeke tán, unokája esetleg a nagyszerü törzsből?
S mekkora zaj kíséri! milyen fenség ragyog arcán!
Ám a vak éj borus árnyai ott szállnak körülötte.”
Felzokog Anchísés, hull könnye, ahogy felel erre:
“Jaj, ne kutasd, gyerekem, roppant gyászát tieidnek!
Őt a világra csupán mutatóba ereszti a végzet,
S nem hagy időt neki. Túl nagynak tűnt volna a mennynek
Róma hatalma, ha ezt az ajándékát sem irigyli.
Mily hangos lesz majd megrázó férfi-sirástól
Mind az egész város, meg a Mars mezeje! S, Tiberínus,
Mekkora gyászt lát friss sírhalmánál vized akkor!
Ílium egy fia sem kelt ennyi reményt a latinság
Őseiben, sem Rómulusunk birodalma, szülöttét,
Annyira, mint őt, oly büszkén, sose fogja dicsérni.
Mekkora jámborság! milyen ősi-erős hit! a harcban
Mily diadalmas kar! Bűntetlen, fegyvere ellen,
Senki se támadhatna, akár habzó paripáját
Sarkantyúzva, akár gyalog állna ki vívni e gyermek.
Haj, te szegény, ha a mostoha sors kikerülne! te lennél
Marcellus! - jertek, legyen itt liliom, tele kézzel
És vérszínü virág, hadd hintsem szét unokámnak,
Hogy lelkét e hiú végtisztesség adománya,
Némileg, engesztelje.” A köd tágas birodalmát
Így járják be s megnéznek mindent, kikutatnak.
    Majd miután végigkísérte fiát az egészen
S felszította szivét a jövő hírnévre epedni,
Anchísés a csatákról szól, amelyek fenyegetnek,
Majd Laurentum népeiről, a latínusi várról
És hogy a bajt mint kell kikerülni, miként megelőzni?
    Két kapun át járnak föl az Álmok. Egyik szaru. Rajta,
Mint mondják, a való árnyak szoktak kilebegni;
Hószínfényü, fehér elefántcsontból van a másik,
Itt a csalárd jelenéseket engedik égnek a mánok.
Erre, a csontkapun át mutat Anchísés utat, aztán
Szót befejezve, fiát a Sibyllával kibocsátja;
Tüstént társaihoz s a dereglyékhez megy a bajnok,
Végig a part mentén, egyenest cáiétai révbe.
Itt horgonyt vetnek, s odasímul a parthoz a tatrész.

HETEDIK ÉNEK
    Elmúltál, Cáiéta, te is, dajkája ki voltál
Aeneásnak, e part örökös hírére. De őrzi
Emléked - ha ugyan vigaszunk az efajta dicsőség -,
És neved is fenntartja a sír nagy Hesperiánkban.
Ám vég-tiszteletül kegyes Aeneás, ahogy illik,
Halmot emelve, a torlódó tenger lecsitultán
Fut kikötőjéből, a vitorlások tovaszállnak.
S kel sziszegő szél, és pásztázza az éjben az égő
Hold vonulásuk, a villódzó víz reszket a fénytől.
S már a közel circéi vidék fövényét is elérik,
Hol dús lánya a Napnak a járatlan-sürü berket
Nem szűnik soha dalra tanítani, büszke lakásán
Illatozó cédrust égetvén este világul,
Míg fínom fonalán átpengeti zengve a fésüt.
És hallják, az oroszlánok mint fújnak, a láncot
Mint tépik dühösen bömbölve a kései estben
S medvék és sörtés sertések hogy tusakodnak
Jászluk előtt, szükölő, nagy farkas-forma vadakkal,
Kik mind földilakó lények voltak, de az ádáz
Circé bájfüve állattá bűvölte el őket
Arcra, alakra. No, Neptúnus, nehogy ily bajok érjék
Jámbor trósz népét, ha kikötne a révben, e rémes
Parti szegélyen, jó széllel töltötte ki vásznuk,
Zúgó zátonyain menekültüket óva, kisérve.
- Majd hogy a víz veresen felfénylik, a menny magasából
Villan a Hajnal aranyszine is rőt kétfogatúján:
S ím a szelek szűnnek tüstént, a fuvalmak elállnak
Mind, és márványán már kínnal eveznek a mélynek.
Aeneás iszonyú ligetet lát ekkor az árról.
Rajta keresztül üdítő habjaival Tiberínus
Ront le a tengerre s gyors forgatagok, homokörvény
Kísérik sárgán. Mellette, fölötte szegélyét
És a folyam medrét szerető madarak raja csattog
Mennyeket elbüvölő dalokat, míg szállnak az erdőn.
Más utirányt utasít hát venni, a társak örömmel,
Orral a partnak, a lombárnyalta folyón föleveznek.
    S most, Erató, te beszélj: kik uralkodtak fejedelmek,
Mily viszonyok, milyen állapotok hajdan Latiumban,
Hogy kikötött e hajós, jövevény had az ausoni révben -
Ezt mondom ma el és felidézem okát is a harcnak.
Isteni szűz, te segítsd hát költőd! szörnyü csatákat,
Harcokat énekelek, vérszomjtól vad vezetőket
S tyrrheniek seregét, meg a széles Hesperiának
Kardra kapott népét. Roppant események igéznek,
Megnehezül vállalt terhem.
                                             Békés nyugalomban
Földjein úr egy öreg volt már rég erre, Latínus.
Mint mondják laurentumi nimfa, Maríca szülötte,
Atyja pedig Pícus fia, Faunus, akit te, Saturnus
Nemzettél, te vagy, így vallják, ősapja e törzsnek.
Annak azonban a menny nem adott fiusarjat utódul,
Volt ugyan egy, de korán elorozta a sír, gyerekifjan.
Háza s trónusa hát lányának lett hozománya,
Egy viruló, eladó-sorban lévő hajadonnak.
Kérték is sokan Ausoniában, a nagy Latiumban!
Kérte kivált ez a tán mind közt legszemrevalóbbik,
Vére vitézi elődöknek: Turnus, kit az úrnő
Úgy epedett mielőbb vejükül láncolni magukhoz;
Csakhogy a menny száz rémjellel gátolta, ijesztvén.
Mélyen a ház közepén rejtett laurus-fa virított,
Szent levelét féltőn óvták sok századok óta,
Mint mondják, itt lelte Latínus apó is, e tájon,
Míg falait rakta, s Phoebusnak ajánlva, e fáról
Kezdte nevezni paraszt-népét laurentumiaknak.
Hát e fa legtetejét - bámulva beszélem - a tiszta
Aetheren át, borzasztó dongással, sürü méhraj
Lepte el egyszercsak, s egymásba akasztva a lábuk,
Ott függött a füzér viruló lombjába tapadva.
Szólt is azonnal a jós: “Idegent látunk közelegni,
Hőst, hadakat, s onnan, honnét e raj, és e vidékre,
Hogy tornyos várunkat majd leigázza uralmuk.”
Máskor az apja amint épp szent luc-fenyveket éget
Oltárán, s oldalt ott áll Lávínia szűzlány,
Szörnyü, de úgy tetszik, tűz kap bele hosszu hajába,
Ékei égnek mind, pattogva parázslik a pernye,
Lángol a lány kővel kirakott koronája, királyi
Kontya, hogy így sárgás fény-árba s füstbe borulva
Szétvigye Vulcánus parazsát az egész palotában.
Rémes látvány volt, nem kétséges: csuda, mondták
S zengeni kezdték, nagy nevet ad neki végzete végül,
Ámde kemény küzdelmet kell megvívni a népnek.
Hökken e rém-jeltől a király, s atyjához, a látnok
Faunus jósdájába fut és faggatja a berket,
Melyre az Albuneának nagy folyam-árja az erdőn,
Szent forrásaiból fojtó bűzt ontva lezúdul.
Kétes ügyekben egész Oenotria s Ítaliának
Népe is innen vár választ; ide jő adománnyal
S itt kér álmot a pap, ha pedig leteríti a csendes
Éjben a vérét vett birkák bőrét, odafekvén
Sok tüneményt láthat csudamódra csapongani, hallhat
Sok fura szót, a haláltalanok hangját, hogy örülhet,
Sőt hívhatja akár Acherónt is avernusi mélyén.
Hát ide jött ki Latínus apó ige-hallani akkor,
Száz göndör másodfü juhot vágván, ahogy illik,
S földre terült borzas bőrükre ledőlve kinyúlott;
S ím a vadon mélyén sebesen felsuttog a szózat:
“Ó, gyerekem, ne kivánd lányod láncolni latinhoz
És ne reménykedjél, amelyet terveznek, a nászban:
Külföldről jön a vő, ki nevünk vérével az égig
Felviszi majd, akinek fajtája s utódai mindent
Meghódítanak és meddig, fordulva, Napisten
Két tengert nem lát, mindent letipornak odáig.”
Faunus atyának az éj csendjében adott e tanácsát
És látnok szavait nem fojtja magába Latínus,
Járja a Hír is a városokat, viszi, hordja, röpíti,
Ausoniában, amíg a füves partmenti fövényre
Láomedon fiatal hada fel nem húzza hajóit.
    Aeneásszal a fő vezetők meg a bájos Iúlus
Közben egy égre törő, terebély fa alá telepednek
S torhoz készülnek, tönkölyből tészta terítőt
Téve a gyepre az étel alá - Jupiter maga súgta -
És e Cerés-aljat termése tetézi a tájnak.
Majd miután már minden mást felfaltak, e szűkös
Lángos-alapra, Cerés-kéregre kapatta az éhség
Elszánt fogsoruk és a karéjt a kezek le-letörték,
Falva a fölnegyedelt, vékony, sors-adta lepényből.
“Ejha, megesszük az asztalt is!” - szól erre bohókás
Hangon Iúlus s elhallgat. S ez volt a legelső
Jel, hogy a baj tovaszáll; mit hall és felfog az apja
És ismétli, igen bámulva az égi hatalmon.
“Légy üdvöz - folytatja legott -, ó, végzetem-adta
Föld, valamint üdvöz legyetek hű trójai szentek:
Itt házam s a hazám. Hiszen Anchísés maga mondta,
Most jut eszembe, jövőm titkán felfedve a fátyolt:
»Hogyha, szülöttem, majd idegen partokra vetődvén,
Rávesz az éh, étel fogytán megrágni az asztalt,
Bízni ne szűnj, fáradt fölibéd hajlék hajol akkor,
Ám ne feledd, falakat vonván, sánccal sem övezni.«
Hát ez volt az az éh; ez várt még minket utolszor,
S most bajaink végére mutat - - -
Rajta tehát, vígan, ha a nap majd fényleni virrad,
Vizsgáljuk, mi vidék ez, kik lakják, hol a népnek
Városa? ezt széledjünk szét tudakolni e révből.
Most pedig áldozzuk poharunk Jupiternek, esengjünk
Anchíséshez, atyámhoz s adjunk bort is a torhoz.”
Szólt s a halántékát zöld lombokkal koszorúzván,
Hívja a hely véd-szellemeit, meg a Földet, az első
Égbelit és a sosem-látott folyamokkal a nimfák
Népét is, de az Éjt, a kelő bolygókkal az éjben
S Ída hegyén Jupitert éppúgy, sorban Phrygiának
Anyjával, valamint szüleit mennyben s Erebusban.
Ekkor a Mindent-megtehető a derült egek ormán
Hármat dördült fönn, aranyos sugarak beragyogta
Fellegeket mutogatva s rázva kezében a mennyből.
Terjed a hír tüstént Trójának népe körében:
Itt az idő az igért falakat felvonni maguknak.
És vetekedve megújul a tor: nagy volt e jel, örvend
Mindenki s vegyitőt hozván italuk koszorúzzák.
    Majd hogy a másnap már végigpásztázta a földet
Lámpásával, a nép fövenyét, a vidéket, a várost
Szélednek kikutatni: hogy itt, e mocsár, a Numícus,
Az meg a thybrisi víz, míg hősi lakói latínok.
Száz kiszemelt követet küld Anchísés fia ekkor
Minden rendekből a király fejedelmi lakába,
Hogy Pallas lombját öltvén, adományait annak
Átnyújtsák, békességért esedezve a trósznak.
Késedelem nélkül fut mind végezni parancsát.
Ő ezalatt lapos árkot vet bástyái helyéül,
Rendezi táborukat, s az előszállást a fövényen,
Mint egy erődöt, sáncokkal, gyepüvel bekeríti,
Ifjai közben utuk végén várát a latinnak
S nagy bástyáit látják már, közeledve a falhoz;
Kívül a város előtt fiuk és fiatal-deli ifjak
Épp lovon és kocsikon tovafutni tanulnak a porban,
Más íjján ívet von, vagy könnyű kelevézzel
Célba dob és versenyt vetekedve rohan fel, ökölre:
S íme egyik lovasuk kiszökell a királynak, az aggnak
Hírül vinni, mi nagyszál népség jön, sose-látott
Köntösben. Mire az házába hivatja fel őket
És követői között ős trónszékére telepszik.
Fenséges, roppant ház volt, száz oszlopon álló
Laurentumbeli Pícusnak felvári lakása,
Melyben, a zord erdőn, az atyák ódon hite borzong.
Bot-kötegét, jogarát a király itt szokta először
Kézbe ragadni s emelni, e templom volt a tanácsház,
Színhelye szent toraiknak s itt ülték, ahogy illik,
Végig a végtelen asztalokat, kost vágva, a vének.
Sőt az elő-tere már teli egykori őseik ódon
Cédrus szobraival, s Italus, de Sabínus, a szöllész
Is kifaragva, a kép: görbített kést fog a nemző,
Úgyszintén Sáturnus az agg és Jánus, a kettős
Homloku, hajdani más fejedelmekkel, sürü sorban,
Kik honukért harcoltak mind, hullatva a vérük.
Háborus eszközök is húzzák szent ajtaja fáit:
Görbe szekercék és szekerek, hazahordva a hadból,
Ám sisakok forgói, kapuk roppant reteszével
S pajzs, gerely és gályák lerabolt orr-díszei szintén.
Fogva quirínusi botját, balját pajzsba övezve
Itt székelt maga is, burkolva rövid köpönyegbe,
Lóbetörő Pícus; kit a vágy vaditotta varázsló,
Circé, fényes botjával s bora bájerejével,
Tarka madárrá tett, tollát színekkel elöntvén.
Hát ilyen isteni templomban telepedve le trónján,
Hívja a házba Latínus, elődei széke elébe
Teucer utódait és maga mondja szelíden először:
    “Dardanidák, halljuk - hiszen úgyse titok, hogy a tengert
Errefelé szelitek, sem a városotok s eredettek -
Mit kívántok? mely szükség szoritotta hajótok
Annyi vizek violás tükörén, ide, ausoni partra?
Ám ha utat vesztvén, ha vihartól verve is úsztok -
Mely terhet tengerjárók tűrnek biz elégszer -,
Part-révébe pihenni csupán érkezve folyónknak:
Vendégek vagytok! de latint, e saturnusi népet,
Törvény nem kötelez, sem erőszak nem nyom el, önként
Jó, ne feledjétek, csak az Isteni Ős szava számít.
S most jut eszembe, habár az idők hagyománya homályos,
Ősz auruncusok azt vallják: itt jött a világra
Dardanus, innen eredt Phrygiába s az ídai várhoz,
Thrácia menti Samusba, mi most Samothrácia, mondják,
Így utazott egykor, tyrrhén tájról, Corythusból,
Mígnem a csillagos ég aranyos várába vezette,
Isteneink számát szentélyeivel szaporítván.”
    Szólt, mire Ílioneus így szőtte szavával a választ:
“Fenséges fia Faunusnak, fejedelmem! e földre
Nem vészes viharok vertek ki a víz tüköréről,
Sem csillag, sem a part nem csalt meg utunk közepette:
Önként és egyetértve jövünk mindnyájan e várba,
Mert birodalmunkból, melynél a kelő Nap Olympus
Legtetejéről sem látott ragyogóbbat, elűztek.
Származatunk Jupitertől van, Jupiterre, az ősre
Büszke a dardán nép, Jupiter fényes faja szülte
Trójai Aeneást is, urunk, - ő küld küszöbödhöz.
Hogy mi vihart zuditott elömölve a szörnyü Mycénae
Ída mezőire, mily sors által üzetve rohantak
Ázsia és Európa, e két földrész a csatákba:
Azt hallotta az is, kit az Óceanus körülöntve
Elkülönít a világ végén, s az a hő-nap-aszalta
Égalj választ el, mely a négy öv közt feszül arra.
Most pedig esdünk, oly sok vízen, vészben utaztunk:
Adj egy kis part-részt, békés helyet isteneinknek
És vizet és levegőt, mi megillet akárkit a földön.
Nem lesz az országnak szeplője e nép, neveteknek
Fénye se csökken alá, s nem enyész ily tettre a hálánk,
És sose bánja meg ausoni, hogy Tróját felölelte.
Esküszöm Aeneás jobbjára (csatákon a karddal
Éppoly erős az, próbálták, mint hogyha frigyet köt)
És sorsára - ne vess meg azonban, amért a kezünkön
Önként ott a szalag, s amiért esdünk ma előtted -
Sok nép, sok faj akart minket már kötni magához!
Ám a ti partjaitok rendelte keresni minékünk
Isten-adott sorsunk. Hol Dardanus élt: ide hívott
Vissza, e tájra üzött iszonyú ígékkel Apolló,
Tyrrheni Thybrishez, s a Numícus szent vize mellé.
Pár adományt is adunk azután, vedd régi szerencsénk
Trója tüzéből megmaradott e csekély töredékét,
Ím, oltári arany, melyet Anchísés atya használt;
Ezt Priamus hordta s törvényt így ült, ahogy illik,
Összehivott népén, e jogar, fényes feje-dísze
S íliadák-szőtt köntöse is tied - - -”
    Míg szólt Ílioneus, mereven letekintve Latínus
Fel sem ütötte fejét, a szemét forgatta s a földet
Nézte feszülten csak. Nincs rá ma hatással a hímes
Bíbor, nem pálcájától fogul el Priamusnak,
Lánya frigyén méláz inkább és férjhez-adásán;
És az öreg Faunus szavait forgatja szivében,
Hogy hát itt van külföldről az a vő, kit a végzet
Úgy megigért, ki egyenlően hivatott hatalomra
Országán, kinek oly kitünő, hős sarjai lesznek,
Hogy mindent leigázva felülkerekednek a földön.
Boldogan így szól hát: “Ég áldja ügyünk, csak a jóslat
Úgy is lenne! De mit kérsz, trójai, meg fogom adni;
Nem becsülöm le ajándéktok. Termékeny a szántóm,
Míg uralomra Latínus erős, itt Trója se szenved.
Ám ne maradjon el Aeneás se, ha vágyik utánunk:
Hogyha kötést akar és vendégi jogokra törekszik,
Kár a baráti tekintet elől elijednie - jöjjön;
Már fél béke az is: belecsapni királyi kezébe.
Válaszomul ti viszont a vezérnek szóljatok ekként:
Van nekem egy lányom, kit atyám szentélye, szavával,
Törzsbeli férfiuhoz fűznöm tilt és az egeknek
Számos jósjele sem javasol; s úgy int, Latiumra
Messzi vidékről jött vő vár, ki nevünket az égig
Fölviszi véreivel. Vélem, rá gondol a végzet,
S hogy ne csalódjék leglelkem sejtelme, kivánom.”
Mondta s a ménesből az apó lovakat szedet össze;
Nagyszerü jászlak előtt háromszáz állt vala büszkén.
És ad a teucroknak, mindnek, sorjában azonnal
Egy szélgyors paripát, beszövött-bíbor takaróval;
Sárig arany láncok lógnak szügyükön, fedi testük
Tiszta arany, szinarany zabolát rágnak fogaikkal:
Aeneásnak, a távolinak meg kétfogatút küld,
Mennyei csírából eredett pár tűz-lehü táltost,
Oly félvéreket oly fajból, melyeket leleményes
Circé vitt atyjának ménje alá - s im, a műve!
Íly adománnyal, válasszal kap lóra, Latínus
Béke-hirét hazavinni, csoportja az aeneadáknak.
    Íme az ínachus Argosból megtérve azonban
Bősz neje most húz el kocsiján, odafenn, Jupiternek,
S már magasan, siculus részről, a pachynumi foknál
Látja: a dardanidák hada s Aeneás mi vidámak.
S észrevevén, házat raknak, mert bíznak a földben,
S elhagyták a hajót: kínok nyila sújtva megállott.
Majd megrázva fejét, e szavak törtek ki szivéből:
“Hah, te gyülölt fajzat! phrygeknek sorsa, te, sorsunk
Ellensége! vagy elhulltak sígéumi földön?
Vagy leigázva igába zuhantak? Elégtek a felgyúlt
Trója tüzén fiaik? Dehogy! átsiklottak a vészen,
Át a hadak gyürüjén. Hogy véltem, erőm is a végén
Tán odalesz, bosszúm pedig el se lobogva - pihenhet.
S még e hazátlanokat mertem minden habon űzni,
Szembe szegezve vadul szökevény csapatukkal a tengert!
Menny és ár erejét hát nem kimerítik e teucrok!
Így használt csak a Scylla, a Syrtis, a szörnyü Charybdis? -
Ott rejtőznek az óhajtott Thybris folyamágyán,
Védve a víztől és tőlem! De a vad lapithákon
Mars bezzeg bosszút bírt állni; s az istenek atyja
Ős Calydont átengedhette Diána dühének!
Mért, Calydon, lapithák mily nagy büne érdemel ennyit? -
Csak nyomorult magamat, Jupiter fényes feleségét,
Bár próbáltam, amit lehetett, mindenre hajolván,
Engem aláz le csak Aeneás! Ha erőmmel azonban
Nem birom, ott kérek védelmet majd, ahol adnak.
Hogyha pedig nem lágyul a menny: Acherónt verem én fel!
Mert hát jó, a latin földről nincs módom elűzni
S végzete biztos, hogy Lávínia lesz csak a párja:
Ám halogatni s e nagy szándékot húzni szabadjon,
És elemésztenem is mindkét hatalom katonáit.
Vő s ipa így frigyesüljön, övéik ily áldozatával. -
Szűz, te pedig trósz és rutulus vért kapsz hozományul,
S nászasszonynak - Bellónát. Mert nem csak a Cisseus
Lánya, e fáklyával terhes nő, szült tüzes üszköt;
Ily láng lesz a Venus-sarj is, hív mása Parisnak
S Pergamum uj várát csóvája felégeti ismét.”
    Ily szavakat sziszeg és dühösen leviharzik a földre
S hívja a szörnyeteg istennők vak, lenti honából
Allectót, a siralmat adót, akinek szive színig
Szörnyű harc, harag, álnokság és vészteli vétek.
Fél is e rémtől két testvére a Tartarus éjén,
Sőt borzad Plútón atya is, mivel oly vad az arca
S annyi alakban ijeszt, sürü kígyóktól feketéllvén.
Hozzá szól Júnó s így szítja szivét szilajabbá:
“Éj szűz lánya, te, készséges szolgálat a munkád:
Tedd, se becsünk, se hirünk, csorbulva alább ne kerüljön,
És be ne fonja az aeneadák nász-terve Latínust,
Sem pedig itt, italus partunk megszállni ne tudják.
Nincs olyan egy-szivü két testvér, kit harcba ne vinnél,
Ház, amelyet haragod fel nem dúl, gyászt, temetést küldsz
És a családra csapást; a te elnevezésed ezernyi,
S van vagy ezer cseled ártani. Üss hát dús kebeledre,
Bontsd meg a békekötést és hintsd el a háboru magvát,
Hogy kardot kérjen, követeljen s kapjon az ifjú.”
    S Allectó, Gorgóval-itatva lemegy Latiumba
S Laurentum fényes fejedelmi lakában először
Éppen Amátának száll rá csöndes küszöbére,
Kit Turnus nászán meg a teucrok megjelenésén
Asszonyi gondjai közt a harag lángolva lobogtat.
Kék haja fürtjeiből egy kígyót rája dob ekkor
S melle alá vet a szűz, mélyen szívébe a nőnek,
Hogy fölverje egész házát, eszevesztve a rémtől.
S az csúszkál csupasz emlőin, ráncán a ruhának,
Ámde nem érzik az érintés, úgy marja be mérgét
És szedi rá a bolond asszonyt; majd font aranyékszer
Lesz a nyakán a hatalmas szörny, majd hosszu szalagdísz,
Majd meg elindul a testén föl, fürtjébe füződni.
    Míg csak elő-érzés a ragály, amely árad a méreg
Nedveiből s idegét tépvén tüzet önt a velőbe,
Ám kebelén a parázs kicsi még szívébe szivódni,
Addig, anyák módjára, szelíd szóval panaszolja
Lánya s a phryg idegen nászát, úgy ont sürü könnyet:
“Hát szökevény teucrokhoz adod Lávínia lányunk,
Óh, apa, és nem szánod sem magadat, se szülötted?
S nem könyörülsz az anyán, akit elhagy a hűtlen az első
Északi szélre a szűzet a vízre ragadva e rabló?
Vagy nem a phryg pásztor perdült-e be így Helenáért,
Léda faját Lacedaemónból Trójába orozván?
Vagy szavad ily szent csak? hol a gond tieidre, a régi?
És ama jobb, mit öcsénk Turnus tenyerébe te tettél?
Hogyha pedig külföldről vársz már vőt a latinnak,
És úgy áll, Faunus szava is tüzel erre, szülődé:
Nem külföld-e az összes hely, mely ment jogarunktól;
Én legalábbis eképp értem, mit a menny szava mondott.
Míg ha a Turnus-ház legkezdete érdekel: ősük
Ínachus, Acrisius s a hazájuk a messzi Mycénae.”
    Látva, hiába kisértik azonban igéi Latínust,
Nem hajt rá, de egész testén tovafutva, a hüllő
Fúria-mérge viszont legbennsőjét is elönti:
Rettenetes rémképeitől a szegény dühre gyullad,
És esze-vesztve, szemérmetlen berohanja a várost.
Mint csiga ostorütések alatt olykor nekiperdül,
Hogyha gyerekhad a tág udvar közepére nagy ívben
Játszva kihajtja; s az elkanyarog, forgatva a szíjtól
Görbe vonalban; a pöttön nép pedig érteni balga
És bámulva csudálja csupán, mint pattan a puszpáng;
S attól él, ha verik: neki sem lassúbb a futása
Végig a városokon meg a vad tömegek közepette,
Sőt, azt színleli, hogy Bacchus maga szállt a szivébe
S bűnt iszonyút készítvén, még iszonyúbb dühre gerjed,
S száll a pagonyba s a bérc sürüjén elrejti szülöttét,
Hogy ne legyen neje teucroknak, nász-fáklya ne gyúljon:
“Évoe Bacchus! - üvölt -, hozzád méltó csak e szűzlány!
Zsenge borága csupán téged tisztel, de a karban
Tánca is, és a haját teneked szentelve növeszti!”
Így szaval és fut a hír, furiák dühe száll az anyákba
S egy lángtól lázítva tolulnak az új tanya-helyre:
Hagyván házaikat, - hajuk és nyakuk adva a szélnek;
Másoknak meg a menny veri vissza ijedt visitását,
Kik cipelik, bőrmezt öltvén, venyigés kelevézük.
Ott lobog ő maga is, fényes fáklyát visz a sorban
S fújja szülöttének Turnusszal nászrakelését
Vérben uszó szemmel, majd váratlan dühre gyúlván
Így vijjog: “Hej anyák, latinok, halljátok, akárhol,
Kikben az árva Amáta iránt él még kegyes érzés,
Hogyha jogán az anyáknak még gyötrődtök a gondtól,
Oldjátok meg a hajszalagot, velem orgia ülni!”
Így veri-űzi a rengetegen s a vadállatok odván
Föl-le az úrnőt Allectó s ez a bacchusi ösztök.
    Majd miután már látta: dühét “kihegyezte” eléggé
És feldúlta Latínus egész tervét, palotáját,
Rebben azonnal a szörny istennő éjszinü szárnyán
S száll a merész rutulus várába, melyet ha a monda
Nem csal, a gyors notusok-kivetett Danaé alapított
Acrisius telepes népének. E hely neve hajdan
Ardea volt, amely Ardea nagy név most is, azonban
Fénye a múlté már... Meredek termében a gyászos
Éjben e helyt szunnyadt Turnus, túl már fele álmán.
Éktelen arcát Allectó és fúria testét
Itt veti el s egy vén némber képét veszi kölcsön;
Homloka rút bőrébe barázdát szánt, szalagokkal
Fonja be ősz fürtjét, olajágat tűz bele végül
S lesz Calybé, Júnó szentélyének koros őre
S ily szavakat szólván jelenik meg az ifju szemében:
“Turnus, hát tűröd, hogy vesszék annyi vesződség,
Vagy jogarad dardán telepes népségre irattad?
Kedvesed ím a király, s véren kivivott hozományod
Visszaveszi s külföldit vár székébe utódul.
Így indulj, kicsufolt, indulj letiporni a tyrrhént,
Úgy sincs hála, ne várd, így vidd a latinra a békét!
Mindezeket minden-tehető Sáturnia hagyta
Átadnom teneked, míg nyugszol az éjjeli csendben.
Rajta, riaszd hát fegyverbe s viadalra vezetni
Át a kapun hiveid ne habozz! gyújtsd vígan a cifra
Gályahadat gyönyörű folyamunkon a phryg vezetőkre!
Ezt kívánja a menny. Ha pedig fejedelmi Latínus
El nem mondja: szavát most már megtartja s a násznak
Nincs akadálya - a harcban fog Turnusra találni!”
    Ámde az ifju a jósnőnek gúnyos kacagással
Így felel: “Az, hogy a Thybrisen egy hadi-raj vonul erre,
Nem ma-fülembe-jutott újság, mint hinni igyekszel.
Hát ne ijessz agyon engem; hisz Júnó, a királynő,
Ő se feled minket - - -
Csakhogy a kóros öregkortól, te, anyó, a valóra
Tompa vagy ám, és meddő gond marcangol: a papnőt
Lám, a királyi hadak hiu képzelgésre kapatják.
Őriznéd szent szobraidat meg a templomot inkább:
Háborut és békét intézzen a férfi, ki harcol.”
    Düh tüze önti el Allectó szívét e beszédre.
És szava közben még remegés bénítja meg izmát,
S tágul az ifjúnak szeme: úgy megnő az Erínys
S annyi sziszeg rá kígyó is; de tekintete annak
Tiltja tüzével az elfúlót több szóra fakadni,
Bárhogy akar, míg két kígyót kiszakítva hajából
Megsuhogatja e korbácsot s őrjöngve üvölti:
“Ím itt van, ki a kóros öregkortól a valóra
Tompa, királyi hadak hiu képzelgője! - No, nézz meg:
Én vagyok itt, a cudar dírák, hugaim hona küldött
S harc meg enyészet van markomban” - - -
Szólt, feketén füstölgő fáklyájával az ifjút
Megcsapván, mialatt mellébe lehellte be lángját.
S az riad álmaiból iszonyú remegéssel, elönti
Csontjaiig testét és minden izét a verejték.
S kardot akar kergén, kardot kutat ágyban, a házban;
Vágya a vasra, a vétkes harcra hevíti, haragja
Úgyszintén: valamint ropogó rőzsének a lángja
Nyalja a buzgó rézüstöt, mellette, alulról
S föltör a forró lé, gomolyog bent gőze a habnak
S túlfut a tajték, és nem tudván tartani többé
Vissza vizét, feketén felszárnyal füstje a légbe.
Békét bontva kiadja tehát a legény-vezetőknek:
Útra, Latínushoz! meg hogy ki-ki kapja a kardot
S védjék Ítaliát, a határt, el is űzve az ellent;
Ő latinoknak-teucroknak majd megfelel egyként!
Mondta s a menny erejéhez eseng fogadalmi fohásszal,
S nincs rutulus, ki ne biztatná egymást a csatára;
Ezt ösztönzi alakjának fiatal, deli bája,
Azt fejedelmi elődei, mást hős karja a tettben.
    Míg rutulus sziveket tűzzel Turnus tele így tölt,
Styxbeli szárnyain Allectó megy a teucrok elébe.
S új fondorlattal fürkészi helyét a fövényen,
Hol vadat űz, lesből iramodva, a bájos Iúlus;
Cócytus szüze itt dühre gyújtja kutyáik azonnal,
S jól-ismert szaggal szédíti meg orrukat, arra
Szítva szivük: szarvast űzzön; s ez volt ama vésznek
Főoka, melyre a földmives is fölvette a fegyvert.
Mert volt egy szarvas, gyönyörű, nagy agancsu, kit anyja
Emleitől szakitottak még el s óva neveltek
Tyrrhus gyermekei s Tyrrhus maga is, fejedelmük
Messzi mezőinek és marháinak őre, gulyása.
Húguk Silvia meg - szoktatva a szófogadásra -
Zsenge füzérekkel fonogatta díszesre agancsát
És fésülte is és fürdette a tiszta folyóban.
S hagyta becézni magát, megszokva a gazdai asztalt,
Hogyha pedig befutott a berekbe bolyongani, megjött
Még öreg este is ismeretes küszöbéhez a háznak.
Hát ezt verte fel arra vadászva, a messze csavargót,
Vad vizslái csahos csapatával Iúlus a víznél,
Mint úszkált s viruló fövenyén hűsölt a pataknak.
S dics-vágytól dagadó szívvel vesszőt maga küldött
Ascanius, görbült szaru-ijjából kirepítvén;
S hogy ne remegjen a kéz: az az isten is így igazítja,
Hasfalon át, beleken beleverve süvöltve acélját.
Fut sebesülten a vad, fut az ismert házba hörögve
És vértől veresen vonszolja magát odujába
S mintha rimánkodnék, rívása betölti lakásuk.
Silvia kishuguk erre kezét tördelve, jajongva
Összesikítja segíteni durva parasztjai népét.
S ők, hisz a vad rém ott rejtőzik a hallgatag erdőn,
Jönnek azonnal: egyik hoz tűz-edzette husángot,
Bunkóval fut a másik; amit ki-ki lelt maga mellett,
Azt teszi ádáz fegyverré. Csődíti csoportját
Tyrrhus is, ő egy tölgy törzsét ékelte ki éppen
Négyfele szelni: nagyot fújt hát és fogta a fejszét.
Látva a szörnyeteg istennő, az idő ime eljött,
S árthat, a leshelyről felszáll csúcsára a csűrnek
S fönn, peremén pásztor-jelt fú ki a görbe tülökből,
Tartarusit, riadót, mire megrendülnek a berkek,
S körben a mély erdők rá visszadörögnek azonnal;
Hallja a távoli tó, Triviának habja s a Nárnak
Kéntől ősz vize is, valamint a velínusi forrás,
És az anyák fiaik rettegve szivükre szorítják.
S gyűlik e hangra, hová csak a gyászteli kürt szava elhat,
Fegyvert fogva a felbőszült pórok hada tüstént,
Minden tájékról; de a trójai ifjak ugyancsak:
Tárják táboruk és tömegük tolul Ascaniushoz.
S fölfejlődik a had. Nem pór-harc már a csatájuk,
Hol perzselt fa-karók járják vagy durva durungok,
Két-élű vas a fegyverük és feketén meredeznek,
Mint a vetés, a kivont kardok, de lobognak a napban
S visszaragyogtatják villámuk az ércek az égre:
Úgy, amiként bent mélyen előbb elszürkül a tenger
S tajtékját a habok mindig magasabbra dagasztják,
Míg a fenékről nem csap fel vize végül a mennyig.
S ekkor az élen előbb elhull Tyrrhus legidősebb
Gyermeke, kit sziszegő vessző veszt ifjan el, Almó;
Mert gégéje alá ver, a vér pedig ömlik a hangok
Síkos járatain, meg a híg leheletre sebéből.
S már sok hősi tetem hullt el körülötte: Galaesus
Vén öreg is, ki a békéért járt közbe, a jognak
Bajnoka volt s egykor legdúsabb Ausoniában:
Öt gulya járt haza s öt bégő juh-nyája naponta
S száz ekevas kellett mindig felszántani földjét.
    Míg a mezőn Mars két fél közt így fárad egyenlőn,
Vérrel itatja tusájuk az isteni nő s amit ígért
Állva, az öldöklést elején már gyászba borítja,
Majd tovahagyván Hesperiát, megy a mennyei légbe,
Hol szava így szól Júnóhoz, sikerére kevélyen:
“Ím a viszályt véghezvittem véres viadallal,
Most kísértsd a baráti frigyet megkötni, ha bírod,
Most, hogy a teucrokat így megmostam az ausoni vérben!
Sőt, azt is tehetem, ha kivánságod kijelented:
Hogy rémhírrel a szomszéd falvakat is feluszítom,
Szítva szivük szomorú viadalban esengeni Marsért,
S hozzák csak hadaik: bevetem fegyverrel a földet!”
Erre viszont Júnó: “Rémkeltés, csel van elég már;
És viadalra is ok, kaszabolnak a kardok a kézben
És ki amily fegyvert épp fog, friss vérbe meríti.
Hírhedt sarja Venusnak ilyen nász-ünnepet üljön
És ilyen egybekelést maga is fejedelmi Latínus.
Ám te ne kószálj itt, kényedre az égi körökben,
Ezt nem tűri atyánk, az olympusi úr, magas ormán.
Tűnj tova hát; ha netán lesz még valamily dolog, arra
Itt vagyok én.” Szólott Sáturnia és befejezte.
Kígyóktól sziszegő szárnyán száll az le a széles
Menny magasából és megtér cócytusi honba,
Ítaliában bent, borzasztó bérc-orom alja
Egy mindenfele emlegetett, híres helyet őriz,
Ampsanctus völgyét: a vadon sürü lombfala védi
Kétoldalt komoran, közepében meg dübörögve
Szólnak a szirtek a forgatag örvények folyam-útján.
S egy szörnyű szakadék, Dísnek szelelő-lyuka tátong
Erre, mutatják is, hova torka a mély Acherónnak
Felköpi dögleletes gőzét, de a rémes Erínys
Itt oson el - s ég-föld fellélegzettek utána.
    Ám a királynő is megy már, Sáturnia, művét
Véglegesen befejezni. A sok pásztor meg a vészből
Indul a várba a holtakkal, viszi vissza az ifjú
Almót és a megölt, elroncsolt arcu Galaesust,
S kérik az isteneket, hívják könyörögve Latínust.
Jő maga Turnus is és a heves panaszokra, hogy öltek,
Még kettőzteti rémületük: trószt hívnak e honba,
Phrygekkel vegyül össze fajuk, míg rajta kiadnak!
S fut mindenki, rohan mindenhonnan, kinek anyját
Táncba a bacchusi tűz épp most töri távol a berken -
Mert nagy név ez: Amáta -, s vágyik mind verekedni.
Sőt vészes viadalt követel valamennyi, a végzet
Bármit mond, bármit jele és intelme a mennynek.
Majd vetekedve körülfogják a királyi Latínust.
Csakhogy ez ellenük áll, mint tengeri szikla, szilárdan,
Tengeri szikla, igen, mely a nagy viharok közepette
Meg sem rezdül, a vész bármint víjjog körülötte,
Oly sulya van; s ámbár tajtékzik a zátony, a szirtfal, -
Visszaverődik a ráhányt sok hínár derekáról.
Ám hogy a vak terven nem tud már győzni hatalma,
Mert a szilaj Júnó szándéka szerint igazodtak,
Hívja tanúul a mennyet az agg, meg a testtelen aethert
S “Jaj - szól -, megver a végzet, e vész vesztünkre viharzik!
S vétketeket vérrel váltjátok meg, nyomorultak!
Ám te lakolsz igazán, Turnus, kín, gyász tereád száll,
S későn kéred majd könyörögve imáddal a mennyet!
Mert rám vár a halál, fél lábam a rév kapujában
S nem fog fájni, csak elmennem.” Szólt és befejezte
S felvárába fut eldobván fékét a közügynek.
    Volt Latiumban egy ősi szokás, kegyesen gyakorolták
Hesperiában az albai falvak, a föld feje, Róma,
Tartja pedig most is, ha megindul a háboru Marsszal,
Bárha getákat akar szomorú haddal leigázni,
Vagy hyrcánra s arabra rohan, vagy az indusok ellen,
Vagy hogy a párthustól jeleik haza hozza Keletről.
Két Viadal-kapu van - nevük ez -, melyeket kegyeletből
Szentnek tisztel a szörnyű Mars félelme s a vallás;
Száz érc-pánt födi és tartós vas-zárak a tölgyet,
S őre se távozik el sohasem, Jánus, küszöbéről;
És amidőn az atyák viadalt indítani vélnek
S biztos a harc, ezeket maga nyitja quirínusi díszben
És köpenyét gabií módon felövezve a consul
S míg a küszöb csikorog, riadót maga zeng, hogy az ifjak
Mind követik: helyeselve recseg, rekedésig, a rézkürt.
Akkor is így kérték, hogy az aeneadákat e módon
Hívja Latínus, a gyász-kapukat betaszítva, csatázni.
Ám átallt az öreg hozzájuk is érni s az ocsmány
Tiszt elöl elmenekült, elbújva szobája homályán.
Hát Sáturnia száll le, a menny úrnője, az égből
S késlekedő kapuit maga rántva fel ott a Viszálynak,
Vas-veretű szárnyát sarkán fordítja ki karja.
Ausonián, mely aléltan aludt azelőtt, heve átcsap;
Van, ki gyalog megy a harci mezőre, ki táltosa hátán,
S rúgja kevélyen a port; fegyvert fut fogni a többi.
Ismét más ragyogó paizsát keni és kelevézét
Tündöklőre kövér hájjal, vagy fen hadi-bárdot
S már viszi vígan a jelvényt is, hogy hallja a kürtszót.
Öt roppant város teszi üllőit le, s a fegyvert
Újra megedzi erős Átína s Tíbur, a büszke,
S Ardea, Crustumium, valamint a tetős Antemnae.
Óvni fejükre föveg, majd fűzzel fonva be púpját,
Pajzs készül; sokan érc-inget kalapálnak eközben,
Mások ezüst lapokat mérnek fényes lábvértnek;
Ezzé lett a kasza s szántó-vas iránti szerelmök:
Újra-kovácsolják kardját eleiknek az üllőn!
S harsan a kürt, körözik hadi-jelszavaikkal a táblát.
Ez sisakot hoz házából hevesen, betöretni
Az nyihogó lovakat, míg hármas arany fonadékú
Vértet is ölt amaz és hű kardját felköti mellé.
    Most pedig, istennők, tárjátok fel Helicontok,
S zengjen a dal: kik gyúltak hadfők harcra, s a térre
Kit ki kisért, mily nép, és hány élt hős a virágzó
Ítaliában már akkor, s mi viszály viharában!
Mert avatottan, csak ti, szüzek, szólhattok ezekről:
Míg hozzánk ama hír bágyadt szellője ha eljut.
    Hát istentagadó, iszonyú Mézentius indul
Tyrrheni partokról legelőbb is a harcba hadával.
Jobbján gyermeke, Lausus lép, ki olyan deli ifjú,
Hogy szépségre csupán laurentumi Turnus előzi,
Lausus, a ló-betörő, igen, és a vadak megölője,
Hozva hiába ezer hívét az agyllai várból:
Csak ki parancsokat ad, kissé méltóbb apa volna,
Érné több derü, csak Mézentius apja ne volna!
    Majd diadal-pálmás, ékes kocsiját a porondon
És győztes lovait deli Hercules ifju szülötte,
Délceg Aventínus fitogatja, kigyós paizsával,
Atyja jelével: amint száz hüllő hemzseg a hydrán;
Őt a világra Aventínus pagonyán Rhea papnő
Szülte titokban a domb alján, szerelembe vegyülvén
Laurentum táján Tíryns e fiával előtte,
Míg, Geryont meggyilkolván, diadallal az isten
Itt, tyrrhén vizeken csutakolta hibérusi nyáját.
Népe hajító dárdát hord és nagysulyu csáklyát,
És sima karddal küzd, markolva sabellusi kopját.
Ő maga borzas oroszlán-bőrt burkol derekára
S felrakván a fejére fehér fogait, fejedelme
Fölvárába e félelmes díszben gyalog indul,
S Hercules-öltönye úgy lóg válláról, hogy ijesztő.
    Közben a tíburiak várából jő egy ikerpár,
Tíburtus nevü bátyjukról nevezett hiveikkel,
Cátillus meg a durva Corás, Argos-beli ifjak,
Kik sürü kardok közt közelegnek a hadsorok élén:
Mint két centaurus, felhők ivadékai, szállnak
Elhagyván Homolét vagy az othrysi hó-boritotta
Hegy magasát, sebesen nyargalva, s a végtelen erdők
Tért nyitnak s engednek nagy recsegéssel a cserjék.
    Majd Praeneste királya tünik fel, a váralapító
Caeculus: őt a mezőn nemzették, tartja a közhit,
Barmok közt és Vulcánus volt apja s a tűzhely
Lángjaiban lelték. Pórok hada porzik utána,
Nagy Praeneste, a hűs Anió, Gabií-beli Júnó
Földje, a hernicusok köves és patakokkal eláradt
Tája lakói, s akit csak a kincses Anagnia ellát
És Amasénus atyánk, te. Sokan fegyvert se viselnek,
Nincs zörgő szekerük, paizsuk: legtöbb a parittya
Kék ólom-lövedékeivel hajigál vagy a kettős
Kurta gerelyt veti markából, míg rőtszinü farkas
Bőre a kucsma fején, de a bal láb már csupaszon lép,
Csak jobbjára simul cserzetten csizma a hadnak.
    Ám Messápus, a ló-betörő, Neptúnus e sarja,
Kardra kap ő is, akit sem a tűz nem fog, se vas éle,
És rivaló hangon viadal-feledett seregébe
S már tespedt népébe hamar lelket ver a harcra.
S jő Fescennia és a faliscusi aequusok ezre,
S kik Sóracte fokát lakják, Flávína lapályát,
Címinius havasán a tavat s a capénai tölgyest.
S ment ütemes dobogással a had, zengvén fejedelmük,
Mint amidőn hószín hattyuk híg fellegek alján,
Hosszu nyakukból dalt fúván haza húznak a rétről,
Hogy visszhangzik a messzi folyó, s odalenn belerezdül
Ázsia árja - - -
Senki nem is hinné, hogy ily érces erők kavarognak
Ebben a nagy hadban, hanem inkább, hogy madaraknak
Zúgó fellege tör fövenyére a partnak a mélyből.
    Ím, iszonyú hadakat hoz azonban egy ősi sabínus
Ház ivadéka, ki mint iszonyú had üget maga, Clausus,
Tőle eredt osztálya s törzse a Claudiusoknak,
Hogy Latiumban Rómából részt nyert a sabínus.
Majd roppant amiternumi századok, ősi quirísek,
S Érétum raja jő s az olaj-fák földje, Mutusca;
S ad Nómentum vára, a Rósea-völgy, a Velínus
S Tetrica vad sziklája, sevérusi szirtje is embert
S kit küld Casperia s Foruli s csermely, te, Himella,
S kik Tiberis-levet és Fabaris-vizet isznak, a hűvös
Nursia népeivel, latinokkal, hortaiakkal
S Allia bús hirü habja hadával mind gyülekeznek:
Számuk - ahány cseppet csak görget az ár Libyánál,
Hol viharával a hűs mélyben megbúvik Oríon;
S oly sürü, mint Lyciában a sárga vetés, vagy a Hermus
Szántóin, ha beért már nyár elején, a kalászfej.
S pengnek a pajzsok, a tér talpuktól döng dübörögve.
    Majd Agamemnón-sarj, aki Trója nevét is utálja,
Fog kocsijába, Halaesus, a mén meg Turnus elébe
Vonja ezer vad hívével, kik a bacchusi boldog
Massicuson fogják a kapát, akiket Sidicínus
Síkja s az auruncus vének küldtek le a dombról,
Sőt a calésiek és a sekély volturnusi csermely
Népei is jönnek, de a durva satículusokkal
Oscusok őrsei is. Karcsú kelevézük a kézben,
Hosszú szíjra szokás felkötni feléjük e fegyvert,
S míg baljuk fedi pajzs, párharcra vasuk kasza-görbe.
    Ám rólad se feledkezzék meg zengeni versünk,
Oebálus! mondják, szüleid Sébéthis, a nimfa,
És Capreae fejedelme, Telón, ki a télebous hont
Bírta koros fővel; kevesellte azonban az ifju
Atyja uralmát és akkor már messze legyőzte
Sarrastus népét a vizes Sárnus mezejének,
Majd Rufrae, Batulum s a Celemna lapálya lakóit
S kikre gyümölcseivel le-lebámul a bellai bástya:
Teuton módra dob ez most mind kelevézt a kezéből
S míg fövegül fejüket hántolt para-héj fedi, pajzsuk
Villog a sok vastól, vívó-kardjuk vasa villog.
    Téged is elküldött Nersae hegyi tája tusázni,
Leghiresebb bajnok, fényes fegyverzetü Úfens!
Ám aequícula néped nyers fajtájú felettébb,
Földjük rossz, a berekben szoktak hát vadat űzni
S fegyveresen túrják a talajt, de a fosztogatásból
Élni örülnek csak, gyarapítani mindig a zsákmányt.
    Sőt még Marruvium népének papja is eljött,
Dús olajág koszorújával kidiszítve sisakját,
Szörnyü erős Umbró; Archippus küldte, királya,
És minden viperát, hydrát, mérget fuvaló fajt
Kézrátétellel vagy igéjével leigázott,
Mesterien megalázva dühük, gyógyítva marásuk.
Csakhogy a dardán dárda-döfés ellen tehetetlen
Volt ő is, sebe nem forrt össze az álmos igékre,
Oly füvet ő se talált a hegyes marsus-honi tájon.
Sír is a gyöngyvizü Fúcinus és Angvítia berke,
Sírnak utánad a tiszta tavak - - -
    Megy viadalra világszép gyermeke Hippolytusnak,
Délceg Virbius is, kit im anyja, Arícia küldött,
Hogy Díána szelíd s oly dús szentélye tövében
Fölnevelé a vizes föveny, erdein Égeriának.
Mert noha azt mondják, bár mostoha-anyja cselére
Atyja dühének e Hippolytus vérével adózott -
Rémült ménjei széttépték -, de megint fel is éledt,
Szívni a föld levegőjét fenn és látni a mennyet:
Vissza-igézte Diána szerelme s a paeoni gyógyfű.
Csakhogy a mindenek atyja, az árny-országbeli tájról
Egy már holtnak ilyen feltámadtán dühre gyulladt
S Phoebus e bűbájt és írt fölfedező fiusarját
Ő maga verte le villámával a styxi habokhoz.
Ám egy titkos szeglet ölén elrejti (a tündér
Égeriánál, berkeiben) szerető Triviája
Hippolytust ezalatt, hogy az erdőn egymaga éljen,
S Virbius: erre cserélje nevét italus csalitokban.
S ím a patás paripákat a szent liget és Triviának
Temploma tiltja ma is, mert megrémültek a mélyvíz
Szörnyeitől, szekeret s ifjat szétzúzva a parton.
Sarja azonban a sík gyepen épp úgy űzi csatázni
Lángvemhes lovait, fogatán épp úgy iramodva.
    Mind megelőzve mutatja magát deli termetü Turnus
S fegyvereit fogván, fejjel fölnyúl a tömegből.
Vas-süvegén hármas forgó, mely alatt a Chimaera
Ül magasan, s épp Aetna szilaj tüze tör ki a torkán:
S annál inkább zúgnak e zord lángok, zabolátlan,
Mennél jobban tombol a harc, tajtékzik a vérhab.
Ám meredő szarvval, tükörén paizsának, aranyból
Már Íó ragyog, im, csupa szőr, im, alakra üsző lett,
Ez csak a műremek ám! de a szűz őrzője is, Argus,
S Ínachus, atyja is, - épp vizet önt egy cifra vederből.
S mint zápor, gyalogok, paizsos seregek sokasága
Hömpölyög át az egész rónán, argív fiatalság,
Auruncus, rutulus rajok és a sok ősi sicánus,
Sacránus s a labícusok is, festett paizsukkal;
Kik teneked lakják ligeted, Tiberínus, ekével
Kik rutulus halmot s a Numícus szent televényét
Vagy Circé hegyeit szántják; hol az anxuri székel,
Juppiter, és viruló berkén Férónia örvend;
Vagy, honnan Saturánk posványa sötétlik, a völgyben
Meg tengerbe a hűs Úfens keres ömleni ösvényt.
    Végre a volscus nép küldötte vonul ki, Camilla,
Hozva lovas hadait, csapatuk villámlik a vastól;
Nők daliája, kinek kezeit kosarára, guzsalyhoz
Nem szoktatta Minerva, csak élni a vad viadalnak
Lány létére s a fergeteget megelőzni futásban.
Érintés nélkül tovaszáll tetején a vetésnek,
S úgy repül át rajtuk, hogy a zsenge kalász le se hajlik
Hogyha pedig tenger tükörén iramodna lebegve,
Vagy dagadó habokon, nedves sem lenne a talpa.
Őt lesi házaiból s a mezőről összesereglő
Ifju csapat s az anyák hada is, hüledezve haladtán,
S tátva marad szájuk, viruló vállára vezéri
Bíbora mily méltósággal borul és az aranycsatt
Mint köti át kontyát, míg hordja lycus-honi tegzét
S pásztori mirtusz-dárdáját, melynek vas a vége.

NYOLCADIK ÉNEK
    Hogy hadi-jelvényét Turnus felütötte fokára
Laurentumnak, a kürtök meg riadozva rivalltak:
Vad lovait csak alig noszogatja, csörögteti kardját,
Buzdul az összes szív tüstént, támad zavar, őrjöng
S esküdözik széles Latium deli népe merészen.
Fő vezetők Úfens és Messápus, meg az istent
Káromló Mézentius: ők hozzák a segítő
Ezredeket, pusztává téve a földet a pórtól.
S küldik a nagy Diomédéshez Venulust, föl a várba,
Oltalomért, avval: teucrok járnak Latiumban
S Aeneás hada horgonyoz itt, hozván leigázott
Isteneit s azt hirdeti, hogy hatalomra a végzet
Őt óhajtja, a sok nép meg máris megy utána,
Mert Latiumban a dardán hős hire egyre növekszik;
Azt pedig, elméjében mit hány-vet, ha szerencsés
Lesz hada, és mire vár, ő jobban látja bizonnyal,
Mint fejedelmük Turnus vagy fejedelmi Latínus.
    Így forrong Latium. Mit látva a Láomedonfi,
Szörnyü kinok habján kezd szíve remegni, miközben
Elgondol mindent, fontolja a dolgot, az ügynek
Nézi e részét is, vizsgálja amazt is erősen:
Mint réz-kádban a víz tükörén táncolnak a fények,
Hogyha a lángszemü nap vagy a halvány hold belevillan,
Majd mindenfele szétragyog és fut a menny magasáig
S onnan a házak párkányát csillogja be ismét.
S éjszaka volt, lepihent már minden lénye a földnek,
Kismadarat, fáradt barmot mély álom igázott,
S Aeneás atya ott nyúlt még a fövényen, a hűvös
Égbolt íve alatt, szomorúan a szörnyü hadaktól,
Míg késő nyugalomnak nem nyújtotta a szívét.
S ím, úgy tetszik, üdítő habjaival Tiberínus
Bukkan elő, e hely agg véd-istene, nyár-ligetéből,
Vékony, zöld-szinü vászonnak fedi leple palástul,
Fürtjét meg sürü sás árnyas koszorúja köríti;
Búját ekkor e hang zúg fel szétűzni szivéről:
    “Ó, menny sarja, ki Trójánkat hozod elleneidtől
S Pergama felvárát most már mindig meg is őrzöd,
Kit hőn várt Latium mezeje s Laurentum e tája,
Itt a hazád, ne habozz, ez örök hona isteneidnek,
Csak ne ijesszen a harc borzalma: haragja a mennynek
S nagy dühe már lelohadt - - -
Hogy pedig ezt sose hidd hiu álomnak, tüneménynek,
Fogsz a fenyéren, a tölgyek alatt majd látni egy emsét,
Jókora hószínűt, amely épp harminc fiat ellett,
És emlőin ezek hószínűek valahányan,
Itt lesz városod, itt - bajaid végén - menedéked,
Mert ha lepergett harminc év, innét alapítja
Ascanius házát, ama hangos hirnevü Albát.
Nem jóslok hamisan. De ügyelj, röviden kitanítlak,
Mint győzz mindazokon, mik még rád lesnek utadban.
Erre a tájra az arcas törzs települt tömegével,
Pallás vérei, kik mindegyre követve királyuk
Éuandrus lobogóit, a bércen erődöt emeltek,
Melynek a pásztori Pallásról neve Pallantéum.
Ők a latin néppel soha nem szűnnek hadakozni;
Lépj hát frigyre velük, nyerd meg seregük hadi-társul.
Én a folyam fövenyén egyenest igazítani foglak,
Hogy vizemet, vele szembe evezve, legyőzze lapátod.
Istennő fia, fel hát, és ha lehajlik a csillag,
Esdj, ahogy illik, Júnóhoz: düh, harag ne eméssze,
S jámbor imád intézd Hozzá. De ha célod elérted,
Engem is áldj. Mert én vagyok az, látod, ki e partot
Bő sodromba fogom, s a kövér szántót szelem erre,
Égszinkék vizü Thybris, igen, kedvence az égnek.
Tág lakom ez, de vizem várak közt tör fel, a bércen.”
    Szólt a Folyam s azután mélyére merült a medernek;
Aeneást pedig éj és álom hagyja magára.
Serken hát, fürkészi a nap fényét a magasban
S öntözi öblös markából özönét a folyónak,
Majd az egekre emelve eképpen eseng, ahogy illik:
“Nimfák, Laurentum nimfái, szülői a víznek,
S Thybris atyám, te is, ó hallgass rám égi haboddal
S Aeneást a veszélyektől védd meg valahára!
Mert bárhol van a forrásod, zuhatag te, ki szánod
Árva ügyünk, gyönyörű kútfőd bárhol tör a földre,
Tiszteletünket, ajándékunkat elédbe lerakjuk,
Ó, szarvas zubogó, italus folyamok fejedelme.
Csak légy pártomon és mit igérsz, váltsd is be valóban.”
Mondta, kiválasztván egy pár kétrend-evezőset
És evezőket adat, valamint fegyvert a fiúknak.
    Íme, csudás tünemény tárul föl előttük azonban,
Hószinü emse hever viruló fövenyén a folyónak,
Egy fás részen, előtte hason-szőrű malacokkal.
Ezt kegyes Aeneás neked ölte le persze, neked, nagy
Júnó, s oltárod tisztelni kocáit is aztán.
S Thybris egész éjjel szelidítve a vad folyam-örvényt,
Halk habokat hajtott s úgy állt meg, visszatolulván,
Mint a szelid mocsarak s a tavak tág tükre terülnek,
Hogy nehezükre ne essék benn a lapáttal evezni.
Kezdik hát az utat, röptük rövidíti vidám zaj.
Száll a habokban a szurkos lúc; elképed a hullám,
És elképed az erdő is, mint villog a hősök
Pajzsa: vizen sose láttak még ily cifra hajókat.
S nap mint éj evezők mellett görnyednek, a hosszú
Hajlatokon más és más mindig előttük az erdő:
S lombjain úsznak - ahogy zöld tőlük a víz sima tükre.
S már a tüzes nap a menny ívét félig befutotta,
Hogy távol falakat, várat s elszórtan a házak
Ormait is látják, melyeket nagy Róma azóta
Égig emelt Éuandrus gyér birodalma sorából.
Fordul hát a hajó, mennek fel a várba azonnal.
    Épp aznap pedig ünneppel tisztelte az erdőn,
Vára előtt, a nagy Amphitryon sarját meg a mennyet
Arcadiának ura. S vele volt fia, Pallas, a főrend
Ifjaival, s a szerény jövedelmü tanácskar a tömjént
Égeti, míg forró vér-gőzben fürdik az oltár.
Hát hogy a csúcsos gályákat sürüjén a vadonnak
Észreveszik közelegni erős evezéssel a csendben,
Mind megijednek a látványtól, és hagyva az asztalt,
Tüstént kelnek fel. De zavarni a hős-szivü Pallás
Tiltja toruk, hanem egy kelevézt ragad és megy elébök
S messze kiáltja a domb magasán: “Daliák, e nem-ismert
Útra mi kényszer vonszolt el titeket? mire törtök?
S kik vagytok? mi hazátok? a harc vagy a béke hoz erre?”
Békehozó olajágat nyújt karjával előre
S így felel Aeneás atya ekkor a tat tetejéről:
“Trójai népet látsz, latinokra kifent kelevézzel,
Mert menekült csapatunk gőgös haddal tovaűzték.
Éuandrust keresem. Vidd meg neki: Dardaniának
Jöttek, kérni szövetségét, kiszemelt vezetői.”
Ámul e nagyszerü névre s egész elhül bele Pallás:
“Bárki vagy is - nyögi hát -, szállj csak ki, beszélj te apámmal
Színe előtt, mint isteneink vendége lakunkban.”
Erre kezet nyujtott és fogta erősen a jobbját.
S elhagyván a folyót mennek s a csalitba belépnek.
    Nyájas igékkel szól itt Aeneás a királyhoz:
“Legjelesebb gráj vér, te, kihez sorsom ma vezérelt,
Hogy könyörögjek, eléd nyújtván e szalag-diszes ágat,
S félni se kell tán, bár danaók feje vagy, fajod arcas
S ahhoz a két Atrídához köt törzsi rokonság;
Ámde vitézségben, meg a menny szent jóslata folytán
És ükeink révén rokonod vagyok én is: a híred
Messze közismert, hát engedtem a sorsnak örömmel.
Mert ama dédapa, Dardanus, ílusi váralapítónk,
Mondja a gráj, Atlas-vér volt, Électra szülötte,
S teucrok közt lelt hont; Électra viszont a nagy Atlas
Lánya, ki tartja a tarkóján terhét az egeknek.
Míg a ti őstök Mercurius, kit a hókaru Máia
Szült Cylléne fagyos tetején, méhébe foganván;
Ám ha regénk nem csal, Máiának is Atlas az apja,
Atlas a fent-nevezett, aki hordja a csillagos ívet.
Így eredünk, azonos vérből szétválva, mi ketten,
Ebben bízva követséget sem küldtem előre,
Terveidet tudakolni ravasz csellel: magam állok,
S nem féltem fejem, én magam itt, hogy esengjek e lépcsőn.
Téged is, éppúgy, mint minket, Daunus faja kerget
Szörnyü hadakkal; s úgy vélik, bennünk ha elűznek,
Széles e Hesperiát mi sem áll leigázniok útba
És elözönleni, mely fent és lent habzik, a tengert.
Vedd szavam, add a tied: van hősi szivünk a tusára,
Van bátor kebelünk, fiaink cselekedni megedzvék.”
    Így szólt Aeneás. De amaz már rég a beszélő
Arcát és szemeit szemléli, hatalmas alakját.
Végre felel röviden: “Teucrok te legérdemesebbje,
Látni, fogadni öröm téged számomra! Szülédnek,
Anchísésnek idézed elém szavait, meg im arcát!
Mert soha nem feledem: huga, Hésioné birodalmát,
Láomedontiadés Priamus meglátni hogy indult,
Majd hagyván Salamist, szélét jeges Arcadiánknak.
Énnekem arcomon akkoriban serkent a legénytoll,
S mint bámultam a trósz vezetőket, a Láomedonfit!
Legdaliásabban lépdelt csapatukban azonban
Anchísés: fiatal lelkem lobogott is, e férfit
Megszólítani és jobbját jobbommal ölelni.
Hát odalépve mohón Phenëus várába vezettem.
S ő lycus íjjat adott szép puzdrával, mikor elment,
És aranyos fonalakkal irott köpenyét is hozzá
S két zabolát, melyeket most használ Pallas, aranyból.
Így, mit kértek, e jobb a frigyet már tartja azóta,
Éppen ezért, ha a holnapi nap beragyogja a földet,
Útra segélyt, adományt bőven, fogok adni örömmel.
S most hiveink ti, hisz így jöttök, legyetek jelen évi
Ünnepemen csöndben, mert nem szabad azt halogatnunk,
Hogy már most megszokjátok szives asztalainkat.”
    Szólt s lakomát, leszedett poharat felrakni parancsol
Ismét és a gyepen csapatuk maga ülteti körbe,
Aeneást kitünő jávor kerevetre azonban,
Melyre oroszlánnak volt borzas bőre borítva.
Majd vetekedve a válogatott ifjak, meg az oltár
Papja, ökör-sültet hoznak, s ott már kosarakban,
Kész adománya Cerésnek is, ott Bacchus bora szintén.
Aeneás pedig és körülötte a trójai ifjak
Esznek a szent belrészekből meg a hosszu gerincből.
    Majd miután étvágyukat így az evéssel elűzték,
Éuandrus, fejedelmük szól: “Ilyen ünnepet ülni
S tartani tort e nagy istenség oltára tövében,
Nem hiu balhit készt, sem az ősi haláltalanoknak
Elfeledése: mi rettenetes vésztől menekedtünk,
Trójai vendég, hát méltó megujítani hálánk.
S most nézz fel, mint függ szirtek szélén ama szikla,
Messze gurult kövein mily puszta a hegyfoki lakhely,
S hogy mi temérdek romhalmazba szakadtak az ormok.
Barlang állt e helyen, borzasztó mélyre benyúlván,
Cácus, a szörnyeteg élt, egy fél-ember, soha napfény
Át nem járt üregén; és mindíg frissen elontott
Vér köde ülte meg ott a talajt, míg bús rohadásban
Emberi fők függtek sárgán dölyfös kapujáról.
Atyja e rémnek Vulcánus volt; ennek okádta
Éjszinü lángjait, úgy lépdelt ormótlan alakja.
Végre, kit úgy vártunk, az idő meghozta az istent:
Jött a segítség. Mert ideért im a nagy bosszuálló,
Alcídés, győzelmére s koncára kevélyen,
Hogy Geryón hármas lelkét elorozva, esetlen
Tulkait erre terelte a völgybe, vizünkre nyugodni.
Ám csel, olyan gazság furiák furdalta szivében
Nem termett soha Cácusnak, hogy meg ne kisértse,
Négy kitünő alakú bikaborjat ezért a karámból
És ugyanannyi üszőt, szintén csuda szépet elorzott;
S hogy lábnyom, mely előre mutat, ne maradjon utukban,
Lépteiken fordít: farkuknál fogva meg őket
S vak vermébe ekép vonszolja le, rejti a zsákmányt -
Így keresőjük a barlanghoz nincs jel, mi vezetné.
Amphitryóniadés azalatt akar épp a karámból,
Merthogy a marhák már jóllaktak mind, kivonulni,
Ám a bikák bucsuzásul bús bőgésre fakadnak,
És az egész hegyet és berket bezokogja keservük.
Borzasztó barlangja ölén viszonozza a hangot
Egy rab üsző, Cácusnak ekép megcsalva reményét.
Most forr föl feketén csak epéje, dühében a kíntól
Alcídésnek! erős, görcsös botját veszi kézbe
S kúszik e fegyverrel levegős magasára a hegynek.
Cácust félni, zavart a szemében enyéim először
Ekkor láttak: ahogy zugolyába inalt, maga Eurus
Sem fut olyan fürgén - szárnyat font félsze a sarkán.
Itt csak alig reteszelte be és leszakítva a láncról
Támasztotta meg avval a jókora szirttel az ajtót,
Mely mint atyjának függött vala műve acélján:
Tíryns hőse im ott termett, tombolva szivében,
Jár szeme föl-le, kutat körben mindenfele nyílást,
Hogy foga is csikorog. Háromszor járja be égő
Dühhel Aventínust, háromszor rázza hiába
Kő-kapuját, háromszor tér meg a völgybe pihenni.
Egy magas és minden részén meredek hegyi szikla
Nyúlt az üreg tetejéről ott, jó messzire látszó,
Orv-madaraknak igen kedvelt költő-helye, fészke.
Ezt, mely balra hajolt, ferdén fölibé a folyónak,
Jobbról meglöki és túloldalról nekidűlvén
Tőből tépi fel; aztán úgy lesodorja, de tüstént,
Hogy sodrán a magasságos mennyek zaja harsog.
S dől be a part, a folyó meg iramlik vissza ijedten.
Cácus odúja eképp, iszonyú palotája kitárul,
Bennseje bukkan elő halavány barlangi lakának:
Mint amidőn valamely nagy erő feltépi a földnek
Isten-utálta alanti honát, a homály birodalmát,
Hogy megnyílik a mély rettentő torka felülről,
Míg a bevágódó fénytől reszketnek a lelkek.
Hát e nem-óhajtott fényben veszi szemre, de tüstént,
Alcídés a verembe szorult, iszonyúan üvöltőt,
S ontja reá nyilait, fegyver minden ma kezében,
Kődarabok, roppant szálfák hullnak le felülről.
Az meg amott, hisz a vészből már menekülnie meddő -
Mondani is csuda - nagy füst-felhőt fúj ki a torkán
S barlangját belehelli sötét köddel, hogy a szemnek,
Bárhova néz, takarója legyen, mialatt a gomolygó
Gőz éjjé sürüsül s a homályt elegyíti parázzsal.
Ám nem tűri tovább Alcídés lelke: legottan
Lendül a lángba, ahonnan a gőzhab a legszaporábban
S legfeketébben ömöl roppant üregén a sötétség.
Itt azután, ki tüzét a homályba hiába okádta,
Gúzsba karolja s amíg szeme nem dülled ki, szorítja,
Nyomja nyakát, alvadt vérébe terítve ki Cácust.
Nyílnak a gyászos üreg tépett kapuszárnyai nyomban,
Napra kerülnek a tulkok, az eltagadottak, a zsákmány
Préda, az ormótlan tetemet meg fogja a lábán
S vonja ki. Szíve pedig nem bír eltelni a népnek,
Nézve e félvad szörny iszonyú szemeit, meg a szőrtől
Még meredő mellet, meg ahol kialudt tüze, torkát.
Innen a tiszteletünk, az utódok azóta örülnek
Ünnepe napjának; bevezette Potítius ülnünk,
Majd a Pinárius-ág, mint Hercules őrei tisztén.
Temploma tőlük e cserjésben, mely örökre a legfőbb
Lesz minekünk, s úgy is hívjuk, hogy örökre a legfőbb.
Rajta tehát, daliák, e nagy érdeme tiszteletéül
Födje fejünk koszorú, a kupát ki-ki kapja kezébe,
S mert közös isten, imádni, borunk kilocsolva, ne késsünk.”
Szólt és Hercules árnyatadó, felemás szinü lombját
Fonta hajába, a nyárlevelet, fürtjét belebegni,
S ott a kezében a szent kehely is. Mire mind kilocsolják
Vígan a bort, esedezve ebédüknél az egekhez.
    Ám az Olympus fordultán jön az alkony eközben;
S már a papok, de Potítius is, ki sorukban az első,
Bőröket öltve - s ez ősi szokás - közelegnek üszőkkel.
Majd megujítva toruk, másod lakomához az oltárt
Dús adományokkal, teli tálakkal beterítik.
Zengedező Salius-csapat áll fel eközben az égő
Oltár-lap köribé, fejükön nyár-lomb koszorúval:
Erre az ifjak, amarra a vénebbek kara; versük
Hercules érdemeit dícséri dalolva, hogy első
Szörnye, kezében a két kígyó, mit a mostoha küldött,
Hogy pusztult? valamint harcán oly nagyszerü várak,
Mint Trójánk és Oechalia? S Júnó, a kegyetlen,
Végzeteül mért rótt Eurystheusnél ezer ádáz
Munkát rá? “Te legyőzetlen, ki a krétai rémet
És a kevermény Hylaeust, felhőfi Pholusszal:
Majd Nemeán, e hegyen, lenyilaztad a rémes oroszlánt:
Tőled retteg a Styx tava, tőled az orcusi véres
Vackon ülő kapus-eb, félig-falt csontjai halmán;
Ám te e lényektől nem ijedtél meg, se Typhoeus
Fegyvere felmeredő pengéje előtt; sem eszedtől
Nem fosztott meg, körbe-sziszegve, a lernai hydra.
Üdv, Jupiter te igaz fia hát, új éke az égnek,
Jer közibénk kegyesen, kedvvel nézd áldozatunkat.”
Így dícséri daluk; de beszédük a cácusi kürtőt
Sem feledi, s főképp őt nem, ki lehelte a lángot.
S zúg az egész berek, és a hegyek rá visszafelelnek.
    Majd hogy e szent szertartással végeztek, a várba
Megy mindenki, az agg-kora már megtörte királlyal,
Kit fia s Aeneás kísér, ahogyan megy a mezsgyén,
Utjuk unalmát könnyítvén sokféle beszéddel.
Bámul ugyancsak, a két szeme jár mindenfele fürgén
S élvezi Aeneás e helyet, majd kérdi s örömmel
Hall emlékeiről hajdankori hősi nagyoknak.
Róma erődjének szólt most emelője, királyuk,
Éuandrus: “Helyi faunusok és nimfák, meg a tölgyek
Durva tövén nőtt lények laktak e sűrüben egykor,
Kiknél rend és műveltség sose volt, a barommal
Bánni, begyüjteni termést nem tudtak, se kimélni
Készletük - éltek a szűkös vad-húson, fa gyümölcsén.
Míg az Olympus egéből el nem jött, Jupiternek
Fegyvereit futván Sáturnus, a trónja veszített.
Ő e tudatlan, a szirtfokokon szétszórt hegyi népet
Egybeterelte, s törvényt adva, nevét a vidéknek,
Minthogy ölében lappangott, Latiumra cserélte.
Ennek uralma alatt ragyogott, mondják, az aranykor,
Oly békés boldogsággal béklyózta a népet,
Míglen e színtelen és korcsabb kor kezdte követni
S véle a vad harc-vágy, valamint éhsége a kincsnek.
Ekkor az ausoni had s a sicánus nép tör e tájra,
Hogy nevet is mást kap Sáturnus földje nemegyszer;
Majd jöttek fejedelmek, mint ama zord, deli Thybris,
Ítalusok, mi, folyónk Thybrisnek azóta nevezzük.
»Albula« régi, valódi nevét pedig elveszitette.
Engem, a számkivetett vándort, a vizek pereméről,
Mindent megtehető sorsunk meg a kényszerü végzet
Közben e helyre hozott, ám űzött nimfa-anyácskám,
Carmentis rém-jóslata is, meg az isten, Apolló.”
Még ki se mondta, midőn megy előre, mutatja az oltárt
S Carmentis Kapuját, amelyet Rómában e néven
Hívnak a jós-tündér, Carmentis tiszteletére,
Régtől már, ki először zengte az aeneadáknak,
Mily nagy lesz hirük, és mily fényes a Pallantéum.
Majd mutogatja, melyet megtett menedékül a zordon
Rómulus, azt a pagonyt, meg a hűs hegy alatti Lupercált:
Parrhasiában ekép hívják, a lycaeusi Pánról.
Ámde mutatja tovább: ez a szent berek Argílétum,
Mert itt szenderedett Argus jobb létre, barátja.
Innen a Tarpéius tetején Capitóliumához
Mennek, amely ma arany, rég: tüskés, zord vadonerdő.
Szent borzalma e hely babonás pór-népeit akkor
Már lenyomasztotta, s reszkettek a bércen, a berken.
“Itt a pagonyt - úgymond -, eme lomb-koszorúzta hegyoldalt
Isten lakja - melyik? nem tudjuk -, azonban az arcas
Véli, talán Jupiter, jobbján látták is időnként
Éjszinü pajzsát: épp rázta s gyűjtötte a felhőt.
Látsz ezeken kívül két földig omolt falu várost,
Hajdani hős eleink emlékeinek maradékát.
Ezt itt Jánus atyánk, míg azt Sáturnus emelte;
Ennek Jániculum, Sáturnia volt neve annak.”
Ily szavakat váltván érték el az egyszerü szállást,
Éuandrus küszöbét, s látták, hol a római fórum
Van ma s a büszke Carínae: bőgő csorda legelget.
Majd a bejáratnál: “E kapun lépett be a győztes
Alcídés is, e ház lett aztán otthona - mondta. -
Merd, vendégem, a fényt megvetni tehát, hogy az istent
Méltóan szolgáld: a szegénységet sose szégyelld.”
Mondta s a termetes Aeneást bevezette a szűkös
Hajlék boltja alá s ültette az ágyra, amelynek
Medve subája, a líbyai, s lomb volt lepedője.
    S ront le az éj, feketén szárnyába takarva a tájat.
Csak Venus, ő remegett, az anya, s méltán, szive mélye
Laurentum baljós hadi lármájára felindul;
Mondja tehát Vulcánusnak, férjének, aranyló
Ágyukon isteni bűv-ígékkel szítva szerelmet:
“Pergama vétkes várát míg Argos vezetői
S háboruval romló falait fene tűzbe tiporták,
Semmi segélyt nem sürgettem nyomorultjaim óvni,
Sem, melynek te vagy édes uram fő-mestere, fegyvert,
Mert nem akartam, hogy fáradj és haszna ne lássék,
Bár Priamus maradékainak tartoztam ugyancsak
S Aeneás sanyarú sorsán sokszor keseregtem.
Most Jupiter rutulus révben rendelte megállni:
Esdve ezért, anya én, jöttem szent színed elébe
Fegyvert kérni szülöttemnek. Hisz a könnyre te lágyulsz,
S Néreus lánya, de Títhónus neje is megigézett.
Mert odanézz, mily had hemzseg, hány vár feni népem
S zárt kapuik mellett engem megrontani kardját!”
Mondta s a még habozót hószín karjával ölelvén
Lágyan az isteni nő mellére szorítja. A régi
Tűz pedig azt tüstént eltölti, s egészen a csontig
Csap le az ismert láz, hogy minden ideg belereszket:
Mint amidőn dörgő hasadékain olykor az égnek
Villám tör ki cikázva, s a fény végigfut a felhőn.
Érzi a nő, csele hat, s örvend szépsége hatalmán.
Az pedig így szól béklyóján az örök szerelemnek:
“Mért kerülővel jössz hozzám? hova lett a bizalmad,
Isteni nő, bennem? ha beszélni eszedbe előbb jut,
Fegyver a teucroknak, megtettem volna, előbb jut.
Hisz sem atyánk, az örök, sem a sors még állani Tróját
S élni tovább, tíz évet akár, Priamust sose bánta.
Éppen ezért, ha te harcot akarsz, ez a vágya szivednek,
Mit művészetem és műgondom csak megigérhet,
Mit fémből formálhatok és folyadék öntvényből,
És mit a tűz s a fuvók meg tudnak tenni... erődben
Esdeklésekkel szűnj meg kétkedni azonban!”
Mondta s az áhított kéjt megkapván, kebelére
Búvik a kedvesnek, békés szenderbe borulva.
    Ám hogy az éj fele úton járt, szűnt álma is első
Szendere tűntén, s mint nő, kit sanyarú guzsalyához
Köt munkája Minervának, mivel élete szűkös,
Mint ez a nő szít hamván holt tüzet, éji setéttel
Toldva teendőit, de cselédeit is noszogatván
S több munkára a mécs mellett, mert hitvesi ágya
Tiszta csak így marad, és gyereket se nevelhet enélkül:
Hát puha ágyából így kelt fel a Tűz Ura fürgén,
Hozzálátni kovács-mesterségéhez időben.
Egy sziget áll szemben siculus parttal, Liparának
Aeoli részénél, kimagasló szirtfoka füstöl,
Míg alul odvas, cyclópsok-kürtői-kirágta
Aetnai barlangok bömbölnek benne, s az üllők
Visszanyögik vad ütésük, ahogy vermén a chalybsok
Vaskeveréke sziszeg, s a kohók lihegő tüze lobban:
Vulcánus lakik itt, s ez a föld Vulcánia, mondják.
Hát ide szállt le a Tűz Ura most az egek magasából.
S ím tág vermükben mind vas-gyurmát ver a cyclóps:
Brontés meg Steropés s a mezítlen testü Pyracmon.
Egy félig-kicsiszolt villám forog épp a kezükben,
Mint aminőket atyánk annyit lehajít a nagy égből
Sújtani földünk; ám ez még nem volt befejezve.
Három jég-sugarat fonnak bele, három esővel
Dús felhőt, három rőt lángot, zord zivatarral.
S rettenetes ragyogást, ropogást, riadalmat is adnak,
Majd isten-haragot, melynek tüze üldöz, a műhöz.
Máshol Mars szárnyas kerekű szekerét kalapálják,
Melyről férfiat és várost viadalba ragadhat;
Majd a dühös Pallasnak készül fegyver: ijesztő
Sárkány-pikkelyből vetekedve kivert arany ércing,
Összetekert kígyó-párral kebelére a szűznek
S csonka nyakú Gorgó-fővel, mely néz le, meredten.
Ám “El e megkezdett munkát!” harsan fel az isten,
“Aetnai cyclópsok, szavaim szivetekbe vegyétek:
Egy kitünő hősnek kell fegyvert verni, a fürge
Kézre, erőre: ma van szükség művészi tudásra.
Hát ne habozzunk!” Ennyit szólt; mire mind nekifognak
Gyorsan a munkának s osztják fel a dolgot egyenlőn.
És az arany fémek meg az érc patakokban ömölnek,
Olvad a gyilkos acél gyomrában a szörnyü kohóknak.
Kezdik a nagyszerü pajzzsal, mely majdan maga megvéd
Mind a latin lövedékektől - kerekét kerekítik
Hétszeresen. Mialatt ez hol teleszívja a fúvót,
Hol kiereszti, amaz sziszegő vasat enged a vízbe,
És a felállított üllőktől búg-nyög a barlang,
Így csapkodják ők karjuk roppant erejével
S forgatják felváltva fogókkal a fémet ütemre.
    Aeoli parton a Lemnosi míg így sürgeti őket,
Éuandrust ébreszti szerény házában az édes
Reggeli nap s a csicsergő nép kicsi csarnoka csúcsán.
Serken a vén tüstént, tunikáját húzza magára,
És tyrrhén saruit szíjjal talpára felölti;
Majd Tegeában készült vas-kardját veszi vállra,
Míg párduckacagányt lógat balról le a hátán.
Erre magas küszöbéről felmoccannak az őrök,
Két kutya, és kullognak uruk lépése nyomában,
Így megyen Aeneást, titkos vendégi tanyáján,
Tartva szavát s az igéretet is, fellelni a bajnok.
Aeneás pedig őt keresi s kora reggel ugyancsak.
Azt fia Pallás, ezt hű társa kiséri, Achatés.
Szembejövén, kezet adnak, majd mélyén a teremnek,
Egymással végtére szabad szót váltva, leülnek.
Kezdi előbb a király - - -
“Teucrok legnemesebb vezetője, te, míg ver a szíved,
Trója ügyét én nem féltem, se királyi hatalmát,
Ámde nevünk a nagyobb: amit adni tudunk e tusához,
Csöppnyi csupán a csapat, hisz tuscus hab karol innét,
Ott rutulus fenyeget, fegyver zaja zengi be bástyánk.
Mégis erős népet s uralomban dús hadi-tábort
Kapcsolok én hozzád: ezt hozza elébed a végzet
Ritka szerencsédül; jó sors hítt téged e tájra.
Nincsenek is távol, fenn laknak agyllai váruk
Őskori szirtjein, ott az a hely, hol a hajdani, hadban
Nagy-nevü lyd nép élt, etruscus hegyfokok ormán.
Ezt, mely hosszan tündöklött, Mézentius aztán
Fegyverrel gaz uralma alá hajtotta, a kényúr.
Mondjam e zsarnok vad vérfürdőit, meg az ocsmány
Vétkeket? Ég, fordítsd mind vissza fejére, fajára!
Élőket kötözött ugyanis hullákhoz, az arcot
Arcra, kezet kézzel láncolván össze keményen -
Rémes kín! - míg ebben a vad, gennytől, rohadástól
Lucskos nászban mind el nem múlt hosszu halállal.
Végre a polgárok megelégelték a dühöngő
Szörnyeteget, házát és őt karddal körülállják,
Cinkosait leölik, lobbantják lángra lakását.
Ám tusa közben az átmenekül rutulus területre,
Hol Turnusnak lesz vendége, ki védi hadával.
Erre jogos dühre gyúlva egész Etrúria felkel,
S evvel a harccal uruk tüstént kiadatni kivánják.
Őket adom neked, Aeneás, te vezesd haduk ezrét.
Mert az egész kikötő nyüzsög és zúg már a hajóktól,
Sürgeti mind a jelet; csak egy agg jós tiltja, jövőjük
Így zengvén: »Ó, válogatott maeóni legények,
Hajdani hősöknek hajtása, ti, joggal akarhat
És méltán Mézentiuson dühötök boszut állni,
Ám italus sose vethet ilyen nagy népet igába,
Külföldről kell kérni vezért.« Megijesztve a mennynek
Intelmén, a mezőn vár most Etrúria népe.
Sőt maga Tarchón már elküldte nekem követével
Országuk jelvényeit is, jogaruk, koronájuk,
Hogy hadi-táborukat, vegyem át tyrrhénusi trónjuk.
Csakhogy a fagy-merev és az idők leigázta öregkor
Tőlem e tisztet irigyli, s erőm sem elég a nagy ügyhöz.
Késztetném fiamat, de az anyja sabellusi szintén,
Így hona félig e föld. Te azonban törzsre, korodra
Illesz a végzethez, téged követelnek a mennyben,
Menj hát ítalusok, teucrok te merész vezetője.
S én vigaszom, bizodalmam adom melléd hadi-társul,
Pallást; kit te tanítsd a tusán türelemmel a terhet
Tűrni s a tábori életet is: téged törekedjék
Tetteiben, kora éveitől, tisztelve csudálni.
Kap tőlem kétszáz arcádi lovast, a legények
Színe-javát, de nevében ad ő, Pallásom is ennyit.”
    Még ki se mondta, midőn a szemét már földre sütötte
Anchísés fia, Aeneás, meg híve Achátés,
Mert szomorú szivüket kínozta a sok keserűség,
Míg a derűs mennyből jelt nem küldött Cytheréa.
Dördül az ég ugyanis, remegő tüze hirtelen áttör,
Mintha a mindenség roskadna romokba s a légen
Tyrrheni kürt riadó rivalása recsegne keresztül.
Néznek föl, roppant ropogás rian újra meg újra;
S ködbe takartan, ahol tisztán tündöklik a mennybolt,
Fényes fegyvereket látnak megütődve zörögni.
Szívében ki-ki elhül ezen, csak a trójai bajnok
Ismeri meg, hogy im isteni anyja igérete csörrent.
Mondja tehát: “Ne kutasd, gazdám, igazán ne, e látvány
Mit jósol, mi jövőt: engem szólít az Olympus.
Ily csudajelt ígért, hogy küld mennybéli anyácskám,
Harc esetén; a szelek szárnyán vulcánusi fegyvert
Védeni ő hoz elém - - -
Haj, nyomorult laurentumi nép, mi csaták fenyegetnek!
És be csunyán bűnhődsz majd, Turnus! s hány haditársnak
Mossa vitéz tetemét, sisakot, paizsot tovarántva,
Még habod, ó, Thybris! Nosza hát, törjék meg az esküt!”
    Ily szavakat szól és elhagyja magas heverőjét,
Hercules oltárán holt üszkét újra kigyújtva,
Így megy a tegnapi lárok elé s a parányi penátok
Tiszteletére vigan; s illőn kiszemelt juhot áldoz,
Trója legényei s Éuandrus vele tartanak egyként.
Innen híveihez s a dereglyékhez megy a bajnok
És derekabbjaikat sokaságukból a csatára
Fölveszi társaiul; tovaszáll taraján a haboknak
És lomhán leuszik mélyvíz mentében a többi,
Ascaniusnak az apjáról hírt adni s ügyükről.
Közben a tyrrheni tájra menő teucrok paripákat
Kapnak, a legszebb Aeneásnak jut, takarója
Sárga oroszlánbőr, mely elöl körmével aranylik.
    És a kicsiny városban a Hír végigfut azonnal,
Tyrrheni part fele tart, a királyhoz, e gyors lovas-osztag.
Kettőzik féltükben a nők az imát, ijedelmük
Nő csak a vészben, s mind mordabb lesz Mars hadi-képe.
Útra-kelő fia karján ott függ közben az apja,
Éuandrus s így szól, nem bírva betelni a könnyel:
“Ó, ha letűnt fiatalságom Jupiter fölidézné,
S az lennék, ki hadat Praeneste tövén legelőször
Törtem szét, paizsok tömegét teregetve a tűzbe
És Erulust, a királyt letaszítva a Tartarus-éjbe -
Bárha Ferónia hármat adott neki életet, anyja,
Mondani is szörnyű hármat, forgatni a fegyvert,
Hogy háromszor szúrjam agyon, de e jobb meg is ölte,
Összes fegyvereit, minden lelkét elorozván -
Kedves kebledről, kicsikém, ma se tépne le semmi,
Sőt Mézentius, ő sem szór szégyent a fejemre,
Szomszédjára, s nem vetemül vért ontani vassal
Oly vadul, ennyi sok embertől megfosztva a várost.
Ámde ti, égiek és te, a menny legfőbb fejedelme,
Juppiter: Arcadiának urán könyörüljetek, esdek,
És a szülő szavait halljátok meg. Ha erőtök
Pallást épségben megtartja, s a végzet is óvja,
S érdemes élnem, mert látom s érintem is egykor:
Élni kivánok s bármily bajt elszenvedek érte.
Ám ha te, Balsorsom, valamely nagy bánatot érlelsz:
Életem érjen most, ó, már most véget, a kínos,
Míg a remény kétes, míg ködben előttem a holnap,
Míg késői korom kincsét, kebelemre karollak,
Téged, drága fiam, mintsem hogy e vészteli gyászhír
Ölje fülem.” Szólt végbucsuzásul a vén szomorúan
S összeesett: szolgák vitték végül fel a várba.
    Ám a kitárt kapukon közben kivonult a lovasság,
Élükön Aeneás üget és vele híve Achátés,
Trója egyéb vezetői között, közepén seregének
Meg Pallás, a palást vállán, és fegyvere cifra;
Mintha a tengerben megfürdő Hajnali Csillag,
Kit Venus úgy kedvel, minden más fényt megelőzvén,
Jönne s emelné szent arcát, a sötétet elűzni.
Fenn a falon meg félénk nők állnak, szeme fürkész
Mindnek: a por-ködben seregük hogy fénylik a fémtől!
S ők, hol az út rövidebb, áttörnek fegyvereikkel
Tüskén és bokron; míg zúgnak a zárt hadi-rendek,
Porzik a föld, a patás paripák dübörögve rohannak.
    Caera fagyos vize környékén iszonyú liget állott,
Szent, széltében, az ős hittől; halmok sora fogta
Völgybe, setét fenyvek koszorúja karolta csalitját.
Mint mondják, e pagonyt a mezők meg a nyájak urának,
Silvánusnak ajánlották, egy ünnepi nappal,
Kik legelőbb laktak latinok földjén, a pelasgok.
Nem túl távol e tájtól tart tyrrhén tömegével
Tarchó is védett tábort, az orom tetejéről
Jól látszik hada már, mely a tágterü térre kiterpedt.
Aeneás atya, harcra szemelt daliákkal, e helyre
Szállt le, lovuk, fáradt magukat felüdítve pihenni.
    Fellegein Venus ekkor a mennynek, az isteni, fénylőn
Jő adományaival; meglátva fiát a magányos
Völgyben, a hűs folyamág fövenyén egyedül heverészni,
Ily szavakat mond és nem rejti előtte kivoltát:
“Ím az igért, férjem gonddal remekelt adománya,
Hogy ne habozz a hadat, gyerekem, megüzenni a büszke
Laurentumnak, sem Turnust ne kerüld el, e dölyföst.”
Így szólt és sietett megölelni fiát Cytheréa
S tette a sok fényes fegyvert egy tölgyfa tövébe.
Felvidul ekkora tiszteleten meg a menny adományán
S nem tud a hős eltelni, szemét mindenre mereszti
És keze közt, karján forgatja csudálva taréjos
Vassüvegét, mely oly ádázul tündöklik a tűztől
S vésztokozó kardját, meg a roppant, vérszinü vértet,
Mely merev ólmaitól és mint ragyogó-lila felhőn
Átlobogó napfény, villámsugarát veri vissza;
Majd könnyű lábvértjein - érckeverék s arany - ámul
S lándzsáján meg a pajzs nincsen-rá-szó szövevényén.
Róma dicsőségét és dolgait Ítaliának
Véste reá ugyanis, ki a jóslatokat s a jövendőt
Tudja, a Tűz Ura s Ascanius törzsét, tömegével
Sarjainak, sorban megvívott háboruikkal.
Mars anyafarkasa is rá van rajzolva, heverget
Zöld zugolyán, csecsemők csimpaszkodnak, fiuikrek,
Játszva csöcsén és csöppet sem félnek szopogatni
Anyjukat, az meg karcsu nyakát odahajtja hizelgőn
S nyelvével hol emezt, hol amazt nyalogatja simára.
Közzel odébb Rómát remekelte ki s elragadását,
Verseny alatt, a sabin szűzeknek a színi padokról,
Jogtalanul s új küzdelmét a koros Tatiusszal
És a Curés-beli zord népekkel a rómulidáknak.
S mint hagyták később e királyok a háborut abba,
Juppiter oltárát karddal, kelyhekkel a kézben
Véve körül s emsét vágván, hogy esett az egyezség.
Arra alább négy gyors ló Mettust tépi izekre,
Kétfele húzva - miért szegted szavad Albai! -, testét
Most Tullus vonszolja az eskütörőnek az erdőn,
Szétfröcsölő vérétől szerte csepegnek a tüskék.
Tarquiniust, kit elűztek, amott Porsenna kivánja
Visszahozatni, kiméletlen hada gyötri a várost;
Ám szabad életükért vasa röppen az aeneadáknak.
Az meg mintha dühöngene, mintha nagyon fenyegetne,
Hogy Cocles hidukat feltépte merészen előttük
S Cloelia átúszott, láncát leszakítva, a vízen.
Fenn, Tarpeji fokán meg Manlius áll vala védőn,
Őrzi a templomot és a magas Capitólium ormát,
Hol friss szalma-tető fedi Rómulusunk palotáját.
S arra, arany párkányok alatt, ama lúd is, ezüstből,
Mely gágogva jelezte, hogy itt van a gallus az ajtón.
Jő is a bokrokon át, kezd kúszni a várba a gallus,
Védi a sűrü sötét, a vak éj adománya csoportjuk;
Fürtjük arany, köpenyük szinarany, csillognak a csíkok
Köntösükön, tejszín nyaka van mindnek, melyet átfog
Körben arany fonadék, és két kelevézük a kézben
Alpesi dárda, s a pajzs, testük beborítani, hosszú.
Majd szökelő Salius-papokat, sok pőre lupercust
Rótt fel az égből épp leeső pajzzsal, meg a gyapjas
Sipkákkal; s az erényes anyák, lágy hinta-kocsikban,
Szent szereikkel a városon át hogy utaznak? Alattuk
Látszik a Tartarus is, valamint Dís mély kapuboltja,
S mint vezekelnek a vétkesek ott, teveled Catilína,
Kit lebegő kövek és furiáid képe remegtet;
Ám külön állnak a jók, s te Cató, a felettük itélő.
Köztük a szélesen áramló, szinarany szinü tenger
Duzzad, azonban a kék zuhatag tajtékai szürkék;
Körben a forgatagot fényes farkkal fodorító
Delfinek úsznak ezüstösen át taraján a dagálynak.
Míg közepütt érces gályákat lát viadalban
Actium alján és kész hadrendben kavarogni
Leucátést is: a víz villan, vélnéd, az aranyban.
Arra alább italus seregét Augustus, a Caesar
Küldi tusára, a tat tetején a penátok, legfőbb
Szentjei, népe s a vének mind körülötte; sisakján
Kettős, víg sugarak s atyjának csillaga lángol.
Másfelöl égi kegy és jó szél kísérte hadával
Jő Agrippa; hajós-harcok koronája köríti
Büszke halántékát, diadalmainak jele, fénylőn.
Majd Antónius, ő tör elő barbár erejével,
Tarka hadával, a győztes, hozva Kelet katonáit,
Aegyptust, a vörös partot, napkelti hatalmát
S Bactrát és vele tart, im, a bűn: az egyiptomi némber.
Majd egymásra szakadnak mind, és habzik a hármas
Élü hajóorr- és evezők-szántotta egész víz.
S törnek a mélybe; hihetnéd, habján cyclasok úsznak
Elszabadulva, avagy meredek hegy ütődik a hegyhez,
Úgy csap a hős meg e tornyos had tömegével a harcba.
S röppen a csóva, süvöltve vasával a nyíl a kezekből,
Neptúnus viadal-mezejét friss vér veresíti.
Köztük övéit az ősi keleppel uszítja az úrnő,
Háta megett ama két kígyót még nem veszi észre.
Rengeteg isten-szörny, ugató kutyafejjel Anúbis,
Víjja Venust, Neptúnust és fenekedve Minervát.
És a hadak közepett ott dúl, rávésve a vasra,
Mávors is, meg a menny peremén komor arccal a dírák,
Majd a Viszály jön kárörvendve, szakadt köpönyegben,
Kit Bellóna követ, véres korbácsa kezében.
Actiumán idegét odafönn pedig ajzza Apolló
S néz le; amelyre arabs, indus, meg a teljes Egyiptom,
Sőt a sabaeusok is mind meghátrálnak ijedten.
Hogy szelekért könyörögve kibontani vásznat az úrnő,
Majd kötelet megereszteni már-már ő maga látszik.
Harc közben, szürkén a halál iszonyú közelétől
Véste a Tűz Ura fel, de Iápyx és a hab óvja;
Szemben a bús Nílus borzasztó teste takarja
Föl kebelén a ruhát, és hívja levert hadi népét
Bújni ölére, lilás tükörén menedékre magához.
Ám Caesár, aki háromszor bevonul diadallal,
Megy Rómába, s Itália szentjeinek sosemúló
Áldozatul háromszáz nagyszerü templomot épít,
Szerte a városban. Van öröm, játék, zaj az uccán;
Nők kara minden szentélyben, valamennyiben oltár;
És oltáruk előtt leterített tulkok a földön.
Ő maga, fényes Phoebusnak hószín küszöbéről
Nézi a nép adományait és aggatja az ajtók
Büszke sorára; előtte legyőzöttek hada hosszan,
Mint nyelvükre: különböznek fegyverre, ruhára.
Itt a nomádot, az övtelen afrikait s a lelexet
Véste ki Mulciber, ott meg a kárt s a nyilast, a gelónust;
És im az Euphratés lecsitultan oson folyamával,
Hódol a Rhénus, a kétszarvú s a morínus, e messzi
Nép, meg a durva dahák s a hidakra dühös, vad Araxés.
Hát ezeket látja s bár fel nem fogja eszével,
Vulcánus paizsán, melyet anyja adott, igen örvend,
Sarjainak sorsát-hírét vállára felöltvén.

KILENCEDIK ÉNEK
    Arra amott míg ez történik messze, leküldi
Égi hazájából Írist sáturnusi Júnó
Hősszivü Turnushoz. Turnus dédatyja csalitján,
Pílumnus szent völgye ölén pihen épp a pagonyban.
Kit Thaumas szüze így serkent rózsás ajakával:
“Turnus, amit ha kivánsz, örökéletü sem mer igérni,
Senki, ma ím az idők forgása megadja magától.
Aeneás odahagyva hajót, várost, hadat, esdve
Éuandrus jogarát, palatínusi házát kéri.
Sőt, ami több: Corythus végvárait is beutazván
Lyd sereget toboroz s a parasztot kardra kiáltja.
S még te heversz? de lovat, kocsikat most kell követelned.
Rajta tehát, ne habozz, dúld szét e zavarban a tábort.”
Szólt és egyformán libegő szárnyon csap a légbe
S hosszu ivet von a szűz szálltában a fellegek alján.
Ráismert és két tenyerét felemelve az égre
Ekkor az ifju e szókat mondta az ellebegőnek:
“Honnan a felhőkből, Íris, menny éke te, jöttél,
Földre követségül? mi e hirtelen égi verőfény?
Hogy közepén a magasságot megnyílni előttem
S szállni a csillagokat látom? Jeledet, ki javallod
Kezdeni küzdelmem, követem, légy bárki.” E szókkal
Ment a folyóhoz, hogy merjen tükörén a habokból
S kérve a mennyet, a fellegekig felesengi fohászát.
    S már az egész had a nyílt rónán robogott, paripáknak
Bőviben és bőven hímzett-aranyos köpenyekben;
Messápus legelöl, hátul két ifju parancsol,
Két Tyrrhída, a hadrendek közepén maga Turnus:
S fegyvereit fogván, fejjel fölnyúl a tömegből.
Mint halkan habzó hét ágával ha a Gangés
Duzzad zajtalan, úgy mennek, vagy mint ha a rétről
Megtér és medrébe magát elrejti a Nílus.
Ekkor a teucrok a távolban kavarogni setéten
Hirtelen éjszinü port látnak, köd hull a mezőkre.
Szemben erődükön első hát, ki kiáltja, Caícus:
“Mily felleg feketéllik amott, feleim, gomolyogva?!
Kardra, hamar, hajrá, hágjunk nyilainkkal a falra,
Itt jön az ellenség!” Iszonyú zajjal betolulnak
Hát valamennyi kapun s elözönlik a teucrok a töltést.
Mert mikor útnak eredt, így hagyta meg azt a hadértő
Aeneás: ha, amíg távol van, akármi adódnék,
Hadrendben seregük sose menjen a síkra merészen;
Táboruk őrizzék, védjék falaik csak a sáncon.
Így noha szítja a szégyen, a düh mind szállani harcra,
Csak kapuik tehetik, mint szól a parancs is, elébük
S tornyaik öblös ölén nyíllal várják be az ellent.
Turnus a lassu hadat megelőzi kitörve azonban
S vágtat a várhoz sebten húsz kiszemelt lovasával,
Thrák telivér viszi most, hópettyes táltosa, fürtjét
Meg szinarany sisakon bíbor bokréta borítja:
“Nos, fiaim, ki robog ki velem legelőször az ellent...
Így ni!” - kiált gerelyét lendítve s a légbe hajítva,
Hogy kezdjék a tusát és fennen a térre kinyargal.
Hívei zúgva helyeslik mind és vad csatazajjal
Törnek utána; csudálva nagyon teucrok tunyaságát,
Mennyire nem mernek fegyverrel a síkra kiszállni,
Csak bújják a falat. Bámulja haraggal a bástyát
S föl-le üget, nem-járt helyein rést lelni vezérük.
Mint ordas, mely a telt ólnál ólálkodik éjjel
S ott agyarog, szenvedve szelet, zivatart a palánknál,
Hajnalig is; míg benn bizton bégetnek a birkák
Anyjuk alatt, a gonosz düh azonban amazt csak uszítja
Messzi ebédje után, mert már rég marja kegyetlen
Éhe is, és száján száradtan szikkad a vérszomj:
Így őrjöng a dühös rutulus, szemlélve a tábort
És falait, fájdalmas tűz tombol velejében,
Mint menjen be, milyen módon mozdítsa ki elzárt
Sánca mögűl és csalja csatázni porondra a teucrust.
Ráront hát a hajókra, melyek megbújva a tábor
Széle felé, a folyón álltak, körsánccal övezve
S ujjongó hiveit hadukat felgyújtani híván,
Ő maga is fényes fáklyát ragad égve kezébe.
Hozzáfognak hát buzgón, hisz Turnus a példa,
S fegyverezik fiatal seregük félelmes üszökkel.
Széthordják tábortüzeik; füst csap fel a csóván,
Szurkos láng, pernyével elegy ropog égig a fényár.
    Mondd, ó Múzsa, mely isten volt, aki védte e vétkes
Vészben a teucrokat? és melyik óvta hajóik a tűztől?
Ős hiedelmek ezek, mégsem halaványul a hírük.
Akkor még, mikor Aeneás ácsolva hajóit
A phryg Ída hegyén, készült a habot hasogatni,
Mint mondják, Berecyntia, ő maga szólt, örökélők
Anyja a nagy Jupiterhez, eként: “Fiam, édes anyádnak
Add meg, amit kér tőled mint az Olympus urától.
Kedves fenyvesem áll nékem már századok óta;
Fenn a hegyen, hol a berkek ölén áldoznak előttem,
Árnyas ihar-törzsek, szurkos fenyvek sürüjében:
Én ezeket, kellett a hajó neki, szívvel a dardán
Ifjunak adtam mind; de ma torkom fojtja a féltés.
Tedd, ne remegjek, anyád kértét kísérd kegyelemmel,
Hogy se az út, se vihar veszedelme ne győzze le őket,
Használjon nekik az: bölcsőjük bércemen állott.”
Erre egek tüzeit vezető fia válaszul így szólt:
“Ó, mire készted a sorsot, anyám? mit akarsz te ezeknek?
Emberi kéz kalapálta fa-gályáknak sose-múló
Létet? Biztosan essék át a bizonytalan úton
Aeneás? De mely istennek van ilyenre hatalma?
Ám ha megélnek, a célt: kikötőit elérve idővel
Ausoniának, mind, valahány átsiklik az áron
S Dardaniának Laurentumba lerakja vezérét,
Földi alakjából kiparancsolom és teszem őket
Tengeri tündékké, hogy mint Dótó s Galatéa
Néreidák, mellükkel a mély habokat hasogassák.”
Szólt s nyomatékul a styxi fivér folyamára fogadva
S partjai közt feketén dagadó, vak forgatagára,
Bólintott, s az egész nagy olympusi bérc belerendült.
    Megjött hát az igért, párkák pergette határnap,
Mely felidézte az istenek anyjának, hogy a vétkes
Turnus okozta tüzet szent bárkahadán, im, eloltsa.
S ekkor először is új ragyogás hasitott a szemekbe,
S hol kel a Hajnal, az égről jött egy jókora felhő:
Benne az ídai kar; majd hangzik erősszavu szózat
Fenn, magasan, s elhat rutulok, trószok seregéig.
“Teucrok, a gályahadam ne rohanjatok óvni remegve,
Kardot fogni se kell: Turnus tűzárral a tengert
Inkább töltheti el, mint szent fáim. No de útra,
Mélyvizi istennők, én mondom, anyátok!” A bárkák
Erre szakítják el tüstént kötelékük a partról,
S orral az árba, miként delfin-had, mind lemerülnek.
Majd - csuda látni - leányokként csapnak fel utána,
Mind, melyek érc-orral nemrég kint álltak a parton
És tovaszökkennek tükörén a haboknak azonnal.
    Elhül a sok rutulus, megijed Messápus, a mének
Horkannak, s a folyam habozik habjával ömölni:
Visszatüremlik a tengertől a rekedt Tiberínus.
Ám a merész Turnus nem szűnik most se remélni;
Inkább szítja szivük, sőt szidja a híveket inkább:
“Trójai tartson e jeltől csak, most hagyta el őket
Régi segítőjük, Jupiter; nem kell rutulusnak
Nyílhoz nyúlni, se tűzhöz. A víz megcsalta a teucrust,
Már menekülnie meddő, s így fele veszve ügyüknek.
Mert a fövény a miénk, fegyvert fog ezer faja-népe
Ítaliának! igék immár nem ijesztenek engem,
Isten igérete sem, ha a phryg evvel dicsekednék:
Végzetük és Venus óhaja rég megvan, hisz elérték
Ausoniának dús szántóit a trószok. Azonban
Végzetem énnekem is van: e fajt aprítani vassal,
Elragadott szeretőmért; mely ily bú nem az Atreus
Sarjainak fáj csak, mely kardra kapatta Mycénaet!
Vagy bünhödni elég egyszer? Lett volna a bűn is
Egyszer elég, és gyűlölnék már végre a nőket,
Lenne okuk, mind: ám ők nem, most bátrak a sáncon
S bíznak a védgátban, de csekély menedék az a vészben!
Nem látták-e talán Trójának tűzbe borulva
Neptúnus keze épített falait leomolni?
Hát ki merész velem, ó, kiszemelt katonáim, acéllal
Hágni e gátra s a holtra-ijedt táborra lecsapni?
Mert nékem nem kell Vulcánus fegyvere, gályák
Ezre a teucrusok ellen, akár velük áll is az összes
Etruszk síkra; mi nem lopjuk meg népük az éjben,
Őreik is mind felkoncolva a Palladiumnál,
Ló-bendőbe se búvunk el, ne remegjenek attól:
Körbe faluk tűzzel napfénynél, nyíltan övezzük.
S rajta leszek, ne pelasg ifjoncoknak, danaóknak
Nézzenek itt, akiket Hectór tíz évig ijesztett. -
S most, miután eliramlott már jobb része a napnak,
Jó munkátok után töltsétek vígan a többit,
És a tusát, feleim, folytatni legyen ki-ki készen.”
Aztán Messápust a kaput katonákkal elállni
S őrtűzzel hadi-gátaikat bekeríteni kéri.
Kétszer hét kiszemelt rutulust meg ügyelni a sáncra:
Mindegyiket száz szál fiatal daliája követte,
Mind csupa fényes arany, mind rőt bokréta borítja.
Majd hogy eloszlanak és egymást felváltva feküsznek
Fűbe, boroznak is és vas-kancsóik kiürítik.
Villog eközben a tűz, így töltik játszva az éjjelt
S éberen őrszemeik - - -
    Látja a trósz is a sánc-fokon ezt, aki tartja tusára
Készen a tornyokat és fut most fürkészni szorongva
Lenn kapuit, s az elő-bástyát megkötve hidakkal,
Hordja a fegyvereket; Mnéstheus meg a fürge Serestus,
Kikre veszély esetén a vezérséget s a fiúknak
Aeneás atya bízta hadát, buzdítanak erre.
S már a kisorsolt őrhelyen áll az egész sereg, óvni
Gátaik és köteles tisztét teszi mind a veszélyben.
    Nísus, e Hyrtacidés, harcokban hősszivü bajnok
Védte a sánc kapuját, akit Ída adott, a vadásznő,
Aeneás mellé: nyila fürge, dzsidája sebes volt;
Társa meg Euryalus, gyönyörűbb soha trójai fegyvert
Ifju nem öltött még csapatában az aeneadáknak,
Arca csupasz, viruló képén ott ég a kamaszkor.
Egy a szivük-lelkük, s a csatába rohanva is egyek.
Most is együtt álltak lenn őrségen, kapujuknál.
S szól Nísus: “Lelkünkbe e lángot az istenek öntik,
Euryalus, vagy a vad vágy már maga isten a szívben?
Harcra hevít a szivem, vagy más nagy tettre törekszik,
Régtől fogva, a langy nyugalom lelkem lenyomasztja.
Nézd csak e sok rutulust, mind mily magabiztos ügyében:
Ritkul a fény, csapatuk ringatja a részeges álom,
S hallgat halkan a messzi vidék. Hát halld, figyelemmel
Mit hány-vet szivem, és mily szándék kel kebelemben.
Aeneást az atyák meg a nép már mind hazahívná
S küldene férfikat is, biztos hírt hozni felőle.
Hogyha amit teneked kérek, megigérik - a tettből
Nékem elég a dicsőség is -, hiszem azt, a halomnál
Sáncaihoz lelek én kiutat Pallantéumnak.”
Elhül a hír e hatalmas vágyától a kigyúló
Euryalus, hevülő hívét szólítva e szókkal:
“Nísus, e nagyszerü tettre tehát társul te nem óhajtsz
Engemet? Én, egyedül, küldhetlek-e akkora vészbe?
Nem, nem ilyenre nevelt nemzőm Argosban, a rémes
Trójai ostrom alatt, a tusák értője Opheltés,
És teveled sem tettem még soha így, amióta
Nagyszivü Aeneást kísérjük e végzetes úton:
Van szivem énnekem is napomat megvetni, s a hírért,
Melyre oly annyira törsz, odaadni az életem olcsó.”
Erre viszont Nísus: “Rólad mást vélni se mertem,
Nem lett volna okom, nem, a nagy Jupiter vagy akárki
Úgy hozzon kegyes égilakó hozzád haza vígan!
Ám ha - hiszen veszedelmes az út, látod -, ha egy isten
Vagy valamely balvégzet mégis bajba sodorna,
Azt akarom, túlélj; méltóbb fiatal korod erre.
Lesz legalább, aki elhoz a harctérről, aki megvált
S eltemet illően, ha pedig tán tiltja a végzet
Ezt is, a távolinak dombbal s adománnyal adózik.
S árva anyád se kivánnám oly nagy kínra kivetni,
Hisz kísérni fiát az anyák közül ő maga merte
Csak, falait nagy Acestésnek megvetve miattad.”
Válaszol az: “Hiu érvekkel ne akarj te befonni,
Sziklaszilárd a szivem: szavamat szolgálni szokása.
Tettre tehát!” Szól őrségét ébresztve legottan,
Váltani őt, ki helyét ezalatt elhagyja s elindul
Nísus lépte nyomán, hogy felleljék fejedelmük.
    Szerte a földön már minden lényt álom igázott,
Gondjuk eloldódott, és szűnt szívükben a bánat,
Csak vezetői a teucroknak, kiszemelt hiveikkel
Törték még fejük országuk főbb dolgain ébren,
Mit tegyenek? ki siessen el Aeneáshoz a hírrel?
Ott állnak hosszú dárdákra hajolva, kezükben
Pajzzsal a tábor, a tér közepén. Jő Nísus azonban
S Euryalus, hevesen magukat bebocsátani kérve:
Mert nagy az ügy, s elodázni miatta megéri tanácsuk.
Hívja Iúlus a két hevülőt hát s kérdezi Nísust.
S mondja a Hyrtacidés: “Ó, halljátok figyelemmel,
Aeneadák, szavaim, ne itéljetek ifju korunkból.
Künn rutulok csapatát ringatja a részeges álom,
Némák mind; mi pedig titkos mezsgyére találtunk,
Ott válik ketté kapujuk közelében, a víznél;
S ím parazsuk pislog, feketén fut a füst föl az égre:
Hát ha megengeditek felhasználnunk e szerencsét
S Aeneásnak utána szabad Pallantéumba
Mennünk, vészteli vérengzést csapván, ide vissza
Hozzuk látnotok őt, sok zsákmánnyal. De nem is csal
Bennünket meg az út: vadat űzve gyakorta a völgyből
Néztük a vár peremét, e folyót ismerjük ugyancsak.”
Erre felelt nekik agg, érett elméjű Alétés:
“Ó, honi isteneink, kik nem szűntök soha Tróját
Védeni, mégsem vágytok hát ti letörni a teucrust,
Hogyha ilyen lelkes, bátor-szivü ifjakat adtok.”
Szólt veregetve a vállukat és átfonva a jobbját
Mindkettőnek, a könny meg ömölt arcára szeméből.
“Ó, de mit is gondoljak most ki tinéktek a tettért,
Mily méltó díjat, daliák? Hisz a leggyönyörűbbet
Isteneink nyújtják és önnön erénytek; a többit
Aeneás, a kegyes siet és deli sarja megadni,
Ascanius, ki ily érdemnek sose lesz feledője.”
“Én is, igen, kit im édesapám érkezte, az éltet -
Szólt bele Ascanius - minden nagy lárra, penátra
S Assaracusra meg ősz Vestánk házára könyörgök,
Ó, Nísus - hisz egész hitemet, bensőm bizodalmát
Szíveitekbe vetem -, hívjátok vissza atyámat,
Hadd lássam; ha velem lehet ő, nem tartok a bajtól.
Domborművekkel derces kupa-párat adatnék
Díjul ezért, mely Arisba alatt lett kincse apámnak,
Mindkettő s üti több nagy súlyu talentum arannyal
Két tripusz is markod, meg egy őskori, sídoni Dídó
Adta veder. Ha pedig jogarunk győz majd diadallal
Ítalián, és elkezdjük sorsolni a zsákmányt -
Láttad-e mily paripán lovagol Turnus, hogy aranylik
Fegyvere? Hát paizsát, valamint vérszínü sörényét
Kocka alól, Nísus, kiveszem, mint máris a díjad.
Végül atyám kiszemel kétszer hat jóalakú nőt
És ugyanannyi fogoly férfit, hadi felszereléssel
S földeket is, melyeken most úr fejedelmi Latínus.
Téged, tisztelet-érdemlő fiu meg, ki koroddal
Énhozzám közelebb állasz, szívemre szorítlak,
Már most, mint minden balsorsban örökre barátom.
Nélküled énnékem többé sose kell a dicsőség:
Béke-időn, hadban, kelljen bár tenni, beszélni,
Benned lesz mindig legfőbb bizodalmam.” E szókra
Így felel Euryalus: “Ne legyen soha nap, mely a bátor
Tettre tunyának tarthat majd, csak e mostani jósors
Balra ne forduljon. Megelőzve azonban a többit,
Egy kegyet azt kérek: még él az anyám, Priamusnak
Ősi családjából, ki szegény követett; se hazája,
Ílium, őt, sem Acestés nem vonzotta a várral.
Én meg tőle, ki vélve se véli, mi vész, ami vár rám,
Úgy megyek el ma, bucsút se veszek: de az éj bizonyítsa
S jobb kezed, én könnyét nem tudnám tűrni anyámnak.
Hát te segítsd a szegényt, esdek, s olyan árva: vigasztald.
Hagyd, hogy e hit hasson majd át, minden bajaimban
Bátrabb lesz szivem így.” Könnyekre fakadt a megindult
Dardanidák hada, mind megelőzve azonban Iúlus,
Mert ama gyermeki szép kegyelet kebelében eláradt.
Így szólt hát hozzá - - -
“Minthogy a nagy tervhez mindez méltó, megigérem.
Édesanyám lesz ő, csak a hajdani név, a Creúsa
Az lesz más: ez a legkevesebb köszönet, mit ily ifjú
Anyja megérdemel. Ám végződjék tetted akárhogy,
Melyre atyám is tett esküt, fogadom ma e főre:
Mit teneked szánok, ha szerencsésen hazatérsz majd,
Arra anyád is számíthat, minden rokonoddal.”
Így szól sírva; s arany kardját kapcsolja le közben
Válláról, amelyet csudamód remekelt, elefántcsont
Könnyü hüvelybe helyezve Lycáon, gnósusi mester.
Mnéstheus meg Nísusnak ad egy borzas, nagy oroszlán
Bőr bundát; sisakot vált végül véle Alétés.
Felkerekednek hát fegyverben; a főbb fiatalság
Mind megy az aggokkal, le a sánckapuig, könyörögve,
Hogy kísérje szerencse ügyük. Csak a bájos Iúlus
Készül még, ki korára kamasz, kebelében azonban
Férfiu, sok-félét atyjának izenni: de szerte
Tépik a szót a szelek, felhőkbe felütve hiún mind.
    S ők kiosonva, az árkokon át, árnyán a homálynak,
Törnek az ellenség sáncára, de soknak előbb még
Vesztére. S látnak boros álomtól leigázott
Részegeket szanaszét, meredő kocsijuk kerekénél,
Fegyvereik, gyeplőik közt a füves föveny ágyán,
Bor-tócsában. A Hyrtacidés szava szól is azonnal:
“Euryalus, most kell mernünk; im, az alkalom eljött.
Ez számunkra az út. Te ügyelj és messzire elláss,
Hogy valamely kéz kardját ránk orvul ne emelje;
S én tág ösvényül pusztát irtok neked itten.”
Mondta, beszédét szüntetve s szablyával a dölyfös
Rhamnésnek rohan; ez szőnyeg-heverője hegyében
Széles melléből éppen fújtatta az álmot,
Ő, a király, aki jós is volt, kedvence királyi
Turnusnak, de tudása e vészt nem látta előre.
Majd három szolgát, kelevézek közt heverészőt
És Remus apródját öli meg, valamint szekerészét
Ménjeinél, kókkadt nyakukat feltépve vasával;
Végre uruk feje gördül alá, csak a törzs marad ottan
Vérben vergődve, s vér-tó feketíti a földet
S festi be fekhelyüket. De levágja Lamust Lamyrusszal
S ifjui Serránust is, a szép arcút, ki az éjjel
Legtöbbet mulatott, leigázta a sok bor azonban,
S ott fetrengett most; ó, hogyha kihúzza az éjjelt
Kockázással virradatig, nyert volna valóban!
Mint teli ólra ha tör valamely vérszomjas oroszlán -
Mert a vad éh hajtja - s hurcolja, harapja a gyenge,
Holtra ijedt birkát, véres fogait vicsorítva.
S Euryalus se pihen; leterít tüzes indulatában,
Útján, névtelen embert is sokat, így a gyanútlan
Fádust, Herbésust, azután Rhoetust Abarisszal;
Rhoetus ugyan riad és mindent meglátva mögéje
Rejtezik egy roppant boredénynek rémületében,
Rálel mégis, amint tápászkodik, és a szivébe
Szúrja vasát mélyre s mint holtból húzza ki ismét.
Rőt folyam ömlik elő s eluszik vele lelke, s okádja
Közben a véres bort; az meg, szilajon csak öl egyre.
S már Messápus társaihoz közeleg; s kilobogni
Látja az őrtüzet ott, valamint pányvás paripáik
Épp legelészni: midőn Nísus, mert érzi, a vérszomj
S vágya a vasra veszélyes már, kurtán odasúgja:
“Hagyjunk föl vele - szól -, a gonosz nap utóbb is elárul.
Bosszud a bűnre elég, út nyílt ellenfeleinken.”
És a vitézek sok szinezüst veretű hadi-vértjét
Ott hagyják a vegyítőkkel meg a szép takarókkal.
Csak Rhamnés mell-ékét és az övét, az aranyló
Boglárral, melyet egykor a tíburi hős Remulusnak,
Hogy megnyerje a távolból, küldött el a gazdag
Caedicus, és ettől rászállt unokája kezére,
Ám hogy ez is meghalt, a rutul viszi el viadalban:
Ezt veszi Euryalus fel erős vállára - hiába.
Majd - illik neki is - Messápus cifra taréjú
Vassüvegét. S bátrabb tájékra cserélik a tábort.
    Ám ezalatt a latin várból egy előre-bocsátott
Had közeleg lovakon - míg vár harckészen a többi,
Künn a mezőn - s Turnusnak visz választ, a vezérnek:
Számuk háromszáz, csupa vértes, uruk maga Volcens.
S már im a tábor alatt, ott járnak mind a palánknál,
Balra letérni midőn ezeket veszik észre az útról
S Euryalust, az ovatlant is, kit felfed a félvak
Éjben a hold, melynek sugarát a sisak veri vissza.
S ó, nem csalt a szemük. Kirivall Volcens a csapatból:
“Állj, hova, emberek? és fegyvert kire fogtatok ottan?
S útra miért keltek?” De azok hallgatnak a szóval
S szedve a lábuk az éjbe vetik s a vadonba reményük.
Ám a lovas-had, mely jól ismeri arra a járást,
Szembe kerül velük és körben, mi kiút van, elállja.
Sűrü bozóttal borzalmas tölgyek feketítik
Arrafelé s tüskék kusza bokrai szerte az erdőt;
Benne csapás csak alig csillan cselutas csalit-ágyán.
Euryalus, kit akaszt a nehéz zsákmány, a sötétlő
Lombok alatt, féltében el is téveszti az ösvényt.
Míg Nísus kitör; és nem sejtve a bajt, a hadon fut
Már s a helyen túl, mely majd Albai Rét lesz, az Alba
Helynévről - akkor tanya-sor, mely uralta Latínust;
Végre megáll s eltűnt társát fürkészi, hiába:
“Euryalus, te szerencsétlen, jaj, merre maradtál?
Most hogy menjek utánad? utam járjam meg ujólag
Át e cseles csaliton?” S azzal megy vissza, nyomozván
Lépteit, és csendjén vizsgálva bolyong a bozótnak.
S hall lovakat, lármát és hallja a had jeladását.
Kisvártatva pedig füleit verik emberi hangok
S látja is Euryalust, kit a táj megcsalt, hogy az éjben
Hirtelenül támadt torlódó tömkelegükkel
Hasztalanul mint vív: egy egész had húzza magával.
Mit tehet itt? A fiút mily fegyverrel, mily erővel
Mentse meg? Induljon meghalni soruk sürüjébe,
Vagy versengjen-e végét vérrel tenni dicsőbbé?
Végre dzsidáját sebtében lendíti s a Holdra
Pillantván, a magasba, ekép sóhajt fel, esengve:
“Istennő, jövel, és te segíts bennünket e bajban,
Őre az erdőknek, Látónia, csillagok éke!
S oltárod ha atyám adományaival telirakta,
Hyrtacus, énértem, - ha magam, vadat ejtve ugyancsak
Hozzád hordtam a szent ormon kupoládra kitűzni:
Hagyd haduk űznöm szét, te vezesd kelevézem a légben.”
Szólt és dárdáját testének egész erejével
Dobja ki; száll el az éjben a vas, veri szét a sötétet
És csap az elfordult Sulmó hátába röpülve,
Hol roppan ketté s a szivét szeli át nyele-törten.
Az lehanyatlik, hány forró folyamot kebeléből
És hogy hül ki, hörög hosszan, lágyéka vonaglik.
Mind néznek körül. Ő pedig, ím, annál hevesebben
Röpteti már másik kelevézét is füle mellől.
S míg szaladoznak, a vas szisszenve szakítja Tagusnak
Át a halántékát, megakadva meleg velejében.
Dúl-ful a vad Volcens, nem látja a dárda dobóját,
Sem, kire rárontson, lelohasztani bosszuja lángját.
“Hát te lakolj legalább langyos véreddel - üvölti -,
Mindkét bajnokomért!” Avval kardját kiröpítvén
Euryalus fele fut. De ijedtében kiabálni
Kezd, esze-vesztve, mivel nem tudna tovább a homályban
Rejtve maradni, sem ily keserű kínt állni ki Nísus:
“Engemet, engemet, én tettem, rám sújtson acéltok,
Ó, rutulok! minden csel enyém; ilyet ez sose merne,
Bírni se bírna - te, menny, bizonyítsd, tanu csillagaiddal,
Csak balsorsu barátját tán túlzottan imádta.”
Ily szavakat szólt; ám nagy erővel eközben a penge
Sújt le, tör át bordáin, hó kebelét kihasítva.
S Euryalus lezuhan holtan, szép tagjain árad
Végig a vér, nyaka csüggedten vállára hanyatlik.
Mint amidőn megsért eke-vas rőt szirmu virágot,
S hervadtan haldoklik, avagy ha lehorgad a mákfej
Lankadozó szárán, amikor nehezíti a zápor.
Ámde közéjük tör Nísus s az egész sokaságban
Csak Volcensre rohan, Volcens az, akit kutat egyre.
Azt kavarogva körülfogják katonái s elállnak
Minden utat. De nem ernyed el ő, forgatja kezében
Villámfényü vasát, míg - bár maga sincsen a sírtól
Messzire már - a rutul lármás torkába taszítja.
Majd, átszúrva, halálba-zuhant hívére hanyatlik
S csendes ölén az enyészetnek lel végre nyugalmat.
    Boldog pár, te! ha versemnek van némi hatalma,
Nem lesz nap, melyen emléktek később halaványul,
Aeneás faja míg Capitóliumunk örök ormán
Székel, míg atyját Rómának uralja világunk.
    Szép zsákmányt ezalatt a rutul diadallal aratván,
Sírva vonulnak a holt Volcensszel elérni a tábort.
Csakhogy a tábor is egy csupa jaj, látván lakolását
Rhamnésnek, valamint hogy a sok hadifő hogyan elhullt,
Mint Serránus is és Numa. Fut mindenki, tolongva
Szörnyen, a hullákhoz meg a haldoklókhoz, a még friss
Vér, e habos-forró folyamok teli medre helyéhez.
S látják Messápus ragyogó süvegét, meg az annyi
Vérrel visszarabolt zsákmányok alatt ama melldíszt.
    Közben a Hajnal, Títhónus sáfrányvörös ágyán,
Serkent már, hogy a fényt széthintse megint a mezőkön:
S már a nap is kisütött, a világra világa levillant,
Hogy fegyverben a hadsereget fegyverre kiáltja
Turnus, utána pedig vértes csapatát a vezérek,
És szítják dühre szíveiket sokféle beszéddel.
Sőt - leverő látvány - meredő kelevézre kitűzi,
És kíséri a had, Nísusnak s Euryalusnak
Ordítozva fejét - - -
Míg sáncuk bal része felől sorakoznak az edzett
Aeneadák, ugyanis jobbról ott zúg a folyóvíz,
S védve a mély árkot, várnak tetején a toronynak
Sírva; szegény szivüket pedig elborzasztja a hősök
Jól-ismert, feketén rohadó feje fenn a dzsidákon.
    Vágtat a küldönc Hír ezalatt repkedve a rémült
Városon át szárnyával, míg anyjához alászáll
Euryalusnak. Megdermed csontjáig az árva,
Ujja elejti vetélőjét, vele gördül a vászon.
És a szegény asszony kiszalad, szaggatja sikoltva
Fürtjeit és félőrülten fut a falra, az első
Hadsorokig, nem ügyel fegyverre, se férfi-csapatra
És a veszélyre se; csak zokog, és jaja felcsap az égig:
“Hát így lát szemem, Euryalus? Vénségem egyetlen
Gyámola, itt tudtál egyedül, mondd, hagyni, te szörnyű?
S édes anyádnak, az árvának, mielőtt e hatalmas
Vészbe kiküldtek, nem lehetett bucsu-szót se rebegni?
Jaj, lettél a latin keselyük s a kutyák lakomája,
Itt idegen fövenyen s az anyád se kisér ki temetni,
Nincs, ki befogja szemed, sebeid ki lemossa, lepelbe
Sem takarom tetemed, melyet éj mint nap szövögettem
Szorgosan én, az öreg kor unalmának vigaszául.
Merre kutassalak? Ó, mely föld fedi szerte-szakított
Tested, izekre szedett hullád? Fiam, ennyi, mi tőled
Visszakerült? S ezt kísértem földön-vizen egykor?...
Szúrjatok engem is át, rutulok, ha honol szivetekben
Szánalom, érjen a vas, minden gerely engem először;
Vagy könyörülj te, az égilakók végnélküli atyja,
S verd le gyülölt fejemet tüzeiddel a Tartarus-éjbe,
Hogyha e bús léttől másként meddő menekülnöm!”
Könnye megindított minden szivet és valamennyi
Már vele sír; erejük bénítja tusázni keserve.
Actor s Ídaeus végül, hogy a búra ne bújtson,
(Inti Iúlus - igen zokog ott - és Ílioneus is),
Felfogják karjukba s a ház termébe kisérik.
    Ám riadó rivalás tör elő egy távoli kürtnek
Réz-torkán; és lárma riad, visszhangzik a mennybolt.
Pajzsok boltja alatt fut a volscus előre egyenlőn,
Hogy betemesse a várárkot s áttörje a töltést.
Rést kutat egy részük, hágcsón felhágni a falra,
Hol ritkább a sor, és gyérebb gyürüben gyülekeznek
Rajta a sánc-őrzők. Ellenben a teucrok is ontják
Összes fegyverük, és dolgoznak a durva durungok:
Hajdani hosszú harcukból tudják, mi az ostrom.
Vészt-okozó, súlyos köveket szintén hajigálnak,
Hátha bezúzhatnák a sereg födelét, de a sűrű
Pajzsok alatt azok eltűrnek minden veszedelmet.
Bár ők sem hosszan. Hadukat, mely iramlik ijesztve,
Jókora szirtekkel verik és temetik be a teucrok,
Hull a rutul széltében, a pajzs-födelek hasadoznak.
S vívni vakon viadalt a vitéz rutulusban a lélek
Veszti a vágyat már, inkább gerelyekkel igyekszik
Sáncairól lezavarni amazt - - -
Ott meg a rémes nézésű Mézentius etruszk
Fenyveket: izzó fáklyáit hajigálja feléjük.
Ám Messápus, a ló-betörő, Neptúnus e sarja,
Szintén rontja a töltést és létrát vet a gátra.
    S most, ó Calliopé, ti segítsétek dalom, esdek,
Mekkora mészárlást okozott Turnus vasa, mily gyászt,
És ki kivel, mely hősökkel hízlalta az Orcust? -
Ezt tárjátok elém, e tusák szörnyű szövevényét.
Mert avatottan csak ti, szüzek, szólhattok ezekről.
    Nagy, szem-fárasztó torony állt, magasan kihidalva,
Megfelelő helyen ott, ezt vívta Itália népe
Teljes erővel, mindenképp megdönteni vágyván:
Védték ellenben sziklák tömegével a trószok
És lőréseiből nyilaik sürüen röpitették.
Elsőnek fényes fáklyát Turnus maga csóvál,
Lángja az oldal-fán felakad, hogy szítva a széltől
Marja a deszkát és tűz-rágta fokára tapadjon.
Rémülten remeg ottbenn és menekülne a vészből
Mind, de hiába. S ahogy tolul át tömegük tolakodva,
Merre a tűz nem terjed még, terhükkel a tornyot
Váratlan felbillentik, csap a zaj fel a mennybe.
Félholtan hull földre a had, dől rájuk a roppant
Súly, mialatt sok szívbe saját kelevéze furódik,
Mást a kemény fa-szilánk sebesít. Menekülni Helénor
És Lycus is csak alig tud. Előbbit, az ifju Helénort,
Szülte Licymnia szolga-leány Maeón nagyurának,
Titkon, s Trója alá küldötte tilos viadalra,
Könnyen, szál kardjával, üres, dísz-nélküli pajzzsal;
Ez most ezredeit Turnusnak látva tolulni
S hátul-elöl hadakat, latinok hadait körülötte,
Mint a vadász-gyürütől szorosan befogott vad a kopják
Nyársa előtt agyarog s ámbár jól érzi, ma pusztul,
Felszökik és a vadász-gerelyekre magát veti veszni:
Úgy tör elesni az ellenség közepébe az ifju
S arra, amerre dzsidát legtöbbet lát, oda száguld.
Míg ama fürgébb lábu Lycus nekilódul a lándzsák
S ellenségei közt, átvágva magát a palánkig
S társai jobbja után, a magas párkány fele kapdos.
Ám ugyanoly sebesen nyomon üldözi, karddal, a győztes
Turnus s így gúnyolja: “Bolond, hát hitted, e kéztől
Megmenekedsz?” És avval, ahogy csimpaszkodik ottan,
Kapja el és a fal egy nagy részével leszakítja:
Mint Jupiter fegyvernöke, hogyha a hószinü hattyút
Vagy nyúl-zsákmányát karmával a mennybe ragadja,
S mint bárányt oroz óljából, bár béget az anyja,
Ordasa Marsnak. A zaj közben mindenfele csap föl;
Íme, rohannak elő, hányják teli földdel az árkot,
Mások a sánc tetejére pedig vetnek tüzes üszköt.
Ílioneus egy kősziklának szörnyü hegyével
Lúcetiust, aki lenn fáklyát emel épp kapujukra,
Míg Liger Émathiont üti meg s Asilas Corynaeust -
Az gerelyével jobb, emez orvul messze nyilazni -,
Ortygiust ezalatt Caeneus, Caeneust öli Turnus
S Turnus Ityst, Cloniust is, majd Sagarist Promolusszal,
Véle Dioxippust, a torony tetején pedig Ídást,
Végül Prívernust Capys. Azt, könnyen, kelevézzel
Épp karcolta Themillás csak, de az oktalan erre
Pajzsát dobja le, nyúl tapogatni sebét; ama tollas
Nyíl tenyerét bal melle fölé odaszegzi azonban,
S benn tüdejét szétroncsolván, sebesíti halálra.
Ott állt még Arcens fia is, fénylő hadi-vértben,
Rozsda-veres köpönyeg, fedi cifra hibérusi bársony,
S oly gyönyörű! Arcens küldötte csatázni, az apja,
Hogy Symaethus habjainál felnőtt a pagonyban,
Hol pompás, pazar oltár ég a palícusi párnak;
Őt, letevén gerelyét Mézentius, és a parittyát
Háromszor megzúgatván szíjján feje mellett,
Úgy veri homlokon ott: olvasztott ólma bezúzza
Csontjait és hosszában a dús homok-ágyra teríti.
    Fürge nyilát, mondják, itt lőtte először a hadra
Ascanius, ki a gyors vadakat kergette csak eddig,
S karja a porba le is döntötte a hősi Numánust,
Más néven Remulust, ki menyegzőjét a napokban
Ülte hugával Turnusnak, nászágyba vezetvén.
Hát ez üvölt igazat most és hazudik haduk élén,
Mert pöffeszti szivét új méltósága kevélyen,
S jár föl-alá, felfújva magát, hogy ekép kiabáljon:
“Nem pirul arcotok, újra falon bújkálni a harcban,
Kétszer foglyul-esett phrygek, s a halálnak emelni
Gátakat? Im, kik nászt kicsikarni csatával akarnak!
Ítaliába mely isten üzött titeket, mi botorság?
Nincsenek itt Atrídák, nincs hazug-ajku Ulixés:
Edzett fajta e törzs, csecsemőit azonnal a csermely
Zord-fagyos árjában lefüröszti, hogy eddze vizével,
S már a kamasz vadakat kerget, riogatva az erdőn,
Mént fékezni, nyilát felvonni ivén neki játék.
Győzi a munkát és nem igényes az ifju minálunk
És vagy ekével a földet, vagy töri haddal az ellent.
Vasban tölti e nép idejét, kelevéze nyelével
Hajtja az ökröket is; nem lankad a lélek a lassú
Vénségtől, se vidámságát nem veszti el erre,
És a deres hajon is sisak ül, de a fosztogatásból
Élni örülnek csak, gyarapítani mindig a zsákmányt.
Nektek sáfrányszín, veresen ragyogó, hiu köntös
És a henyélés, az tetszik, s enyelegni a táncban,
Sipkátok csupa dísz, ujjasra szabott a ruhátok.
Phryg nők, nem phryg férfi-sereg! Fel a Dindyma-fokra,
Hol sipotok két hangú, jól ismert dala vijjog.
S merre anyátok, az ídai, bikk-füttyel, dobütőkkel
Hív, Berecyntia: nem titeket, hőst illet a fegyver.”
Hetyke beszédét nem tűrhette tovább, sem a sértő
Szitkokat Ascanius, lóbél idegén kifeszíti,
Ráfordítva nyilát, majd míg két karja huzódik
Szét, álltában, ilyen szókkal könyörög Jupiterhez:
“Messzeható Jupiter, bátor tervemre tekints le.
S évi ajándékul hajtok házadba ma hozzád
Egy szinarany szarvú, szőkén viruló bikaborjat
Oltárodra, amely mint anyja, olyan magas éppen,
S öklel a homloka, csülke pedig port rúg a porondon.”
Meghallgatta a menny ura, és a derüs levegőből,
Balról, rádördült, vele pendül az ív is, a vészes:
Száll szörnyen csikorogva a nyíl felvont idegéről,
S átüt a vas Remulus koponyáján, vakszeme gödrén.
“Menj, most űzz az erényből gúnyt, gőgös! rutuloknak,
Kétszer foglyul-esett phrygek, mi, im így felelünk meg!”
Ennyit mond nekik Ascanius. Tombolnak a teucrok,
Víg rivalás harsog, felhat jókedvük az égig.
Tájairól akkor nézett le a mennynek a várra
S ausoniak csapatára alatta a fürtös Apolló
S fellegi székén így biztatja a győztes Iúlust:
“Jól van, a tett, fiu, nagyszerü volt: ez a mezsgye visz égbe,
Isteneket nemző istenfit, téged. A vészes
Sok hadat Assaracus faja majd törvénybe igázza,
Túl fogsz törni te Tróján!” Szólt s lebben le a légből
És szeli át a szilaj szeleket, szállván magasából
Ascanius mellé. Mialatt Bútés öreg arcát
Ölti fel és testét; ki a dardanus Anchísésnél
Volt apród azelőtt és házuk hű kapuőre,
Most pedig Ascanius hive. Hát rá vall ma Apolló
Arca szinével, a hangjával, dér-ülte hajával,
Ám a csunyán csörgő hadi-felszereléssel ugyancsak,
S mondja Iúlusnak, szólítva a lángba-borultat:
“Aenídés, ne tovább, vessződ átverte Numánust
Károd nélkül, ez éppen elég első diadalnak,
Lám, engedte, nyilát nem irigyli tetőled Apolló;
Hagyd, fiu, hát a hadat.” Mondotta a mennybeli, s aztán
Hangját még hallatta, de már szállt fel, s a halandó
Nem leshette ki, mint lebbent el a hűs levegőben.
    Ráismernek a dardanidák vezetői a nyílra,
Isteni lény tűnt el, tudják, s hogy tegze csörömpöl.
Mint Phoebus szava mondja tehát, tiltják a tusától
Ascaniust, a türelmetlent, de maguk viadalba
Vágnak ujólag, nyílt vésznek vetvén oda lelkük.
És harsan hosszan sáncuk bástyáin a lárma,
Húzzák mind hévvel húrjuk, lendülnek a szíjak.
Fegyverözön fedi már a füvet, paizsuk, sisak-öblük
Cseng az ütésektől, szörnyűséges tusa támad:
Mint ha nyugatról feltetszvén az esős Bak, a földet
Verné jókora záporral, vagy mint sürü jéggel
Tengereket zivatar, ha a bősz Jupiter vizes orkánt
Űz szelein, hasogatva hasas felhőket az égen.
    Ídai Alcánor két sarja, kiket Jupiternek
Erdein anyjuk, a berki Iaera nevelt; ez a bércpár,
Pandarus és Bitiás, maguk is honi fenyvek, eközben
Megnyitják a kaput, hova küldte uruk szava őket
S bízva vasukban csábítják önként be az ellent.
Ők bent, balról és jobbról, mint két torony állnak,
Állig fegyveresen, fejükön fenn fénylik a forgó:
Mint a folyam fövenyén felnyúl felhők fele törve
Torzonborz koronájával, partján a Padusnak,
Két fenséges tölgy, vagy a lágy Athesis vize mentén,
Ág-örvényeivel bólintgatván az egekre.
Látva a rést a kapun, ráront a rutul rohamával,
Aquiculus, gyönyörű hadi-vértjében, vele Quercens,
Majd a heves Marus is, valamint a csaták fia, Haemon,
Mind seregével együtt: de legott iramodnak is onnan,
Vagy küszöbén a bejáratnak lehelik ki a lelkük.
Erre a düh s a harag szivükön még jobban elárad;
S már tömörülni tolongva a trósz tömegek se haboznak,
Mennek ökölre s messzebb is mernek kirohanni.
    Turnushoz, ki szorítja a túloldalt, a vezérhez,
Míg üti-vágja dühöngve a sort, közben fut a hírnök,
Hogy viadalt kezdvén, kapuját kinyitotta az ellen.
Felhagy a harccal hát és szörnyü haraggal a büszke
Két testvérre rohan, kapujához a dardanidáknak.
És legelőször is Antiphatést, ki elébe először
Jő, veri át, nagy Sarpédón fattyát, gerelyével,
Kit neki thébai asszony szült; a finom levegőben
Száll italus som-lándzsája s torkába ütődvén,
Mélyen a mellbe szalad; feketén felhabzik a sebből
Vére, a vas pedig átmelegül roncsolt tüdejében.
Majd Erymast veri le s Meropést, de elejti Aphidnust
És Bitiást is, a bőszt, akinek szive lángja szemében
Gyúlt ki, de nem gerelyét veti rá - a gerely neki semmi -
Ormótlan, zúgó, kilövésre való hadi-dárdát
Dob villám sebesen: nem bírja ki két bikabőrnek
Burka sem azt, sem a hű, páros pikkelyzetü páncél
Nem használ; a temérdek test lomhán lebicsaklik.
Felnyög a föld, a hatalmas pajzs beborítja dörögve.
Mint euboeai partjainál Báiaenak időnként
Kő-töltés leszakad, melyet ott szörnyű tömegével
Vetnek a vízbe alá s az omol, megdőlve, romokba
S mélyen a forgatagok fenekére csapódva lesüpped:
S tombol tőle a hab, feketén földobja fövényét,
Reng a magas Prochyta, s hova hullni itélte Typhoeust
Juppiter isten, im Ínarimén is az isszonyu kőágy.
    Ekkor a harc ura, Mars, lelket lehel ott a latinba,
Hősi erőt, kebelükbe pedig veri ösztöke végét,
Míg teucrokra futást küld és gyászos riadalmat.
Törnek hát rájuk, hisz az alkalom itt a tusára,
És a had istene is megszállta szivük - - -
Látva fivére elestét és szemlélve a romlást
Pandarus, és hogyan áll a dolog s a szerencse ügyükben,
Széles vállával szárnyát váruk kapujának
Nagy nehezen löki vissza, de több társát kirekeszti,
Kívül a kőfalakon, verekedve a vad viadalban;
Másokat ellenben maga zár be, akik betolultak:
Balga! a sok rohanó közepett a rutul fejedelmet
Nem veszi észre, hanem seregével a sáncba rekeszti,
Mintha szilaj tigrist a szelid tulkok tömegébe!
Megvillan különös tűzzel tüstént szeme, szörnyen
Csördül a vértje is, és vérszín forgója sisakján
Reszket, vértje pedig vörheny villámokat izzik.
Ráismernek a rettentő izmokra, a baljós
Arcra a rémült aeneadák. De kiugrik a délceg
Pandarus és hive hullta miatt szörnyen keseregve
Így ordít: “Nem Amáta lakása ez itt, hozományod,
És nem is Ardea zár, Turnus, honi bástya-sorával,
Ellenséges erődöt látsz, nincs mód menekülnöd!”
Higgadt szívvel szólt Turnus, mondván mosolyogva:
“Kezdd, ha olyan hős vagy, no, emeld jobbod, Priamusnak
Hírül adod legalább, hogy leltetek itt is Achillést.”
Így ő. Melyre egész erejét szedi össze a másik
S meglendítve kidobja kemény, kérges kelevézét:
Ám lankasztja a szél szálltát, sáturnusi Júnó
Eltéríti hegyét, kapujukba hatol csak a kopja.
“Most pedig azt kísértsük meg, mit e kar fog erősen,
Nem kerülöd ki: e penge különb, de ki üt vele, szintén.”
Szólt, azután felnyúl s kardjával sújt a magasból
És két vakszeme közt koponyáját félbe hasítja,
Ifjui arcán rettenetes sebet ütve vasával.
Felcsap a zaj, megrendül a föld is a szörnyü tehertől;
Holtan hull le a test, vértjét véres velejével
Öntve el estében s ketté hasitott feje, jobbra
S balra, egyenlő két részben, vállára lecsügged.
Támad a trószok közt remegés, szétfutnak ijedten;
S most ha a győzőnek megvillant volna fejében,
Hogy feltépve a zárt, a kapun hiveit beeressze,
Akkor e hadra s e harcra talán felvirrad a végnap.
Ám eszelős dühe, vad vérszomja, lobogva, az ellent
Kergetik őt űzni - - -
Elsőnek Phalerist, majd térdén sértve levágja
Gygést és a menekvőktől elorozva dzsidáik,
Júnó-adta vitézséggel, hátukba hajítja;
S már Hylas és átvert pajzzsal Phégeus is aláhull,
Majd a miről se tudók, kik a sánc tetején tusakodtak,
Alcandrus, Prytanis, Halius, végtére Noémón.
Közben Lynceus ellene tör, hiveit riogatva,
Őt, a palánkba fogódzkodván, ragyogó vasa jobbról
Sújtja nyakon, s egy ütésre fejét úgy vágja a porba,
Hogy sisakostól messze gurul. Vad-ölő Amycusszal
Végez utána, kinél ügyesebb sosem élt kenetezni
Fegyvereket s a nyilat gyilkos méregbe itatni;
Aeolidés Clytiust öli végre s a Múzsa kegyencét,
Crétheust, Crétheust, őt, múzsák hívét, aki mindíg
Dalban, lantban lelte s a húrt kifeszíteni kedvét,
S mindíg csak paripát zengett, fegyvert, hadi-tettet.
    Ekkor a főbb teucrok, hallván, mint hullnak övéik,
Összeszaladnak; jő Mnéstheus, a vitézi Serestus,
S híveik elszórtan, bent látják dúlni az ellent.
S szól Mnéstheus: “Menekültök amott? hova, merre? - kiáltja -,
Hát van-e más menedéktek, más bástyátok e kívül?
Egy ember, bekerítve az is mindenfele fallal,
Ekkora mészárlást tehet itt, polgárok, e várban
S büntetlen? Jeles annyi fiunk Orcusba taszítván?
Árva hazánk, ős isteneink, ti pulyák, s a hatalmas
Aeneást nem szánjátok? szégyen fejetekre!”
Szívük e szókra kigyúl, meg is állnak mind sürü sorban,
Turnus meg lassan kezd hátrahuzódni a harcból
És a folyó fele megy, hol a hab körülömli a bástyát;
Annál inkább törnek rá s tömörülnek a teucrok
Vészteli zajjal. Mint ha tömeg vérszomjas oroszlánt
Űz ádáz kelevézekkel, s annak, noha retteg,
Vad szeme villámlik, míg vissza vonul, de dühében
Arra vigyáz, méltóságát ne veszítse futásba,
Ám a vadászok kopjáit se kivánja magának:
Turnus is így hátrál, lassan, léptét halogatva,
Míg kebelében az indulatok hullámai forrnak.
Sőt, betör ellenségeinek kétszer közepébe
S dúlva a sáncokon át seregük megkergeti kétszer;
Ellene zúdul a tábor egész hadi rendje azonban,
S már sáturnusi Júnó sem meri védeni többé;
Mert Jupiter, nem a leglágyabb üzenettel, a légi
Írist küldi le húgához felhői lakából:
Távozzék Turnus tüstént teucrok telepéről!
Tartani hát nem tudja magát sem a pajzzsal az ifjú,
Sem jobbjával, olyan sürüen veri körbe a kopja;
Zúg az ütések alatt a halántékán sisak-öble
Szüntelenül, tömör érc-lemezét a kövek kiszakítják
S megtépik taraját a fején, de nem állja e záport
Pajzsa sem; és kelevézeiket kettőzik a trószok,
S mint mennykő, maga Mnéstheus is. Mialatt a vezérnek
Minden tagja - alig kap már levegőt - csupa mocskos
Izzadság; lihegés lankasztja, kifárad a teste.
Végre fejest, teljes fegyverzetben, levetette
Egy ugrással a vízbe magát: befogadta az örvény
Szőke ölébe, a lágy hullám felemelte, lemosva
Róla a vért, és társainál, örömére, kitette.

TIZEDIK ÉNEK
    Megnyílott ezalatt az Olympus örök palotája,
Gyűlést hirdet az égilakók meg az emberek atyja,
Csillagi székéből, honnan szemléli magasról
Dardanidák telepét, a latin hadakat s a világot.
S ülnek a tárt termekben már, mikor ő maga kezdi:
“Nagynevü mennybeliek, mért fordul tervetek ismét
Másfele, és haragos szívvel mi okon civakodtok?
Ítaliát meg a teucrokat én tiltottam a harctól.
Mért ez a lázadozás szavam ellen hát? Milyen aggály
Űzi hol ezt, hol amazt fegyverbe s fenni a kardot?
Eljő még, ne idézzétek fel, a háboru napja,
Majd ha a vad Karthágó dönt iszonyú veszedelmet
Róma erődeire s megnyitja az alpesi mezsgyét:
Akkor küzdjetek ily dühösen, harcolva harácsért.
Most ezt hagyjátok, fel, a békés frigyre, vidáman.”
Így, kurtán, Jupiter; de beszéde a szőke Venusnak
Az nem kurta viszont - - -
“Ó, te atyám, a világ meg a népek örök fejedelme!
Hisz máshoz kihez is fordulhatnék esedezni?
Látod-e, mily fenn hordja magát a rutul, paripáján
Mint nyargal, ragyogó arccal, sikerére kevélyen,
Turnus a hadsoron át? nem védi bezárt fal a teucrust:
Sőt, a kapun belül és a palánk tetején tusakodnak,
Ott kavarognak már, hogy az árok is árad a vértől.
S elment, mit se tud Aeneás. Hát már sose tűröd,
Hogy szűnjék az a harc? A megújult Trója tusázik
Újra, falát új ellenség rémíti hadával;
S már jön az aetól Arpi felől, fenyegetni a teucrust
Ismét Tydidés. Csakugyan, még megsebesülnöm,
Az van hátra, hogy emberi kard vérezze leányod!
Mert ha tilalmaid ellen tört, megszegve parancsod,
Ítaliába a trósz, ám szabj vétkükre vezeklést
És sose védd őket; de ha mennyei szó, vagy a mánok
Jóslata volt vezetőjük, hát ki az itt, aki sérti
Rendeleted, ki merész más útra terelni a sorsot?
Vagy panaszoljam, Eryx fövenyén a hajók hogyan égtek,
S mily szörnyű vészt támasztott a szelek fejedelme
Aeoliából? vagy ki a fellegeken suhan, Írist? -
Most meg, amit sose mert még más, im a mánokat, őket
Kelti fel és vadul Ítaliát berohanja s az összes
Várakat Allectó, kit sebten a földre uszított.
Már hatalomra nem is vágyom: noha míg a szerencse
Bátoritott, bíztunk; győzzön, kit győzni te rendelsz.
Ámde ha nincs oly föld, ahol ádáz párod a teucrust
Megtűrné, a levert Trójára konyörgök, az üszkös
Romhalmazra, atyám: unokám kivihessem a harcból,
Ascaniust legalább, őt hagyd sértetlenül élni.
Aeneást meg hadd hányják idegen habok akkor,
S bármily utat rendel neki sorsa bejárni, kövesse:
Ezt védhessem csak, kiragadva a vad viadalból.
Mert Amathús az enyém, Paphus orma, Cythéra s a kastély
Ídalium magasán szintén: hát harca-feledve,
Dicstelen ott éljen. Karthágó meg nagy erővel
Verje csak Ausoniát: hisz a tyrusi városok ellen,
Onnan senki se tör. De mit ért a hadak viharából
Elmenekülnie, mit kirohanni az argosi tűzből
S tűrni vizek, távol tájak minden veszedelmét,
Míg meglelte a teucrokkal Latiumban az újabb
Pergamumot? Nem a hon holt hamván lenne-e lakni,
Trója vidékén jobb? Add, esdek, vissza a Xanthust
És Simoist a szegény teucroknak, s Ílium ádáz
Sorsát éljék át inkább ismét!” De az úrnő,
Júnó, itt dühre gyúl: “Mély csöndem, mondd, minek unszolsz
Törni meg és titkos sebeim kimutatni beszéddel?
Űzte-e Aeneást valamely mennybéli vagy ember,
Hogy mint ellenség lerohanja királyi Latínust?
Látnok-igék küldték őt Ítaliába... a hibbant
Cassandrának igéi, igen! S intettem-e, hagyja
Táboruk el, lelkét rábízva a szélviharokra,
Hadvezetést pedig és bástyáik gyermeki kézre,
S frigyben a tyrrhénnel, felverje a nép nyugodalmát?
Vagy kárára mely isten volt, tán durva hatalmam?
Hol van, ugyan, Júnó itt és Íris, ki leszállott? -
Bűn, hogy az újra-kelő Tróját italus tüz emészti...
Hát sarkára ne álljon tán Turnus hona földjén,
Ő, kinek anyja Venília és Pílumnus az őse?
Bezzeg a trójai vetheti zord lángját a latinra
S fosztva a más mezeit rakhat rabigát a nyakukba?
És választhat apóst, az arát elorozni az ölből
S fegyvert fogni hajón, míg békét esd, neki nem bűn?
Ám te kilophatod Aeneást grájok sürüjéből,
Támaszthatsz a helyén felhő-takarót, hiu szellőt
S változtathatod át nimfákká harci hajóit:
Egy kicsikét a rutult pártolni csak én vonakodjam? -
Elment, mit se tud Aeneás... Menjen, sose tudja!
Ott teneked Paphus, Ídalium s a cythérai kőszál:
Hadban erős várost, ádáz sziveket minek izgatsz?
Tán mi akarjuk a roskadozó Phrygiát fenekestől
Felforgatni? nem az, ki harácsul a trószt az achívnak
Dobta szegényt? S Európával vajon Ázsia harcot
Mért, ki miatt kezdett, a kötést megbontva lopással?
Én küldtem Spártát kirabolni a kétszinü dardánt,
Én adtam fegyvert, én hívtam a hadba - Cupídót?
Mért akkor nem féltetted tieid! ma valótlan
Vádjaidat késő szórnod, szítván hiu harcot.”
    Így feleselt Júnó, s két pártra szakadva az összes
Égilakó zúgott, valamint ha vadonban a vésznek
Búg fojtottan előszele már, rejtett morajával
Hirdetvén a hajósoknak, hogy készül az orkán.
Ekkor a Messzeható, a világ legfőbb fejedelme
Kezdi s amíg szól, hajlékán a haláltalanoknak
Csend honol, és belereszket a föld, és hallgat a nagy menny,
És szelidül szele is, nem szántja szinét a vizeknek.
“Nos, halljátok hát szavamat, szivetekbe vegyétek!
Minthogy friggyel a teucrokhoz láncolni az ausont
Nem sikerült, és mert ti se szűntök meg civakodni:
Bármilyen is ma szerencséjük, bármint bizakodnak,
Trósz-e avagy rutulus, mindegy lesz előttem ezentúl,
Vívja a várat akár jó csillag alatt az itálok
Népe, akár mert Trója hibás és hisz hiu jós-szót.
Ám a rutul fele sem hajlok: ki amint vet, arasson
Jót-rosszat. Jupiter minden népnek fejedelme.
Majd lel a sors kiutat!” S a Styx folyamára fogadva
S partjai közt feketén dagadó, vak forgatagára,
Bólintott, s az egész nagy olympusi bérc belerendült.
Ily szavakat szólott. Majd szállt Jupiter le aranyló
Trónjáról, vele ment, küszöbéig, a sok sosemúló.
    Közben a bajnokokat minden kapunál kaszabolni
Tör buzgón a rutul, tűzzel környezve palánkjuk.
Foglyok az aeneadák, a saját sáncukba szorultak,
Nincs hova futni remény. A szegény had tornya tetőin
Hasztalan áll, hiszen oly gyéren töltik meg a töltést
Ásius Imbrasidés, Hicetáon utóda Thymoetés,
Castór, vén Thymbris s a legelső sorban a két hős
Assaracus; Clarus és Thaemon kaszabol körülöttük,
Sarpédónnak e két fívére, magas Lyciából.
Arrébb meg roppant sziklát, egy szirt töredékét
Dobja egész erejével alá lyrnessusi Acmon,
Nem kitünőbb Clytius se, az apja, se bátyja Menestheus.
Más kelevézzel küzd, köveket hajigál le a társa,
Vagy tüzes üszköt vet s idegére felajzza a vesszőt.
S ott járkál föl-alá köztük, kedvence Venusnak,
Íme, a dardanus ifjú is, csinosan, hajadonfőtt,
S mint a nyakat vagy a főt ékítő gyöngy, mely aranyló
Foglalatát túlfényli, ragyog, vagy amint, ha a művész
Puszpángfába fog, Óricuson termett terebinthus
Mellé drága ivort; míg tej vállára leomlik
Szín-arany abronccsal lágyan befonott haja fürtje.
Láttak téged is, Ismarus, ott, sebet osztani, lelkes
Híveid és nyiladat gyilkos méregbe itatni,
Téged, akit Maeón hona szült, hol dús televényen
Szánt a paraszt, s aranyat dob a Pactólus ki a partra.
S ott volt Mnéstheus is, ki dagadt a dicső diadaltól,
Hogy Turnust az erődből ő kergette ki nemrég,
És Capys is, kinek őrzi nevét Campánia vára.
    Míg ezek egymást így ölték a kemény viadalban,
Aeneás, a vak éj közepén, a habot hasogatta.
Mert Éuandrustól egyenest etruszkok urához
Megy, telepükre, nevét, vérét megvallva az úrnál,
S hogy mit akar, mit ajánl, valamint Mézentius immár
Mily sereget toboroz, de lefesti, mi dölyfteli Turnus,
És hogy e földi szerencse az is milyen ingatag, aztán
Kéri szövetségét: társul tüstént vele Tarchón,
S hozzáfűzi hadát; mire száll be, feloldva a sorstól,
Égi parancsra, a lyd nép, ím, idegen vezetővel,
Harci hajóiba mind. Elöl Aeneás evezőse
Száll, phryg földi oroszlán-pár díszíti az orrát
S Ída, a bérc, melyet oly szivesen szemlélnek a teucrok.
Itt ül a nagyszivü Aeneás, töprengve tusájuk
Száz lehetőségén, s Pallás, baljára simulva,
Úgy faggatja a csillagfény, a vak éj kalaúza
Titka felől, valamint mit tűrt földön-vizen egykor.
    Most pedig, istennők, tárjátok fel Helicontok,
S zengjen a dal: tuscus tájról mi tömeg viszi közben
Aeneást, hasogatva habot fegyver-teli gályán?
    Első Massicus érc tigrisre kevély evezőse:
Clúsium és a cosaei erőd ezer ifja kavarja
Háta megett a vizet - könnyű, nyíllal teli puzdra
Vállukon és gyilkos kézív, ez a felszerelésük.
Zordon Abas követi s fénylő fegyverzetü népe,
Villog a tat tetején aranyos ragyogással Apolló.
Hatszáz harcszerető fiatalt hozzá anya-váruk
Küld, Populónia, háromszáz pedig ilvai, innét
Jő, a chalybsok e vasban dús, hirhedt szigetéről.
Harmadik emberek-égilakók tolmácsa, Asílas,
Ő, ki a mennyei csillagokat, nyelvét a madárnak
S érti belét a baromnak is és mit jósol a villám:
Ő hoz ezer gerelyest, meredő kopiát sürü sorban.
Mind alphéusi vár, Písae rendelte alája,
Etruszk-földi erőd. Ezután jön az oly kecses Astur,
Astur, a csillámló vértjére, lovára kevély hős.
Háromszázak ura, s mind egy szívvel suhan útján,
Kit Minió mezeje s caerébeli otthona küldött
S Pyrgi, az őskori vár, meg a rossz levegőjü Graviscae.
    Rólad is énekelek ligurok vezetője azonban,
Hős Cinyrus, de kicsiny sereged kísérte Cupávó,
Kit fejeden hattyú-tollak magasítanak, ősöd
Bélyege - bűne a nagy szerelem vala - rólad ugyancsak.
Mert az a monda: midőn Cycnus, szeretett Phaëthonját,
Húgaidnak hüvösén, nyárfák enyhében, a múzsa
Szívreható dalait zengvén, keseregve siratta,
Lágy pihe-toll takaró serked ki az őszhaju vénen,
S lebben a földről és felfúrja dalát az egekbe.
Kortárs híveinek hadait most hozza dereglyén
S hajtja a roppant Centaurust evezővel utóda;
Nagy sziklát emelő szobor áll, fenyegetve az örvényt,
Fenn a taton, szeli hosszan a mély habözönt a hajótest.
    Otthoni partjairól vezet osztagot Ocnus is aztán,
Magzata Mantó jós-szűznek s ama tuscusi habnak:
Mantua, néki köszönd falaid, neved anyja nevének,
Mantua, dús te az ősökben, ha kevert is a fajtád,
Mert három faj alatt négy-négy törzs él kebeledben,
Ám te vagy úr rajtuk, tuscus vérség erejével.
Innen is ötszáz ölt fegyvert Mézentius ellen,
Népük a Bénácus zöld kákával koszorúzott
Gyermeke, Mincius, ő viszi durva fenyőin a mélyre.
S jő le, nehézkesen Aulestés is, száz evezővel
Szántva az árt, a habok tükörén, ime, tombol a tajték.
Őt, kagylós kürtjével a kék víz-tömböt ijesztő
Trítón-szörny viszi, mely szőrös képével a mélyvíz
Színe felett ember, de derékon alul, hasa bálna:
Félvad alakja körül kavarog, bömbölve az örvény.
    Ennyi derék hadifő ment hát harminc hadi-bárkán
Védeni Tróját, érc-orral sós árra suhanva.
    S már a nap is lebukott, a derűs Phoebé fogatával
Fenn, az olympusi pálya felén robog éji körútján:
Aeneás nem lel csak a gondoktól nyugodalmat,
Ő ül a kormányhoz, maga őrzi tehát a vitorlát.
S im hada hajdani társainak jön elé, fele úton.
Nimfák népe, kiket fa-hajókból drága Cybébénk
Tengeri tündékké, nimfákká lenni parancsolt
S most a habot, fej-fej mellett, épp ott hasogatták,
Mind, melyek érc-orral nemrég kint álltak a parton.
Messze felismerik és táncolva uruk körülússzák.
Majd, aki köztük a legszebben szól, Cymodocéa,
Hátrakerül s a hajót jobb kézzel fogva, kinyúlik
Mellig, a ballal meg paskolja a halk habok árját
S bámulatára beszél: “Virrasztasz, mennyei magzat,
Aeneás? Csak virrassz is, de ereszd meg a vásznat.
Mert mi az ídai szent hegyorom luc-fenyvei volnánk,
Bárkahadad hajdan, habi nimfák most. Mikor üszköt
Szórva az esküszegő rutulus ránk tört vad acéllal,
Kénytelen eltéptük köteled s a folyókon azóta
Csak téged keresünk. Ily alakba anyánk szava bűvölt,
Megkönyörülve, hogy itt éljünk, nemtők, a habokban.
Ám fiad, Ascaniust, sáncába szorítva, a gáton
Fegyvereikkel a harcra-tüzelt latinok nyomorítják.
Már kijelölt helyükön várnak, lóháton az arcas
És a vitéz etruszk csapatok; de elállni tör útjuk,
Hogy be ne jusson a várba haduk, Turnus, seregével.
Hát ne habozz, hiveid hívd harcba, ha holnap a hajnal
Felhasad, és győztes paizsod húzd majd a karodra,
Mellyel a Tűz Ura tisztelt meg, telehintve arannyal,
Így, ha hiszed szavam és követed, holnapra a napfény
Meggyilkolt rutulok roppant tömegére tekinthet.”
Mondta, miközben ment, majd, mert értette a módját,
Lódított a magas bárkán; mire az sebesebben
Mint a gerely vagy a szélgyors nyíl, tör előre az árban.
Mind sietőn a nyomába nyomul. S csak bámul a szédült
Trósz Anchísiadés, de szivét felszítja a jósjel.
Majd a magasba tekint és így esd, kurta fohásszal:
“Égiek ídai anyja, kegyes te, ki Dindyma bércét
S tornyos városaid szereted, ki kocsidba oroszlán
Párt fogatolsz, te vezesd a viszályt, fordítva javunkra
Jóslatodat s óvd, isteni nő, e csatán is a phryget.”
    Így rebegett. Mialatt, ime, tündöklő, teli fénnyel
Felragyogott a nap ismét és a sötétet elűzte;
Társait inti tehát, tartsák jól szemmel a zászlót
S függve a fegyvereken, készítsék küzdeni keblük.
S már a magas tatról láthatja szemével a tábort,
Teucrus híveivel: mire balja feléjük a pajzzsal
Fény-jelet ad; tüstént egekig csap a lárma a sáncon,
Zúgnak a dardanidák, dühük újra kigyúl a reménytől,
S szórják már nyilaik: valamint ha a strymoni darvak
Krúgatnak, kavarogva, ködös felhők közeledtén
S szállnak a légben a déli vihart kikerülni vidáman.
Néz a rutul hadifő, hüledeznek az ausoni tábor
Főnökei s látják, hátukba hajók raja fordul
Tattal a part fele: gályákkal teli csap ki a mélyvíz.
S már a sisakforgó vörheny villámokat izzik,
Láng a taréj, az arany pajzs-kúp ádáz tüzet áraszt,
Mint ha derült éjben baljós sugarú ragyogással
Vérveres üstökös áll, vagy a Sírius égne az égen,
Mely nyavalyát, szomjat hoz a gyarló emberi nemre,
Hogyha kel és az eget gyászos fénnyel szomorítja.
    Ámde a hős Turnus nem szűnik most se remélni,
Hogy partjukra lecsap s e hadat kiszorítja honából.
Inkább szítja szivük, sőt szidja a híveket inkább:
“Itt van, amért az imátok szállt, kezetekben a döntés,
Rajtatok áll, hiveim, harcunk. Hát hitvese, háza
Jusson eszébe kinek-kinek, így küzdjünk, a kiváló
Ősök tetteihez méltón. Fel, elébük, a víznél
Törjünk rájuk, amíg léptük teng-leng csak a parton!
Merni tudó sziveké a világ” - - -
Mondta, latolgatván, kikkel csapjon le reájuk
És kire hagyja a vár ostromlását ugyanakkor.
    Ám a magas tatról hiveit hidakon kivezérli
Aeneás ezalatt. Sok azonban a lágy habözönnek
Visszatüremlését lesi csak s átlendül a gázlón,
Másnak az ugrórúd: evezője. De kémleli Tarchón
Hol zátonyt nem vél, hol a hab nem ütődik, a révet,
Ellenben, noha duzzad az ár, símán fut a partig,
Arra csavarja hajóját ő s így kérleli népét:
“Színe-virága hadamnak, most a lapáttal, erősen!
Nyomjuk, emeljük; az orr hadd vágódjék be e gyűlölt
Földbe, s a gálya-fenék, az szántson rajt ma barázdát!
S nem bánom, ha hajónkkal akár darabokra törünk is,
Csak parton legyek egyszer már.” Ezt mondta szavával
Tarchón, népe pedig szaporán nekifekszik evezni
És a latin fövenyig vezetik hablepte hajóik,
Míg oda nem forrnak, sértetlen a part pereméhez,
Orral a bárkák mind; egyedül, Tarchón, a tiéd nem.
Mert felakadt a sekély fövenyen, s míg ott lebeg ádáz
Zátonyain, fárasztva soká sodrát a dagálynak,
Szétesik és seregét a habok közepébe kiönti;
Tört padok és evezők akadályozzák az uszókat,
S lábuk a visszafutó vízár elrántja alóluk.
    Ám Turnust tunya késedelem nem tartja fel, indul
Sebten a teucrusok ellen, egész hada törtet a partra.
S zendül a kürt, mire Aeneás, ő kezd kaszabolni
S szétveri, szörnyü előjel, a pór latinok hadi-népét
És leteríti a legmagasabb daliát, aki rátört,
Théront; érc-paizsát veri át ennek s arany ingét
Aeneás, az acélt mélyen derekába merítvén.
Majd elemészti Lichast, kit már holt anyja hasából
Vas metszett ki, s ezért felajánlták, Phoebus, előtted:
Mert a vas őt kisded-korban kikerülte. De sújtja,
Kik buzogánnyal gyilkolták seregét, a kegyetlen
Cisseust is, meg a szörnyü Gyást; noha Hercules adta
Kardjukat, ám se Melampús most, apjuk, ki a földön
Alcídés hive volt csuda dolgaiban, se vas öklük
Nem segitett rajtuk. Gerelyét ezután Pharus érzi,
Kérkedik épp, amidőn lármás torkába taszítja.
És te, szegény Cydon, ki a pelyhesedő Clytiusnak,
Új kedvencednek nyargalsz, nyomorult, a nyomában,
Ifjak iránti örök hevedet már rég le segíti
Fáznod e dardán jobb és ott fetrengesz a földön,
Hogyha nem oltalmaz bátyáid sűrü csoportja,
Phorcus hét fia; hét kelevézt dobnak ki azonban,
Ámde a vas-sisakon koppannak mind, vagy a pajzson,
Vagy pedig eltéríti Venus kegyesen, ha a testét
Horzsolnák. Mire Aeneás szólítja Achátést:
“Adj kopiát, ez a kar nem fogja kivetni hiába;
Mikkel a grájt én Íliumunk alján sebesítém,
Mind a rutulba verem!” Vastag dárdát vesz egyúttal,
S átveri, száll a gerely, Maeón rézpajzsa szegélyét,
Majd, miután mellvértjét is, szeli át vele szívét.
Ám fut a bátyja, elestében felfogni fivérét,
Alcánor; de kezét kidobott kelevéze keresztül
Fúrja a hősnek, s útján von vérrel teli mezsgyét,
Úgy, hogy jobbja lehull, elhalva, a váll idegéről.
Öccséből a gerelyt Numitor kiragadja azonban
S Aeneás fele sújt; de sebet már ütnie néki
Nem lehetett, csak Achátésnek karcolta a combját.
Hát a curésbeli Clausus jő, bízván ifijonti
Izmaiban, s döfi dárda-vasát, lóbálva, Dryopsba,
Álla alatt üti át, mélyen belenyomva, a torkán
És elorozza szavával együtt lelkét is; a bajnok
Fejjel a földre zuhan, száján sürü vérfolyam ömlik.
Három thrák-honit öl Boreás ősrégi neméből,
Aztán ismarusit hármat - mind máshogyan - atyjuk,
Ídás és ama föld küldötteit. Erre Halaesus
Hozza az auruncus hadakat, vele jó lova hátán
Neptúnus fia, Messápus. Hol egyik, hol a másik
Nép tör elűzni a szembe-csapót; a had Ausoniának
Itt kapujáért dúl. Valamint erejükre egyenlő
Szélviharok marják egymást az egek magasában
S ők se lohadnak, a felhők sem, sem a tengerek árja,
Úgyhogy a harc hosszan kétes, mivel állja egyenlőn
Mind: a latin had is így birkózik a trójai haddal,
Lábbal a láb szorul össze, lecsap bajnokra a bajnok.
    Ámde odébb, ahol elguruló köveket vet a partra
S fákat tép ki a bérci patak széltében: az arcast,
Kik kezdők a gyalog-harcban, Pallás menekülni
Látja a sarkukban loholó latiumbeli hadtól,
S hátat fordítván, a nehéz terepen, paripáik
Szélnek ereszteni, hogy nem tud mást tenni e bajban,
Mint könyörögni csak és keserűn lelkükre beszélni:
“Hadseregem, hova futsz? magatokra s a hősi csatákra
S Éuandrus hírére s a nyert harcokra könyörgök,
Meg vágyamra, mely űz túltörni atyám diadalmán,
Balga, ki lábaiban bízik. Csak a vas nyit az ellen
Hadsorain ma utat. Hát föl, Pallás, a vezértek
S szent honotok, hol a legtöbb hős bajvív, oda szólít.
Isten elénkbe nem áll, evilági emészt evilágit,
Több kezet ők sem kaptak, mint mi, se lelket az égtől,
Ím, ide zárt iszonyú hab-torlasszal ma a tenger,
Nincs hova futni mező: Trójába tehát, vagy a vízbe!”
Mondja s az ellenség sürü tömkelegébe viharzik.
Mostoha sorsa elébe Lagust veti ott legelőször.
Ezt, míg egy roppant sziklát akar épp felemelni,
Meglóbált lándzsájával, hátán, hol a bordák
Kettéosztódnak, veri át, de kitépi azonnal
Csontjaiból a gerelyt. Hisbó nem lepheti hát meg,
Bárha remélte nagyon; mert Pallás - míg odacsörtet,
Vak dühvel, ádáz hullta miatt keseregve hivének -
Ébren ügyel s a vasat dagadó tüdejébe meríti.
Majd Stheniust öli s Anchemolust, ama rhoetusi régi
Törzs sarját, aki ágyba teperte a mostoha-anyját.
Ám rutulus fövenyen vesztél el, Daucus-ikerpár,
Thymber s Lárídés, te is, ó ti felette hasonlók,
Összecserélt a rokon s örömére szülőtök is egykor;
Csakhogy Pallás most megmásított iszonyúan
Benneteket: mert míg teneked főd vágta le, Thymber,
Néked Lárídés éuandrusi kardja a jobbod,
Hogy szablyádon lenn félholtan rángnak az ujjak.
Buzdul a feddésre s ragyogó rohamán a vitéznek
S égve-pirulva az ellenség ellen tör az arcas.
Ám Pallás a kocsin robogó Rhoeteust öli közben,
S épp ez a késedelem, kis idő mentette meg Ílust;
Mert iszonyú gerelyét Ílusra akarta kivetni,
Csakhogy futva Tyrés testvéredtől s teelőled
Hős Teuthras, Rhoeteust veri át, ki lehull kocsijáról
S most a rutul rétet rugdalja aléltan a sarka.
Mint amidőn koranyáron a várt szellők kibomolnak,
S szerte a berkek ölén az avart meggyújtja a pásztor,
Majd hogy a láng sebesen közepébe mar, és riadalmas
Tűz-tenger támad, belobogva a távoli tisztást,
Ő pedig ül s bámulja vigan, mint győznek a lángok:
Így olvadt eggyé hiveid heve-lelkesedése,
Gyámolodul, Pallás. De a marcona harcfi, Halaesus,
Védve magát pajzzsal, nekitámad a szembe-futóknak.
És lekaszálja Pherest, Ládont és Démodocusszal
Strymoniust, ki nyakát fenyegette, de most keze, fényes
Kardjától átszelve lehullt; azután köve fejbe
Sújtja Thoast, véres velejét csontjába vegyítvén.
Atyja, a jós, e Halaesust egy erdőbe nevelte;
Ám hogy a vén szeme elszürkült a halálra, a párkák
Rátették gyerekére kezük s éuandrusi kardnak
Szentelték. Rá ront Pallás, s ily imát rebeg ajka:
“Engedd, Thybris atyám, hogy e vas, melyet eldobok, érjen
Célba szerencsésen, sziven ütve e durva Halaesust:
S fegyvereit, hadizsákmányom, tölgyfádra akasztom.”
Hallja az isten a szót, s míg óvja Halaesus Imáont,
Arcas vas veri át a szegény vért nélküli mellét.
Ám hogy e bajnok eleste hadát megijessze, a harcok
Lelke ilyent, Lausus, nem tűr: tör először Abásra,
S fő feltartóját, a viszály gátját el is ejti.
Hullik az arcas, hull etruscus népe e honnak,
S kikkel a gráj sem bírt, ti is, ó teucrok, tömegestől.
Küzd egyforma erő, egyformán jó hadi-főkkel.
S nyomja a sort, aki hátra került, hogy a sűrü seregben
Bénul a karddal a kar. Balról Pallás tör ijesztve,
Jobbról Lausus elő, deli termetü s egy-koru majdnem
Mindkettő, de elérni a sors honi földjüket ismét
Megtiltotta nekik. Valamint nem tűrte Olympus
Nagy fejedelme sem egymással megvívniuk őket;
Más, iszonyúbb ellenfélt hoz majd rájuk a végzet.
    Nénje, a szép, ezalatt Turnust serkenti: segítsen
Laususnak, mire az seregén repül át kocsijával.
S látva barátait: “Itt az idő szüntetni viszálytok,
Pallást én fogom el, Pallást az egek nekem adták;
Bárcsak az apja is itt volna s nézné, de szeretném!”
Így szólt, és tüstént tágulnak a társak a térről.
Bámul: a büszke parancsra rutul seregük hogyan elfut,
Marcona testét Turnusnak hüledezve tekinti,
Majd, távolról még, dacosan felméri az ifjú,
Végre felelve ekép viszonozza szavát a vezérnek:
“Vagy ragyogó zsákmány ad hírt ma nekem, vagy a fényes
Hősi halál: egyiket sem kell szégyellni apámnak.
Szűnj fenyegetni tehát.” Szólt és a porondra kilépett.
Jéghidegen fut a vér szívébe az arcadiaknak.
Szökken a harci szekérről és gyalog áll ki tusázni
Turnus; mint meredek lesből, ha a messzi mezőben,
Készen a harcra bikát lát, és megy elé az oroszlán:
Turnus alakja hasonlókép látszott közelegni.
Majd, hogy elérni remélheti már kivetett kelevézzel,
Pallás pattan elő: ha talán a szerencse ma mellé
Áll, noha gyengébb, és így esd az egek magasához:
“Alcídés, kit atyám szivesen fogadott lakomáján,
Jer, te segíts, vendég, e merész viadalban, esengek.
S mint ragadom le a véres mezt, hadd lássa halódva,
Rajtam, a győzőn törjön meg Turnus szeme-fénye.”
Hallja az ifjút Alcídés, szívébe szorítja
Mégis a szörnyű kínt, csak a könnye csorog, de hiába.
Ekkor az úr így szól sarjához, nyájas igékkel:
“Véges az élet-idő, rövid, és soha senki se tudja
Visszaidézni: de tettekkel gyarapítani hírét,
Erre törekszik a hős. Hány égilakó fia meghalt
Trója magas bástyái tövén! ott hullt az enyém is,
Sarpédón. Turnust is majd szólítja a végzet,
Arra felé tart már, kiszabott pályája határán.”
Szólt s a rutul rétet nem vágyott látni azontúl.
Ám lándzsát fog Pallás és veti teljes erővel
S tépi ki villámló szablyáját is hüvelyéből.
Száll a gerely, veri át vértjét magasában a vállnak,
Mezsgyét törve magának előbb vas-pajzsa szegélyén,
Majd Turnus meredek testét karcolja a kopja.
Ekkor Turnus csóvál meg hosszan s dob egy érces,
Cserfa-nyelű kelevézt Pallásra s ilyen szavakat szól:
“Nézd, nem bír-e az én gerelyem mélyebb sebet ütni?”
Mondja, s a pajzsot, az annyi vas- és érccel boritottat,
Bár kerekét bika-bőröknek több rétege fedte,
Fényes acéljának kilukasztja csapása középütt
S védő vértjein át behatol bátor kebelébe.
Ő kiragadja a még forró fegyvert, de hiába:
Vére után, azon egy úton, vele lelke is indul.
Erre sebére borul, belecsördül fegyvere rajta
S marja az ellenség földjét, vérezve, aléltan.
S szól, odaállva fölé, Turnus - - -
“Arcadiak, ne feledjétek megvinni e szókat
Éuandrusnak: adom, mint rászolgált, neki Pallást.
Tőle a sír vigaszát, vég-tiszteletét nem irigylem.
Ámbár sokba kerül még, hogy házába fogadta
Aeneást.” Szólt és hágott bal lábbal a holtra
Majd lecsatolta nehéz szíjját, amelyen belevésve
Ott volt képe a gaztettnek: nász közben, egy éjjel,
Annyi legényt hogyan öltek meg; teli vérrel a pamlag!
Ezt Clonus Eurytides keze rótta a dús arany-ércbe;
S most örömét, mint koncában, Turnus leli benne.
Emberi szív, te, jövő sorsod, véged sose látó,
Jó módban mértéktelenül hányod magad egyre:
Lesz oly idő, Turnus minden kincsét odaadná,
Hogyha ma Palláshoz nem nyúl, s e napot meg e zsákmányt
Gyűlöli majd. De teszik bő könnyeket ontva, zokogva
Pajzsra barátai már Pallást, s viszi mind el a harcból.
Ó, mi dicsőséget szerzel, mily kínt ma szülődnek!
Most, e napon kezdtél viadalt, s e nap is lök a sírba,
Bárha előbb a rutul hullákból halmot emeltél.
    Ám nemcsak hire száll, fut biztos hirnöke is már
Aeneáshoz a nagy gyásznak, hogy övéi haláluk
Mezsgyéjén; a futó teucrust most kellene óvni.
Hát lekaszálja, ki legközelebb, vasa tág gyalogösvényt
Vág, dühben égve, soruk közepén, s téged keres, újabb
Győzelmedre kevély Turnus. Pallás van előtte
S Éuander, meg adott jobbjuk, valamint az az asztal,
Melyhez először járult mint jövevény. Mire Sulmó
Négy sarját s akiket táplált Úfens vize, négyet
Élve fog el, hogy az árnynak majd áldozza a sírnál
S foglyai vérével máglyája tüzét telehintse.
Bősz gerelyét ezután távolról dobja Magusra.
Ez lehajol cselesen, hogy a rezgő lándzsa fölötte
Száll tova, majd így esd, térdét megölelve a hősnek:
“Kérlek Iúlus kedvéért s árnyára atyádnak,
Hagyd meg az életemet gyerekem s az apám örömére.
Van meredek palotám, pincémben elásva temérdek
Kincs fekszik, vésett szinezüst és vert, de veretlen
Súlyos aranyteher is. Nem rajtam múlik, a teucrok
Győznek-e, s egy lélek bajt nektek már nem okozhat.”
Szólt. Mire Aeneás így adta szavával a választ:
“Annyi talentum ezüstödet add aranyaddal, amellyel
Kérkedsz, gyermekeidnek. Mert amióta megölte
Pallásom Turnus, többé lehetetlen ily alku.
Így ítél ma atyám, Anchísés árnya s Iúlus.”
Szólt s baljával az esdőnek megfogja sisakját
S hátratekerve nyakát, belemártja nyeléig a pengét.
Ám jön Haemonidés, Phoebusnak mint Triviának
Papja, halántékát a föveg fedi szent szalagokkal,
Rajta palástja s tündöklő fegyverzete csillog.
Kit, megtámadván, a mezőn kezd űzni, s az elhullt
Hősre, fölé állván, vet roppant árnyat. A zsákmányt
Kapja Serestus, hogy neked, ó Grádívus, adassék.
Ekkor a Vulcánus-magzat folytatja helyette,
Caeculus és Umbró, Marsus-hegyi bajnok, a harcot.
Dardanidés dühösen rájuk tör. A kard lehasítja
Anxur bal karját, bele vágva a pajzs-karimába -
Mondott ez nagyokat, hitegette magát, hogy igéje
Bűvös erőt áraszt, s egekig repitette reményét,
Hosszu öregkort, ősz fürtöt jósolva magának -,
Tarquitus is nekiront feszelegve azonban, a fényes
Fegyverü hős a dühöngőnek, Dryopé habi-nimfa
Sarja az erdei Faunustól. De a hős odaszegzi,
Rávetvén gerelyét, vértjéhez a nagysulyu pajzsot;
Az könyörögni kiván, még szólna sokat, de hiába,
Csapja a földre fejét, forró törzsére tapodva
S lábbal rúgva odébb, ezt mondja vad indulatában:
“Rettenetes te, heverj e helyen. Hanttal betakarni
Édesanyád sose fog, se föléd honi halmot emelni:
Vad madarak lakomája leszel, vagy a vízbe hajítva
Hány-vet a hab, s a falánk cápák sebeid nyalogatják.”
Turnus elő-csapatát, Antaeust üldözi, Lúcast,
Majd a vitézi Numát azután, ama szőke Camersszel,
Bajnoki Volcens sarjával, kinek Ausoniában
Földje a legtöbb volt, de király is, a csendes Amyclaen.
Mint ahogy Aegaeón, akiről mondják, keze száz volt,
Karja ugyancsak száz, és ötven torka lehelte
Melleiből a tüzet Jupiter villámai ellen,
S pajzsot is annyit rázott és szablyát ugyanannyit:
Aeneás is ekép tombolt a mezőn diadallal
S dúlt, miután érezte, a vas hevül át. De Niphaeus
Négyfogatúja felé tör most, paripái szügyének.
Hogy látják a lovak közelegni, vadul vicsorogni,
Visszahökölnek ijedten mind, rémülve rohannak
És kivetik kocsisuk, szekerével a part fele futván.
Hószinü kétfogatún ezalatt tör a had közepébe
Lúcagus és a fivére Liger; de utóbbi a gyeplőt
Tartja csupán, a kivont karddal hős Lúcagus öldös.
Aeneás botor őrületük nem tűrheti többé:
Rájuk ront s iszonyú lesz a szörnyü gerellyel előttük.
Ám Liger - - -
“Nem Diomédés csődöreit látod, nem Achillés
Harc-szekerét, de nem is phryg tér, ahol állsz: ma e honban
Életed itthagyod és megszűnsz kaszabolni.” Eképen
Henceg a balga Liger. De szavára a trójai bajnok
Mit se felel: kelevézét, azt röppenti helyette.
S Lúcagus - épp lovait noszogatta a lándzsa nyelével,
Görnyedten, s bal lábával lépett ki, tusájuk
Kezdeni már - a gerelyt ragyogó szélébe a pajzsnak
Kapja, alul, honnét bal lágyékába furódik,
Hogy kigurul kocsijából és élettelen eldől.
Ám kegyes Aeneás ott is kicsufolja kegyetlen:
“Nem lovaid lohadó loholása okozta lehulltod,
Lúcagus, és hiu rém-alakoktól sem riadoztak,
Mert te magad hagyod el szekered, kiugorva kocsidból.”
Szólt s elkapta a kétfogatút; balsorsu fivére
Védtelenül könyörög, keze-tárva, ugyancsak a földön:
“Rád s a szülőkre, kik ily hőst tudtak nemzeni, kérlek,
Trójai bajnok, hagyj élnem, könyörülj meg az esdőn.”
S rína tovább, hanem Aeneás: “Nem ilyen szavakat szólt
Szád az imént, na de halj meg, a báty öccsére ne várjon!”
S lelke lakóházán, kebelén, ajtót nyit a karddal.
Így dúlt, ekkora gyászt okozott a mezőben a dardán
Hadvezető, valamint zuhatag, vagy a vak, dühös orkán.
Végre a tábort elhagyván fia is tör előre,
Ascanius s a haszontalanul vívott fiatalság.
    Ám e szavakkal szól Jupiter Júnóhoz eközben:
“Ó, kedves hugom, egyszersmind szeretett feleségem,
Jól hitted, Venus az - nem tévedtél -, aki védi
Trója ügyét, nem a bajnoki jobb, mely erős a csatában
És nem a bátor szív, a kemény küzdelmeket álló.”
Erre alázatosan Júnó: “A riadt, szomorú nőt,
Mért gyötröd, gyönyörű férjem, gyászos szavaiddal?
Vajh, mi hatott hajdan s illett is, hogy vele hassak,
Hatna szerelmem még! Nem tudnál tiltani engem,
Messzeható, hogy a háboruból Turnust ki ne hozzam
S Daunus, az apja ne épségben láthassa meg ismét...
Jó, vesszen, vegye csak jámbor vérét ma a teucrus!
Ám ne feledd, neve tőlünk van, törzsünk ivadéka
És negyedíziglen Pílumnus sarja, ki mindíg
Tömte a templomaid, terhelve nehéz adománnyal.”
S szólt a király kurtán, az olympusi menny fejedelme:
“Hát ha hamar-végét vágysz csak halogatni halandó
Ifjadnak, s úgy érzi szived, ma segítelek ebben,
Mentsd, a közel sorstól Turnus most még menekülhet.
Ennyit megtehetek. Ha könyörgésedben azonban
Más, rejtett szándék lappang, hogy e had lecsitulhat,
Vagy hiszed azt, jobb vége lehet, hiu vágy vezet akkor.”
Sírva felelt Júnó: “Vajh, mit most megtagad ajkad,
Jó szived adná meg, Turnus pedig élve maradna!
Mert, noha vétke mi sincs, vad vész vár rá, ha valónak
Vélhetem érzésem. De csalódnék bár, üres agyrém
Csapna be, csak terved, teheted, jobb tettre cserélnéd!”
    Ily szavakat szólott és szállt le a menny magasából,
S ködbe takarva magát, az eget zivatarba borítva,
Ílium osztagait, Laurentum sáncait érte.
Majd az üres ködből alakít egy vékony, erőtlen
Árnyat az istennő, feje Aeneás - csuda látni! -
S ölt rá dardán mezt, forgót, mit az isteni fő hord,
S mímeli pajzsát is, szájába meg ad hiu hangot,
Bárgyu igét, s teszi, hogy lábát mozgatva haladjon:
Így szállonganak, azt mondják, holtukban a lelkek,
S mély álmában ilyen tüneményeket észlel az érzék.
Jár-kel az első hadsor előtt kihivóan a ködkép
S hívja, dühíti szavakkal mint fegyverrel a férfit.
Turnus rárohan és távolról már veti zúgó
Dárdáját; de amaz hátat fordítva eliszkol.
Aeneás menekül - hiszi most Turnus -, hogy előle
Ő szökik, és sző balga reményt lázas szive tüstént:
“Aeneás, hova futsz? ne szalaszd el kész lakodalmad;
Annyi habon hajszolt honodat megadom, de karommal!”
Így kiabál s követi, s villog vont kardja kezében,
Nem veszi észre, minek megörült, csak a szél viszi szárnyán.
Egy magasabb szirt széléhez láncolva, lelógó
Hágcsójú ladik állt, kész volt hozzá a hajóhíd,
Clúsiumából jött a királyi Osínius evvel.
Errefelé rohan Aeneás remegő ködalakja
S rejtekein lebuvik; de tunyán nem inog meg a gáttól,
Törve utána, magát a magas hidon átveti Turnus.
Ám alig ér párkányt, Sáturnia tépi a láncot,
És leszakítva, a vad habözönre ragadja hajóját.
Aeneás meg, amint eltűnt, őt hívja a harcba
És sok hőst, kivel összekerül, vet alá a Halálnak.
És az a lenge alak most már rejtezni se fárad,
Sőt a sötét felhők fele száll, a magasba s eloszlik,
Míg ezalatt Turnust a vihar tengerre ragadja.
Hátratekint, de nem érti, mi ez, hálát nem is érez,
Így szól hát, kezeit felemelve a csillagos égre:
“Óh atya, messzeható, mily vétket vélsz vaj’ e szívben,
Hogy méltónak ilyen rémes lakolásra találtál?
Merre ragadsz? honnan? mi uton jutok és mire vissza?
Látom-e még Laurentumnak falait vagy a tábort?
S fegyvereim követői, hadam, mire jutnak a hősök?
Mindaz, akit - gazság! - otthagytam a szörnyü halálban.
S kik látom, menekülnek már, és hallom a hullók
Hörgését! Hova most? Ó, mely föld tárja ki torkát,
Hogy méhébe vegyen? Szélvész, inkább te kegyelmezz:
S hajtsd a hajót - Turnus maga kér könyörögve - a sziklás
Szirtre, avagy vágjon zord zátonyaidhoz az örvény,
Hogy se rutul, se tudákos hír ne nyomozzon utánam.”
Így zokog, és gondok habján hányódik a szíve,
Dőljön-e kardba bután, hogy ekép szabaduljon a szörnyű
Szégyentől, a szilaj szablyát bordáiba szúrva,
Vagy belevesse a vízbe magát, így ússzon a görbe
Partra s a teucrokkal harcát megkezdje ujólag?
Ezt is, amazt is háromszor próbálta, de szívből
Szánva a nagy Júnó, háromszor fogta le ifját.
Szántja a mély habot - ár, szél kedvez - eközben a gálya,
Végre megérkezik: ős várához Daunus atyának.
    Ám ezalatt - Jupiter szólt rá - felváltja a harcban
S vágja a győztes teucrusokat Mézentius égve.
Rátör a tyrrhén had, minden dühük erre az egyre,
Egy bajnokra irányul most minden kelevézük.
Ő, valamint kőszál, mely a tág tengerre benyúlván
Állja, kitéve a tajtéknak, haragos viharoknak,
Mennybolt és mélyvíz minden mérgét, veszedelmét,
Úgy dacol és Dolicháonnak veri földre szülöttét,
Hebrust, majd Latagust és Palmust is, ki szaladna,
Ám Latagust szemközt, száján s a fején sebesíti
Egy szörnyű szirttel, Palmust pedig úgy üti porba,
Térdét metszi, s a hempergőt, ki hever tehetetlen,
Laususnak veti: hordja mezét, s taraját a sisakján.
S Euanthést, a phryget se kiméli, Mimast se, Parisnak
Egy-koru társát: őt Amycus felesége, Theánó
Hozta világra s az éjszaka, hogy Cisséis, e tűzzel
Terhes nő, megszülte Parist; de Paris honi parton
Nyugszik, emez, Mimas itt, idegen laurensi fövenyben.
Mint amidőn a magas hegyről harapós kutya-falka
Vadkant ver le, melyet Vesulus fenyves sürüjével
Évekig óvott és hizlalt nád-rengetegében
Laurentum mocsara, s most áll, hálóba kerülvén,
S rettenetes röfögés közepett borzolja gerincét,
Hogy közeledni felé, vak dühhel, senki se bátor,
Csak gerelyükkel a távolból és hanggal ijesztik,
Az pedig el nem rettenvén ott vár a tömegben,
S csattogtatva fogát, hátából rázza dzsidáik:
Így, kikben jogosan forr düh Mézentius ellen,
Ők se merészelnek kihuzott karddal nekimenni,
Csak kelevézzel, a távolból rivalogva boszantják.
Félbeszakítva menyegzőjét eljött Corythusnak
Ősi határából ide egy gráj ifju is, Acron.
Kit csak alig lát meg tusakodni a távoli hadban,
Tűzszinü tollal, az eljegyzett ara szőtte ruhában:
Mint magas aklok alatt oldalgó éhes oroszlán,
Kit már gyomra gyötör, megörül, mikor ágas agancsú
Szarvast sejt szeme szökni, avagy száguldani kecskét,
S tátja a torkát borzasztón, borzolja bozontját
S csapva le rá, a belekre lapul, hogy elönti a vérszenny
Vad fogait - - -
Így tör a gyors Mézentius is sürüjébe a hadnak.
Hull a szegény Acron, veri sarka a barna porondot,
S míg haldoklik, a tört kelevézt telifröcsköli vérrel.
Az pedig ütni le, mert menekül, nem akarja Oródést,
Szégyellné kivetett gerelyét orvul belevágni:
Szembe kerül vele hát, hogy mint bajnokkal a bajnok
Vívna meg - ő nem tőrt, lándzsát, azt vetni legyen hős.
Majd miután a tetemre tipor s rádől gerelyére:
“Ím, a had oszlopa is leterült, hiveim, nagy Oródés!”
Víg csatadal zendül száján követőinek erre.
Csakhogy a haldokló: “Ne örülj, légy bárki, a bosszú
Nem fog várni soká; győztél, de a végzet a végén
Téged is elragad, és ugyanitt, e fövény fedi tested.”
Ám Mézentius így szólott haragos hahotával:
“Vessz csak el. Engem az égilakók meg az emberek atyja
Látja csupán, mire szán.” Mondta s kiragadta a kopját.
Arra nehéz nyugalom zuhan, és beborítja vas-álom
Pilláit, szeme lángja pedig fagy a végtelen éjbe.
Caedicus Alcathoust, Sacrátor elejti Hydaspést,
S vágja Rapó is Partheniust meg a vad-szilaj Orsést,
Messápus Croniust ezalatt, valamint a Lucáon
Sarj Erichaetést: ezt gyalog, azt amidőn zabolátlan
Ménje ledobta. De jő a lycus-honi harcos is, Ágis,
Ám Valerus, ki vitézi apák deli sarja, levágja,
Míg Throniust Salius, Saliust elemészti Nealcés,
Egy kitünő gerelyes, ki tud orvul messze nyilazni.
    S már a halált meg a gyászt mindkét-fele mérte a mérges
Mávors ott, egyaránt hullottak el és kaszaboltak
Győzők, győzöttek, de egyik sem akart menekülni.
Hogy hiu lángjuk az istenek is szánták, Jupiternek
Termeiben, szánták, hogy a kín így gyötri a népet.
Jobbról nézte Venus, balról sáturnusi Júnó.
Tísiphoné pedig ott tombol, sápadtan, a hadban.
Ám Mézentius is forgatja a kínteli dárdát
És őrjöngve a térre kiáll. Valamint nagy Oríon,
Hogyha gyalog Néreus borzasztó árjain átkel
S színe fölé a haboknak, amíg szeli, válla kinyúlik,
Vagy mikor épp vén gyertyánt hoz le a hegy tetejéről
S úgy, hogy jóllehet itt lenn jár, felhőkben az arca:
Így lépdelt Mézentius is roppant gerelyével.
Kit mikor észrevesz Aeneás közelegni az elnyúlt
Hadsor előtt, nekiront. Nem retten azonban a bajnok,
Várja vitéz ellenségét, mint szikla, szilárdan;
Majd felmérve a közt, meddig gerelyével elérhet:
“Isteneim: te karom s kopiám, amelyet kihajítok,
Most ti segítsetek! és fogadom, te leszel diadalmi
Oszlopom és lator Aeneás díszét, hadi sarcunk,
Rád öltöm, Lausus.” Szólt és suhogó kelevézét
Messze kidobta; de félrecsuszott szálltában a pajzsról
S melle s a lágyék közt a derék Antorba ütődött,
Hercules Antorjába, hivébe, ki Argosi honból
Jött Éuanderhez s italus földön települt meg.
Most a szegényt ez a nem neki szánt seb a porba teríti
S égre tekintve meg is hal a szép Argosszal az ajkán.
Aeneás, a kegyes, másik kelevézt vet azonban;
S átüt a domboruan, három bikabőrbe beburkolt
Három vas-lemezen, valamint vásznán is a pajzsnak
És kissé horzsolja hasát. Mire tompora mellől
Rántja ki hirtelen Aeneás, megörülve a tyrrhén
Vérnek, acélját és tüzesen tör rá a riadtra.
Ám fia most, Lausus, felnyög fájdalmasan édes
Atyja miatt, és orcáját elözönlik a könnyek.
    S itt, ha okulhat ugyan bús hulltodból, jeles ifju
És ragyogó hőstettedből, később, az utókor,
Nem hallgathatom el, te dicső, művemben a sorsod!
Húzza a lábát, úgy hátrál az apa s tehetetlen,
Mert viszi pajzsa az ellenfél belevert kelevézét.
Ekkor előtör az ifju, magát odavetve a harcba
S Aeneást, aki jobbját már a magasba emelte
S karja lecsapni akart, feltartóztatja merészen.
Hívei nagy rivalással mind a nyomába nyomulnak,
S míg fia vértjétől védetve vonul ki az apja,
Száll a gerely meg a nyíl, a hadat távol se kimélve.
Aeneás dühösen dúl-fúl, paizsát kifeszíti.
Mint amidőn olykor jeget öntve zuhog le a zápor,
És fut a réten a földmivelő, menekül valamennyi
Gazda, s a vándorok is védettebb helyre vonulnak,
Mint föveny-odvak alá, vagy sziklák mély üregébe,
Míg a mezőt paskolja a víz - hogy majd kiderülve
Dolguk végezzék: így várja a dárda-esőben
Aeneás is, amíg elzúg orkánja a harcnak.
S Lausust szidja, csak őt, Lausust korholja ijesztve:
“Merre rohansz, te, ki többet mersz, mint bírsz, a halálba?
Dőre, e nagy kegyelet megcsal!” De hevével a balga
Nem hagy alább; mire mérge vadabb lángot vet a dardán
Hadvezetőnek is, úgy, hogy már perdítik a párkák
Lausus vég-fonalát: ugyanis beleszúrja a szörnyű
Szablyát Aeneás, a legény derekába merítvén.
Átüt a pajzson, a könnyü mezen, melyben fenyegette
S lágy arany-ingén is, melyet anyja adott, az acélkard,
Vére ölébe ömölt; majd lebbent lelke a légbe
S szállt le a mánokhoz, búsan bucsut intve a testnek.
Ámde midőn meglátta szemét s arcát a halónak
Anchísés fia, hogy csudamód mint sárgul el arca,
Felsírt, szánva felettébb, és nyújtotta a jobbját,
Mert e fiúi, nemes kegyelet kebelében eláradt.
“Szánandó gyermek, kegyes Aeneás e kiváló
Érdemedért, méltót nagy lelkedhez, mit is adhat?
Tartsd meg kedvelt fegyvereid s az apák pora mellé,
Árnyaihoz, ha ugyan mar még ily gond, hazaküldlek.
Vedd mégis, te szegény, szomorú hulltod vigaszául:
Aeneás győzött le, a nagy.” Szólt szidva egyúttal
Késlekedő hiveit, s akinek vér fedte el illőn-
Göndöritett fürtjét, a fiút felemelte a földről.
    Közben az apja sebét hűtötte a híg Tiberínus
Habjaiban, hátát hozzátámasztva pihenni
Egy fához. Feljebb ott függ a sisakja is ágán,
Míg súlyos vas-fegyvereit fektette a fűbe.
Körben válogatott daliák; maga fújva-lihegve
Fogja fejét, mellén szétomlik hosszu szakálla
S Lausus után kérdez, küld embereket, hogy azonnal
Hívják vissza, parancs mit üzen, bús atyja elébe.
Ámde barátai hozzák már Lausust, ime, holtan,
Könnyek közt, pajzsán, nagy sebtől sújtva a nagy hőst.
Tudja a bajt megsejtő szív, mi e távoli sírás;
Ősz haja fürtjét hát szennyes porral teliszórván,
Tárja magasba a két karját és roskad a testre.
“Óh, élvezni az életet én úgy vágytam-e, sarjam,
Hogy tűrtem, kinek apja valék, azt sújtsa helyettem
Jobbja az ellennek? Vagy tán, sebeidnek adósa,
Életed árán, így éljek? Jaj, most sebesültem
Én nyomorult, igazán, most fáj csak Sorsom, a végén!
S bűnömmel, fiam, én hoztam szégyent a nevedre,
Én, kit a gyűlölet ős trónszékemről letaszított.
Mert ha lakolni hazám, vagy volt hiveim dühe hívna:
Vétkes lelkemet én vetném oda bármi halálnak!...
S élek, az embereket még nem hagyom el, se a napfényt!
Nos, hát elhagyom.” Így szólt, és noha gyötri a súlyos
Seb, bénítva beteg lábát, kínlódva fölállott
S kéri lovát bátran. Lova volt bálványa, barátja:
Harcaiból hátán tért meg mindíg diadallal.
Hozzá szól, szomorú ménjéhez most, neki mondja:
“Hosszura nyúlt, Rhaebus, ha ugyan »hosszú« van e földön,
Életem itt. De ma vagy véres győzelmi haráccsal,
Aeneásnak hozva fejét térsz meg, bosszut állva
Lausus kínjaiért, vagy hogyha a harc hiu lesz majd,
Elhullunk egyaránt; mert nem hiszem én, deli táltos,
Hogy szolgálj idegent, vagy tűrd teucroknak igáját.”
Mondta s a ménre kapott, hátán, mint szokta, megülve,
Húzza hegyes kelevéz mindkét markát, feje fénylik,
Egy csupa réz, és borzas ló-bokréta borítja.
Így üt a hadra, rohan szaporán, ugyanabban a szívben
Most iszonyú szégyen bánattal elegy dühe tombol
És furiák szított szerelem, meg a bátor önérzet.
S Aeneást akkor háromszor hívta, kiáltva.
Tudja, ki hívja s eként repes Aeneás esedezve:
“Adja a mennybeliek fejedelme s a fényes Apolló,
Hogy kezdj vívni velem!” - - -
Ennyit szólt s a szilaj kelevézzel elébe kipattant.
Az pedig: “Engem akarsz, te gonosz, fenyegetni, ki sarjam
Gyilkosa vagy? ha elejtsz, evvel győztél, nem egyébbel.
Nem rettent a halál, sem oly isten nincs, kire adnék.
Hát ne ijessz; sietek már halni, de vedd adományom
Addig is.” így szólt és gerelyét repitette reája;
Majd egyiket veti másik után, nagy körbe keringve,
Ámde a pajzs aranyos gombján mind félreütődnek.
Háromszor nyargalta körül, míg állt, lova balról,
S szórta a kéz a gerelyt; háromszor emelte a bajnok
Trójai közben az éktelen érc-erdőt paizsával.
Végre elunva a késlekedést, kopiák kihuzását,
S mert egyenetlen párbajukon dühre gyullad ugyancsak,
Jól meghányva, hogyan, nekiront és fültöve gödrén
Sújtja a harcszerető paripát kelevéze vasával.
Szökve magasba, kapál az üres levegőben a táltos,
Majd miután veti porba, omol maga is lovasára
És a kimarjult szügy lelapítja a földre-bukottat.
Fellobban trószok-latinok lármája az égig.
Aeneás odaront, kiragadja vasát a hüvelyből
S szól neki: “Hol van most az a zord Mézentius, elszánt
Bajnoki lelkével?” Felel égre tekintve a Tyrrhén
És levegőt kapkodva, amint ismét felocsúdott:
“Mit csúfolsz, fenyegetsz, fanyar ellenség te, halállal?
Nem bűn, hogyha megölsz, nem vártam mást e tusától,
S nem lépett Lausus se veled más alkura rólam.
Egy csak, amit kérek, ha kegyért a levert könyöröghet:
Hagyd, hogy földbe tegyék tetemem. Mi dühös gyülölettel
Környez a nép, tudom én: ments meg, kérlek, bosszujuktól,
S tedd, hogy társa lehessen e test fiaménak a sírban.”
Szólt s készülve reá, torkába fogadja a kardot
S önti ki habzó vérével lelkét is a vértre.

TIZENEGYEDIK ÉNEK
    Közben az Óceanus habját odahagyta a Hajnal:
Aeneás pedig, ámbár gond mardossa, hogy’ adjon
Híveit elhantolni időt, és gyász öli szívét,
Hálát mond, amiért győzött, kora reggel a mennynek.
Ágától-fosztott, roppant tölgy-törzset emeltet
Egy dombon, diadaljelül, ó Hadak Istene, néked,
Rá Mézentius úr zsákmányait ölti, a fénylő
Fegyvereket; fölibé vértől csöpögő tarajával
Tört kelevézeit és a vitéz hat-hat helyen átfúrt
Páncélját teszi s érc-paizsát, baljára helyezve,
Míg elefántcsont szablyáját felakasztja nyakához.
Majd ujjongó társainak, mivel ott tömörültek
Mind körülötte a hadvezetők, buzdítva kiáltja:
“Legnehezén, feleim, már átestünk; a jövőtől
Nincs ijedezni miért, e harácsot a büszke királytól
Vettem el, és Mézentius, ím, ez lett kezeim közt!
Most a latin városfalhoz vonulunk, a királyhoz.
Hát ki-ki fenje a fegyvert és bízzék e tusában,
Hogy ha az égilakók lobogónk felemelni javallják
S ifju hadunkat a táborból kivezetni, ne késsünk
Mit se gyanítva, de félve-tunyán tanakodni se kelljen.
Ám a halott társak temetetlen teste kerüljön
Földbe előbb, ez az egy, mire adnak a mély Acherónban.
Útra! - kiált azután -, a nemes lelkek legutolsó
Tiszteletét, hisz e hont vérük hullása szerezte,
Adjuk meg - mielőbb hazaküldve a bús palotába,
Éuandrushoz a holt Pallást, kit a legderekabbat,
Elragadott ama könnyes nap, kora sírba taszítván.”
    Így szólott sírva s ment vissza a ház küszöbéhez,
Hol Pallás hűlt teste hevert, melyet éltes Acoetés
Őrzött ott, azelőtt apródja nagy Éuandernek
Parrhasiában; azonban csalt csillagzata s éppen
Most, hogy a drága fiút mint társa kisérte tusázni.
Közben a trójaiak tömege s szolgák hada sürgött
És bús íliadák, illőn, hajukat leeresztve,
Kik, mikor Aeneás a magas kapun át odalépett,
Rémes, eget-rázó zokogásra fakadtak, a mellük
Verve, betölti a kínteli gyász a király palotáját.
Látva a holt-halavány arcot - Pallás feje feljebb
Volt támasztva kicsit -, valamint sima keble hatalmas,
Ausoni dárda ütötte sebét, így szólt szomorúan:
“Ó, te szegény fiu - sírt -, hát téged tőlem a végzet
Így irigyelt, mely előbb nevetett még rám, hogy uralmam
Látnod, atyád födelét diadallal elérni nem adta?
Édesapád, Éuandrust én, távozva nem evvel
Bíztattam, mikor általölelt engem s eleresztett
Borzasztó birodalmamba s bucsuzáskor is intett:
Bátrak a harcosok itt, vad fajjal kell verekedni.
Most hitegetve reményeitől csalfán, fogadalmak
Közt, ugyanő tömi tán oltárát dús adománnyal:
Míg mi halott gyerekét, ki lerótta a mennynek adóját,
Kísérjük, hiu szertartás közepette, zokogva.
Szánandó! szörnyű hullát látsz majd, e fiúét!
Így vonulunk be, a várt diadalmenet ím, mire fordult!
S szép szavaim, hazugok, ti! Sebét, Éuandrus, azonban
Szégyellned, ha reá nézel, nem kell; se halálod
Hívni, atyám, hogy megmenekült gyáván. Jaj, Iúlus
S ausoni föld, mily nagy védőtök dőlt vele sírba!”
    Így zokogott azután nyomorult tetemét kivitetvén,
Válogatott ezer embert ad mellé a seregből,
Hogy legyenek, kik kísérjék végső vonulását
S osszák atyja keservét majd, mi csekély vigasz, ámde
Elvárhatja szegény apa tőlük e kínteli gyászban.
Közben a többi se rest készíteni lágy gyalogágyat,
Hangafa-vesszőkhöz tölgyek galyait fonogatván,
Majd a magas nyoszolyát árnyas lombbal telitűzik.
Erre kerül fel a fennkölt ifju, füvére a földnek,
S mint a virág hever ott, amelyet hajadon keze tépett,
Hervadozó hyacintra, haló violára hasonlón,
Mely még tartja szinét, az alakja se fonnyad, azonban
Anyja a rét, eledellel erőt nem tölt bele többé.
Aeneás ekkor két bíborfényes, arannyal
Dús öltönyt hoz elő, melyeket maga szőtt meg, örülve
Művének, hajdan, számára a sídoni Dídó,
És szövetét kihimezte finom, szinarany fonalakkal.
Végső tiszteletül betakarja egyikkel az ifjat,
Másikkal meg a tűznek szánt fürtöt szomorúan,
Majd laurentumi harcainak halmozza harácsát,
Hosszu menetben hordatván hozzá hadizsákmányt,
Így, miket ellenségeitől elvett: kelevézt, mént.
S áldozatul küld árnyának, vérükkel a lángot
Hinteni, hátra-kötött kezü foglyokat is tömegével
S hajtja a hadfőket, fűzzék póznára az ellen
Fegyvereit, nevük is belevésve előbbi uruknak.
Végre szegény, megtört öreget vezetik be, Acoetést,
Ott karmolja a képét és veri, döngeti keblét,
Míg csak egész testét végig nem vágja a földön.
Majd rutulus vértől rőt harci-kocsik sorakoznak.
S hozzák már hadi ménjét is, szerszámai fosztva,
Aethont, könnye csorog, megesik nagy cseppjei képét.
Mások a vas-sisakot s a gerelyt: elorozta a győztes
Turnus egyéb kincsét. Menetük zokogók hada zárja,
Teucrok, tyrrhének, s leszegett kelevézzel az arcas.
Majd miután ellépdelt már az egész sor előtte,
Aeneás odaállt, s ily sóhaj kelt kebeléből:
“Másfele vonz immár minket vad sorsa a harcnak,
Új siralomra: derék Pallás, légy üdvöz örökre,
S áldjon örökre az ég!” Ennyit bírt szólni csak, aztán
Ment, hogy elérje a táborhely meredek hadi-sáncát.
    Közben a küldöttség a latin várból odaért már,
Födve olaj-lombbal fejük, és folyamodtak elébe:
Adja ki holtjaikat, kik vastól sújtva, a síkon
Szerte hevernek, hogy hányhassák rájuk a hantot,
Mert a legyőzött hullákkal harcolni mi haszna,
Szánja a régi barátot s azt, aki hívta vejének.
Erre a nagyszivü Aeneás, hisz amért könyörögtek,
Nem megvetni való, rááll s még ezt teszi hozzá:
“Mily balsors bújtott ily borzalmas viadalra
Benneteket, latinok, hogy futtok híveitektől?
Békét kértek a Mars mezején elesett tetemeknek?
Bárha az élőknek bírnám végtére megadni!
Én, ha a sors nem e helyre vezet laknom, sose jöttem
Volna, se hadra e néppel nem szállok: de királytok,
Ő szeg szerződést, neki kell Turnus vasa inkább.
Jobb lett volna pedig, ha e vészt Turnus maga állja.
Mert ha csatánk karjával vágy befejezni s elűzni
Készül a teucrokat - itt van e kard, küzdjön velem, illőbb:
S majd akit istene véd, vagy a jobbja vezérel, az éljen.
Ám föl, az árva halottak alatt gyúljék meg a máglya!”
Így szólt Aeneás. Ámult, némán, valamennyi
S míg egymásra tekingettek, szájtátva figyelték.
Végül a vén Drancés, ki sosem kedvelte az ifjú
Turnust, sőt mindig gyűlölte, kimondta szavával:
“Ó te, kinek szép hírednél csak tettei szebbek,
Trója vitéze, dicsérettel hogy emeljelek égig?
Benned igaz szivedet, vagy a hőst bámuljam-e inkább?
Hálásan visszük haza városainkba e választ,
És ha a sors nem hátráltat, fejedelmi Latínust
Hozzád fűzzük még. Turnus más frigyre tekintsen.
Sőt felrakjuk a végzet-igért falat is mi örömmel,
Trójátok köveit vállunkon hordjuk e helyre.”
Szólt, rázúgtak azok s egy emberként helyeselték.
És megegyeztek kétszer hat napban, mely időszak
Béke legyen, mialatt bátran bebolyongta a berket
Teucrus is és latin is. Csattognak a bércen a bárdok,
Dől a sudár kőris, meg a fenyves, az égbe felérő
S míg a szagos cédrust és csert ékek hasogatják,
Nyögnek a kőris-törzsek alatt a kocsik szakadatlan.
    S már beröpülte, futára a gyásznak, a Hír, palotáját
Éuandrusnak s Éuandrushoz szállt, föl a várba,
Bár Latiumban imént Pallás diadalmairól szólt.
Ömlik az arcas a várkapun át, ragad ősi szokásként
Gyász-fáklyát a tömeg; tüzeik hosszú sora villog
Végig a föld-utakon, beragyogva a messzi mezőket.
S már jön a phryg sereg is szemközt, és elkeverednek
Síró hadsoraik. Látván az anyák haza-tértök,
Bús fellegváruk fellázítják jajaikkal.
S nincs oly erő, amely Éuandrust honn tartsa továbbra,
Tömkelegükbe rohan. Pallást pedig épp lehelyezték,
Hát a fa-ágyra zuhan s ott csüng jajgatva, zokogva
S mezsgyét törni alig tud a szó szájához a kíntól:
“Jaj, de nagyon mást mondottál, Pallásom, atyádnak!
Vajha vigyázatosabb vagy a vad viadal viharában!
Hogy tudtam pedig, ifjui szomja hová visz a harcnak
S első összecsapásunkban milyen édes a hírvágy!
Gyászteli kezdete pályádnak, gyerekem! be kegyetlen
Volt próbának e harc! s egy sem hallgatta meg isten
Esdeklésem, imám! Óh, áldott hitves, a sírban
Mily boldog vagy alant, ily kínt nem kelle megérned!
Én, apa, sértem a sors törvényét csak, hogy im élek,
Bár fiam elhullt már. Ha megyek, hadi-társa a trósznak,
Én: a rutul nyila rám fordul! hiszen életem adnám,
Hogyha velem, nem Pallásszal megy e díszmenet erre!
Ám titeket, teucrok, nem vádollak, se kötésünk,
Frigyre fonott jobbunk se: a sors sújtotta e gyásszal
Vén fejemet. De ha már így halt ivadékom, ily ifjan,
Jó, hogy előbb ledöfött vagy ezer volscust vigaszomra,
Teucrusok osztagait Latium mezejére vezetvén!
S most gyönyörűbb temetést, Pallás, én sem tudok adni,
Mint aminőt kegyes Aeneás ad e phryg nagyurakkal,
Tyrrhén hadfőkkel s az egész tyrrhéni sereggel.
Mennyi jeles zsákmány! elemésztve uruk, te szerezted:
S itt állnál magad is, Turnus, mint szörnyü fa-oszlop,
Fegyveresen, ha az éveitek s az erőtök egyenlő.
Ámde a teucrokat, én nyomorult, mire gátlom a harcban?
Menjetek és híven mondjátok el ezt uratoknak:
Pallás hullta után, hogy e gyűlölt lét lekötözhet,
Jobbod az ok, mely a gyermeknek s az apának adósa
Turnusszal. S ez az egy, amelyet tőled meg a sorstól
Érdemem elvár még. Hisz öröm sosem érhet ezentúl -
Szégyellném is -, azonban hadd vigyek azt le, fiamhoz.”
    Közben az árva halandóknak meghozta a Hajnal
Drága világát és vele fáradozást, veritéket:
Aeneás se pihent, Tarchónnal a parti kanyarban
Rakta a máglyát már. És tették, ősi szokásként,
Rá hiveik tetemét, a sötét lángot pedig égni
Gyújtották, feketén feltört felhőkig a füstje.
Háromszor járják körben fényes hadi-vértben
Meggyújtott tüzeik, lovon is háromszor a gyászos
Máglya-rakást, mialatt búsan jajgatva zokognak;
Könnytől ázik a föld, könnyektől rajtuk a fegyver,
Felhat az égig a had lármája s a kürt rivalása.
Itt a megölt latinok fegyverzeteit veti tűzbe,
Zsákmányát, a tömeg: sisakot, szép kardokat, aztán
Gyors kereket, kantárt, mások meg társaik ismert
Pajzsait és a sikertelenül kivetett kopiákat.
Szerte pedig számos marhát szúr át a Halálnak,
S vet sok sörtés sertést is lángokba, mezőkről
Összerabolt tulkokkal a had. Majd nézik a partról,
Hamvadozó hiveik hullája hogy ég el a máglyán,
S nem tudják lohadó lángját elhagyni, ameddig
Át nem fordul a harmatos éjbe tüzével a mennybolt.
    Másfele meg, szanaszét, a szegény latin az, ki temérdek
Máglya-rakást magasít, s a hivek tetemét teszi részint
Földbe a nép, vagy a szomszédok szántóira részint,
Másokat elszállíttatnak honi városaikba;
Dísztelen és számlálatlan vetik égni a többit,
Összevegyült, iszonyú tömegét a megölt daliáknak,
Hogy vetekedve világol a tág tusa-téren a tűzár.
S hajtja a harmad-nap le a hűs hajnalt az egekről:
Ekkor söprik a csontokat össze csupán szomorúan
S rejtik a hamvak halmát langy föld-sírba a tűznél.
Ámde Latínus dús palotája ölén csak ijesztő
S rémes a zaj, zokogás igazán azt dúlja szünetlen!
Itt a szegény menyek és az anyák keseregnek a kedves
Kishúgokkal, amott apjuk-veszitett fiusarjak
Átkozzák Turnus nászát és vészteli harcát;
S azt mondják, ha a legfőbb díszt óhajtja elérni,
Ítaliát: maga vívjon meg, vassal maga döntsön.
Hirdeti ezt a dühös Drancés szava is, bizonyítván,
Hogy csak Turnust, őt egyedül várják viadalra.
Számosan ellenben védik Turnust szavaikkal,
Így a királyné nagy neve is, valamint a dicsőség
S annyi jeles harcban szerzett szép híre a hősnek.
    Míg így lángol a láz, így forr a viszály sziveikben,
Ím, Diomédés várából követek közelegnek,
Hozva a bús választ, hogy minden fáradozásuk
Meghiusult, adományt, aranyat s a temérdek esengést
Hasztalanul pazarolták mind, a latin, hadi-társat,
Másfele kérjen, avagy béküljön Trója urával.
Gyilkos kín vesz erőt a királyi Latínuson erre.
Már nem kétli, hogy Aeneást a nagy ég maga küldte,
Mit bizonyít e sok új sírhant, de a menny dühe szintén.
Nagy gyűlést hivat össze tehát, a hivek vezetőit
Mind meredek palotájának küszöbéhez idézi.
S tódul a nép, teli tőlük az út, amely arra, királyuk
Vártermébe vezet. S ott ül maga is, borus arccal,
Ő, ki legelső rég korra s hatalomra, Latínus.
S fordul az aetól városból megtért követekhez,
Kérdezi, mit végeztek, mind mondják el, a választ
Híven hallani vágy. Egy nyelv sem rezzen azontúl,
Csak Venulus szól, engedvén a parancsnak, eképen:
    “Láttuk az argosi tábort, ó hivek, és Diomédést,
Átlábaltuk utunk, győztünk minden veszedelmén
S érintők, amely Íliumot feldúlta, a jobbot.
Ez, diadalma után, ama jápyx Garganus alján
Várat emelt, híván népéről Argyripának.
Átlépvén küszöbét s megnyerve jogát a beszédnek,
Nyújtjuk ajándékunk, s a hazánk, a nevünk mi, kimondjuk
S hogy kikkel küzdünk és Arpiba mily bajok űztek.
Ő hallgatta szavunk, majd csendesen így viszonozta:
»Ó, boldogságos nemzet, sáturnusi földek,
Ausoni ős nép, mily végzet veri fel nyugodalmad,
S késztet e kétes küzdelmek zavarába merülni?
Mert mi, kik Íliumot föl mertük dúlni vasunkkal -
Hogy ne is említsem Simoisba veszett fiainkat,
Vagy kik az égretörő fal alatt haltak meg - e bűnért
Végtelenül lakolunk, szétszórva a földön azóta,
Hogy Priamus se gyülölne ma már; tanum erre Minerva
Zord csillagzata s Euboeán ama szirt, a Caphéreus.
Mert, lelohadva a harc, idegen partokra vetődtünk,
Atrídés Meneláus egész Próteus küszöbéig,
Aetnai cyclópsok szigetét meglátni Ulixés.
S szólva Neoptolemust, avagy Ídomeneus hona hulltál
Mondjam-e? majd fövenyén Libyának a locrisi népet?
Hisz fejedelme Mycénaenek, nagy achívi vezérünk,
Már küszöbén elesett, álnok felesége kezétől,
Ázsia győztes urát így győzte le végül a kéjenc.
Vagy mondjam, hogy a menny, miután hazatértem, a drága
Nőt s a kies Calydont látnom nem tűrte nekem se?
Most is a legszörnyűbb rémképek előjele kísért,
Elveszitett hiveim nekivágtak a menny magasának,
Mint madarak, szárnyon s a folyók kanyarát bebolyongják -
Szörnyü vezeklés! - ott keseregve a szirteken egyre.
Kellett volna pedig látnom már akkor, előre,
Végzetemet, mikor égilakók testét kaszaboltam,
Esztelen én, Venuson vassal véres sebet ütve.
Vívni ilyen viadalt ismét: ne, ne hívjatok engem,
Pergama veszte után verekedni megint sose vágytam
Teucrokkal, s a letűnt sok bajt se öröm felidézni.
Hát adományaitok, melyeket hoztok honotokból,
Kapja meg Aeneás. Álltam már én vele szemközt,
Küzdve kemény karddal: tudom azt, higgyétek, a pajzsot
Mint emeli, s hogy zúg vészes kelevéze kezében.
Kívüle két ily hőst szült volna csak Ída vidéke,
Ínachus országát pusztítja el akkor a dardán,
S tán, másként alakulva a sors, most Graecia sírna.
Mert Trójának erős falait feldúlni ha késtünk,
Hectór s Aeneás gátolta a gráj diadalmát,
Visszaszorítván karjukkal tíz évig a romlást.
Mindketten kitünő küzdők, két hős, kegyeletben
Több csak utóbbi talán. Jobb lesz hát nyújtani jobbot,
Míg van idő, mintsem vasatok vasa vívni kihívja.« -
Íme, kegyes fejedelmem, most hallottad a választ,
Így szólt, szörnyü csatánkról így ítélt fejedelmük.”
    Még ki se mondta a küldöttség, kel az ausonidáknak
Ajkán nyugtalan és zavaros zaj: akár ha a sziklán
Tombol a vad habözön, s a rekedt zuhatag dagad, őrjöng,
Hogy szilaj árjától túlsó fele is nyög a partnak.
Majd hogy a lárma lohad már és nem rezzen a nyelvük,
Esd az egekhez az úr, azután így szól a magasból:
“Vajha honunk ügyeit, latinok, nem odázzuk el eddig,
Jobb lett volna, ha mint mondtam, megidézzük a gyűlést,
S nem most tart a tanács, amidőn falainkon az ellen.
Mert mi a menny ivadékaival viselünk, diadalmas
Sarjaival, hiveim, baljós harcot, kik a vészben
Nem törnek le; vasuk, ha veszítenek, újra kirántják.
Hát ha az aetólt hívtátok, seregét, e reménnyel
Félre: az üdv magatokban van. Mi csekély vigasz, értjük;
Mégis, hogy csupa rom minden, hogy pusztul az ország,
Lássátok szemetekkel is azt, kezetek kitapintsa.
Ám nem vádolok én senkit: mit a hősi vitézség
Megtehetett, megtette; hazánk minden fia küzdött.
Elsorolom hát pár szóval, hosszú habozásban
Lelkem végül mit végzett; szivetekbe vegyétek.
Van nekem egy ős föld-részem, tuscus folyamunknál,
Messze, nyugatra kiterjed, túl a sicáni határon;
Durva rögét a rutul s auruncus nép töri, szántja,
Míg meddőbb helyeit felhasználják legelőnek.
Ezt a vidéket, a nagy, fenyvek koszorúzta hegyekkel,
Mind kapják meg a békéért éntőlem a teucrok,
S híva e honba haduk, kössünk méltó frigyet egyben:
Lakjanak itt, ha falat magasítani vágyuk oly izzó.
Hogyha pedig más nép földjét igyekeznek elérni,
Távozhassanak el birodalmunkból; mi az útra
Összeütünk, italus tölgy-törzsből, húsz hadibárkát,
Vagy ha kevés, többet: van anyag bőven vizeinknél,
Hány evezős kell és milyenek, csak rajta, tudassák,
Felszerelést, vasat és munkást mi adunk a hajókhoz.
Menjen ezenfelül, óhajtom, kijelentve követként
Szózatomat s szerződni velük száz főbb latin innét;
Békés lombot lengessen kezük egyre s uralmunk
Gazdagsága jelét nyújtsák adományul: a trónust
És a köpenyt az ivor s a talentum arany tömegével.
Gondotok ez legyen, és honotok védjétek a vésztől.”
    Erre a vad Drancés, kit Turnus hírneve sanda
Féltékenységgel mar, emésztve irígyen epéjét,
Kincsben gazdag, a nyelve forog, de a jobbja a harctól
Fázik már, a tanács-körben jó szónok azonban,
Nagyszerü bújtogató; ki nemes vérrel dicsekedhet
Anyja után, noha honnan eredt, nem tudni, az apja;
Ez kel fel s e szavakra fakad, tüzesítve haragjuk:
“Senki előtt sose volt kétes, se tanácsra e terved
Nem szorul, ó, jóságos urunk: mindenki bevallja,
Tudja, a nép ügye mit követel, de kimondani gyáva.
Engedjen szabadon szólnunk, és vesse le gőgjét
Ő, kinek isten-vert vezetése, vak önfejüsége -
Vallom, bár fenyeget, vérem veszi végül a vassal -,
Annyi jeles hadi-fő hulltának volt oka, gyászba
Döntve egész várunk, míg vívja a trójai tábort,
Mert hiszi, majd elinal s az eget rémítgeti kardja.
Hát mit a dardanidáknak szán juttatni parancsod,
Dús adományaidat kerekítsd ki, kegyes fejedelmünk,
Még eggyel, s akadályt elibéd ne emeljen erőszak:
Úgy köss itt örökös békét, hogy a nagyszerü vőnek
Lányodat adjad, atyám, hozzá méltó e menyegző.
Hogyha meg annyira fél kebelünkben a lélek emettől:
Hát folyamodjunk irgalomért elibé könyörögve:
Álljon odébb s a királyt juttassa jogához e honban.
Mért ragadod nyomorult népünk nyílt háboruságba,
Ó, Latium romlásának szerzője te, mindíg?
Harcban nincs soha üdv: mind békét kötni könyörgünk,
Turnus, mondj le a békekötés biztos kezeséről.
Én, ellenfeled -, annak vélsz és vallom is annak
Lenni magam -, jövök elsőnek, hogy esengjem. E népet
Szánd, haragod hagyd már és hátrálj. Hullani hullát
Épp eleget láttunk dúltunkban e tágterü tájon.
Vagy ha dicsőséget hajszolsz, ha olyan nagy a tettvágy
Kebledben, s a szived palotát pályázik e násszal,
Merj és melled az ellen előtt te mutasd ki merészen.
Mert, ugye, hogy Turnus fejedelmi jegyesre találjon,
Hitvány had mi, a harc mezején hulljunk temetetlen
S elsiratatlan mind! Nem, eredj, ha hevít az elődök
Ősi erénye belül, s azzal nézz szembe, ki téged
Harcra kihív” - - -
    Düh tüze lobban fel Turnus lelkén e szavakra,
S mélyéből ily igék törnek ki hörögve szivének:
“Hát a beszéd, Drancés, bőven buzog ajkadon, adnád -
Kéri a harc - karod, ám ha tanácsba hivatnak atyáink,
Ott vagy az első csak. De ne töltsd teli, szókkal, e termet,
Bármily bátor a nyelved most, míg elleneidtől
Véd a palánk, és míg árkunk nem duzzad a vértől.
Vagy dörgesd szavaid, Drancés, mint szoktad, itélkezz:
Gyáva vagyok, hisz halmot a holt teucrok tömegéből
Jobbod emelt ugyebár, ugarunk szanaszét szaporítva
Száz diadal-jellel! No de mit tesz a férfi, ha fürge,
Most kiviláglik majd; nem kell, ime, messzi kutatnunk,
Merre az ellenség, falaink végig körülállják.
Üssünk hát rajtuk. Mire vársz? Vagy örökre kereplő
Nyelveden ül, szaladó lábadban tartja lakását
Már Mávors? - - -
S én megverve? De mondd, te mocsok, ki merész vereséget
Rám olvasni, midőn láttam vérezni a Thybris
Mentén Íliumot, s Éuandrust omlani háza
Vég-sarjával együtt, meg az arcast fegyvere fosztva?
Nem, Bitiás, nagy Pandarus és az a száz nem ilyennek
Ismertek, kiket egy nap küldtem a Tartarus-éjbe,
Bárha a fal, meg az ellenség töltése kerített.
S »harcban nincs soha üdv«? Károgd ezt, kerge, magadnak
És ama dardán hadfőnek. No, ne késs riadalmat
Kelteni hát iszonyút, kétszer vert népük az égig
Feldícsérve, Latínust meg kicsinyelni hadával.
Mert ugyebár vezetői a myrmidonoknak a phrygtől
S Tydidés épp most félnek, s a larissi Achillés
S Hadria habjaitól is most fut az Aufidus árja?!
És ez az aljasság fő-mestere még teszi, retteg
Bosszúmtól, hogy e félelem is mérgezze a vádat.
Nos, ne remegj, elorozni ilyen lelket soha jobbom
Nem fog; lakjék csak nálad, legyen ott, kebeledben.
S most, atya, hozzád szólok, nagy terved vitatom meg.
Hát ha reményt kardunk teneked többé nem ad immár,
És olyan árva e nép, hogy azért, mivel egyszer elernyedt,
Földig omol, s elinalt a szerencse örökre hadunktól,
Ám esdjünk békét, tárjuk ki tunyán a kezünket...
Ó, ha a régi merészség még melegítene minket!
Hisz számomra szerencsésnek, szívében erősnek
Az látszik csak, akit, hogysem szemlélje a romlást,
Vágya halálba hanyatlani von s a porondba harapni.
Ám ha erőnk megvan, fiatal seregünk ha töretlen,
S városaink, italus népünk hada kész a segélyre,
És ha a trójaiak véren vették meg ugyancsak
Győzelmük - vihar ott is volt, és hulltak a hullák
Náluk is - épp mi legyünk gyávák lankadni a célnál?
S bár riadó se rivalt, rettegjen előre a szívünk?
Már sok dolgot jobbra cserélt az idő, meg az élet
Tarka folyása; a forgandó vaksors is az embert
Hol szédíti szeszélyével, hol ölébe fogadja.
Hogy nem jő el az Aetólus megvédeni s Arpi?
Eljő Messápus meg a drága Tolumnius, annyi
Nép ide-küldte vezér; nem lesz hírük halaványabb
Laurentum s Latium kiszemeltjeinek sem azonban.
S itt van a volscus nép kitűnő küldötte, Camilla,
Hozva lovas hadait, csapatuk villámlik a vastól.
Hogyha meg egymagamat hívnak ki tusázni a teucrok,
S azt hiszitek ti, a közjónak tán túl sokat ártok:
Nem menekülhet a Győzelem oly gyülölettel e kartól,
Hogy bármit meg nem tennék, ha reményem ily ékes.
Bátran rajta ütök, bátor legyen ő nagy Achillés,
Vagy verekedjék Vulcánus keze verte vasakkal.
Nektek ajánlom hát és íme Latínus ipamnak,
Életem én, Turnus, hős szívre korántse csekélyebb
Senki elődömnél. Hív Aeneás? Nosza, hívjon,
Mintsem - hogyha a menny dühe halni itélne - helyettem
Drancés hulljon, vagy ha dicső hír vár, velem ossza.”
    Míg ezek egymás közt e vitás ügyön így civakodnak,
Aeneás csapata s hadi-tábora lassan elindul.
S ím, a királyi lakot lármája betölti a hírnek
S vésztele rémületet keltvén lerohanja a várost,
Hogy megtöltve a tért, tyrrhén tömegek közelegnek
Habja felől Tiberínusnak s csata-rendben a teucrok.
Tombol a nép tüstént, fordul keserűre kedélyük,
És kebelébe furódik a düh hegyes ösztöke mindnek.
Kardért reszket a kéz, kardot követelnek az ifjak,
Míg az atyák sírnak, suttognak csak. De hatalmas
Lárma riad, zavaros zaj száll közben fel az égre,
Mint amidőn magas erdőknek megszállja madárhad
Lombjait olykor, avagy ha Padúsa halas vize hangos
Lesz a rekedt hattyúk fecsegésétől mocsarával.
“Nos - kap az alkalmon Turnus kifakadva -, kiáltozz
Hát a tanácsba te nép, dícsérd, kuksolva, a békét,
Hadd hányják a hazát kard-élre azok!” S e szavakkal,
Mást nem mond, a magas várból sebesen kiviharzik.
“Menj, Volusus, ma a volscusokat fegyverbe te rendeld
S hozd a rutult is - szól. - Messápus a messzi mezőkre
Száll lovasokkal alá, te Corás az öcséddel ugyancsak.
Egy rész védje a vár kapuját ezalatt, meg a bástyát,
Fegyveresen jön utánam majd, hova mondom, a többi.”
És az egész város szaporán száguld fel a falra.
Felhagy a nagy tervvel, s oszlatja Latínus a gyűlést,
Gyászos idő kavarog, komoran későbbre halasztja
S marcangolja magát, mért is nem hívta be önként
S vette a dardán Aeneást várába vejéül.
Árkokat ás a kapuknál, hord fa-karókat a többi
És köveket. S a rekedt kürtök zord harcra rivallnak.
S asszonyok és gyerekek koszorúja keríti be tarkán
Várfalukat, valamennyit a vég-szükség szava hívja,
S hajt a királyné is kocsiján, fel a várfokon álló
Pallas-templomhoz, követői, anyák tömegében,
Számos ajándékkal: vele van Lávínia szűzlány,
Mind e viszály oka, szép szemeit leszegezve a földre.
Templomukat tömjén-füsttel telitöltve tolulnak
Búsan utánuk a nők, így sírva a szörnyü küszöbnél:
“Hadban erős Trítónia, szűz úrnője tusáknak,
Törd darabokra a phryg rabló kardját, maga bukjon
Arccal a porba, emészd el, elejtve magas kapuinknál.”
Turnus is ég, felövezve magát fürgén a csatára.
S már vörheny-vörös érc-ingén meredeznek acélos
Pikkelyei, s lábszárát is szinaranyba szorítja,
Csak feje még szabadon, de a szablya lelóg derekára,
Így tör alá a magas várból, villogva aranyként,
Lelke repes, veri már - hiszi képzeletében - az ellent:
Mint fut a jászol elől, szabadon valahára, a fékét
Szerteszakító mén, mely a tág füvelőre kinyargal,
S vagy legelésző kancáknak menekül mezejére,
Vagy, mivel arra szokott, száguld a folyóra fürödni
S fel-felvetve fejét magasan, tobzódik a kéjtől,
Míg a nyakán s marján meglebben játszi sörénye.
Ám volscus követők közepette Camilla királynő
Vágtat elébe s a főkapunál pattan le a ménről;
Erre szökell, im, egész hada is, valamennyi a földre
Vetve magát lova hátáról, neki meg szava szárnyal:
“Hogyha a hősi erő, Turnus, jogos önbizalomra,
Meg merek, ígérem, mérkőzni az aeneadákkal,
S harcra kelek magam is tyrrhén lovas-osztaguk ellen.
Hagyd, hogy a vészt e csatán csapatom kísértse először,
Míg te maradj csak a mellvédnél, a falat gyalog óvván.”
Szegzi a fennkölt szűzre szemét, úgy szól neki Turnus:
“Hogy viszonozzam, szűz, ó, disze te Ítaliának,
S mint adjak hálát? Inkább, mivel itt az erényben
Mindnyájunkat túlszárnyalsz, osszuk fel a munkát.
Aeneás, a gonosz, kinyomozták már a kiküldött
Kémek is, úgy hírlik, könnyű lovas-osztagokat küld,
Hogy dübörögjenek át a mezőn; mialatt maga bércek
Járatlan magasán közeleg várunk fele, feljebb.
Görbe csapásán én cselt tervezek ott a csalitnak,
Szétváló szorosát megszállván fegyveresekkel.
Közben a tyrrhén hadra te törj egyesült lobogókkal;
Bajnoki Messápus, latinok serege s csapatával
Tíburtus veled öl: vállald a vezéri hatalmat.”
Mondta, s Messápust, valamint vezetőit a hadnak
Harcra tüzelve hasonlóképp, megy az ellen elébe.
Egy kígyózva kanyargó völgy volt arra, cselekre,
Lesre a legjobb hely, mindkét oldalt sürü lombfal
Fojtja homályba, hová nem visz, csak szűk gyalogösvény,
Torka szoros szintén, s a bejárata is csupa csapda.
Kém-fokain, tetején e fölött, a magas hegyek ormán,
Titkos fennsík búvik meg, biztos menedékül,
Kívánd bár a csatát balról, vagy kezdeni jobbról,
Vagy hajigálni le nagy köveket, helytállva a csúcson.
Errefelé tör, a jól ismert mezsgyéken az ifjú,
S elfoglalva helyét, tábort üt a csalfa csalitban.
    Mennyei székéhez szólítja a szélsebes Ópist,
Szent seregéből szűz hívét Látónia közben,
S ily szomorú szókkal szárnyal föl előtte beszéde:
“Ó, be kegyetlen e harc, amelyet kezd vívni Camilla,
S fegyvereim, hajadon, testére be hasztalan ölti,
Ő, akit úgy becsülök. - De Diána szerelme nem újság,
Mézével szivemet nem most ébreszti gyönyörre.
Mert, hogy zsarnok uralma miatt a gyülölt Metabusnak
Ős prívernumi várából menekülnie kellett,
Őt, csecsemő volt még, kiragadta a harc viharából,
S számüzetésében, pici részt elcsípve nevéből
Casmillának, az anyjának, neki mondta: Camilla.
S keblén hordta a hosszu hegyek rideg erdein által;
Míg süvitettek rá mindenhonnét a kegyetlen
Fegyverek, és körben volscus katonák keritették.
S íme, ahogy fut, a háborodott Amasénus, amelynek
Vad-sürü záporeső túlverte vizét a fövényen,
Habjaival tör elé. S épp készült úszni, de kedves
Terhét féltve megállt, hisz imádta felette a kislányt.
Végre, sokat vívódva, e terv villant meg eszében:
Bajnok volt, ki kemény markában jókora lándzsát
Vitt történetesen, tűz-edzettet, teli görccsel,
Tölgyfa nyeléhez a lányt ügyesen szíjjazza középre
És parafának kérgével fedi még be dzsidáján;
Majd, iszonyú jobbját lendítve, fölesd az egekhez:
»Rengetegek kegyes őre, te szűz Latónia, néked
Szenteli hívedül atyja e lányt, ki a légben a lándzsát,
Futva az ellen elől, most fogja először. Esengek,
Vedd, a tiéd, úrnőm, rábízom a csalfa szelekre.«
Szólt és elveti megcsóvált gerelyét, kifeszített
Karjával; nyög a hab, s a futó folyam árja fölébe,
Zúgó dárdanyelen fölszárnyal az árva Camilla.
Míg Metabus, minthogy nyomon űzi a nagy sereg immár,
Ugrik az árba s a túlparton Triviának ajánlott
Lányát tépi ki lándzsástul, diadallal, a fűből.
Ámde egyetlen ház, város sem adott neki szállást,
És szilajabb volt ő maga is, semhogy kezet adjon;
Élt csak, ahogy pásztornép él, a sivár hegyek ormán.
Lányát itt, a vadak cudar odvain és a csalitban,
Csorda-lovak csecsein, táltos-tejet adva nevelte,
Gyengéd ajkaihoz fejegetve az állati emlőt.
Majd miután pici lábát már szedegette a lányka,
Nem késett a kemény kelevézt tenyerébe helyezni
És vállára nyilat, kézíjjat adott a kicsinynek.
Hosszu palástja pedig sose volt, se hajában aranydísz,
Fedte fejétől tigrisbőr, hátára lelógó.
Gyönge kezével már gyermekként győzte a kopját
S fője felett forgatta fonott szíjján a parittyát,
Strymoni darvakat és hószínű hattyukat ölvén.
Hány anya óhajtotta pedig, de hiába, menyéül,
Tyrrhének felváraiban; de Diána s a dárdák,
Az hevitette örök szerelemre csak és a szüzesség,
S él szeplőtelenül-tisztán. Pedig ó, be szerettem
Volna, ha vágya a teucrusszal viadalba nem űzi;
Most kedves követőim közt itt élne, körünkben.
Ámde mivel keserű végzet vár rá, nosza, nimfám,
Szállj le, siess a latin csata-síkra e mennyei honból,
Bús viadal támad most ott, baljóslatu jellel.
Vedd e tegezt, húzz bosszúló vesszőt ki belőle;
S bárki lesz az, ki a szűznek szent testén sebet ejtsen,
Trósz-italus: vétkéért végy vérén neki vámot.
Én pedig elragadom, le nem oldott harci-mezében,
Felleg ölén a szegény tetemet, honi földbe takarván.”
Szólt; mire az lebbent le a lenge szelekkel a légből,
Forgatag orkánok zúgtak feketén körülötte.
    Közben azonban a trójaiak közelegnek a várhoz
S etruscus vezetők, valamint csapatokra felosztva,
Egységekben a sok lovas is. Horkannak a hosszú
Harci-mezőn s ágaskodnak, küszködve a kurta
Kantárral paripáik; a sík burjánzik a vastól
Szerte, s a tér fölemelt gerelyük fényét veri vissza.
Másfelöl ott a mezőn Messápus, a szűzi Camilla
Szárnyhada és Coras öccsével, valamint közelegnek
Fürge latin hadak is, kelevézeiket kifeszített
Karjuk szegzi magasba, kezük csóválja a kopját
S mind tüzesebb lesz a zaj, tombolnak a hősök, a mének.
Majd, mikor egymáshoz már dárdavetésnyire jutnak,
Áll meg a két sereg és kurjantva kitörnek azonnal,
Szítva szilaj lovaik; hull mindenhonnan a dárda,
Mint sürü hó, hogy a menny magasát beborítja homállyal.
Szegzi azonnal Tyrrhénus meg acélos Aconteus
Vad gerelyét egymásnak, s ők buknak le először
Nagy ropogás közepett, paripáik is összerohannak,
Szügyre szorítva szügyet, hogy a csont reped; és rogy Aconteus
Mint villámsújtott, és mint hadigép lövedéke
Földre csapódik, a lelkét is kilehellve a légbe.
Bomlik a had tüstént, a latin hátára akasztja
Pajzsát, úgy menekül, lovukon vágtatva a várhoz.
Űzi a trósz őket, csapatuk vezetője Asílas.
Ám amidőn a kapuk közelébe jut, újra, rikoltva
Megfordítja a lágynyaku mént a latin s tör előre;
Erre ezek futamodnak meg, kieresztve a kantárt:
Mint habözön, ha fut árjával fölváltva előre
S hátra s a partra tolul, tajtékba takarva a pezsgő
Szirteket és öle széleiig csap már a fövenynek,
Majd száguldva szökik, szürcsölve a szirteket, ismét
Visszafelé, hogy apálya nyomán megtisztul az ártér.
Így veri ott a rutult várához kétszer a tuscus,
Kétszer fut, les vissza ez is, vaspajzzsal a vállán.
Ám viadalra midőn harmadszor csap haduk össze
S fölszakadozva soruk, szólítja a férfit a férfi:
Akkor már nyög a haldokló, s özönében a vérnek
Fegyverek és hullák és holt hősök kavarognak
Porba-rogyó paripákkal együtt, iszonyú tusa támad.
Orsilochus gerelyét ezalatt, miután Remulusnak
Félt nekimenni, lovába üti s veri át füle mellett.
Megvadul és felrántja szügyét kínjában a kanca
S ágaskodva kapál magasan lábával a légben;
Majd veti földre, ledobva urát. Cátillus Iollast
Sújtja le közben a nagy gerelyű, nagy termetü, bajnok
Herminiusszal: e szőke vitéz haja fürtje fedetlen
Volt, és válla csupasz, testét így tárta ki, sebtől
Nem rettegve, a fegyver előtt. De rezegve a széles
Vállba csapódik a vas, meggörnyed a férfi a kíntól.
S ömlik a vér feketén mindenfele; karddal a küzdő
Összecsap ölni s örül sebesülve dicsőn, ha eleshet.
    Ámde az őrjöngő amazon, puzdrásan a harcban,
Pőre kebellel a küzdelmet most kezdi Camilla,
S hol karcsú kelevézt röptet ki sürűn a kezéből,
Hol kétélü erős bárddal nem lankad a karja,
S csengve lecsüng a tegez, s a Diána arany-nyila vállán.
Hogyha pedig menekülnie kell, hátrálni a harcból,
Fordul: a gyors vesszőket eként lövi sorban el íjja.
Körbe veszik kiszemelt követői azonban, a szűzek,
Lárína s Tarpéia a vas bárddal, vele Tulla,
Ítalidák, kiket ő nézett ki, Camilla, az úrnő,
Díszeiül s vett - békén mint hadban - maga mellé:
Így csap a harcba a thrák amazon-csapat is Thermódon
Jégtakarója felett festett hadi-mezben ügetve,
S így kavarog mind Hippolyté, vagy a Marsra hasonló
Penthesiléa nyomán rivalogva, tolongva a holdas
Pajzsu leány-sokaság, ha a harci szekér hazahozza.
Hogy pedig ó zord szűz, kit vert le vasad legelőször,
Vagy kit utóbb? és hány hős hullt le halottan a porba?
Hát legelőször is Eunaeus, Clytius fia halt meg,
Hosszu fenyőgerelyed belevágtad nyílt kebelébe;
Az lezuhan, hány vérpatakot, mardossa a mocskos
Földet s ott fetreng önnön vérében, aléltan.
Majd Lírist, azután Pagasust üti porba az úrnő;
Azt, ahogy épp sebzett ménjén kapkodta a kantárt,
Ezt, amikor fut a földre bukót fölfogni kezével,
Hogy lehanyatlik mindkettő. De megölte Amastrus-
Hippotadést is, sőt nyomon űzi dzsidája-szegezve
Démophoónt, Téreust, de Chromist is Harpalycusszal;
S szűzi kezét valahány kelevéz elhagyta kiszállva,
Annyi esett el phryg harcos. De jön íme vadászként
Ornytus is, jápyx paripán, különös hadi-mezben,
Széles válla fölé harcos bikaborju lenyúzott
Bőre borul, míg farkasfő vicsorog le fejéről -
Szörnyű szája fehér fogait kimutatja ijesztve -
Marka pedig pór-lándzsát tart. Így harcol a hadban
S küzdve a sor közepén, fejjel fölnyúl a tömegből.
Ezt utolérve, mi könnyű volt, hiszen osztaga bomlott,
Átüti kardjával s ezt mondja vad indulatában:
“Azt hitted, tyrrhén, vadat űzöl majd a berekben?
Eljött íme napod, melyen egy nő fegyvere büntet
Vad fecsegésetekért. No de lesz, amivel dicsekedhetsz
Őseid árnyainak: maga vert le, Camilla, vasával.”
Majd Bútést és Orsilochust öli meg, soha teucrus
Termetesebb nem volt náluk: Bútést paripáján,
Balja tövén, mely pajzsot tart, veri át gerelyével,
Fenn a sisak meg a vért közt, hol nyaka szirtje kivillant;
Orsilochust cselesen: nagy körben előbb fut előle,
Majd a gyürűn átvág és már ő űz, akit űztek,
Aztán vad bárdját fölemelve magasra, a vérten
S csontjain át, noha sírna sokat, könyörögne a másik,
Úgy belevágja, hogy annak az agy melegen lefut arcán.
Szembekerül vele, megrémül s elképed e nemvárt
Látványtól appennín sarj Aunus fia, zord hős,
Legravaszabb a ligur tájon, míg végzete tűrte.
Hogy fölméri, futással már nincs módja a harcból
És a királynőtől, aki most nekiront, menekülni,
Fondorul és csalfán cselt sző s így kezd agyafurtan
Szólani: “Szép dolog az, hogy a szűz a szilaj paripában
Bízhat csak? Ne szaladj, szemközt készülj verekedni
S lenn a lapos talajon, gyalog állj ki velem viadalra:
Ott majd tudni fogod, kit emészt el a hetyke dicsekvés.”
Szólt; dühre lobban a lány, kebelén vad kín tüze lángol
S bízva egyik hívére lovát, nem ijed meg, egyenlő
Fegyverben, gyalog ölni, kivont karddal, sima pajzzsal.
Véli, a csel sikerült, mire kezd menekülni az ifju,
Késedelem nélkül fordítva futásra a fékszárt
S szítja szaladni acél sarkantyúkkal paripáját.
“Dőre ligur, te, a dölyf szivedet ma hiába dagasztja,
Hasztalan űzni honod cseleit teneked csalafintán,
Épen már hamis Aunushoz haza nem visz e furfang.”
Mondta a lány s lángolva, sebes lábbal tör utána
És utolérve, lován elkapja kezével a kantárt,
Majd nekiront és vámot vet vérére a gaznak:
Könnyen, mint keselyű csap, e szent szárnyas, le a szirtről,
Hogyha a fellegeket hasogatva eléri a gerlét
S horgas karmaival, rabul ejtve, izekre szakítja;
Míg a magasból vér csepeg, és tépett pihe hullik.
    Ám a haláltalanok s a halandók atyja szemével,
Ülve olympusi ormán fenn, jól látta, mi történt;
Szítja a tyrrhén Tarchónt hát szilajabb viadalra
S szúrja sziven, hegyes ösztöke végével, dühre gyújtván.
Tarchón ott a futó hadak és tetemek tömegébe
Tör telivérén és serkenti csoportjait erre
S híva nevén hiveit, hadakozni hevíti, ki hátrál.
“Honnan e félelem, ó ti, kiket sose mardos a szégyen,
S ó, mi e nagy remegés sziveden, mindig tunya tyrrhén?
Ily szörnyű hadat egy szűz szór-e vajon, ver-e vissza!
Hát kezetek mért kap kardra s kelevézre - hiába?
Nem vagytok bezzeg lomhák Venus éji csatáin,
Vagy ha a görbe tülök Bacchus táncát toborozza,
S vár a tivornya, a megteritett asztal, teli kancsó,
Szívetek erre szokott, azt lesni, a szent lakomához,
Zsíros torra, a berkek ölén buzdít-e a béljós!”
Mondta s a mént, maga is készen meghalni, a hadba
Hajtja vadul s odatör zivatar-sebesen Venulushoz
S rántva lováról át, jobb kézzel kapja derékon:
Szörnyü erővel ölében eként viszi szállva az ellent.
S csillagokig csap a zaj, valamennyi latin szeme rajta.
Tarchón meg repül át a mezőn, valamint a futótűz
S fegyvereket, férfit tovaránt; azután gerelyének
Tépve le vas végét, testét vizsgálja, hol üssön
Rajta halált-okozó sebeket; de az ellene támad
S tépve le markát torkáról, izom izmot igáz ott.
Mint amidőn a fakó sas kígyót fog s a magasba
Száll vele s úgy viszi lábával, belevájja a karmát:
Szembeszegül sziszegő szájjal, kimeredve azonban
És sebesült derekát hétrét hajlítva a hüllő,
Míg szarupikkelye felborzad; de az egyre szorítja
Horgas csőrében s tollát teregetve tör égnek:
Így viszi tíburi zsákmányát, ujjongva, hadukból
Tarchón is. Példája nyomán a vezérnek azonban
Buzdul a maeoni nép. A halál kiszemeltje is, Arruns,
Egyre a fürge Camilla körül kószál gerelyével
S nagy ravaszul, van-e könnyü sikerre reménye, kutatja.
S bárhova hajt a szilajszivü szűz soraik sürüjében,
Arra fut Arruns is, nyomait kémlelve titokban;
S ellenségeitől ahová tér vissza, ha győzött,
Gyors gyeplőt a legény orvul szintén oda fordít.
S itt is, amott is utat fürkész hozzá s a mezőben
Szerte bolyong, biztos gerelyét csóválva csalárdul.
Hát Chlóreus, azelőtt Cybelé szent papja, a látnok,
Hajtja felé habzó lovait, phryg fegyvere fénylik
S messzi ragyog, míg bőr-takaró fedi ménjeit, érces,
Tollszerüen terülő s aranyos pikkely-berakással.
Ő maga - rozsdaveres, külföldi palástja parázslik -
Szór lycus íjjáról éppen gortynai vesszőt;
S vállán függ arany ív, a sisakja aranylik a jósnak;
Sáfrányszín, lebegő leplét meg a lenköpönyegnek,
Fenn, halavány szinarany-csattal rögzíti csomóba,
S hímes az inge, de barbár láb-takarója ugyancsak.
Kit, vagy azért, hogy a trójai fegyvereket felakassza
Majd imaházában, vagy, hogy ha vadászik, e rablott
Színaranyat maga hordja, a szűz vakon üldöz, ovatlan,
Őt egyedül csak a vad viadal s a hadak viharában,
Mert a harácsért, zsákmányért lobog asszonyi lelke,
Ám gerelyét lesből Arruns alkalmas időben
Meglóbálva eképpen eseng az egek magasához:
“Őre a szent Sóractének, te nagy isten, Apolló,
Legfőbb tiszteletünk a tied, s a fenyő tüze hozzád
Tör fel a máglyáról, akiért tudván, hogy a szívünk
Tiszta, tapodjuk tar talppal parazsát a fa-szénnek:
Tedd, atya hát, hogy kardunkról letöröljem e szennyet.
Mert én, messzeható, se mezét, se harácsot a szűzről,
Sem diadaljeleket nem kívánnék, ha megöltem,
Hordja hirem hadi-tett majd más; csak elejtsem e rémes
Szörnyeteget, ha akár haza dicstelen érek is aztán.”
Meghallotta szavát Phoebus s a felét meg is adta,
Míg másik részét szétszórta a röpke szelekbe:
Azt engedte az esdőnek, hogy elejtse Camillát,
Gyors véggel - de hogy őt hazatérni havas hona lássa,
Azt nem: a fergeteg orkán itt elfújta fohászát.
Hát amidőn kirepült kelevéze sziszegve kezéből
S szállt a szelek szárnyán, a szemét szájtátva a szűzre
Szegzi a volscus. Amaz se süvöltését, se a zúgást
Nem veszi észre, se röptét fenn a gerelynek azonban,
Míg, mélyen, kitakart kebelének alá nem ütődik
S meg nem akad, szűz véréből jóllakva, a lándzsa.
Futnak az összeeső úrnőt fölfogni remegve
Társai mind. De a legrémültebben rohan Arruns,
Szíve szorong, ugyanakkor örül, hite nincs gerelyében,
S nem mer a szűz kelevéze elé se kiállani többé.
Mint amidőn mielőtt megkergetnék fene kopják,
Menti magát meredek hegyek út-veszitő sürüjébe
Sebten az ordas, amely pásztort ölt vagy deli tulkot
S most érezve merész tettét, lekonyítja riadtan
S húzza be gyomra alá farkát, úgy vág a vadonnak:
Nem másként szökik ott szem elől szédülve, de vígan,
Hogy futhat s a hadak közepén elrejtezik Arruns.
Közben a haldokló tépné ki kezével a kopját,
Ám beakadt bordái közé hegye, mélyen a csontba.
Hull halaványan hát, hervadnak a hajdani rózsák
Arcáról, szeme jéggé fagy s a halálra lezárul.
Ám mielőtt végsőt sóhajtana, hívja, ki leghűbb
Volt valahány hive közt, Accát, akinek panaszolni
Szokta, ha gond csüggesztette, s neki mondja Camilla:
“Eddig bírtam hát, hugom, Acca; de most ez a gyilkos
Seb megöl, éji setét máris minden körülöttem.
Fuss el ezért s eme vég-szavaim Turnusnak előadd:
Trója hadától már ő védje helyettem a várost.
Áldjon az ég.” Szólt és fékét ejtvén el, a földre
Hull akaratlan. Egész testében elernyed utána
S míg lassan hűl át, a halálra lehorgad a hajlott
Nyak, feje félrekonyul, gerelyét is veszti kezéből,
S lelke az árnyakhoz búsan, keseregve lesurran.
Erre riad csak rettenetes rivalás, az aranyló
Csillagokig csap a zaj, dühre gyújtja Camilla kidőlte
Harcukat: Éuander hadi-szárnya előtör, az arcas,
S támadnak tyrrhén vezetők, teucrok sürü sorban.
    Ámde egy ormon fenn már ott ül rég Triviának
Őre, kitartón kémlelvén küzdelmüket, Ópis.
Látva a távolból, dühös ifjak vad zaja közben
Mint bukik el, bús balsorssal bűnhödve Camilla,
Felsóhajt szive mélyéből és mond ily igéket:
“Ó jaj, szörnyen adóztál, szűz, szörnyen s iszonyúan,
Hogy bátor voltál viadalra tüzelni a teucrust!
Erdők tüskeiben teneked tisztelni Diánát
S íjjunk hordani hát ennyit használt a magányban.
Ám nem hagyja azért lelked kilehelni királynőnk
Fénytelenül, nevedet fenntartja a hír a világnak
Holtod után is, mert nem megtorlatlan enyészel.
Bárki fakasztott vassal vért ugyanis kebeledből,
Méltán veszni fog az.” - Volt ott, a magas hegyek alján,
Egy fölhányt, iszonyú domb, hol Dercennus aludta,
Ős laurensi király, sürü tölgyek alatt, örök álmát;
Erre suhan siető repüléssel először a pompás
Istennő s a magas csúcsról Arrunsra lepillant.
Látva miként hivalog helykén, hiu szíve hogy örvend:
“Mért lopakodsz? - úgymond -, gyere csak, te halálfia, hozzám,
S végy méltó lakolást, amiért oda szűzi Camillánk.
Vagy nem vágyol tán leveretni Diána nyilától?”
Mondta a thrák hajadon s egy gyors vesszőt vesz aranyló
Tegzéből és bosszúsan kifeszítve az ívet,
Hosszan húzza, amíg szaru-horgai össze nem érnek
S két keze egy szinten nincs már, úgy hogy nyila fémes
Végét éri a bal, kebelét meg a jobb az ideggel.
Hallja legott Arruns, mint zúg fel a lég a süvöltő
Vesszőtől, mialatt vasa már át is veri testét.
Közben, amíg végsőt hörög és sóhajt, a kisérők
Rá se ügyelnek, hagyják ott-pusztulni a porban;
Ópis meg fölszáll szárnyán az olympusi csúcsra.
    Vesztve Camillát, úrnőjét, fut a könnyü lovasság,
Futnak a vert rutulok, fut utánuk a rémes Atínas,
Elhagyatott hadak és szétszórt vezetők, valamennyi,
Menhely után néz már, fordítva a vár fele ménjét.
S nincs, ki a gyilkos, előretörő teucrust gerelyével
Visszaszorítani vagy rohamuk megakasztani tudná,
Fáradt vállukon ernyed az ív, úgy lóg le, miközben
Porzik a föld, a patás paripák dübörögve robognak.
S várfalukig feketés felhő sodródik utánuk,
Míg odafenn, a fal-ormon a sok feleség veri mellét,
Asszonyi jajszavukat föleresztve a csillagos égig.
Mert ki a nyílt kapuhoz legelőbb nyargal, nyomon űzi,
Egybevegyülve az ellenség szaladó seregükkel;
Hogy nyomorult vesztük nincs mód kikerülni: az ősi
Bástya tövén, a bejárat előtt lehelik ki a lelkük,
Vagy sebesülten a házak közt. A kaput berekesztik
Hát a hivek, feleiknek sem mervén menedéket
Adni, akárhogy esengenek ott; iszonyú tusa támad
Ekkor a várvédők s a vasuk nyársába futók közt.
És a kizárt küzdők zokogó szüleik szeme láttán
Hullnak a mély árkokba alá a hadak rohamától,
Vagy fordítják vak dühhel kapuiknak a kantárt
És zúdulnak mind a kemény félfák reteszére.
Közben a párkányról az anyák a veszély viharában -
Szít mindenkit a honszerelem, ki csodálta Camillát -
Szórnak alá remegő kézzel kelevézt, avagy üszkös
Tölgyfa-karót, ha vas éppen nincs, és durva durungot,
S még ők vágynak városukért elsőnek elesni.
    Turnus eközben az erdőben már hallja a rémes
Hírt - melyet Acca közöl, szörnyen sziven ütve az ifjut -,
Hogy szétverve a volscus nép hadi-rendje, Camilla
Meghalt, és tör elő a vad ellen, a harci szerencse
Mindenben neki kedvez, hogy már retteg a város.
Az dühre gyúl s a hegyet, melyet elfoglalt, odahagyván -
Így tervelte a bősz Jupiter -, fut a szörnyü berekből.
Ám szem elől csak alig tűnt el, levonulva a síkra,
Aeneás atya már az üres cserjést el is éri,
Majd áthág a hegyen s a vadon sürüből kicsap ismét.
Így tör a két had egész tömegével a vár fele fürgén,
Mígnem a tér köztük néhány lépésnyire csökken;
Aeneás pedig ím a mezőt füstölni a portól
S Laurentum távol seregét száguldani látja;
Turnus meg szilaj Aeneás vértjét veszi szemre
S hallja a lábdobogást már, és mint fújnak a mének.
S lenne is ott viadal, kapnának kardra sietve,
Hogyha hibéri habokba a rőt Phoebus le nem űzi
Elfáradt fogatát, fölváltva homállyal a nappalt.
Hát települnek a város elé s a falat bekerítik.

TIZENKETTEDIK ÉNEK
    Látva latin hadait Turnus lankadni - letörte
Lelkük a mostoha Mars - és hogy mindnek szeme rajta,
Váltsa be már, mit igért, irgalmatlan dühre gyullad,
Szítva szivét szilajon. Mint pun pusztákon oroszlán,
Hogyha vadász súlyos sebet ejt, beleszúrva szügyébe,
S az most érez a harchoz csak kedvet, nyaka szirtjén
Rázza sörényét már s nem fél szétrágni a rabló
Ráhajitott gerelyét, míg véres szája felordít:
Turnus is épp így vet lángot dühös indulatában.
Majd, tombolva, ilyen szókkal közelít a királyhoz:
“Turnus nem fog késni; ürügy sem lesz, hogy a gyáva
Aeneadák szavukat szegvén a kötést letagadják.
Én megvívok. Atyám, áldozz, készülj fel a frigyre!
Vagy letaszítja a Tartarus-éjbe ma Ázsia dardán
Jöttmentjét ez a jobb - a latin szemlélje csak ülve -,
És a közös szégyent szablyám egyedül teszi jóvá,
Vagy pedig ő győz, és neki lesz Lávínia párja.”
    Mélységes higgadtsággal szól erre Latínus:
“Ó, jeles ifju vitéz, szívedben a hősi erények
Bármi magas heven is forrnak, nekem az legyen illő:
Intselek és eseted mindegyre remegve latoljam.
Rád vár Daunus atyád birodalma, a sok, nagy erővel
Megvítt vár, s kebelét, kincsét felajánlja Latínus;
Él hajadon, nem közrangú, más is Latiumban
S Laurentum mezein. Hagyd, hadd mondjam, keresetlen
Szóval, amit nehezemre esik, de fogadd csak eszedbe:
Adni nekem, ki előbb is már megkérte, olyanhoz,
Lányom nem lehetett, ég-föld egyaránt igen intett.
Ámde szerettelek, ez győzött, győzött a rokon vér
S bús nőm könnye, hogy eltéptem minden köteléket:
S vőm jegyesétől megfosztván, vad harcba merültem.
Hogy mi nyomor, Turnus, mily háboru kerget azóta,
Látod, hisz te kivált kínlódsz, és mekkora bajtól!
Két rémes vészben vesztvén, csak e vár fala védi,
Úgy-ahogy, ítalus érdekeink; habjával a Thybris
Vérünktől meleg, és csontunktól őszek a síkok.
Jaj, de miért habozom? Mily téboly tépdesi elmém?
Hát ha lehulltán Turnusnak kész úgyis az alku,
Mért ne, amíg életben van, hagyjak fel a harccal?
Mert mit mond a rokon rutulus, mit Itália többi
Népe, ha még én hajszollak - csak a sors be ne váltsa -
Halni, holott lányom kérted feleségül előtte?
El ne feledd, ez a harc kétes; koros édes apádon
Hát könyörülj, akit Ardea zár, ott búsul utánad,
Messzi hazátokban.” De beszéde nem oltja haragját
Turnusnak, sőt gyújtja, s a gyógymód csak betegíti.
Végre, ahogy szavakat lel, ilyen válasz fakad ajkán:
“Vesd el, amely, te derék, gyötör értem, esengek, a gondot,
S hagyd a dicső hírért feltenni cserébe halálom.
Bánni gerellyel, atyám, jobbunk kirepíteni kardot
Még nem erőtlen; a vér, ha sebet mi ütünk is, előtör.
S anyja se jő le, az isteni nő, a futót betakarni,
Asszonyi gonddal felhőkbe s híg pára-lepelbe.”
    Ám a királyné megrettenve az új hadi hírtől,
Sírva vejére borul s így esd, alig élve, a zordhoz:
“Turnus, e könnyekre s ha Amáta iránt szived érez
Tiszteletet, kérlek - sanyarú vénségem egyetlen
Gyámola te s vigaszom, díszünk, aki védve Latínus
Roskadozó házát, az egész birodalmat is őrzöd -
Szűnj meg a teucrusszal folytatni viszályod ezentúl.
Bármi baj ér a csatán, ugyanaz fog sújtani, Turnus,
Engemet is; veled együtt kell elhagynom e gyűlölt
Életet: Aeneást vejemül, mint rab, sose lássam!”
Hallva szülője szavát Lávínia, könnye kibuggyan
S lángba borult arcán lecsorog, mely e nagy pirulástól
Egy csupa tűz már, és képét elözönli hevével.
Mint amidőn csigavér cseppen le az indus ivorra
Vagy ha a rózsák közt a fehér liliom szine rőt lesz,
Arca a lánynak is úgy látszott változni szinében.
Szítja szerelme amazt, a szüzet szeme nézi merően;
Kész már küzdeni, majd kurtán szólítja Amátát:
“Ó ne kisérts, anya, könnyeddel, kérlek, s ily igékkel,
Engem, akit verekedni a vad Mars unszol amúgyis;
Mert a halált Turnusnak sincs halogatni hatalma. -
És te meg, Idmón, menj, add tudtul a zsarnoki phrygnek
Nem békés szavaim: ha a holnapi hajnal az égre
Rózsa-vörös fogatán felhajt, vörheny ragyogásban,
Teucrusait rutulus népünkre ne küldje, a teucrok
És rutulok közt szűnjön a harc; döntsünk mi csatázva,
S ott a mezőn kéressék meg Lávínia, vérrel.”
    Ily szavakat szólott, azután szaporán fut a házba,
Már paripáit akarja s örül, hallván nyihogásuk;
Pílumnust tisztelte viszont velük Óríthyia,
Színük a hó színét, a szelet megelőzte futásuk.
Körben a fürge lovász-sereg áll, fésülve sörényük
És veregetve a tomporukat teknős tenyerükkel.
Ő ezalatt aranyos, halavány rézzel merevített
Vértet köt vállára, kezébe pedig veszi kardját,
S pajzsba karolva kitűzi piros, két-szarvu taréját;
Szablyáját Daunusnak a Tűz Ura adta egyébként,
Isteni atyja, a hév pengét megmártva a Styxben.
Majd a nagy oszlop alatt, a terem közepére letűzött,
Auruncus-vér Actortól zsákmányul elorzott
Szörnyü gerelyt veszi fel szilajon s ezt mondja, kezével
Rázva: “Jövel, kopiám, akihez sohasem folyamodtam
Hasztalan én, az idő sürget: hajdan ha nagy Actor,
Most Turnus maga hord. Ó, hagyd testét odavágnom,
Hadd nyúzzam le erős kézzel, tépjem meg a vértjét,
S mirrhától csepegő, hevitett vassal fodorított
Fürtjeivel hadd hulljon e phryg fél-férfi a porba!”
Ily harag űzi az őrjöngőt, csupa láng tüzes arca,
S messzi ragyogva, szilaj szemeit felgyújtja a villám:
Mint amidőn bika, hogyha hevül tusakodni, ijesztőn
Elbődülve, dühét szarvába helyezni igyekszik
S ront a fatörzseknek, csapkod fel a légbe boszúsan,
S rúgva a port a porondon, a harcot ekép gyakorolja.
    Anyjától nyert fegyvereit forgatva a szörnyű
Aeneás ugyanígy készül közben viadalra
S szítva szivét örvend, ez az alku kiirtja viszályuk.
S már biztatja barátait és a letörtet, Iúlust:
Ím, ez a sors, és megfontolt üzenettel a béke
Pontjairól, fejedelmi Latínushoz követet küld.
    Ám a hegyeknek a másnap alig hintette be ormát
Fényeivel, s a habok fenekét, feltartva az orruk,
Tűz-lehelő paripái alig hagyták el a Napnak:
Mérik máris a harci helyet, készítve középen,
Teucrusok és rutulok, nagy váruk alatt, a falaknál
S tűzhelyet, és gyepből raknak közös isteneiknek
Oltárt is. Mások fejüket beborítva babérral
S kötve kötényt a vizet hordják, élesztik a lángot.
S tódul az ausonidák hada már, a kapun kiözönlik
Kopjás tömkelegük. Valamint teljes csapatával
Trója s a tyrrhének más-más fegyverzetü népe
S annyi a vas rajtuk, mint hogyha merész viadalra
Hívná őket Mars. De sürög seregük sürüjében
Sok vezető is, aranybársony köpenyére kevélyen,
Mint vad Asílas, az Assaracus főtörzsbeli Mnéstheus
És Messápus, a ló-betörő, Neptúnus e sarja.
Majd hogy a kürt jelet ad, vágtat valamennyi helyére,
S vágva a földbe vasuk, leteszik melléje a pajzsot.
S dől a kiváncsi anyák, fegyvertelenül jön a köznép,
Sőt rokkant öregek tömege s tornyokra, tetőkre
Kúszik fel, vagy mint sokan, áll a magas kapuszárnyhoz.
    Csakhogy a csúcsra, melyet most mondanak Albai Hegynek -
Ám azidőben nem volt még neve, fénye, se híre -,
Fellebben Júnó s a lapályra lelátva Latínus
Várát nézi s a két, trósz és laurentumi, hadsort.
Majd Turnus nővéréhez kezd szólani sebten,
Zúgó csermelyek és tavak úrnőjéhez az úrnő,
Mert, miután szűzességét elorozta, e ranggal
Lepte meg őt Jupiter, legfőbb fejedelme a mennynek.
“Nimfa, te, kit keblünk oly igen kedvel, habok éke,
Tudhatod, én valamennyi latin szüz elébe helyezlek,
Kik csak a tágszívű Jupiter hűtlen heverőjén
Megháltak, s örömest ide vettelek égi mezőnkre:
Bánatod értsd meg ezért, s engem, Júturna, ne vádolj.
Míg Latium pártján látszottak lenni a párkák,
S védte a végzet is, én Turnust és váratok óvtam:
Ám nem egyenlővel küzd most, úgy érzem, az ifju,
Napja a párkáknak közeleg, les rá vad erőszak.
Hát e tusát, e frigyet szemeim szemlélni se tudják.
Hogyha merész vagy ezért valamit cselekedni öcsédért,
Tedd, hiszen így illik. S e homályba talán derü lobban.”
Még ki se mondta, midőn fölsírt Júturna zokogva,
És gyönyörű kebelét verdeste vadul keze. Csakhogy
“Nincs ma a könnyre idő - szólott sáturnusi Júnó -,
Fuss szaporán, s az öcséd, ha ugyan lehet, óvd a haláltól,
Vagy támassz te tusát és tervüket, alkujuk elrontsd.
Hátamat én tartom.” Lángot lelkében eként gyújt,
Majd tovahagyja a tűnődőt szive bús zavarában.
    Jönnek az országfők, jön a súlyos testü Latínus
Négyfogatán ezalatt, akinek feje fénylik a kétszer
Hat szinarany sávtól, mely mint ősének, a Napnak
Címere fogja körül; Turnust két hószinü húzza,
Két széles vasu lándzsáját úgy rázza kezében;
Arra meg Aeneás, ősatyja a római fajnak -
Testén mennyei vért, paizsán tündöklik a csillag -,
S Ascanius, másod-rendbéli reménye a roppant
Rómának, jön a táborból, egy tiszta ruhájú
Főpap után, ki parázs máglyákra helyezni nyiratlan
Bárányt visz, valamint malacot, sörtés koca sarját.
Majd mialatt markuk sós lisztet szór, s a szemükkel
Fordulnak nap költe felé, barmok feje búbját
Késsel megjelölik, poharuk pedig öntik a tűzre.
S Aeneás, a kegyes, könyörög, gerelyét kiröpítve:
“Légy nekem esdeklőnek most, ó, Nap, te bizonyság,
S Föld, te, kiért sodródtam e sok sanyarú siralomba
S messzeható, te, atyám, de te is, sáturnusi hitves
(Már szelidül - szelidülj, úrnőm!), valamint ki parancsolsz
Nagy hatalommal a háborukon, te dicső atya, Mávors;
S források, folyamok, titeket hív szám, a nagy égnek
Lényeivel, meg a kék habözön fenekén lakozókat:
Hogyha netán Turnus győz itt diadallal, az auson,
Akkor a vesztesek Éuander várába vonulnak,
S nem marad itten Iúlus, nem kel az aeneadáknak
Népe se kardra, s e hont vassal többé sose dúljuk.
Ám ha nekünk nyeri meg Mars istent Győzelem asszony,
Mit bizonyosra veszek, s adják is az égi hatalmak,
Egy italust se vetünk teucroknak alá s uralomra
Sem török én: e legyőzetlen két nemzet egyenlő
Szent törvények alatt a frigyet megkösse örökre.
Isteneket, vallást adok én, - hatalomra, hadügyre
Gondja Latínus ipamnak lesz; míg nékem a teucrus
Várat emel, melynek Lávínia fog nevet adni.”
Így szólt Aeneás; de szavát folytatja Latínus
S nézve magasba, kinyújtja kezét, föl a csillagos égnek:
“Mint te is, Aeneás: a habokra, a földre s a mennyre
Esküszöm és Jánusra s a két látónai sarjra
És ama lenti erőkre s a zord Dís szent kapujára;
Halld meg, atyám, ki egyezséget mennykővel erősítsz.
Illetek, ím, oltárt, köztünk a tüzet - jövel, isten:
Ítalus ezt a frigyet, békét bontván, sose bántsa,
Bárhova hajlik a sors; engem pedig ebben erőszak
Nem győzhet le, borítsa be bár a világot özönvíz,
Vagy süllyedjen a Tartarus-éj fenekére a mennybolt;
Mint e jogar - miután jogarát épp fogta kezében -,
Árnyatadó könnyű lombot többé sose sarjaszt,
Mert a vadonban a vas tőből lemetélte a törzsről
S ágait és héját és anyját elveszitette,
Hogy csak volt fa: ma műgonddal remekelt arany-ékszer,
Mely díszül szolgál a latin fejedelmi atyáknak.”
Így ígértek a főbbek előtt frigyet ők, ily igékkel,
El nem enyészőt, egymás közt. Majd tűzre szokásként
Szentelt barmaikat vetik és belezik ki a bendők
Még élő zsigerét, teli tállal avatva az oltárt.
    Ám a rutul már rég fölmérte, közöttük a párbaj
Nem lesz egyenlő, és szivükön szilaj indulat erjedt;
S főként, hogy közel is látták, milyen össze nem illők.
Mit halk lépteivel táplál Turnus: jön az oltárt
Ájtatosan, szemeit leszegezve imádni, s az arca
Oly beesett és oly holt-halvány ifjui képe.
Hallva a nővér, mint terjed, Júturna, beszédjük
És hogy a köznépnek mint kezd változni kedélye,
Ront a tömeg sürüjébe Camers képében azonnal,
Kit híressé tett főrangu családja, vitézlő
Atyja, pedig maga is rettentő rémes a harcban,
Ront a tömegbe tehát, és értve ugyancsak a módját,
Költi a legszörnyűbb hireket s így izgat, e szókkal:
“Nem szégyen rátok, rutulok, hogy elesni egy embert
Küldötök annyi helyett? hát számra s erőre mi tőlük
Elmaradunk? Im, a trósz itt van, meg a végzetes arcas
Had s az egész Turnust gyülölő Etrúria bezzeg!
Föl, fele része elég, ha csatába csapunk, csapatunknak.
Mert ki magát ma az istenek oltárán felajánlja,
Ő sose hal meg a nép ajkán, hire felhat az égbe:
Ellenben mi, kik itt pihenünk lomhán a lapályon,
Elvesztvén e hazát, nyöghetjük a büszke bitorlót.”
Így szította, e szókkal mind szilajabbra az ifjak
Szíveit ott, míg zúgás nem támadt a tömegben;
Máshogyan érez már latin és laurens, valamennyi.
És kik imént fegyvernyugvást, a hazára reméltek
Hullani fényt, kardot követelnek most, hogy az alkut
Felbontsák, Turnus nyomorult sorsán szivük úgy fáj.
    Még jobban hat rájuk utóbb Júturna, ki fentről
Oly jelet ad, melynél az itáloknak soha semmi
Rá nem szedte csudájával dúlt kebleit inkább.
Szállt ugyanis Jupiternek a rőt mennyből le s a parti
Szárnyasokat kergette fakó keselyűje, megűzvén
Nagyhangú hadukat, mikor egyszer csak tör a vízre
S horgas karmaival deli hattyút kap föl az ádáz.
Ámul a nép, italus csapatuk, de csoportja csap íme
Vissza - csodás látvány - csattogva a vadmadaraknak,
Hogy szárnyuk felhőjétől besötétül az égbolt,
Ellenségük eként űzik, míg túlerejükre
Körme közül terhét a folyóba nem ejti a súlytól
Lankadozó, s tova nem tűnik magasában a mennynek.
Jó jelként a rutul mindezt üdvözli zajongva
S kapnak a kardok után; de Tolumnias érvel, a látnok:
“Ez volt, ez vágyam netovábbja, melyért esedeztem.
Értelek ég, rád ismertem; hát föl, ti szegények,
Én leszek, én a vezér - fegyvert! hisz e vadszivü jöttment
Mint ijedős ludakat rémít titeket ma hadával
S pusztít partotokon. Pedig ó, perdülni fog innét,
Mélyre bocsátva a vásznat még! Hát egy akarattal
Sorba, sürűn, s elvett uratok védjétek e vészben!”
Szólt és törve előre, vasát veti szemben, az ellen
Tömkelegébe; süvöltve suhan s átvágja a somnyél
Bizton a légörvényt. Mire lárma riad, zavarodnak
Pad-soraik tüstént, és támad tűz a szivekben.
S száll a vas - és szemben szép ifjak, számra kilencen
Álltak amott, akiket valamennyit a tyrrheni asszony
Szült, arcádi Gylippusnak hű hitvese hajdan,
Hát egyiket, hol a hímes öv épp horzsolta a csípőt,
Ott, hol a csatba harap derekán két vége a szíjjnak,
Egy ragyogó gerelyű s termetre tekintve kiváló
Hőst átver bordái alatt s üt a sárga homokba.
Ámde a bajnoki testvér-had, dühre gyúlva e gyászon,
Részint rántva acélt, részint kelevézzel a kézben,
Ront vakon arrafelé. Rájuk pedig íme lezúdul
Laurentum serege. S döl a trósz ismét sürü sorban,
Majd az agyllaiak s ama cifra-ruhás raj, az arcas.
Egy vágy szítja szivük, vassal végezni ügyükben.
S omlik az oltár is, viharos dzsida-vész tör az égre,
Mely mint vas-zápor zúdul le megint a mezőre,
Míg az edényt s a tüzet mentik. Maga is viszi megvert
Isteneit s menekül, hogy a frigynek vége, Latínus.
Mások amott szekerük szerelik, pattan paripára
Társa, avagy talpon terem és kiragadja a kardot.
Messápus pedig Aulestés tyrrhén fejedelmet -
Hord fejedelmi cimert - rémíti lovon nekirontva,
Hogy megszegje szövetségük; s a szegény, ahogy erre
Visszaszökell, lebukik, beleesve mögötte a tűzbe,
Fejjel ivelve, hanyatt. Odatör dühben égve azonnal
Messápus s otromba vasát belevágja a váltig
Esdeklőbe vadul s így szól meredek lova hátán:
“Ez megkapta, a mennynek eképp áldozni ma illőbb!”
Fut s a meleg tetemet kirabolja az ítalus erre.
Ám útjukba kerül s a kezébe ragad Corynaeus
Egy tüzes üszköt az oltárról s Ebusust, aki tör rá,
Arcul sujtja, amint le akarja kaszálni; kigyullad
Hosszu szakálla s bűzt áraszt. Mire most maga lendül
S ballal a rémült ellenfél fürtjébe ragadva,
Míg testét térddel nagy erővel a földre feszíti,
Átveri vad szablyája szivét. Podalírius Alsust
Űzi kivont karddal közben fenyegetve, a pásztort -
Ott fut a hadsor előtt, a dzsidák közt ez; de a bárddal
Visszafelé vág most, a fejét állig behasítva
Ellenségének, hogy a vér vértjét elözönli.
Arra nehéz nyugalom zuhan, és beborítja vas-álom
Pilláit, szeme lángja pedig fagy a végtelen éjbe.
Puszta kezét kegyes Aeneás felemelve azonban
Hívja a harcosokat, harsány hangon, hajadonfőtt:
“Hé, hova futtok? e visszavonás mi közöttetek újra?
Ó, szűnjék a harag! hisz szerződtünk, a szabályok
Mind megszabva; nekem szabad itt egyedül verekedni,
Hagyjatok, és szivetek ne szorongjon ezért; e szövetség
Szent ma karomtól lesz; Turnust nekem adta a menny már.”
Míg ily igéket mondott, míg így szólt, szava közben,
Ím, suhogó szárnyas nyíl szállt száguldva a hősre, -
Hogy ki kezéből jött, mi vihar repitette le, rejtély,
Nem tudjuk, hogy e nagyszerü hírt a rutulnak a vaksors
Hozta, vagy isten: a tett ragyogó fényét fedi fátyol,
Aeneáson ütött sebbel nincs hős, aki henceg.
    Turnus a harcból Aeneást hátrálni s a hadfők
Rémületét látván lobban vad örömre azonnal;
Kéri lovát, kardot követel, kocsijára kevélyen
Föllendíti magát, és már markában a gyeplő.
S míg tör előre, ad át sok erős daliát a Halálnak,
Mást félholtan hemperget, hadakat tipor össze
Ménjeivel s elvett gerelyük veti rá a futókra.
Mint a szilaj Mávors a hideg Hebrus vize mentén,
Hogyha vadul paizsára csap és bomlott paripáin
Vágtat a harcba, s azok megelőznek a tág tusa-téren
Déli szelet, Zephyrust, hogy döng dübörögve a távol
Thrácia körmük alatt, míg körben a szörnyü Szorongás
És a Harag s a Hamisság fut, kísérve az istent:
Így veri Turnus is, ily tüzesen, párás paripáit,
Át a hadak közepén, gyarlón gúnyolva legyilkolt
Elleneit, s a futó pata szórja-szitálja a véres
Harmatot, és a homok vértől iszamós, hol iramlik.
S már Sthenelust is elejtve Pholust öli meg Thamyrusszal,
Kettejüket közel-, azt táv-harcban verve le, s omlik
Glaucus, az Imbrasida s testvére Ladés, kiket atyjuk,
Imbrasus, egyformán tanitott Lyciában a harcra,
Küzdeni kézzel mint paripán megelőzni az orkánt.
Másfelöl Eumédés tör az öldöklés sürüjébe,
Harcairól hirhedt fiu-sarja a régi Dolónnak,
Névre nagyatyja, de szívre, erőre az apja utóda,
Atyjáé, ki midőn danaus sáncokhoz elindult,
Mint kém, koncul a Pélídés kocsiját követelte;
Tydidés mást szánt adományul azonban e gőgért,
Hogy nem akarja Achillésnek paripáit azóta.
Ezt, hogy a sík téren Turnus meglátta a réten,
Könnyü gerelyt vet a híg levegőn legelőbb is utána,
Majd fékezve lovát, lendül le a kétfogatúról,
Az döl alá s elalél, ő meg nekiront s a nyakára
Hágva, a villámló kardot kicsavarja kezéből
S míg torkába hasít mélyen, még mond ily igéket:
“Melyre hadat hoztál, ime Hesperiát, e mezőket
Mérd fel, trójai, fekve: falat pedig így rak, e díjat
Kapja, ki szablyát vonva velem viadalra mer állni.”
S társa lesz Asbytés, a kemény kelevéz veri mellé,
Így jár Thersilochus, Chlóreus, Sybaris, de Darés is,
Végre, akit bokros paripája dobott le, Thymoetés.
Mint amidőn édón Boreás fölüvölt viharával,
Zúgva az aegei tengeren, és töri habja a partot
S hol nekifekszik a szél, menekülnek az égen a felhők:
Turnus elől is eként inal el, valamerre viharzik,
S fordul a had, fut a sor; de az ár őt is viszi-vonja,
S míg száguld a szekéren, a szél veri vissza taréját.
Ám a vad ordítást Phégeus nem tűri e dúlást,
Szökken elé szekerének, a gyors paripák zaboláját,
Habzó szájuknál, jobb kézzel félrecsavarva.
S függ az igán, a fogat hurcolja, miközben a széles
Lándzsa surolja, ahol fedezetlen a teste, de kettős
Vértjén is behatol, bőrén könnyű sebet ütve.
Mégis, az ellenfélnek emelt pajzzsal nekitámad
És a segítséget vont kardjától hiszi nyerni,
Csakhogy a tengely, a fürge kerék tüstént tovarántja
És a porondra taszítja hanyatt; tör utána azonban
S vágja le vértje szegélye felett a fejét, sisak-aljnál,
Hagyva a téren a holt-tetemet hempergeni Turnus.
    Míg Turnus diadallal eként vérengzik a síkon,
Mnéstheus Aeneást azalatt hűséges Achátés
S Ascanius karján sebesülten a sánc fele húzza:
Lépését hosszú lándzsával váltja a bajnok.
Dúl-ful, a tört vesszőt ki akarja csavarni hegyestől,
Azt követelve, tegyék, ami leghamarabb hoz eredményt:
Széles szablyával nyissák ki sebét, hogy a nyílhegy
Rejteke táguljon, s őt küzdeni visszabocsássák.
Fut közben Phoebus kedvence is, íme, Iápys
Íasidés, akit úgy megkedvelt egykor Apolló,
Hogy nekiadta s örömmel ajándékul tudományát,
Látnoki lelkét, lantját és hozzá sebes íjját.
Ámde kitett atyján inkább vágyván könyörülni,
Ő a füvek titkába merült el, az orvosi tanba,
S ment csak e csendes művészet hír-nélküli útján.
Áll csikorogva tehát, iszonyú gerelyére hajolva
Aeneás vadul, ott a fiuk roppant hada körben
És szomorúan Iúlus; a könny rá nem hat azonban.
Paeoni hátra dobott köpenyében az agg pedig izzad,
Phoebusi gyógyító fűhöz folyamodva hiába,
S hasztalanul huzogatja kezével a nádat is egyre,
Csak forgatja a vas végét foga közt a fogónak.
Ámde sikert sem a sors nem nyújt, sem az orvos-Apolló;
S már a mezőn, künn, mind iszonyúbb lesz a szörnyü szorongás,
Mindinkább közelít a veszély. És porba borulni
Fönn az eget, lovasok rohamát látják s a palánkba
Hullani lándzsa-esőt. Keserű jaja felhat a mennyig
Közben a vad viadalt vívó s eleső daliáknak.
Ám fia méltatlan kínján megesik Venus ekkor
És szed a krétai Ída hegyén vérszínü virágú
Dictamnust, dúsan-húsos levelekkel a szárán;
Ismeri jól minden vad-kecske is ezt a növényt, ha
Szárnyas nyíl reked olykor meg hátuk közepében.
Hát egy ilyennel jön, testét sürü ködbe takarva
Most Venus; és a tükörfényes, vízzel teli tálba
Lopja titokban, sőt tölt enyhetadó, folyadékony
Ambroziát is rá s illat-lehelő panacéát.
Mit se gyanítva a vén, e kenettel itatja Iápys
Át a sebet, mikor egyszer csak megszűnnek a kínok
Teste fölött, sebe mélyéből lohad ömleni vére.
S már keze mozdulatára, alig késztetve, a nyílhegy
Enged, a régi erő tér vissza megint a tagokba.
“Kardot a hősnek! mit vártok? hamar! - izgat Iápys
S szívük az ellenség ellen maga szítja először.
“Ezt nem eföldi erő, nem a gyógytudomány cselekedte,
Aeneás, de nem is jobbom segitett ki bajodból:
Nagy harcodra nagyobb hatalom küld vissza, egy isten.”
Vágyva csatázni a hős, aranyos saruit köti tüstént
Talpa alá és már csóválja kezében a lándzsát,
Majd hogy a pajzs balján, páncélja feszül derekára,
Ascaniust így, fegyveresen, szívére szorítja
S szól, a sisakvason át csókját ajakára lehelvén:
“Légy a valódi vitézségben követőm s az erényben,
Ám a szerencsét másoktól lesd el, fiu. Jobbom
Most e csatán megvéd és majd nagy örömre vezérel.
Csakhogy, amint érett kort érsz, ne feledd felidézni,
És eleid szem előtt tartván, mi legyünk a szivedben,
Aeneás atya és Hectór nagybátya a példa.”
    Ily szavakat szólott és ment a kapun ki ijesztőn,
Rázván rettenetes gerelyét; sürü sorban utána
Tör Mnéstheus, Antheus, valamint kiürítve a tábort
Hívei mind. Porköd csap fel feketén a mezőről,
És a porond a paták dobogásától dübörög, reng.
Látta a töltésről Turnus, látták rohanásuk
Ausonai s csontig metsző iszonyat hasitotta
Át a hadat; de latin részen Júturna, ki hallja
S érti először e zajt, a futást ő kezdi ijedten.
Száll ezalatt feketén seregével a síkon a bajnok.
Mint amidőn zivatarfelhő tör a partnak a tenger
Habjain át, ha vihar támad, s a paraszt, az esendő,
Retteg előre, hogy ó, a gyümölcsfákat kicsavarja,
S elvervén a vetést, lesz meddő messzire minden;
Hisz száll hirnöke már, ott vijjog a szél a fövenynél:
Így tör a rhoetéumbeli hadvezető csapatával
Ellenségeire, s tömör ékbe tolul, sürü sorba
Mind. Thymbraeus eként öli meg karddal nagy Osírist,
S Arcetiust Mnéstheus, Epulót elemészti Achátés,
Míg Gyas Úfenset; de Tolumnius is döl, a látnok,
Ő, ki az ellenségre vasát legelőször ütötte.
Erre eget ver a zaj, s ujból a rutul fut a réten
Visszafelé, menekülve poros hátuk mutogatván.
Ám szaladót nem méltat most agyonütni a bajnok,
Sem gyalog összecsapót, vagy rá kelevézt kihajítót
Nem kerget; csak Turnus, akit nyomon üldöz a porban,
Őt egyedül kívánja csupán viadalra kihívni.
Borzad a bajnoknő, Júturna ezen, szive dermed,
És a lovak gyeplői közé letaszítja Metiscust,
Turnusnak kocsisát, ott hagyva heverni a rúdtól
Messzi kivágódót; és már maga fogja a kantárt,
Mása Metiscusnak hadi vértre, beszédre, alakra.
Mint ha a dús uraság fényes házában a füsti
Fecske, a tágas tornácot beröpülve, körülszáll,
Hogy fecsegő fészkének kis legyeket s eleséget
Hajtson föl, s a nyitott csarnokba csap ím csicseregve,
Vagy ki az udvari tóra: eként száguld szekerével
Ellenségei közt Júturna a gyors paripákon,
Hol hátrébb, hol elöl mutogatva örömteli öccsét,
Kit hogy mentsen a párbajtól, jó messze visz onnan.
Ám hogy elévágjon, nem rest kanyarogni körökben
Aeneás sem, a vert hadon át nyomon űzve s üvöltő
Hangon híva a hőst. Valahányszor azonban a szélgyors
Méneket éri utol, vagy akár csak látja az ellent,
Félrecsap, és fogatuk Júturna vezéreli vissza.
Jaj, de mit is tehet ő? habozik hánykódva, hiába,
Százfele szaggatják szívét, szét-tépve, a tervek.
Közben a könnyeden arra-futó Messápus, acélos
Végű két ruganyos kelevézéből, melyek éppen
Baljában voltak, jó célzással kivet egyet.
Aeneás fékez, féltérdre ereszkedik, óván
Pajzsával testét; de sisakjának leragadta
Mégis a fürge gerely tetejét, horzsolva taréját.
Most gerjed dühre csak, miután felszítja e fortély,
S lát lovakat-szekeret külön útakon egyre kitérni:
Híva szegett frigyük oltára s Jupiter tanuságát,
Hát tör a sűrübe végre, s mert Mars is vele, szörnyű,
Vad viadalt támaszt, semmit-senkit se tekintve,
És minden fékét bősz szívének megereszti.
    S most ki dalol nekem isten e sok könnyről, ki tud annyi
Vérről, vagy vezető vesztéről vallani versben,
Kik hol a trójai hős, hol Turnus elől menekültek
Végig a síkon? hát ily vad vésszel veri kedved
Népeidet, Jupiter, kik örök békére hivattak?
Aeneás a rutul Sucrót - legelőbb e tusától
Torpan a teucrus iram - hosszan nem húzva a harcot,
Odalt, hol menten mezsgyét nyit a kard a halálnak,
Bordáin veri át, zord szablyát szúrva szivébe.
Míg Amycust, kit a ló levetett, Turnus, de Diórést,
Öccsét is, gyalog űzi, s amazt hosszú kelevézzel,
Jöttében döfi át, ezt karddal, majd kocsijára
Fűzve leszelt, vértől csepegő fejüket, tovaszáguld.
Ám az előbbi Talost öli már, meg a hősi Cethégust
És Tanaist, egy harcban mindhármat, Peridía
Sarját végül, echíoni vér bús-szívü Onítést.
Közben a másik hős a lycus testvéreket irtja -
Jöttek Apolló rétjeiről - meg az ifju Menoetést,
Harc-gyülölő arcast, aki élt kicsi házban, a habzó
Lerna halas táján, hálója után, a nagyokkal
Mit se törődve, s az apja is úgy bérelte a földjét.
Mint amidőn tűz mar, több ponton a száraz avarba
És a borostyántól ropogó bokrok sürüjébe,
Vagy mint hogyha magas bércről a lapály fele törnek
Tajtékzó folyamok harsogva-dörögve, s az úton
Mindent elseper áradatuk: kaszabolni e kettő,
Turnus s Aeneás így ront; most szítja szivük csak,
Most a düh, és soha-nem-riadó kebelük veti széjjel,
Mindegyikük sóváran csak sebet osztani vágyik.
S már az utóbbi megint öl: Murránust, ki sok ősét
Hányta fel és fejedelmi latin vérét, meg ükapját,
Egy kősziklának szörnyű szirtjével a földre
Sújtja hanyatt; a kerék tüstént tovarántja a hámfák
És a kötőfék közt, robogó paripái pediglen,
Már nem ügyelve uruk, sürü körmükkel letapossák.
Míg az előbbi a szörnyü, heves Hyllust, ki reátör
Dobja halántékon, hol arany fedi védve, vasával;
Áthasad ott a sisak, velejében akad meg a kopja.
Téged sem tud Turnustól megmenteni jobbod,
Hősszivü gráj, Crétheus. De az égilakók se Cupencust
Aeneástól, kardja előtt maga tárta ki keblét,
Réz-paizsában védelmet nem lelt az esendő.
És e lapály Laurentumban látott lezuhanni
Téged is, Aeolus és hátadra hanyatlani hosszan;
Elhulltál, te, akit nem bírt se hadával az argív,
Sem Priamus hona feldúlója megölni, Achillés;
Itt várt rád a halál, és míg házad magas Ídán,
Áll Lyrnessusban palotád, Laurentum a sírod.
S már valamennyi latin, minden dardán, az egész had
Összevegyül, valamint Mnéstheus, hősszívü Serestus
És Messápus, a ló-betörő, meg a bátor Asílas:
És tuscus sorok, Éuander hadi-szárnya, az arcas,
Mint kitelik tőlük, kaszabolnak egész erejükkel
S nincs nyugalom, se szünet, szörnyű viadal tüze tombol.
    Aeneásnak ily eszmét súg most anyja, a Legszebb:
Induljon sebesen seregével a vár, a fal ellen,
És rémítse meg ott a latint viharos rohamával.
S ő, ahogyan szeme járt le-föl, és a hadak sürüjében
Turnus után nyomozott, megpillantotta a várost,
Még békén, büntetlen, e vad viadalban is épen.
Hát iszonyúbb vésznek villan föl képe agyában.
Mnéstheust, Sergestust valamint a vitézi Serestust,
Hívja vezéreit és megy a dombra, hová gyülekeznek,
Pajzsukat és gerelyük nem téve le, sűrün a teucrok.
Ő pedig így szól köztük a felhányt domb tetejéről:
“Tenni szavam ne halasszátok, Jupiter velem érez,
S hogy túl gyors e határozatom, helye nincs habozásnak.
Én ma Latínus felvárát, e viszály okozóját,
Hogyha igámba nem adja magát, kijelentve: legyőzték,
Földúlom, füstös fedelét fektetve a földre.
Vagy tűrjek, míg Turnusnak tusakodnia tetszik
Újra velem, s aki vesztes volt, viadalra előlép?
Mert ez e gyilkos harc legfőbb oka, kútfeje, társak.
Fáklyát hát, fürgén, a frigyet láng vívja ki ismét!”
Szólt, s a hivek hevesen, mint egy ember, tömörülnek
Ékbe legott és törnek a sáncok alá, sürü sorban.
Egyszeriben tüzek és tűnnek fel azonnal a hágcsók.
S van ki a várkapuhoz vágtat, hogy az őröket ölje,
Kardra kap és az eget feketíti nyilakkal a többi.
Aeneás legelöl: fölnyújtja közöttük a falnál
Két karját, harsány hangon korholva Latínust,
Istene rá tanu, kénytelenül kaszabol ma megintcsak.
Ám az itál másodszor tör frigyet, ellene kelvén.
Erre a rémült polgárok két pártra szakadnak;
Van, ki a vár kapuját kívánja a dardanidáknak
Föltárni s vonszolja magát a királyt is a falra,
Van, ki viszont fegyvert ragad és rohan óvni a bástyát:
Mint likacsos tajtékkőnek mélyén ha a méhrajt
Felfedezi s füstöt fú rá, fojtósat a pásztor;
Féltik az életüket s a viasz-várban szaladoznak
Föl-le ijedten azok, feni mind nagy zúgva fulánkját;
Terjed a mérges bűz zugolyukban, a szirtodu hangzik
Zűrzavaros zajtól ezalatt, s az eget fedi füst már.
    Csakhogy az elcsüggedt latinokra egyéb baj is omlott,
Mely gyászával egész váruk feldúlta fenékig.
Mert a királyné tornyából közelegni az ellent
S törve a falra, tüzet hajigálni tetőire látván,
Míg rutulus sereget sehol és Turnust se hadával:
Véli szegény, elesett a viszály viharában az ifjú,
Hát esze vesztve e vad keserűségtől, kiabálni
Kezd, korholva szivét, hogy kútfeje mindeme kínnak
Ő maga, s összebeszél mindent bús bánata balgán,
S tépve le testéről, mert már kész halni, a bíbort,
Rút elhunytához hurkot köt fenn a gerendán.
Jutva fülébe az árva latin lányoknak e rémtett,
Szőke haját, rózsás arcát Lávínia tépni
Kezdi kezével köztük, mind követik körülötte
Esztelenül, zokogásuktól zeng messzi a csarnok.
Innét várukban végigfut híre a gyásznak,
Csügged mindenki, s leplét szaggatja Latínus,
Városa végveszedelmén és felesége halálán
Megriad, ősz fürtjét mocskos porral telehintvén
S marcangolja magát, mért is nem hívta be régen
S vette a dardán Aeneást, mint szánta, vejéül.
    Bajnoki Turnus eközben künn, szélén a lapálynak
Űz, mind lassabban, néhány loholót: a lovakban,
Gyors iramukban azonban már csak alig leli kedvét.
S íme setét borzalmaknak keserű zokogását
Hozza feléje a szél, figyelő füleit pedig éri
Felbolydult váruk szomorú lármája, siralma.
“Jaj nékem, mi riasztó gyász pusztít palotánkban,
Vagy mi e vad zúgás, mely a városból idehangzik?”
Szólt és kapva a kantárhoz, kábulva megállott.
Erre Metiscusnak képében, mint paripáit
És szekerét kormányozta s tartotta a gyeplőt,
Nénje felelt, a kocsis: “Fiait Trójának e részen
Űzd, hol a gyors győzelmeknek tárul tere, Turnus;
Van, ki a várat karjával még védeni tudja.
S Aeneás ha viszályt kelt és tör az ítalusokra,
Ölni a teucrust vad kézzel közben mi se késsünk.
Száma csatáidnak nem lesz, sem fénye csekélyebb.”
Mondja megint Turnus - - -
“Ó, tudom én, ki vagy, attól már, néném, hogy e harcba
Ártva magad, kezdted csellel földúlni frigyünket,
Isteni nő, nem csalsz hát meg. De ki küld az Olympus
Ormairól és mért sarkall e cudar siralomra?
Látnod tán sanyarú végét gyász-sorsu öcsédnek?
Mert mitevő lehetek? mi szerencse szerez nekem üdvöt?
Murránust, akin úgy csüngtem, mint még soha senkin,
Hullni magam láttam, míg hívott hangosan engem,
Ám roppant le a roppant hős roppant sebe sújtván.
S Úfens is kiterült, a szegény, tán hogy ne piruljon
Szégyenemen, kardját, testét elorozta a teucrus.
Tűrjem-e hát - hiszen ez van hátra csupán -, hogy omoljon
Otthonom is, de e jobb Drancés dölyfét ne lohassza?
Vagy fussak, hogy e föld Turnust eliramlani lássa?
Mért, sírunk siralomba sodor? Ti segítsetek inkább,
Ó mánok, ha a menny nem mer megvédeni többé!
S majd tisztán, szent szellemként szállok le közétek,
Bűntelen én, nem méltatlan fia hős eleimnek.”
    Még ki se mondta, midőn repül íme habos paripáján
Nyíl vasa vágta sebét sajgatva Sacés elöl arcán,
S tör ki nevével Turnusnak soraik sürüjéből:
“Szánd tieid, Turnus, benned végső bizodalmunk!
Aeneás vasa villámlik, fenyeget, hogy a földig
Rontja magas várát, feldúlja az ítalusoknak;
Már a tetőn tüze tombol rég. Latinok szeme rajtad,
Rajtad a fő figyelem; fejedelmi Latínus a frigyben
Ingadozik, töpreng ő is, ki legyen veje végül?
Sőt, aki úgy szeretett, maga gyilkosa lett a királyné,
Elmenekülve a napfénytől a halálba ijedten.
S már a kaput csak Messápus meg a bajnok Atínás
Védi az ostromtól. Körülöttük két sürü sorfal
Hömpölyög, és a kivont kardok pengéi merednek,
Mint a vetés: te pedig kocsikázol e távoli téren?”
Meghökkent a bajoknak e változatos sokaságán
S állt Turnus tompán, némán. Ugyanabban a szívben
Most iszonyú szégyen bánattal elegy dühe tombol
És furiák szított szerelem, meg a bátor önérzet.
Hogy köde tisztul agyán s eszmél ismét a világra,
Szikrázó szemeit fordítja a fal fele dúltan
És fölméri a nagy fellegvárat fogatából.
Hát im, a deszkák közt lángoszlop emelkedik égre,
Hömpölygő tenger támad tűzből a toronyra,
Arra, melyet jól-kapcsolt szálfákból maga ácsolt
S látott el kerekekkel alul, betakarva hidakkal.
“Ver le a végzet már, testvér, szűnj tartani vissza,
Menjünk, merre mutatja a menny meg a mostoha balsors.
Aeneást, állom, kihivom s elszenvedek, állom,
Bármi fanyar végét; nem látsz, nővérem, elesni
Dicstelenül. De előbb dühöm, esdek, hagyd kidühöngnöm.”
Szólt szaporán leszökellve a gyepre a harci-szekérről
S áttör az ellenen, át a dzsidák sürüjén, a kesergő
Nénét otthagyván s a hadak közepébe viharzik.
Mint amidőn a hegy ormáról leszakítja a szélvész
Vagy zivatar, zápor, vagy a vénség vasfoga marja
Szét és szórja alá szaporán szirtjét a magasból;
S hull a hatalmas kő, völgyébe rohanva a hegynek
S fel-felugorva a földről, embert, állatot, erdőt
Elsodor: így tör utat Turnus tömegén a futóknak
Vára falához, ahol legtöbb vér fürdeti földjük
Szétfröcskölve, s a legtöbb lándzsa süvölt el a légben,
Majd jelet ad jobbja, s nagy hangon azonnal üvölti:
“Hagyd a csatát, rutulus, nyilaid, te latin, ne lövöldözd;
Bármi a sors, azt rám szabták, illőbb is az alkut
Megszenvedni nekem, s igazunk karddal kicsikarni.”
Mind levonulnak hát, közepén helyet adva a térnek.
    Aeneás atya is, hallván, Turnus neve hangzik,
Hagyja a sáncfalat és felváruk hagyja azonnal,
Most habozást nem tűr, a tusát megszünteti tüstént
S míg ujjongva repes, zörög ádáz fegyvere rajta:
Mint az Athos, valamint az Eryx tetején ha remegnek
Csörgő cserlevelek, vagy mint amidőn havas orma
Boldogan égre tör épp agg Appennínus atyánknak.
Ekkor a trójaiak, rutulok fürgén s az itálok
Függesztik szemüket mind rá, valamennyi, ki védte
Fenn a falat s azok is, kik alul kossal taszigálták,
És a vasat veti válláról le a nép. De Latínus,
Ő is elámul e két iszonyú, két messzi világrész
Szülte vitézen, mint kelnek megküzdeni karddal.
Ekkor ezek, hogy a pálya ürül, tere nyílva tusának,
Fürge futással a távolból kivetik kelevézük
S kezdik a küzdelmet, hogy pajzsaik érce csak úgy kong.
S felnyög a föld, sürüen kettőzteti kardjuk ütését,
Férfiderékség és vaksors most összevegyülnek.
Mint amidőn tetején a Taburnusnak, vagy a tágas
Sílán szarvát két bőszült bika összeakasztja
S úgy öklel, mialatt az ijedt őrzők elugornak
S csendben a csorda remeg, bambán bámulnak a borjak,
Hogy kit ural legelőjük majd, a gulyát ki vezérli;
Mint csapkodják ők szarvuk roppant erejével
Egymást, osztva sebet s a szügyük bő vérbe fürösztik
És nyakuk is, míg bőgésüktől búgnak a berkek:
Trójai Aeneás meg a daunusi hős is aképen
Tör pajzsot pajzshoz, hogy eget ver a rémteli pengés.
Juppiter ekkor két tányért vesz, súlyra egyenlőt,
És nem-egyenlő két sorsát veti abba e küzdő
Kettőnek: kit itél el a vég, kit húz sulya halni?
Turnus meg, hiszi üt, s azután büntetni a másik
Nem tud már, felnyúl teljes testtel, s a magasból
Kardja lecsap: latinok, trószok riadozva rivalnak,
S mindkét fél feszülő figyelem. De a hűtlen acélkard
Eltör ütés közben, cserbenhagyván a haragvót,
Hogy menekülnie kell. Szalad is szaporán, ahogy Eurus,
Védtelenül látván, idegen fél-karddal a jobbját.
Mert az előbbi csatába menet, mondják, fogatára
Oly sebtében ugort, nem övezte fel atyja acélját,
Hát kiragadta Metiscusnak kardját, kocsisáét.
Mely megjárta, amíg szaladó teucrok mutogatták
Hátukat; ámde midőn Vulcánus verte vas érte,
Széthullott a halandó kéz munkája, törékeny
Jégcsapként, ragyogó darabokban a sárga homokra.
Fut föl-alá a fövényen ezért esze-háborodottan
És kanyarog Turnus majd itt, majd ott kusza körben;
Mert mindenhonnan sűrűn berekesztik a teucrok,
Lenn meg a mély posvány, felvára magas fala föntebb.
    Aeneás sem rest, ámbár nyíl-marta sebével
Térde siettében kissé gátolja, követni,
S üldözi lábával hevesen lábát a futónak:
Mint amidőn a kopó gímszarvast kerget, amelynek
Útjában folyam áll, vagy amely riad éppen a bíbor
Tollak tőre előtt, de az eb csak ijeszti csaholva;
S az rémülten e cseltől is, meg a part-szakadéktól,
Száz kiutat kísért, föl-alá; sarkában azonban
S űzi a szemfüles umber eb és már-már kap utána,
S mint amelyik mar, mordul rá - de nem éri a fogsor.
Rettenetes riadás kel hát, visszhangzik a tópart
S körben a tó, hogy a tág menny is megzendül a zajtól.
Feddi egész rutulus népét ezalatt a menekvő
S mond neveket, tőlük kardját követelve, sajátját.
Aeneás ellenben mindenkit, ki megindul,
Avval ijeszt, ledöfi s tüstént elemészti s a rémült
Várossal végez, de amazt sebesülten is űzi.
Öt kört futnak eközben, majd ugyanannyit az úton
Vissza; hiszen nem játékból, hitvány nyereményért:
Turnus lelkéért, véréért vívnak e harcban.
Egy vadolajfa, fanyar levelű, állt ott a fenyéren,
Faunusnak felajánlva, melyet tisztelt a hajósnép,
Rá mezük aggatták hajdan fogadalmul, az égi
Laurentumbelinek, ha a mélyből megmenekedtek;
Ámde a teucrok, ilyen kegyeletre nem adva, kivágták
Szent törzsét: táruljon a tér tisztán a tusára.
Ebbe akadt bele Aeneás kelevéze keményen,
Mert keze eldobta, s most fogta erősen a tuskó.
Rádül a dardanida s ki akarja cibálni dzsidáját,
Hogy kit a láb be nem ér, legalább leterítse a lándzsa.
Turnus azonban ijedtében felüvölt esze-vesztve:
“Faunusom, irgalmazz, a vasat ne ereszd el, esengek,
S fogd, te is áldott Föld, kiket én sose szűntem imádni,
Míg szentségtek az aeneadák hada semmibe vette.”
Mondta s a mennyei lény erejét nem hívta hiába.
Mert bármint birkózott is szívós gyökerével
Nem nyithatta fel Aeneás a fa-bog harapását
Semmi erővel sem. Míg így bajlódva vesződik,
Újra Metiscusnak veszi föl testét, a lovásznak,
Daunus lánya, s im, öccse vasát viszi futva kezéhez.
Megharagudva Venus, hogy ilyent mert tenni a nimfa,
Ő is fut s a gyökérzetből kiszakítja a kopját.
Felmagasodnak azok, szivük újra kigyújtja a fegyver,
Ez kardjában, amaz bízik büszkén gerelyében,
Így állnak szemközt, szomjazva, lihegve, a harcot.
    Ám ezalatt odaszól az Olympus örök fejedelme
Júnóhoz, ki fakó felhőn épp nézi tusájuk:
“Meddig tartson még? hol lesz a határ, feleségem?
Hisz tudod és te se titkolod el, hogy mint honi istent
Aeneást ide szánja a végzet, a csillagos égbe.
Vagy mire törsz? e hideg felhőn mi reménnyel időzöl?
Illik-e isteni lényt sebesíteni emberi sebbel,
S Turnus kardját - mert mi Juturna, ha nem te segíted! -
Adni kezébe megint, hogy erőre kapasd a veszendőt?
Végre csitulj, ideje, s hallgatva hajolj a szavamra:
Már ne feszítsen e fojtott kín és ekkora gondok,
Ily szomorúk, édes szádból, szivemet ne gyötörjék.
Mert odaértünk, hol meg kell már állni. Te űzted
Szárazon és vizen és szítottad a trószt e hatalmas
Harcra, s a házra csapást, hoztál nászukra siralmat:
Többre tilos törnöd.” Szava így szólott Jupiternek.
Kezdte az istennő, Sáturnus lánya, szerényen:
“Cserben e földet ezért hagytam, noha nem nagy örömmel,
S Turnust is, te erős Jupiter, mert tudtam a terved;
Másként nem látnál magam itt, felhői lakomban,
Méltót-méltatlant szenvedni, de lenn a had élén,
Tűzzel övezve, amint űzném vad harccal a teucrust.
Júturnának, igaz, mondtam, hogy mentse meg öccsét,
S hogy nyomorult lelkét bátrabban védje, javalltam,
Ámde nem úgy, hogy a húrt meghúzva kilője a vesszőt;
Esküszöm irgalmazni konok folyamára a Styxnek,
Melyre a mennyei nép se tehet hamisan fogadalmat.
Mert én már megyek is, feladom megutált viadalmam.
Csak mit sorsunknak sem tilt törvénye, ma tőled
Azt kérem, Latium s a te törzsed tiszteletére:
Hogy boldog nászukkal majd békét ha szereznek,
Mit nem bánok már, és törvény lesz e szövetség,
Régi nevét e vidék latin őseinek ne parancsold,
Sem magukat trósszá, teucroknak híva, cserélni,
S hogy vesszék a vitéz viselet, változzon a nyelvük.
Álljon csak Latium, fejedelmeit adja örökre
Alba, s a római fajt az itáli erény tegye naggyá;
Trója letűnt, neve is tűnjék el hát vele végképp!”
S elmosolyodva az emberek és a világ ura, mondta:
“Ó, Jupiter huga, Sáturnus hajtása te, szíved
Ekkora düh habján hánykódik hát kebeledben?
Hagyd e haszontalanul hizlalt haragot, ne hevítsen,
S én, mit akarsz, adom és megadom magam is, leigáztál:
Ősi szokásait, ős nyelvét csak tartsa meg auson
Néped, e névvel együtt, és olvadjon velük össze
Teucrus törzsünk is. Törvényt, vallást pedig adni
Én fogok és egyesítem mind egynyelvü latinná.
S kel keveredve az ausoni vérrel olyan faj e földről,
Mely megelőz, meglásd, istent-embert kegyeletben,
S nem lesz nép soha, mely buzgóbban imádja személyed.”
Júnó bólint, indulatán változtat örömmel.
Egyben a felhőről száll fel s elhagyja a mennyet.
    Majd miután mindez megvolt, mást gondol a Nemző:
Öccse tusájától távol mint tartsa Juturnát?
Van két, díra nevű, mérget lehelő csuda, mondják,
Őket a fergeteg Éj, meg a Tartarus-alji Megaerát
Egy nap szülte s övezte is egyformán kusza kígyók
Fürtjeivel fejüket, szélgyors szárnyakkal a válluk.
Ott kuporognak ezek Jupiter küszöbén, a királyi
Szörnyű szék körül, és szítják a szegény riadalmát,
Hogyha a menny ura rémes vészt mér rá, nyavalyákat,
Vagy valamely vétkes várost harcokkal ijesztget.
Hát egy ilyent küld most Jupiter sebesen le az égből
S jósjelként Júturna elé törekedni parancsol.
S az repül és forgószélként leviharzik a földre;
Mint felhők fele fúródó vessző az idegről -
Melynek mérges epébe hegyét mártotta a párthus,
(Párthus avagy cydon,) úgyhogy nincs gyógyír vasa ellen -,
Száll látatlanul és árnyán tovatör csikorogva:
Úgy szállt és sietett a lapályra le lánya az Éjnek.
Ílium ezredeit Turnus csapatával azonban
Megpillantva, magát zsugorítja parányi madárrá,
Mely romok ormain és temetőkben ül éjjel mindíg
S durva dalával későig huhog ott a homályban;
Hát egy ilyen lénynek búvik képébe e rémség
S vijjog Turnus képe körül, paizsát veregetve.
Tagjait annak elönti megint vad rémület erre
S elhül, s égre mered haja is, de a torka is elfúl.
Míg Júturna, midőn meghallja suhogni a dírát
S ráismer, bomlott fürtjét megtépi azonnal,
S döngeti keblét és képét karmolja a nővér:
“Jaj, Turnus, hogy tudjon most kisegíteni nénéd?
Vagy nyomorult én, mit tegyek itt? Lángját hogyan óvjam
Lelkednek? Hát szállhatok ily szörnnyel viadalra?
Nem, hagyom ezt a hadat. Remegek, ne riasszatok engem,
Szörnyű szárnyasok; ismerem én toll-csattogatástok
S öldöklő dalotok, meg a »nagylelkű« Jupiternek
Büszke parancsait. Ó, szűz csókom, hát ez az árad?
Mért is tett örök-életüvé? Eloroznia tőlem
Mért kellett a halált? Kínomtól most szabadulnék,
S árva fivérem az árnyakon át, mint társa, követném.
S még örök-életü én lennék? De mi jót lelek ebben,
Hogyha te nem vagy, öcsém? ó, mely föld tárja ki torkát,
Mennyeit engem a mánokhoz mélyére lehúzni?”
Ezt elmondva, fejét violás fátylába borítván,
Búsan az isteni nő lesuhant a folyam fenekére.
    S Aeneás tör előre, ragyog markában a roppant
Szálfa-nyelű kelevéz, majd így szól fojtva-haraggal:
“Mit hátrálsz makacsul, Turnus? hova bújsz, vonakodva?
Nem szaladó lábbal, vad vassal vív meg az ember.
Mert magad álcázd bár, szedd össze erőd, meg az összes
Cselt, mi telik tőled, de akarj fel az égbe repülni,
Vagy zsugorodni a föld mélylő méhébe, követlek!”
Az csóválja fejét: “Nem ijeszt vad szózata szádnak,
Dölyfös; a menny, az ijeszt, meg a bosszús Juppiter engem.”
Míg így szól, roppant sziklát pillant meg a síkon,
Egy régi s roppant sziklát: ez volt a határkő,
Hogy bizonyítsa, kié az a rét, ha perelnek a földért.
Vállán ezt kétszer hat sem vinné el oly ember,
Mint aminők ma teremnek a földön, e mostani korban.
Ámde mohó markával a hős egyedül felemelte
S futva, vadul veti rá ellenségére, magasról.
Sem szálltára azonban, sem jártára nem ismer,
Sem karjára, amint ama nagy sziklát veti rája;
Térde bicsaklik, a vér jegesen megdermed erében.
Míg az üres szeleket, noha szántja a szikla, de teljes
Útszakaszán nem bír átszállni, se sújtani célba.
Mint amidőn éjjel pillánk álmos-puha szender
Nyomja le, s úgy tetszik, szaporán iramodni hiába
Vágyakozunk - igyekeznénk csak, de eközben epedten
Összeesünk, nyelvünk leragad, s úgy elhagy az ismert
Testi-erő, hogy szánk egy szót, hangot sem ad ajkunk:
Így gátolja a szörnyű szűz Turnust a sikerben,
Bármily bátran küzd. Mire kel kebelén kusza kétely
Számtalan. És szemléli rutul csapatát meg a várost
S késlekedik, mert fél, a közelgő kopja riasztja;
Sem hova fusson, sem módját nem látja, az ellent
Hogy győzhesse le, sem szekerét s a kocsist sem, a nénjét.
Míg vár, Aeneás vészes kelevéz-vasa villan
S jól kiszemelve: hová? testének egész erejével
Ráveti távolról. Nem zúg hadi-gép hajitotta
Szikla sem oly szörnyen, villám sem oly ércteli hangon,
Hogyha dörögve lecsap. S a gerely röpül éjszinü szélként,
Visz riadalmas vészt és átveri vértje szegélyét,
Át hétrétegü pajzsának szélső karimáit.
Majd csikorogva csapódik a comb közepébe. Találtán,
Térddel a térre, a tagbaszakadt Turnus lebicsaklik.
Felszökik és rutulus hada zúg, nyög a hegy körülöttük,
Visszaverik zajukat székében a mély vadonerdők.
Az meg alázatosan szemeit szegi rá, s könyörögve
Karja kinyúl: “Méltán sújt - szól - sorsom, nem is esdek;
Élj a szerencséddel. De ha bánata árva atyámnak
Hat kebeledre kicsit, kérlek - hisz apád is ilyen volt,
Anchísés -, könyörülj legalább Daunusban az aggon,
S adj ki, avagy ha neked tetszőbb, add élete-fosztott
Testem vissza enyéimnek. Győztél, a legyőzött,
Látja az ausoni nép, könyörög; s a tied, feleséged
Lett Lávínia is, ne gyülölj hát.” S áll a haragvó
Aeneás, szeme jár le-föl, ám keze késik a karddal;
És már-már habozik, kezd rá mindjobban a szózat
Hatni, midőn ama vészes szíj fent villan a vállán,
Ismeretes, ragyogó boglár-díszével, az ifjú
Pallás kard-öve, kit Turnus taszitott a halálba,
S ellensége jelét most is vállára vetette.
Az pedig emlékét felszíva szemébe kegyetlen
Kínjainak, dühre gyúl és ádáz lesz a haragtól:
“Mit, menekülni akarsz, aki még kérkedsz az enyéim
Díszeiben? Nem, Pallás, ő pusztít el e sebbel,
Pallás bosszuja vet vétkes véredre ma vámot!”
Így szólt és kardját izzón mellébe meríti.
Annak a fagy tüstént minden tagjában elárad,
S lelke az árnyakhoz búsan, keseregve lesurran.

VÉGE

APPENDIX VERGILIANA
Fordította
SZABÓ KÁLMÁN

CATALEPTON
Catalepton
I
Delia gyakran jött hozzád, ó Tucca, de hozzám
    nem lehetett, hisz a férj otthona zárja el őt.
Delia jött hozzád, hozzám nem jött, ha az otthon
    zárja el, épp régen nem sikerül, hogy elérd.
Jönni fog, így mondtad. De nekem mire jó az efelé
    közvetitő? Mondd csak néki, kihez hazajött!
II
Corinthusból való szavak rajongója
e szónok itt, ez itt, ki mintegy újdonsült
Thucydides, vad atticista kórt terjeszt:
“gall bik, cinób, tövi” s egyéb lecsonkított
szó volt, miből fivérének kevert mérget.
III
Nézd, kit a hír az egeknél is magasabbra röpített,
    s biztos támaszként óvta a teljhatalom,
széles földkerekét aki roppant haddal ijesztett,
    Ázsia sok népén győzve, királyaival,
s már súlyos rabigát szánt néked, Róma, tenéked
    (mert mind meghódolt hősi dzsidája előtt)
nagy harcok közepette bukott egyszerre a mélybe
    mint országából messzire számkivetett.
Így tesz az istennő. Így dől el mind, mi mulandó,
    kedve szerint bólint mindig a csalfa Idő.
IV
Bárhova sodródtunk egymástól messzi utakra,
    bármely földre vetett, bárkivel egybe a sors,
vesszek, hogyha akadt oly drága barát, amilyen te,
    hisz van-e szívemnek társa ki kellemesebb?
Méltán, ifjan még, ó Musa, az isteni Múzsák
    minden jót adtak, mások előtt teneked,
mindent, melynek örül Phoebus kara, és maga Phoebus,
    nálad műveltebb, Musa, vajon ki lehet?
Ó van-e még nálad méltóbb szeretetre a földön,
    hisz Clio maga sem szól olyan istenien?
Nincs más vágyam, csak te ne gátold azt, hogy elérjen,
    még ha viszonzást nem nyújtsz is, e hű szeretet.
V
Eredjetek, hiú rhétor-cikornyák már,
acháj tőről nem sarjadott dagályos szók,
s te Selius, Tarquitius, s te is Varro,
skolasztikus tanárok hájas népsége,
eredj, bohó fiúk üres cintányérja!
Te is Sextus Sabinus, ó szivem szíve,
légy boldog, és ti szép fiúk, az ég áldjon!
Mi vásznainkat boldog révbe fordítjuk,
Siro, a nagy tudós tanára szomjazva,
gondok nyügétől életünk eképp óvjuk.
Eredjetek ti is Múzsák, elég immár,
édes Múzsák (hiszen megvallom őszintén,
édes volt köztetek), de már irótáblám
ritkábban és szemérmesen keressétek!
VI
Após, elégedett ki nem lehetsz, s te sem
te vője, Noctuinus, ó te tökfejű,
te balgaságodért s tiéd miatt ilyen
leány magányba megy vidékre. Jaj nekem!
Amint e sor tirátok is vonatkozik:
“vő és após, ti mindent elveszejtetek”.
VII
Mondhatnám, Varius - nem cselből - drága barátom:
    “vesszek, hogyha ma még el nem epeszt e kölyök”,
minthogy azonban tilt a szabály, így mondani, jól van,
    nem mondom többé, hát “elepeszt e fiú”.
VIII
Villa, ki Syróé voltál, s te sovány kicsi birtok,
    ám ama gazdádnak szép vagyon, éppen elég:
önmagam és akiket mindig szeretek, velem együtt
    - hogyha hazám valamit még keserűbbet üzen -
oltalmadba adom, főképp az apám, te Cremona,
    légy neki otthona, mint Mantua volt azelőtt.
IX
Pár szót csak, ragyogó Phoebus tetszése szerinti
    pár szót, bölcs Múzsák, mondjatok ím magatok:
győztes férfi jön itt, nagy hőse a nagy diadalnak,
    győztes a szárazon és győztes a tengereken,
barbár hadrendek szörnyű jelvényei nála,
    hős, mint Oenidák, s mint ama büszke Eryx!
Arra se méltatlan mégsem, hogy dalra tanítson
    benneteket, s hogy a szent karnak a tagja legyen.
Így hát ritka a gond, ó nagyszerü férfi, mi kínoz:
    mit tudok én rólad s mit tudok írni neked.
Mert amitől legjobban kellene félni, bevallom,
    lelkes buzdítást énnekem épp az adott.
Egynéhány versed papiruszhártyámra jegyeztem,
    versed, amit Cecrops szelleme, nyelve diszít,
versed, a pylosi vént, a jövendő hosszu hirével,
    versed, a pylosi vént is lebirót igazán.
Benne a zöld lombú terebélyes tölgyfa tövében
    pásztor Moeris ül itt és Meliboeus amott,
váltogatott sorral kelnek kedves viadalra,
    melyet Trinacria ifju tudósa szeret.
Versenyt hinti javát hősnőjének valamennyi
    istennő, versenyt ékitik isteneink.
Ó, mily boldog a lány, másnál jobban, kit a dalba
    szősz, hisz nincs így más, nála nagyobb hirü nő!
Ő se, ki Hippomenesen győzött volna futásban,
    hogyha erőt nem vesz Hesperis-alma szivén,
Tyndareus hattyújának hószínü leánya,
    s égi mezőn ragyogó Cassiope se lehet,
s ő sem, akit szárnyas paripák viadalja sokáig
    őrzött, sok dús kar bár a husába rohant:
s gyakran orozta a kérő lelkét el gonosz atyja,
    gyakran festve vörös színre a vér a fövenyt,
Acrisione (Inachusé) s Semele, a királyi
    sem, kit zord Jupiter zápora, mennyköve sujt,
s ő sem, az elrablott, akiért odahagyta az ősi
    házat üzötten apa - és fiu - Tarquinius,
akkor váltva először a dölyfös zsarnok-uralmat
    Róma a megnyugvás konzuli éveivel,
s díjat nyertek nem méltatlan sarjai, sok-sok
    díjat a Messallák tőle, s a Poplicolák.
Hát mit mondhatok én ily sok hős fáradozásról,
    mint említsem a vad harc iszonyú idejét:
hogy volt több az a tábor, mint a közélet, a város,
    messzire hagyva fiút, messzire hagyva hazát,
hogy kellett túlzott faggyal s hővel hadakozni,
    s ágyat vetni nem egy ízben a durva kövön,
gyakran a bősz tengerrel vívni itéletidőben,
    bátran győzve vizen, s gyakran a zord viharon,
s gyakran a sűrű ellenségbe betörni, veszélyben,
    nem gondolva, csaták istene egy-ugyanaz,
majd amaz álnok népre, heves púnokra rohanni,
    majd az aranyfolyamú gyors Tagus árja felé,
majd más, újra megint más néppel kezdeni harcot,
    s győzni az Oceanus távoli partjaiig?
Nem vagyok ekkora érdemeket, nem, mondani méltó,
    sőt bele is kezdtem, mely alig emberi már.
Majd maga hirdeti minden tetted szerte a földön,
    majd maga nagy műved nagyszerü érdemedet.
S hogyha a dalhoz, amit teveled költöttek az égi
    Múzsák s Cynthius és Bacchus s Aglaié,
méltó műre törünk, mi csekélyek, hogy honi versben
    Cyrene örökét adva tovább, görög ízt
őrizzünk, nagy példáddal haladunk mi előre.
    Ennyi elég, távol tőlem a balga tömeg.
X
Sabinusunk, ki itt pihen, barátaim,
beszéli, hogy ha bakra ült, el is maradt
mögötte mind a többi, egy kocsis se ért
nyomába, hogyha Mantuába szállitott,
s ha Brixiába vitt fuvart a gyors fogat.
Nem is tagadja írigye Tryphon dicső
hajléka ezt, s amerre Caerulus kapus,
hol ő a majd Sabinus, akkor Quinctio
beretva élivel metélt - eképp beszél -
sürű sörényt, igába fogva állatát,
ne törje vas sebesre fel dacos nyakát.
Meséli, hogy tanúja vagy te, jéghideg
Cremona, és te sár hazája, Gallia:
vidékeden rekedt először, így beszél
Sabinusunk, hegyek között a mélyben ott,
s csomagjait latyakban úszva rakta le,
s e táj után be sok keréknyi úton át
haladt tovább, akár a jobb, akár a bal
öszvért szorítva néha mind a két felől
............................................................... 
az úti istenek felé se szállt soha
fohásza, végül áldozott csupán nekik:
az ősi fésüt és a szíjat adva át.
De ez csupán a mult: ma már curulisi
ülőhelyen magát ajánlja fel neked,
ikerfi Castor és ki Castor ikre vagy.
XI
“Mely isten ragadott, Octaviusom, tova tőlünk,
    vagy jaj, amint mondják, telt kupa, túl sok ivás?”
“Együtt ittuk a bort. Bűn ez? Kiki sorsa szerint él.
    Mit vétett e szegény kis meritő kanalam?”
“Könyveidet méltán bámulva siratjuk a veszted,
    s Római történet címen igért köteted.
Ámde te nem vagy már. Ti kaján Manesek, e férfit
    mily gonosz írigység vitte el atyja előtt?”
XII
Te büszke Noctuinus, ó te tökfejű,
tiéd e lány, akit kivánsz, e lány tiéd,
tiéd, te büszke Noctuinus, kit kivánsz,
de büszke Noctuinus, észre sem veszed,
még egy leányt nemzett Atilius neked,
még egy leányt, tiéd lesz ez, s tiéd lesz az.
Jertek tehát: a nászba íme most vezet
a büszke Noctuinus egy boroskupát.
Thalassio! Thalassio! Thalassio!
XIII
Kidőltem, azt hiszed, s amint előbb, a mély
    vizekre szállni nem merek,
kemény telet se tűrve már, se nyár hevét,
    s győztes csatán se harcolok.
Elég, elég a düh, s a régi szenvedély,
    s a nyelv, hogy átkát ontsa rád.
Hugom fejére csábitás gyalázatát
    hozó bitang te, mit dühítsz,
Caesar szégyentelenje, fajtalanja te?
    Halld hát bujálkodásaid,
s az ősi birtokot hogyan mulattad el,
    amíg öcséd a pénzen ült,
s hogyan tobzódtál férfi-dáridóidon
    nedves fenékkel éjekig,
s hogy meglepett a hirtelen rikoltozás:
    thalassio, thalassio.
Sápadsz te, nőstény, vagy talán a tréfa bánt
    eszedbe jutva tetteid?
Cotyttus ünnepére csak meginvitálsz
    pompázó hímtagok közé?
Asszonyruhában illegő golyóidat
    oltár előtt figyelhetem
aranyszinű Thybris partján, amint büdös
    hajósoknak kinálkozol,
amig ladikjaik kikötve inganak
    sekély koszos-sötét vizen?
Halotti torba, Compitaliára hívsz
    zabálni mocskos étkeket,
s nyálas pofával jól belakva majd utad
    dagadt nejed felé veszed,
s éjjel könnyítesz zaklatott hasad baján,
    miközben arcát nyaldosod?
Most sértegess, most ingerelj tovább, ha tudsz!
    Leírom én alább neved.
Buják bujája, Lucius te, nincs erőd,
    az éhségtől fogad vacog?
Megérem azt, semmid se lesz, csupán tunya
    fivérek, bosszus Juppiter,
ráncos fenék, s borissza nagybátyád veszett
    nyomortól duzzadt lábai.
XIV
Hogyha ajándékom kedves lesz majd teelőtted,
    ó ki Paphosban laksz, s Idaliának ölén,
s trójai Aeneas veled együtt indul az útnak
    méltó műben a sok római városon át:
templomodat nemcsak festett táblácska diszíti
    s tömjén s tiszta kezek fonta virágkoszorú,
ám remek áldozatul nem kos, szarvasbika ontja
    megszentelt vérét isteni tűzhelyeden,
s áll majd márványból, illőn sokszínűre festett
    szárnyu Amor, vállán puzdra feszül, teneked.
Jöjj hát, Caesar hív, az Olympusról, Cytherea,
    s surrentinumi part szirtje sürűn hivogat.
XV
Hesiodust ki felülmúlta s Syracusa szülöttét,
    s versénél nem volt szebb a homérusi mű:
itt van ez isteni költő első zsenge kötetje,
    s még suta Calliope sokszinü verseiben.

PRIAPUS-VERSEK
Priapeia
I
Őszre gyümölcsöt, nyárra kalászt, tavaszodva virágot
    oly sokan aggatnak rám: csak a tél iszonyú.
Mert rémít a hideg, s - isten-létemre - ijesztő,
    hogy tüzifául hord majd el a lomha paraszt.
II
Lásd, íme én, paraszti kéz-faragta bot,
ó vándor, íme én, kiszáradt nyárfaág,
e földecskét, amelyet balra látsz elöl,
uram sovány kis kertjét és e csöpp majort
tolvaj gonosz kezétől én oltalmazom.
Adóm tavaszra sokszinű virágfüzér,
adóm piros kalász, ha tűzben ég a nap,
adóm az érett szőlőtő édes szeme,
s adóm olajbogyó, midőn dühöng a tél.
A kényes kecske, mely a rétemen legel,
duzzadt tőgyében hord a városnak tejet,
s a jóhusú bárány, mely aklomból való,
pénzzel tetézi meg gazdája jobbkezét,
s a zsenge kis tinó pedig, mig anyja bőg,
szentély előtt a tért vérével öntözi.
Ezért ó vándor, ezt az istent félni kell,
emeld kezed magasba, így javadra lesz,
mert készen ím e roppant férfitag mered.
“Polluxra, éljek így!” - szólsz, ám - Polluxra! - ím
a gazda jön, s erős karjával hogyha ő
kirántja, úgy husáng lesz majd e férfitag.
III
Ezt a kis mocsaras majort, íme én, eme kunyhót,
melyet pár szem aszalt füge föd be kákanyalábbal,
ezt oltalmazom én, paraszt-baltával faragott holt
tölgyfaág: legyen évenként dúsabb egyre a termés.
Tisztelettel öveznek e szűkös kis kalyibának
gazdái, apa és fiú együtt, égilakóként.
Egyik gondosan őrködik buzgón arra ügyelve,
szentélyem ne csufítsa gaz s fel ne verje a csallán,
másik zsenge kezét telirakja dús adománnyal.
Formás kis koszorú adóm lombtermő kikeletkor,
s első zsenge kalász, midőn frissen érik a búza,
és a mák, a tejes nedvű rőtszinű violával,
halványsárga szinű tök és édes illatu alma,
s vérpiros szemü szőlőtő, árnyékban nevelődött.
Vérrel festi be szerszámom (ám hallgassatok erről!)
nagy szakállt viselő kis bak és patás anyakecske.
Íly sok áldozatért Priapus méltán teszi tisztét:
illik óvni a gazda csöpp szőlőjét s kicsi kertjét.
Hát fiúk, ne merészkedjen lopni senki se innen,
gazdag ám a mi szomszédunk, és fitymálja Priapust,
tőle csenjetek, arra visz éppen itt ez az ösvény.

SZÚNYOG
Culex
    Játszottunk, Octaviusom, míg karcsu Thaliánk
vert ütemet, s pókként szövögettük a gyenge dalocskát,
játszottunk: a szunyogról így született e tudós vers,
játékból cseng minden a történet menetével
össze. Megéneklem hát, bánom is én, ha szapulják!
Bárki akarja is ócsárolni a vígdalu Múzsát,
annyit sem számít, mint egy szúnyog hire, súlya.
Később majd komolyabb énekkel szólit a Múzsám,
hogyha beérett művel ajándékoznak az évek,
hogy dalom ízlésedhez méltóvá csiszolódjék.
    Nagy Jupiter s Latona arany sarja s szemefénye,
Phoebus lesz vezetőm, s oltalma a verssoraimnak,
zengő lantja segít - származzon az arnai földről,
merre Chimaera hegyén eredő Xanthus vize árad,
Asteriából bár, vagy ahol parnassusi csúcson
innen is, onnan is ég fele tör sok szirt a magasban,
s Castaliának a habjai zúgva omolnak a mélybe.
Jertek múzsai források nimfái, Najádok,
lejtsetek itt kartáncot az isten tiszteletére!
És te Pales, szent istennő, ki segítsz a paraszton
jó termést adván, védője a földmüvelőknek,
s mind aki szellős rétet munkál s lombteli erdőt:
óvj meg hogyha utam hegyeken, barlangokon át visz.
    Légy te velem végül, bízón kit e vers sora illet,
míg elkezdem a dalt, Octaviusom, te imádott
szent gyermek, hisz nem szól versem sem Jupiternek
bús harcáról, s nincs hadsor, mely a phlegrai tájat
rémítette, midőn a gigasok vére kiömlött,
kentaurok kardjába se hajszol vad lapithákat,
s üszköt sem vet Erichtonius várára Kelet már,
kései hír szárnyára se kel már verssoraimban
Athos, az átfúrt hegy, mély tenger-nyelte bilinccsel,
Hellespontus sem, hol a mének lába dübörgött
még, amikor perzsák rohamától félt Görögország
- inkább lágy lejtéssel, ahogy tartalma kivánja,
phoebusi ihlettel telt versem játszva dalol most.
Szent gyermek, legyen ennyi elég most. Majd a dicsőség
nem múló hírrel koszorúz meg minden időkre.
Boldogok otthona várjon rád, míg élsz, ahogy illik,
dúsörömű évek sora szép sikerekkel övezzen,
jóknak példa gyanánt. Ám kezdjünk végre a dalba!
    Aetheri vára felé tört már fel a tűzsugarú nap
csillámló fényárt árasztva arany kocsijából,
s már a sötétet a rózsás fürtű hajnal elűzte;
s tápláló legelőkre terelte gidáit a pásztor
aklából, s fel a hegyre, magas fennsíkra vonult fel,
hol haloványszínű pázsit lepi lágyan a lankát.
Máris az erdőn, cserjésben kószálnak, a völgyben
tűnnek el, és azután szétszórtan emerre-amarra
lágy harapással a zöld lombot fürgén lekopasztják.
Elhagyatott bércen másznak mély sziklaodukhoz,
görnyedező ágról legelik le amott a szamócát,
sűrű vadszőlőt tépdesve mohón a bozótban.
Ez hajlékony fűzfa lecsüngő ága hegyéről
csipked jó falatot, vagy az éger zsenge rügyéről,
az meg a csipkebokor levelét rágcsálja, amannak
képmását kínálja üdítő korttyal a csermely.
    Ó, szép pásztori sors, ha szegénységet sose vet meg
gőggel az ember, s nem kell szívének buja pompa,
és ami ezzel jár, a nem ismert gond sem emészti,
mely békétlen keblekben fösvény sziveket rág:
hogyha az Attalusok kincsén vett gyapju nem ázott
asszír bíborban kétszer, s pompázva aranylón
kapzsi szivet nem bánt sem a díszes mennyezetű ház,
sem falfestmény éke, s a drágakövek ragyogása
sem kínál örömöt, s fényűző üdvre Boëthus
érce se szolgál s Alco serlege sem, ha az indus
tengeri gyöngykagyló se becses, hanem egyszerü szívvel
gyakran, békésen puha pázsiton elheverészik,
hogyha virágzik a rét, s friss fű zöld színre befesti,
s tarka szinű a mező, mivel itt van a drága tavasz már;
és míg nádsípján jókedvvel csendül a dallam,
távol irígységtől, bűntől míg éli világát,
önmaga gazdája, s viruló fiatal venyigéjű
tmolusi lomb szőlőlevelek leplébe takarja;
tejjel harmatozó kecskéknek örül s a bereknek,
dúsölü drága Palesnek, a hűs barlangnak, ahonnan
mindig csörgedező források friss vize ömlik.
Ó, ki is élne a vágya szerint szebben, derüsebben,
mint aki tiszta szivű, egyenes, jó messze kerülve
kapzsi vagyont nem lát, s fájdalmas háborukat sem?
Nem remeg az nagy gályák gyászos vad rohamától,
és hogy zsákmánnyal megtöltse az égilakóknak
templomait, vagy hogy túllépjen a földje határán,
nem száll harcba ezért dühös ellenségre rohanva.
Istent nem művész formáz neki, görbe kacor csak,
s szent ligetet tisztel, nem kell panchaiai tömjén,
ott van a réti füvek sokszínü virága helyette.
Kedves a lágy nyugalom neki, és rá tiszta öröm vár,
egyszerü gondjaival, szabadon csakis arra törekszik,
minden vágya csupán, egyetlen gondja szivének
az, hogy bármivel él, nyugalomban teljen a napja,
és ha elernyed a teste, a kellemes álom üdítse.
Ó, nyáj, ó, Pánok, s ó, Tempe, legkiesebb völgy,
nimfák szent helye, melyet a jámbor pásztorok illőn
tisztelnek, mint egykor tette az ascrai költő,
s gondtalanul, csendes lélekkel múlik el éltük!
    Ezt gondolja a pásztor, amint botjára hajolva
űzi derűs gondját, és míg, mint szokta, szerényen
zendít rá vékony fuvoláján együgyü dalra,
fönn Hyperion fénysugarát égő tüze hajtja,
s fényes csíkot húzva határt szab az égi világnak,
villámló fáklyát kettős tengerbe hajítva.
És már összeterelve a kóbor kecskegidák a
völgybe sietnek a gázlókhoz, hol a kékvizü csermely
habja susog lenn, s pázsitjával zöld moha rejti.
Már pályája felét megfutva a nap delelőn állt,
akkor a sűrü felé hajtotta a pásztor a nyájat,
s nézte, amint heverésznek a kecskék zöld ligetedben,
Delia istennő, ahová őrjöngve futott rég
Cadmus lánya, Agaue, mert félt Nycteliustól
bomlottan, gyilkos vérbűn-mocskolta kezekkel,
erre pihent le, a hűs hegyibarlang lett a tanyája,
ott vezekelt a fiúgyilkosság szörnyü bünéért. -
Itt ugrált a szatírhad a Pánokkal, viruló zöld
réten perdült itt körtáncra dryád a najáddal
összefogódzván. Nem bűvölte el annyira Orpheus
égi dalával az erdőket s Hebrus vize sodrát,
istennő, ahogyan téged felüdít ez a gyors tánc,
és a vidámság bája az arcod lágyan elönti.
És ez a táj nyújtott nékik szállást, zizegő lomb
födte be lankadt testük a hűs árnyékban üdítve.
    Mert itt nyúlt kezdetben a lejtős völgyre lenéző
büszke platán a magasba, s a lótusz, a bajkeverő fa,
bajkeverő vendéglátóként elcsalogatta
édessége a bús Ithacusnak sok követőjét.
S itt a fatörzs, ezzé változtak a Heliasok, gyászt
öltve Phaëthon vége miatt, ki a tűzparipáktól
vont kocsiból lezuhant, megperzselten, puha karjuk
kéreg fonta be és ragyogó leplük fiatal lomb.
És amaz ott később folyton jajgatva kesergi
Demophoon álnokságát: ó hűtlen, ezerszer
hűtlen Demophoon, temiattad sírnak a lánykák.
Hozzá társul a tölgy jóslatmondó levelével,
ételadó tölgy, míg nem jött a ceresi vetés el
(Triptolemusnak ekéje cserélte fel ezt a kalásszal).
Itt a fenyő, Argo-díszítő szálas erős fa,
erdők karcsú éke bozontos tűlevelével,
csillagokig törtetne a csúcsa magas hegyek ormán.
Itt a sötétkérgű tölgy is, meg a ciprus, a búsan
lengedező, árnyékot ad itten a bükk s a borostyán,
kúszó indákkal gyengéden ölelve a nyárfát,
hogy ne sirassa a bátyja halálát, fürtje aranyló
ékét csúcsán fönn haloványzölddel kiszinezve.
Társuk a mirtusz, amely még gondol a hajdani sorsra.
Ámde dalos madarak telepednek a sűrü faágra,
s édes dalt trilláznak a sok-sok szólamu karban.
Hűvös források csobogó vize zúg el alattuk,
fürge folyásu patak habjává duzzad az árja.
És valamerre madárdal csendül, kedves a fülnek,
bánatosan szól ott a mocsár alján lapuló had,
ámbár óvja a víz, s Echo visszhangzik a légből,
és nagy a lárma, amint ciripelnek vígan a tücskök.
Erre hevertek a fáradt kecskegidák szanaszéjjel
jólnőtt bokrok alatt, susogó lomb volt takarójuk,
melyet a gyengéden fújó szellő se cibált meg.
    És amidőn elnyúlt sűrű árnyékban a pásztor,
ott, hol a forrás zúg, álomba merítve a testét,
nem félt semmi csalárdságtól, hogy a fűre terült el,
lomhán adta magát csendes pihenés örömének.
Édes béke igézné szívét, míg heverészik,
hogyha a sors váratlan helyzeteket nem okozna:
mert a szokott órában kúszva a régi csapáson
arrafelé tartott egy nagy foltos hasu kígyó,
hogy belemártózzék az iszapba, ne bántsa a hőség.
Útjából nyelvével mindent messzehajított
bűzlőn, s rút testét gyűrűző körbe csavarta,
vésztjósló szeme gyorsan forgott minden irányba,
és ahogy újra meg újra körökbe tekerte a testét,
villódzó fényes mellét fölemelte magasba
hosszunyakú ékes koronája büszke fejével,
bíborszínt játszott pettyes foltokkal a bőre,
s izzó tűz lángolt vad pillantásu szemében. -
Épp fürkészte a tájat, amint meglátta a szemben
fekvő nyájőrzőt a hatalmas szörny. Dühösen tör
újra előre, szemét dülleszti, amit csak elérhet,
széjjel tépi vadul, mert más bitorolja tulajdon
gázlóját. Haragos természete készteti harcra:
bőszen dúl, sziszeg és tajtékban habzik a szája,
egyre dühödtebben gyűrűzik körben a teste,
hulló vércseppek jelzik mindenhol az útját,
gégéjét felfújja. S akit mindez fenyeget most,
egy kis láp-ivadék szúrása riasztja időben,
s inti, hogy óvja magát a haláltól. S éppen amerre
nyitja a zárt szempillát elszűkülve a szemhéj,
arra döfött - természet fegyvere - jól az öregnek
szembogarába, mikor felugorva dühödten a pásztor
menten agyoncsapta, s meghalt, lélegzete megtört,
messze repült el a lelke. Amaz meglátta közelről
rögtön a kígyót, mérges szemmel szembe meredt rá.
Fürgén (elhűlt tőle, alig volt józan eszénél),
görbe husángot, erőset, tört le a fáról a jobbja.
Véletlen sors, isteni intés óvta vajon meg?
Kétséges dolog; ámde, legyőzte sikerrel a szörnyű,
pikkellyel boritott testű, körben tekerődő
rútul rája törő kígyót, sűrűn odacsapva
jól a fejére, melyet tarajos homlok koronázott.
És mert álmos volt, fáradt, s nem látta előre,
így nem dermesztette ijedtség annyira testét,
nem bántotta riasztó félelem ekkor a lelkét,
látva a szörny tetemét elnyúltan, a fűre ül ő is.
    Kétfogatú kocsiját hajtotta az éj Erebusból
lassan jött fel az est az aranyló Oeta mögül már.
Hosszan nyúlt el az árnyék. Akkor a nyájt beterelte,
és lefeküdt, bágyadt testét hogy üdítse az alvás.
Ámde alig száll gyengéd álom lomha, elernyedt
tagjaira s békés nyugalomban fürdeti testét,
ott van előtte a szúnyog lelke, siratja a sorsát,
bús a halála miatt, s így szól hozzá keserűen:
    “Jaj, mit vétettem, s hol itéltek el arra, hogy ily rút
sorsot kell hordoznom. Az életedet magaménál
többre becsültem, ezért szél hurcol végig az űrben.
Nyugszol, kellemes álomban frissül fel a tested,
hisz kikerülted a csúf romlást, ezalatt nemesebbik
részem a Manesek hajtják Lethe folyamán át,
már zsákmánya Charonnak. Látom, a fáklya tüzében
ég a bejárat, szerte az átkos hely tele fénnyel.
Tisiphone jön szembe velem, kígyók a hajában,
tűzcsóvát lóbál, iszonyú korbáccsal ijeszt rám.
Cerberus is (három csaholó vad torka tüzet hány)
itt van a háta mögött, a nyakán itt-ott csupa kígyó,
rémitő tűzben villog véres szeme izzón.
Ó, mért nem jár jótettért köszönet, hisz a lelked
mentettem ki a fényre az elmúlás küszöbéről?
Hol van a jóság bére, a jóság megbecsülése?
Csak hiu ködkép mind. Oda van már rég az igazság
és ama hajdani híven adott szó. Más veszedelmét
tudtam csak meglátni, magammal mit se törődve,
s épp az végzet várt ugyanúgy: büntetve az érdem,
bűnhődésem enyészet - szép kis hálaadás ez!
Ám legyen egyenlő a viszonzás! - Puszta vidéken
járok, a kimmer berkek közt húzódik az ösvény,
hol körben szorosan szomoru Bűnök sorakoznak.
Itt ül a rettentő Otos, kígyó a bilincse,
messzire néz búsan, hol a megláncolt Ephialtes,
mert hajdan mindegyik egekbe betörni merészelt;
és Tityos hever itt, s Latona, dühödre ha gondol,
retteg (a düh sose békülhet), keselyűk elesége.
Borzadok, íly árnyaknál félek időzni tovább már.
Styx partjához idézve, alig látszik ki a vízből
az, ki az isteni nektár rejtélyét kifecsegte,
száraz gégével hajlongva hol erre, hol arra.
S szóljak-e róla, ki sziklát gördít vissza a hegyre,
semmibe vette az isteneket, s most bánat emészti,
nyugvást kérne, hiába. Ti lányok, eredjetek innen,
kiknek a gyászos Erinnys gyújtja a nászon a fáklyát,
s így a halál lakodalmát adta Hymen adományul!
Egyre tolongnak, sűrűn váltva a sort csapatostul.
Itt van a colchisi tébolyodott anya, elvetemülten
jár esze, magzatain gyötrő sebeket hogyan ejtsen.
Itt meg Pandion unokáján búsul a két lány,
így jajgatnak: Itys, jaj Itys: gyermektelenül vált
bankává s röpköd búsan thrák föld fejedelme.
Két ellenséges testvér, Cadmusnak a vére,
néz egymásra haragvó, gyilkos, vad tüzü szemmel,
majd megvetve tekint mindkettő félre, merően,
átkos jobbjuk hogy testvér-vért ontson azonnal.
Jaj, sose fordíthatják vissza! De messze ragad már
más tájakra a sorsom, más alakokra tekintek.
Elysium folyamát kell most átúsznom ezért még.
Persephone jön szembe velem, fáklyákkal előzik,
így rendelte, a hős nők: Alcestis halad erre,
megszabadult minden gondtól, chalcedoni földön
megváltotta a férj, Admetus bajteli végét.
Itt pedig Icarios lányát, Ithacus feleségét
látom, az asszonyi nem díszét, távol van a kérők
dárdával leterített ifju dacos csapatától.
Bánatos Eurydice, mért gyötrődsz félrevonultan,
most is a botlás bánt, ahogy Orpheus visszatekintett?
Bátor volt pedig ő, és szentül hitte, szelíd lesz
Cerberus, és Pluto békés, nem bántja az embert.
Mint egy megszállott, nem félt Phlegeton folyamától,
Pluto rozsdaszinű bús földje se rémiti őt, sem
lenn a kivájt üregek, meg a véres Tartarus éje,
sem Pluto palotája, amelybe nehéz a bejárás,
sorsot ítélő bíró nyit kaput itt csak a holtnak.
Ámde merésszé tette előbb hű társa, a jó sors:
és a sebes folyamok vize megszűnt folyni, hizelgő
szóra hajolva köré települt a vadak sokasága,
és kiemelte a tölgy is mély gyökerét a magasba
termőföldjéből, hogy a társa lehessen, a sóvár
kérgű erdő zúgva fogadta be éneke hangját.
Kétfogatú kocsidat fékezted a csillagok útján
Luna, megállítottad a vad paripák rohanását,
Hónap Szűze, s hagytad az éjt, lantjára figyeltél.
Téged is elbűvölt, s rávett, Pluto felesége,
arra, hogy Eurydicét férjéhez visszabocsássad,
bár a halál konok, és csak az istennő szava hat rá.
Már átélve az árnyak bánattal teli sorsát
ment kijelölt útján, nem nézett hátra a nő és
nem szólt, el ne veszítse az istennő adományát.
Ám te kegyetlen lelkű voltál, vadszivü Orpheus,
csókot akartál, és megszegted az isteni törvényt.
Méltán nyerne kegyelmet a vágy, ha a Tartarus éje
ismerné: borzalmas az emlék. Ám titeket már
boldogok otthona vár, titeket, hős lelkek. Emitt két
Aeacides ül: Peleus és Telamon, a kiváló,
isteni atyjuk biztonságában vigadozva,
megtisztelte Venus s Virtus hajdan lakodalmuk:
ezt nyers vágy hevitette, az egy Nereida párja.
Mellettük fiaik, hős hírnévtől övezetten:
egyikük arról ad hírt, hogy mily vad dühvel űzött
argosi gályáktól sok fríg fáklyát a halálba.
Ó, ki ne hozna ilyen véres csata harcairól hírt,
mint amilyet Trója s Görögország hősei láttak,
rég, amidőn vérár öntözte a teucrosi földet,
és Simoist s Xanthus habját, s amidőn a Sygeion
partján rettenetes Hector dühe harcra tüzelte
Trója vitézeit, és a pelasg gályákra haraggal
sebző dárdákat szórtak s gyilkos tüzü csóvát?
Mert maga Ída, a vadság anyja, az égretörő hegy
nyújt fáklyát, maga Ída mohó ivadéka kezébe,
hogy hamuvá váljék Rhoeteum partja, s a gályák
rendjét könnyfacsaró tűzár hamvassza rakásra.
Itt állott Telamon hős gyermeke, párviadalra
készen, előreszegezve a pajzsot, emitt vele szemben
Hector, Trója dicső nagy hőse, vitézek a harcban.
Mint ahogyan villámló ég zeng, zördül az egyik
kardja, sisakja, gerelyje, a visszajutást a görög had
hogy sose élvezhesse, a másik védve hajóit
Vulcanus szúrásaitól, rátámad a karddal.
Büszke a hőstettére ezért egy Aeacides-sarj,
s boldog a másik, mert Dardania vérrel elöntött
síkján Trója körül Hectort vonszolta legyőzve.
Ámde dühöngve zajongnak, mert Paris ölte emezt meg,
s annak hős erejét Ithacus csele törte derékba.
Elforditja az arcát Laërtes ivadéka,
ujjongván, hogy a thrák Rhesust megverte, Dolont is,
Pallas szobra miatt ujjong, ám újra riasztja
már a cicon nép s vad törvénye a laestrygonoknak,
s rémes scyllai szirt a molossusi vad kutyafejjel,
aetnai cyclops rémiti őt, meg a szörnyü Charybdis,
lenn meg a szürke mocsár s a kietlen Tartarus éje.
Tantalus ágának hajtását, Atreidest is
látom; az argívok szemefénye, parancsa szerint dór
láng perzselte Erichtonius várát le a földig.
Jaj, de megadta az árát romjaidért a görög had,
Trója, megadta, a Hellespontus habja a sírja.
Rég tanu rá e tömeg, hogy az ember sorsa szeszélyes,
senki se hetvenkedjen azért, mert gazdagon élhet,
s kedvez a végzete, mert minden pompát az irígység
hirtelen íja terít le. Nyugodtan szelte a tengert
Argos színe-java s honi partnak tartva a kinccsel
jöttek Erichtonius várából, jó szelük is volt.
Csendes a tengeri út, ám egy Nereďs a vízből
Jelt ad s hullám tör be az ívelttestü hajókba.
Hirtelen egy csillag felkelte, vagy isteni szózat
szerte kavarja az égbolt fényét, minden a szélben,
minden az örvényben vergődik, már a hab árja
csillagokig zúdul felcsapva magasba, az égből
ugy tűnik, hogy a nap, meg a csillagok is lezuhannak
zúgva-remegve a földre. Előbb jókedvü sereg volt,
most rút végzet foglya a had, nyomorultul ijedten
pusztul a hullámok közt és caphareusi szirten,
Euboián, vagy az égei part hosszában a sziklán,
míg szétszórtan a vízen a feldúlt Phrygia kincse,
s úsznak a roncsok a hullámok hátán szanaszéjjel. -
Mások is itt ülnek, hírben, becsületben egyenlők,
hősök mind, a középső részén van helyük együtt,
Róma vitézei, ám az egész Föld büszke reájuk.
Fabius és Decius hős nemzetsége ül erre,
s itt a Horatiusok, s nem múló hirü Camillus,
és ez Curtius itt, aki egykor Róma szivében
mély hasadékba vetette magát, s elnyelte az örvény.
Mucius itt ez, jajszó nélkül tűrte a lángot,
s meghódolt neki erre a lydek erős fejedelme.
Itt Curiust övezik tündöklő tettek, emitt meg
Flaminius van, hősi halálát őrzi a hírnév
(méltán hát e vidéken, amely hűsége jutalma).
Végül a két Scipio, kik győztek Libya földjén
s Karthago fala már csak romként áll ki a gazból.
Élvezzék a dicsőséget hát! Én meg a Pluto
árva sötét vizein mehetek, jaj phoebusi fényről,
tűrve sivár Phlegetont, hol a boldogok otthona táját
s bűnök tömlöceit, nagy Minos, elkülöníted.
Átkos fúria ütlege kinoz, azért, hogy a bíró
színe előtt elmondjam az életem és a halálom,
s bár te okoztad e bús véget, meg nem könyörülnél,
sőt közönyös szívvel mindennapi gondba merülsz el,
hallgatsz és elmégy, panaszom meg szélnek ereszted.
Távozom immár, nem térek soha vissza, örülj hát
s töltsed időd forrásnál, zöld erdőn, legelőkön,
balga szavam meg szórják szerte a fürge szelek majd.”
Így szólt, és eltünt búsan, befejezve beszédét.
    És amidőn kábultságából térve magához
mélyen sóhajtott megrendült szívvel a pásztor,
mert bántotta a szúnyog kínos vége a lelkét,
vénségéhez mérve, amennyire bírta erővel
(mellyel az ellenséges erőre csatázva csapást mért),
ott keresett a patak partján, lombos fa tövében
tüstént jó helyet. Ezt körformájúnak akarta,
s megformálta, az ásóját forgatta serényen,
zöldellő pázsit talajába leásva a földbe.
S emlékezve az elkezdett munkát befejezte,
halmot emelt neki sok földsánccal véve körül, s így
lassan körformájúvá alakult ki a sírdomb.
Márványból kicsiszolt lappal körben telerakja
bánat-emésztett szívvel most. Itt nő az acanthus,
itt meg a rózsa, szemérmes, azért oly lángvörös, és itt
minden fajtájú ibolyát látsz, spártai mirtuszt,
jácintot; ciliciai föld sáfránya, s a kúszó
fürge babér, Phoebus disze, s liliom s oleander
s rozmarin is nő itt (nem kellett messze keresni).
Itt a szabin fű is, mely rég pótolta a tömjént,
s nyílik a chrysanthus, meg a sárgás fürtü borostyán,
százszorszép s a királyi nevű bocchus Libyából,
zöldel a kecskeszemű szőlő, sose hervad a pikrisz.
Narcissus se hiányozhat (meglátva, milyen szép,
megperzselte a vágy tüze, önmaga lett a szerelme).
És ami zsenge virág terem újra meg újra tavasszal,
mind ott nyílik a domb díszéül; elöl felirattal
ékes a sír, ez van belevésve a néma betűkbe:
“Kis szúnyog, méltó, nagy az érdemed: ezzel a gyásszal
élete üdvéért mond hálát néked a pásztor.”

CIRIS
Ciris
Bár, oly sok baj után, hogy a hírnévért tülekedtem,
s részem telt a silány köznép sok csalfa kegyében,
oltalmába fogad most Cecrops kertje, virágzó
bölcseletek tana ád pihenést, s jó illatu szellő,
s nem tudom, illik-e, hogy dalt kezdjen zengni a lélek,
hisz más munkának gyürkőzik, más viadalra,
messze magasba az ég fényes csillagjai vonzzák,
és a kevésnek szent halmot hódítja merészen,
mégse hagyom félben, versembe ha már belefogtam:
bárcsak e műben már Múzsám nyugalomra találna,
könnyű búcsúként a hizelgő lágy szerelemtől.
Hogyha csodás titkuk fölfednék egykor előttem
minden idők, egykor (csak kedved lenne akarni),
és ha a végső bölcsesség befogadna egébe,
mely csak négy nagynak lett méltó birtoka hajdan,
s onnan nézhetném le az emberek annyi hibáját,
sok garasos gondjuk távolból semmibe venném,
már nem ilyen művet tennék akkor le elébed,
már nem ilyet, bárhogy játszhatnék, s néha lehetne
könnyed léptü sorom lágy verslábbal kerekítnem,
ámde szavam - nem sért istent tán - szépmivü peplosz
vászna közé szőném, mit erechteusi Athénben
szűzi Minervának szentelve (midőn adománnyal
tisztelt ünnepe jött, ha lejárt az ötéves időköz),
váltva dagasztott fenn, fürgén Eurus Zephyrusszal,
s könnyű súlya a telt gályát hajtotta előre.
Boldog mind ez a nap, s úgy mondják, boldog ez év is,
boldog mind, ki ilyen napokat számlál, s ilyen évet:
Pallas-vívta csaták sora dísziti rendre a peploszt,
és a gigászoktól vett zsákmány képe szegélyzi,
majd Gorgóval a harc, rettentő, színezi vérrel,
s ott mellette Typhon, kit arany dárdája lesújtott,
ossai sziklákkal mert ez fenekedni egekre
s thesszál csúcsokkal próbálta tetézni Olympust.
Ily vásznat kap az istennő ünnepkor a néptől,
így kívánnálak, legbölcsebb ifju, beszőni
bíborszínü napok, s Lunának kétfogatú kék
hintóján kocogó fényes csillagjai mellé,
nagy természetről szóló szépmívü kötetbe:
hogy hirdesse neved versemben a bölcseletekkel
együtt minden sor vén évmillióknak örökkön.
Ámde mivel csak most fogok ekkora műbe először,
csak most kezdem a lágy húrt felhangolni erővel,
mégis közben, amit tudtam, s ami gyermeki próbám
volt hajdan, s melyben fiatalságom java eltelt,
vedd, im ajándékul, sok virrasztásom e régtől
fogva igért, s most kész termését. Már belekezdek,
mint láthatta magát, rettenve szerelmi varázstól,
Scylla, a bűnös lány, a madárhadak új csapatában
egykor, s lágy ívben hogy száll fel a csillagokig most,
s tengerkék szárnnyal köröz egykori háza fölött még,
ezzel bűnhődik, mert megsértette az atyja
bíbor hajfürtjét, így döntvén romba hazáját.
Néhány nagy költő, Messallám, máshogyan írja
(hogy szóljunk igazat, Polyhymnia kedvel igaz szót),
úgy mondják, hogy egészen másra cserélte alakját,
scyllai szirtnek lett rémítő szörnye, falánk vad,
s olvashatjuk Ulixes hányódásai közt is,
fénylő ágyékán csaholó szörnyek boritották
Dulichium gályáit a hullámsírba, hajósok
testét tengeri véreb marcangolta halálra.
Ám mégsem hisznek legtöbben a maeoni versnek
és ama vándorlás hamisan szóló dalosának,
mert ki-ki más és más lányt képzelt minden időben,
mint akiket Scyllának tart colophoni Homerus.
Ő Crataeist mond: hozhatta világra Crataeis
bár, vagy kétalakú vad Echidna talán a szülője,
vagy tán egyik sem, csak a történetben az ágyék
vétke a fontos, a rút bujaság, Venus-adta sugallat;
vagy megmérgezték, s emiatt lett külseje mássá,
átokverte leány (de miféle hibát követett el?
Isten ölelte kopár fövenyen karjába remegve,
Amphitritének fertőzve eképpen a nászát,
ámde ha később is, megbűnhődött nagyon érte,
mert amaz egyszer a mélyben látva a férje szerelmét,
lenn a szilaj habokat neki sok vérrel vegyitette);
vagy szépségével - mondják - sokakat babonázván
pénzért adta magát, s belepusztult mind, akié lett,
hirtelen ámde silány halnép s csaholó kutyafalkák
sánca között veszi észre magát, rémséges alakban -
jaj, hányszor sápadt, borzadt új tagjai láttán,
jaj, hányszor rettent, amidőn a kutyái ugattak! -
istent kísérelt rászedni mohón ez az asszony
elsikkasztva Venus részét jövedelme javából,
róla, mivel mindig nagy számú ifju kisérte,
s mert vad lelkű volt, s pénzen vett nő sora várt rá,
méltán jár ama csúf, szégyenteli hír a világban,
erre tanu Cypris sok titka tudója, Pachynus:
bármit s bárki is írt régtől efféle bajokról,
mind hiu káprázat, s inkább higgyük mi madárnak,
s higgyük, Scylla csak egy nő volt, s másfajta leány volt.
Rajta tehát, kiknek nagy igaz jóindulatából
küldhetem el versem, belefogván végre a dalba,
isteni Múzsák, szent kaptárotok ajtaja gyakran
telve ajándékommal: fönn beborítja a jácint,
rajta virágméz, vagy ragyogó jóillatu nárcisz,
sáfrány s gólyahir is liliommal fűzve csokorba,
s rózsa virul küszöbén; most hát ó isteni Múzsák,
még inkább váljék kedvessé nektek a munkám,
s ékítsétek örök hírnév díszével e művet!
    Van néhány város Pandion székhelye mellett
(Attika dombjaitól Theseus biborszinü kagylót
termő, pompázó partjáig terjed e tájék),
köztük méltatlan lett hirhedtté Megarának
városa, ősi falát Alcathous karja emelte,
Alcathous s Phoebus, vele munkálkodva az isten:
itten a kő, ha megérintik, cylleni ajándék,
lantjáték éles hangját gyakran veri vissza,
Phoebus régi szerelméről így tesz tanuságot.
Ezt fenyegette a másoknál sokkalta erősebb,
városokat rontó Minos, sok jó evezőssel,
mert Nisustól kért azután Polydus menedéket,
hogy nagy Caeratum folyamától s égei földtől
messze futott. Haddal követelte a gortyni héros
vissza, s krétai nyíl szaggatta fel Attika földjét.
Ám sem a polgárok nem gondolták, se királyuk,
hogy meg kellene már a falakra törő csapatostul
áramló zabolátlan erőt fékezni vitézül,
úgy vélték, hogy elég őrizni az isteni jósjelt.
Mert - elmondani is csoda - fénylő homlok övezte
fenn a királyi fejet, viruló dús hajkoszorúval,
és annak közepén rózsás fürt kunkorodott fel:
míg ez a néhány szál a helyén marad ebben a rendben,
addig bántatlan lesz Nisus trónja, hazája,
egy akarattal erős végzést így tettek a Párkák.
Minden gondja tehát ez volt, ez a nagybecsü hajfürt,
ünnepi rendbe arany kapcsokkal fűzte, melyeknek
jól munkált fogait cecropsi tücsök diszitette.
    Nem lett volna kevés oltalmu a város e jellel,
s később rom, ha Scylla nem ég őrült szerelemben,
Scylla, szerencsétlen haza és apa sírbavivője,
jaj, vágyó szemeit Minoson rajta feledte.
Ám az a rossz fiu volt oka, kit még anyja se fékez,
hogyha dühös, s az sem, ki nagyatyja s az atyja egyúttal,
Juppiter, ő zaboláz meg karthágói oroszlánt,
és nagy tigriseket meg tud szelidíteni, éppúgy
embereket s istent is - mindez túlmegy e versen -;
ő szított haragot kicsi gyermekként, tele bajjal.
Nagy Junónak a lány (hamis esküt néki ha lány tesz,
nem sok időn át tud bűnhődni a vétke miatt már)
megsértette a szentélyét, nem tudva hibázott:
játszva szaladt el a szent istennő áldozatához
készen, előrefutott az anyák s társnők csapatából
s pajkosan örvendett, testén felemelve a leplét,
északi széltől duzzadt sok ráncát kifeszítve.
Még nem tudta a tűz illetni magasztos adóját,
még nem övezte fejét olajág halovány levelével
forrás tiszta vizét széthintve magára a papnő:
s véletlen kiesett a kezéből éppen a labda.
Érte futott a leány. Ó bár aranyos köpenyét ne
oldná, játékból se mutatná karcsu alakját!
Mind ami csak mozgásnak gátja, futást akadályoz,
azt kívántam volna, örökké álljon utadba,
esküt hogy sose tégy, nyomorult, se hiába ne áldozz,
mert hazug, istennő szentélyét sértve kezeddel.
Ámde ki gondol olyat, hogy veszted az eskü okozta?
Tisztes ürügy. Juno nem akart, hogy lásson a bátyja.
Fürge azonban az isten már, aki arra törekszik,
bosszút álljon azért, ha szavakkal sértik a törvényt:
fénylő tegzéből néhány vesszőt kiragadva
jaj, de nagyon sebesen, de nagyon szerelemre hevítő
nyílvesszőt röpitett ifjú keblébe a lánynak!
    S ő amidőn a tüzet szomjas szívébe beszítta,
és a dühödt téboly csontját átjárta egészen,
mint vad bacchánsnő, aki hűvös Thracia földjén
phryg fuvolán Cybele-papnőként révül, eképpen
őrjöngőn - nyomorult - lót-fut, berohanja a várost:
nem kell Ida-hegyi styrax szagosítani fürtjét,
sem sicyoni cipőt, csattost, nem hord puha lábán,
s nem fűz gyöngysorból ékszert hószínü nyakára.
Tétova lábnyom utal, mélázó lépte hová visz:
újra csak útnak ered, felhágni az ősi falakra,
égbevesző tornyot szemlél - ezt mondja ürügyként;
és gyakran panaszos szavakat mormolva az éjben
kémleli fenséges várából az égi világot,
s néz kifelé, lenn látja a sűrű őrtüzü tábort.
Lágy húron zengő citerát nem penget az ujja,
hajló gyenge fonált elefántcsont-borda se csapkod,
rokka se kell, aranyos díszű szövetekre se gondol,
s nincs pír már arcán: nem tűri a pír a szerelmet.
És amidőn nem lel gyógyírt oly szörnyü bajára,
s látja a sorvasztó véget belopódzni szivébe,
arra vezérli a kín, és arra taszítja a sorsa,
mint vad bőgöly elől, menekül, sodródik előre,
hogy majd esztelenül lemetélje az atyja középső
hajtincsét titkon s ravasz ellenségnek ajánlja
(mert eme feltételt szabták, balsorsu leány, rád),
...vagy nem sejti talán (s aki jóhiszemű, bizony inkább
vél bármit, csak a lányt iszonyú bűn terhe ne nyomja)?
Jaj, nyomorult éppúgy, mit is ér nem látni előre?
...Nisus atya, s néked ha a városodat letiporták,
épp hogy akad szállás a magas tornyok tetejében,
otthont ott lelsz majd, megtörten rakva a fészket,
félsz madarak módján, ha a lányod meglakol egyszer.
Örvendj, fürge sereg, magasan felhőkbe fogódzó,
mind kik a tengert, zöld ligetet, s zúgó szavu erdőt
lakjátok, fel hát, madarak, vígságra, cikázók,
s ó ti is, emberi képmást vesztett daulisi lányok,
ó ti, könyörtelenül keserű sors kényszereképpen,
örvendezzetek, ím látjátok, akik ma királyi
vérrokonok számát szaporítva sietnek elétek,
már az atyát s cirist. Ó hajdan leggyönyörűbbek,
tartsatok arra az ég kékes felhőit előzve,
merre az égilakók várát veszi célba halászsas,
s merre szabott jutalomként röpköd hószinü ciris.
    Már Nisus szemeit lenyügözte a kellemes álom,
s távol a külső ajtóknál virrasztva az őrség
strázsát állt, s buzgón fel-alá járkált, de hiába:
lopva mivel csendes hálótermét odahagyja
Scylla, feszült figyelemmel kémlel a hallgatag éjben,
fojtott sírással, nem mer lélegzeni szinte.
Nyomban most kioson lábujjhegyen, éppen alig hogy
lépdel, kétélű szerszámot véve kezébe,
minden bátorsága azonban hirtelen elszáll,
vétkét menten előbb a sötétlő éjbe kiáltja.
S merre az atyjának küszöbéhez vette az útját,
ágyasháza előtt kissé elidőzve magasba
néz a magasztos egek remegő csillagseregére,
s nem kedvelt adományt ígér kegyes isteneinknek.
    S hogy felkelt, az öreg Carme, Phoenixnek a lánya,
thébai nő, rájött (márvány padlón a csikorgó
ércveretű ajtó nyilását észrevehette),
s már az ijedtségtől lankadt lányt rögtön eléri:
“Ó, te szerencsétlen fejem” - így szól -, “jaj, kicsi lányom,
jaj, nem véletlen, hogy e sápasztó nyavalyától
nem jut vér egy csöpp se szived sok gyenge erébe.
Nem könnyű az az ok (hogy lenne?), mely ennyire kínoz,
érzem jól, ó bár, Rhamnusia, csalna az érzés!
Mondd, mi bajod, hogy sem Bacchusnak víg poharához
nem nyúlsz, és nem kell gazdag termésü Ceres sem,
mért virrasztasz atyád ágyánál egymagad ébren
ily későn, amidőn nyugtot hagy a gondnak a lélek,
és a folyó is már mérsékli szilaj rohanását?
Mondd meg hát legalább, amit eddig tudva tagadtál,
árva fejemnek eképp esküdtél: semmi; leányom
mondd, mit időzöl atyád deli fürtje körül szomorúan?
Jaj nekem, el ne ragadja a tested rosszhirü téboly,
ez szállott az arab Myrrhának rég a szemére,
rút fertőbe ne bukj (nem tűr ilyet Adrastea),
meg ne gyalázd szüleid, kettőjüket egyszeri bűnnel!
Hogyha azonban más szerelem zaklatja a lelked,
- nem vagyok oly kezdő Amathusia dolgaiban már,
hogy nem láthatnám, mit gyötrődsz, annyi jeléből -
így ha szabott sorsú szerelem nyűgöz le hevével,
esküszöm én néked nagy szent Dictynna nevére,
ő küldött főként kincsül téged, kicsi lányom:
inkább eltűrök méltán, méltatlan ezernyi
bajt, minden gondot, mint téged lássalak ennyi
bánatban, s ily nagy keserűség közt elepedni.”
    Szól, s könnyű köpenyét (melyet vállára terített,
gyorsan, amint kirohant), ráadja sietve a lányra,
mert vacogott eddig sáfrányszínű tunikában.
Harmatos orcáját megcsókolgatja szelíden,
gyöngéden tudakolja, szegényt milyen átok emészti,
addig azonban nem tűr még egy szót se, remegve
míg beljebb nem vonja a hószinü lábu leánykát.
Ő meg “Dajkácskám” - így szól -, “mire gyötröd a lelkem,
őrjítő kínom mért vágyol tudni sietve?
Nem hétköznapi vágy gerjeszt engem szerelemre,
nem csábítja szemem már ismert férfi-tekintet,
és az atyámé sem, sőt gyűlöletes valamennyi.
Senkit sem szeret, ó dajkám, ez a szív, akit illik,
nem bűvölte el egy hazugul tisztelt rokon arca:
egy idegen, jaj, jaj, dühös ellenség közül egy csak.
Mit szóljak, milyen arccal merjem kezdeni gyászom?
Mondom azonban, hisz, dajkám, hallgatni amúgy sem
hagysz, könyörülhetnél ámbár a halálraitélten.
Ő az, lásd, ki magas falainkat vívja haraggal,
istenek atyjától nyert ő fejedelmi hatalmat,
kedves a Párkáknak, nem sértheti őt soha fegyver,
- meg kell vallanom ezt, kendőzni hiábavalóság -
ő, ugyanő, Minos zaklatja nyilával a szívem.
Kérlek minden igaz szent isteni nagy szerelemre,
lányodnak mindig kedves szívedre könyörgök:
hogyha megőrizhetsz, légy jó, ne taszíts a halálba,
hogyha azonban már menekülni szemernyi remény sincs,
dajkácskám, ne utálj, bár méltán pusztul a lányod!
Mert ha utamba előbb veszedelmes, jaj, veszedelmes
isten, vagy balsors nem küld, ó jószivü Carme:
ezzel a vassal (most a ruhája alól kiragadja)
vagy lemetéltem volna atyám bíborszinü fürtjét
büszke fejéről, vagy beledöftem volna magamba.”
    Még ki se mondta, midőn döbbenten a szörnyü csapástól
sűrü hajára homok szennyét hullatja marokkal
Carme s feljajdul keserűn öreges zokogással:
“Ó, be könyörtelenül jössz, Minos, újra elébem,
ó, be nagyon gyűlölt, Minos, neked ősz fejem immár!
Jaj, temiattad esett hajdan gyászos szerelembe
lányom, s most a nevelt lányom pusztítja e téboly!
Hát nincs mód téged kikerülnöm, messze raboltan
sem, súlyos rabság, sok terhes munka között sem,
s kedveseimre törő végzetnek gátat emelnem?
Többé zárva az út, hogy békén töltsem az aggkort,
s élni kivánjak még. Éltem napját eszelősen
nélküled, ó, Britomarti, hisz úgy hittem, te temetsz el,
ó, Britomarti, hogy is tudtam tengetni idáig?
Fürge Diana kegyét nem kellett volna keresned,
cnossusi nyílvesszőt kirepíteni parthusi íjból,
lány létedre vadat kergetni, amint teszi férfi!
- Jobb lett volna legeltetned dictaei gidákat:
Minos lángja elől nem kellett volna rohanva
égbevesző hegycsúcs ormáról mélybe zuhannod!
Mondják, istennő lettél, néhányan azonban,
és hogy Aphaia neved, mások, hogy nőjön a híred,
Dictynnának hívják rólad szűzi Dianát,
bár ez lenne igaz; de nekem, lányom, te halott vagy:
már sose látlak fenn szárnyalni a bérci magasban,
hyrcanus követők közt és a vadak csapatában,
vissza se jössz, át sem foghatlak már soha többé.
Engem sújtott ez keserűn, méltatlanul egykor,
drága növendékem, csak benned bíztam azóta,
míg emez elhangzott szó nem hasitott a fülembe.
Téged is elvesz hát a kegyetlen végzet előlem,
téged is, ó, akiért egyedül volt jó az öregség?
Gyakran örültem - kár volt - látva, hogy édesen alszol,
és nemet intettem, bár hívott már, a halálnak:
»Corycus-adta szinű fátylat kell szőnöm a nászra.«
Mért óv, balsorsu lány, engemet és milyen isten?
Nem tudod azt, hogy mely végzés ültette atyádnak
büszke fején bíbor fürtjét ősz hajkoszorúba,
s hogy mily gyenge reményt táplálhat atyád hajaszála?
Mert ha nem, úgy tán még bízom, hogy megmenekülhetsz,
hisz nem tudva akarsz iszonyú nagy bűnt cselekedni;
ám félek, hogy igen, kérlek hát, drága leányom,
árva fejemnek sok jelből ismert szerelemre,
Ilithyia nevére, ne rombolj tébolyodottan,
ekkora gazságot ne akarj megtenni bolondul!
Nem kívánlak már lebeszélni, hiszen lehetetlen,
vágyadról, sohasem versengek az égilakókkal;
ám inkább óhajtsd, hogy atyádnak trónusa álljon,
s férjhez menj, lányom, tűzhely várjon melegével!
Így szabadulsz, sokat átélt dajkád erre vezérel.
Csak ha atyád már nem tudnád kérlelni szavakkal,
engedjen (de tudod, te az egyszem lánya ne tudnád?),
akkor próbáld csak, ha jogos lesz tenni eképpen,
majd ha okod lesz rá, s fájdalmak napja köszönt be,
akkor vedd csak elő megkísérelni a terved;
társadként segitek, lányom, majd isteneinkkel,
ígérem: tűrj, hidd, ami késik, hogy sose múlik.”
    Majd e szavakkal amint sikerült fékezni viharzó
indulatát s fájó szívét éltetni reménnyel,
lassanként remegőn betakarja lepellel a lánynak
arcát, hogy csendes nyugalomra találjon az éjben,
már olajos mécsét is eloltja, lenyomva kanócát,
és kitapintva a tébolyodott lány szívdobogását
vizsgálgatja, kezét folyton keblére szorítja.
Így könyökölt ágyán éjjel végig szomorúan
lesve a félig holt lány elbágyadt szemefényét.
Másnap amint tűzcsóváját lengetve a hajnal
ember-tápláló fényt hoz hideg Oeta hegyétől
(félnek e csóvától s várják is a lányok ijedten,
esthajnalt kerülik, s várják hajnal hasadását),
észben tartva a lány dajkája tanácsait, egyre
mindent összekutat, mit felhoz násza okául.
Atyja elé jut, hogy tisztes szókkal folyamodjék:
boldog békesség javait dícséri, sok eddig
még ki sem ejtett szó tolul így ajkára fonákul.
Mondja, hogy egy istent tisztelnek a harci tusákban,
tőle remeg, s aggódik az atyja barátaiért is,
ám szégyenli, hogy atyja magányossága kinozza,
mert unokákat nem kíván közösen Jupiterrel.
Majd csúfos cselből kitalálva csalóka meséket
istenek átkával rémíti a városi népet;
majd meg jósjeleket (nincs híjával) szerez egyre.
Sőt még jámbor jóst is rá mer bírni csalással,
hogy mikor elterül áldozatul szent fejszecsapástól
állatuk, úgy mondják a belekből majd a jövendőt:
Minost vőül kell venni s felhagyni a harccal.
    Ként rak azonban most egy tágas edénybe a dajka,
nárciszt, illatozó füvet éget benne fahéjjal
(háromszínü fonált hármat fűz össze kilencszer)
s “köpj hármat lányom velem együtt” - szól - “közepébe,
köpj hármat, páratlan számot kedvel az isten”!
Majd áldoz kétszer Styx mágus Juppiterének,
(nem tudják sem az idai sem görög éltes anyókák
tenni) Amyclaeből vett ággal hinti az oltárt,
iolcosi bűvös igét olvasván rá a királyra.
Ám amidőn a konok Nisusra fonák csele sem hat,
nem lágyítja szivét ember, sem az isteni végzet,
(annyira biztos a csöpp hajfürt védő erejében),
ő is a lány mellé áll, hogy véghezvigye tervét,
kész lemetélni a bíbor hajfürtöt gyökerestül,
boldog, hogyha segít a makacs lány árva szerelmén,
s épp olyan édes öröm, Rhaucus várába talán hogy
visszakerül, s honi föld lesz hamvai nyughelye egykor.
    Így hát Scylla megint atyjának akar veszedelmet:
akkor tyrusi bíbor tincset vas hegye érint,
majd elesik Megara, s hiteles lesz az isteni jóslat,
majd különös módon függ nagy gályára kötözve
Nisus lánya, eképp megy a kéklő tengeren által.
Bámulják a leányt csapatostul a tengeri nimfák,
Oceanus bámul, vele együtt Tethys, az ékes,
és Galatea felé sóvárgó húgaival jön;
bámul az istennő, kit delfin hordoz a vízen,
kékszinü hintón jár, kétlábu lovak sora vonja,
Leucothea s vele csöpp gyönyörű magzatja Palaemon,
és akik egymással sorsuk folyton kicserélik,
Tyndareus fia és Jupiter kedvelt ivadéka,
ők is bámulják a leány hószínü alakját.
Az meg eképpen szól, panaszát így szórja szelekbe,
hullámok közepén keseregve hiábavalóan,
ó boldogtalan, izzó két szeme égre emelve,
két szeme, mert kötelet hurkoltak gyönge kezére:
“Hagyjátok kissé, haragos szelek, abba fuvástok,
míg bajomat sírom, s (noha nem használt tanuságuk)
végső órámon jajszómat egekre kiáltom!
Ó, ti, ti jöjjetek, ó, szelek és szellők tanuimnak!
S ó, ti, ha tán Odomas-nemzetség sarjai vagytok,
láttok: im itt vagyok én, veletek közös ős ivadéka,
Scylla (talán nem sért, ó, Procne, szólani hozzád),
itt vagyok én, aki nagy Nisust mondhattam atyámnak,
versengett kezemért a görög föld annyi királyi
háza, ahol Hellespontus vize mossa a partot;
itt vagyok én, Minos, megszentelt eskükötéssel
eljegyzett mátkád, hallod hát, bár hidegen hagy.
Megkötözötten kell a habok közt úsznom az árban?
Megkötözötten kell tűrnöm senyvedve örökkön?
Mit mondhatnék mást, csak e kínokkal teli véget
érdemlem, mivel oly gyáván odadobtam az ősök
szentjeit és a hazám ellenség zsarnok urának;
jóllehet úgy hittem, Minos, bosszút azok állnak
bűneimért, ha előbb kiderül szent eskükötésünk
végzetesen, kiknek városfalait letiporva,
jaj, de vadul hánytam tüzes üszköt templomaikra.
Ám ha te győzöl, előbb véltem, hogy a csillag az égen
más pályát választ, minthogy velem ennyire csúful
bánj el rabnőként. Gaztetted egekre kiáltó!
S még te nekem több voltál, mint az atyám koronája,
s még te! Nem is különös, megbűvölt engemet arcod,
néztem, s elvesztem, s káprázata rabja maradtam.
Éppen tőled nem vártam, daliás alakú hős,
ekkora bűnt, hisz még külsődön az ég is elámul.
Engem nem gátolt örömökben dús palotám sem,
s kincse a ritka koráll, s a borostyán, könnyeket ontó,
nem gátolt társnő, szép testü, akárcsak a nimfák,
nem hűthette le már istenfélelmem a lángot.
Mindenen úr Amor, én mért lettem volna kivétel?
Már soha homlokomat nem hintik myrrha-kenőccsel,
tisztes ajándékul fáklyát nem gyújt nyoszolyólány,
s nem vár bíborszín elefántcsont nászkerevet rám.
Súlyos a fájdalmam: nem hántolod el fövenyeddel
lánykád, mindnyájunk áldott dajkája, szülőföld.
Hát az anyák s férjes szolgálónők csapatának,
hát más rabnőid munkája se lesz soha részem,
vagy hitvestársadnak (akárki is, üdvös a sorsa)
telt guzsalyán se szabad fonnom gyapjú puha szálát?
Szegted volna nyakam legalább vad harci szokásként!
Már lankadva kevés kis erőm maradéka is elhagy,
és fejem ernyedten csüggedt vállamra hanyatlik,
s márványszínü karom senyveszti kötél szoritása.
Rettenetes testű szörnyek, nagy tengeri bálnák
már köribém gyűlnek, kéklő örvény közepében
farkuk csapkod, ijeszt, öblös szájuk ha kitátják.
Hát könyörülj, Minos, gondolva az emberi sorsra!
Mondd, hogy elég Scyllát látnod már ekkora bajban,
isteni végzet szánt bár nékem ilyen veszedelmet,
vagy véletlen eset, vagy súlyos vétkem okozta:
mert bármit hiszek én, inkább, mint hogy te akartad!”
    Siklik eközben eloldva a parttól már a hajóhad,
széles vászna feszül villámgyors északi szélben,
fürgén hajlik a sós hullámra lapát, s a keserves
úton a bágyadt lány jaja némán elhal a vízen.
Búcsút mond legelőbb Isthmos szűk földszorosának,
Cypselus ősi dicső hajlékát látja, Corinthust;
messze előre halad Scyron magas ormai mellett
távol a borzasztó teknős sok földinek átkos
véres sziklájú jövevény-temető üregétől.
Máris az oltalmas Piraeus látszik amonnan,
jaj, de hiábavaló gondolnia hires Athénra!
Majd a habok közt rápillant Salamis mezejére,
s máris a szépséges Cycladok közt visz az útja,
Sunion öble emitt s szemben vele Hermione áll,
elsuhan ott Delos, legkedveltebb helye mindig
Nereidák anyjának s égei Neptunusnak.
Mindjárt tajtékos partu Cythnust veszi észre,
márványszínü Paros halad el mellette, Donysa,
S Aegina, meg gabonát sose látott földü Seriphus.
Hajtja az ár, vak szél vonszolja hol erre, hol arra,
apró csónakként kisérve hajók sokaságát,
délről zúg a vihar, tombolva kavarja a tengert,
mégsem hagyja habok zsákmányának gyönyörű szép
testét, másra cseréli szegény lány karcsu alakját
nagy kék országú úrnő, neptunusi hitves.
Ámde a nem múló éltű lánynak puha testét
nem födi pikkellyel, be nem engedi őt a halaknak
vad csapatába (veszélyes nyájú Amphitrité):
inkább fenséges szárnnyal fel az égre röpíti,
tette miatt legyen így mindig neve ciris a földön,
spártai Léda csodás hattyújánál se silányabb.
Most, amiként úszkál a tojásban a zsenge fióka,
csöpp eleven képe s kis teste sok íze, alakja
épp hogy alig látszik frissen még összeragadtan:
Scylla alakja is így látszik tenger közepében
hányódni s félig még emberi tagjai gyorsan
másra cserélődnek - mely részén kezdve, ki tudja?
Formás szája elöl, sokat óhajtott piciny ajka
széles homloku arcával kezd egybemosódni
és éles csőrű hegyes áll ugrik ki helyébe;
majd azután meg ahol haja választéka huzódott,
hirtelen íme, akár atyjának tincse, olyan kis
bíborszínü taréj rándul vékony fejebúbján;
változatos színű pihetollak lágy takarója
tart szárnyas leplet márványsima teste fölébe
s hajlékony karján végig toll erdeje sarjad.
Majd más testtáját s lábszára vörös szinü húsát
érdes uj állati bőr burkolja telis-tele ránccal,
s horgas vad karmok nőnek vékony puha lábán.
Mégis e szánandó lány megmentése aligha
illik Neptunus hű hitvestársa nevéhez.
Ezt a leányt sohasem láthatja rokon szeme többé
bíborszin pánttal megkötni arany haja szálát,
nem vár nászszoba rá, szír balzsammal szagosítva,
otthona sincs immár: mit is ér számára az otthon?
Most a fehértarajú örvények forgatagából
szélsebesen vad szárnysuhogással tör fel az égnek
s tolláról millió vízcseppet hint a habokba,
átokverte leány, bár megmenekült, de hiába,
elhagyatott sziklák odvában tengeti éltét,
sziklán, kőszirten, s a sivár partok közelében.
Mégse marad bosszú nélkül: hisz az istenek atyja,
minden föld akinek nagy örök végzése szerint él,
megdühödött, hogy ilyen lány mer röpködni egekre,
míg elpusztított atyját örök éjszaka rejti,
annak jámborsága miatt (mert gyakran ez istent
híva kövér bika vérével hintette az oltárt,
szentélyét gyakran tisztelvén dús adománnyal)
újra megadta, hogy éljen, alakját másra cserélve,
úgy rendelte, legyen gyors röptü halászsas a földön,
mert a cikázó sast ez az isten kedveli mindig.
S ezt a szerencsétlen lányt, kit bűnösnek itéltek
istenei s jegyese s velük együtt rég a hazája,
most zord atyja dühödt átkával kergeti folyvást.
Mint ama páratlan csillagzat (melynek az égi
övben két jegye van, míg más csillagra csak egy jut)
Scorpios üzi a szép fényű Oriont s viszonozva:
így él majd ezután végzet rendelte haragban
egymással ciris s a halászsas minden időben.
S folyton amerre a gyors röptű lány száll a magasban,
ős ellenségként iszonyú zúgással az égen
üldözi Nisus, amerrefelé Nisus tör az égre,
rögtön a gyors röptű lány már ott száll a magasban.

A FOGADÓSNÉ
Copa
Cifrán illeg a szír fogadósné, csörgeti dobját,
    hellén nők módján körbe lekötve haját,
füstös kocsma előtt buja táncát járja becsípve,
    míg könyökén tompán egy ütemet ver a nád:
“Lankadtan mire jó port nyelned e kánikulában,
    nem jobb, hogyha ledőlsz itt az üres nyoszolyán?
Van díszkert, kis ház, lant, síp szava, telt kupa, rózsa,
    van hűs nádfedelű árnyat adó lugasom.
Hallik a pásztorsíp is, amely Arcadia földjén
    barlang mélyén szól édesen együgyüen.
Van teli kancsóm, épp most bontottam fel a karcost,
    s halk morajú csöpp ér csörgedező vize zúg.
Van sáfrányszínű ibolyából font kicsi fűzér,
    s bíbor rózsa szinez sárga virágkoszorút,
és liliom, melyet vesszőből font kosarában
    szűzi patak mellől szedve hozott Achelois.
Van sajtocskám is, szárított, kákakosárban,
    s lesz viaszos sárgás szilva is őszi napon;
s gesztenye is terem erre, dió s édes piros alma:
    s eljön a tiszta Ceres és Amor és Bromius.
Vérpiros eprem van s hajlékony vesszejü szőlőm,
    káka tövén kékes színü uborka terem.
S van ki a kertre vigyáz, markában fűzfakacorral,
    roppant tagja vadul fölfele nem meredez.
Jöjj ide hát szaporán, elfáradt már csacsid, izzadt,
    Vestának kedvelt állata, hagyd, ne kinozd!
Most a bozót alján sűrűn ciripelnek a tücskök,
    most pettyes gyíkot bújtat a hűs csalitos.
Hogyha parányi eszed van, most jöjj, idd ki e kancsót,
    s új kristálykelyhet hordok eléd, ha kivánsz!
Dőlj ide, szőlőskert árnyéka takar be, pihentesd
    rózsás melltartón elnehezült fejedet
ifjú lány formás ajkáról tépve a csókot!
    Vesszen a nagyképű, ósdi erényt papoló!
Illatozó fűzért mért őrzöl hűlt tetemednek,
    jobb lesz tán, ha virág ékiti sírkövedet?”
“Bort ide és kockát! Vesszen, ki a holnap után sír!
    Sarkunkban »mulatozz, már jövök« int a halál.”

MORETUM
Moretum
Tíz órát számlált immár el a téli sötét éj,
szárnyas virrasztó hirdette dalával a hajnalt,
Simylus is, szűkös kis szántóföld müvelője,
megrettenve, netán ínség bús napja köszönt rá,
óvatosan kászálódik ki a durva faágyból,
nyugtalan ujjakkal tapogatja a sűrü homályban,
tűzhelye merre lehet, mígnem sajgó keze rálel.
Égő szikla maradt a sok elhamvadt fahasáb közt,
és a parázs izzó fényét hamu födte titokban.
Hozzá érintvén lefelé fordítja a mécsest,
tűvel húzza elő a kanócot, mely sose nedves,
sűrűn fújva felé élesztgeti lassan a lángot.
Majd hogy tűz lobbant, és szétoszlott a sötétség,
védőn tartja eléje kezét, a huzat ki ne oltsa,
s szemben a zárt reteszű ajtót meglátva kitárja.
Itt tárolta csekély búzáját földre leszórva,
mérő vékáját most ebbe meríti szinültig,
éppen kétszer nyolc fontot nyom, amennyi beléfér.
Átmegy majd, odaáll a malomkő-padka elébe
(oldalfallal volt e korong elzárva, ha őrölt);
lámpását leteszi s karján feltűri ruháját,
szőrös kecskéből készült köpenyét derekára
ölti, szivaccsal a kő peremét tisztítja belülről.
Majd kezeit buzgón serkenti, kiosztja a részük,
baljával kisegít, jobbját lendíti dologra.
Ezzel körpályán forgatja a lomha korongot
(míg a megőrölt szem szétzúzva folyik le a kőről),
olykor az elfáradt nővért felváltja a balkéz.
Fordul a sor folyvást. Ének könnyíti a munkát,
érdes hangon kezd bele újra paraszti dalába,
Majd Scybalénak szól: egyetlen nő a cselédje,
Afrika lánya, egész formája mutatja hazáját,
nagy kontyú, duzzadt ajkú, éjszínü a teste,
széles keblü, lelóg emlője, zömök hasa keskeny,
vékony lábszárú, de hatalmas széles a talpa,
ráncos-aszottan csüng repecses sarkán le a bőre.
Erre parancsol rá, rakjon fát bőven a tűzre
s hogy lobogó lángján idejére vizet melegítsen.
És miután a szokott munkát ügyesen befejezte,
kézzel szórva szitáján át megszűri a lisztet,
s rázza, csupán a szemetje akad meg a rosta szürőjén,
ámde a nyíláson kifolyik, s leülepszik a tiszta
megrostált búza. S nyomban már összekotorja,
könnyű asztalkán, langyos vizet önt tetejére,
most a dióbélt hinti a forrásvízhez, a liszthez,
jól meggyúrja kemény kézzel, majd tiszta ruhára
téve csomóban szór rá sót, s hogy kész a dagasztás,
közben a tésztát még tenyerével előbb kisimítja,
s egyenlő közben nyom négyszögeket bele végül.
Majd a kemencéhez viszi, melyet háza falánál
már kisöpört Scybale, téglát tesz rá, s tüzes üszköt.
És mialatt tisztét teszi Vulcanus s vele Vesta,
Simylusunk sem tölti ez órát sem tunyaságban,
ám más munka után néz: búzát válogat, egy szem
étke közé ne kerüljön, amely nem kedves inyének.
Nem függött neki húsos kampó tűzhelye mellett,
vágott állatokat nem tartott rajta lesózva,
körben csak sajtot fűzött fel spártai fűvel,
s száraz régi kapor csüngött le, nyalábba kötözve
(így más munka után kell néznie kinn a szabadban).
Kert van a kis kunyhó mellett, vesszőfonadékkal
összekötött nádból készült elnyűtt keritése,
bár nagysága csekély, gazdag sokfajta növényben.
Semmi hiánya se volt abból, ami kell a szegénynek,
míg oly gyakran a dús vagyonú a szegényre szorul rá.
Nem bérért művelte e földecskét, neki termett.
Hogyha nagy ünnepnap, vagy eső késztette, hogy otthon
tartózkodjon, vagy ha a szántás kezdete késett,
minden gondja a kert volt. Mert sokfajta palántát
ültet rég, jól tud bujtást is a földbe takarni,
majd a csatorna vizét hajtott szárára vezetni.
Itt zöldség, széles hajtású cékla, emitt meg
sóska terem szaporán; mályvát s örvénygyökeret tart,
vadmurkot, póréhagymát termeszt (a fejéről
kapta nevét) s mákot (hideg és ártalmas a fejre),
s pompás étel után a salátát friss csemegének,
.............................................szélén a retek nő,
és a kövér tök, amelyet a tágas gyomruak esznek.
Ám nem urának (hisz van-e még őnála szerényebb?),
ámde a népnek hoz hasznot, vásárnapokon mind
vállán hordja eladni a főváros piacára:
visszafelé nem görnyed már, de telistele pénzzel,
ritkán hordva a városi hentestől haza árut.
Éhségcsillapitó a vörös- s zöldhagyma leszelve,
s itt van a zsázsa, csipős ize eltorzítja az arcot,
és a katáng, meg a mustárfű, szerelemre hevitő.
Ez járt most is eszében, amint kertjébe belépett.
Ujjával kissé kikaparja a földet először,
négy fokhagymafejet tépett szárastul emel ki;
majd csenevész levelű zellert, s rútát, lefagyottat,
szaggat s kis szálú remegő coriandrumot ás ki.
Mindjárt összeszedi s letelepszik a tűzhely elébe,
fennhangon szólítja a szolgálót a mozsárral.
Bolyhos héjából kitakarja a hagyma gumóját
egyenként mindet, s (nincs szükség rája) lehántott
héjat a földre hajít. S a megőrzött tiszta fejekre
körbe vizet tölt kőmozsarának mély üregébe.
Sót néhány csipetet tesz rá, beledobja a csípős
sózott sajtot még, tetejére izes füveket szór.
Ágyékán szőrös baljával fogja ruháját,
míg az ütő szerszámmal jobbja puhítja a bűzlő
fokhagymát, együtt szétkenve levével egészen.
Körben jár a keze: s lassanként megpuhul, egyre
elvesztvén erejét, egy szín válik ki a sokból:
nem lesz teljes zöld, a tejes színű darab ellent
áll, de nem is csillog, tele van sokféle füvekkel.
Csípős illatok ingere gyakran gyötri e férfit,
reggelijét megsínyli lapos pisze orra s az arca;
gyakran nyúl a szeméhez, hogy letörölje a könnyet,
méltatlan módon szór szitkot a füstre dühében.
Ámde a mű sikerül: nem ráncos, mint ahogy eddig,
víg körtáncát már lassabban járja a szerszám.
Most keveset cseppent pallasi olajfa levéből,
s néhány csepp ecetet tölt még az egész tetejére.
Összevegyíti megint, újból belefogva a műbe.
Majd ezután két ujjal nyúl a mozsár fenekére
körben, a szétálló masszát így sűriti gömbbé.
S készen is áll immár az eredmény: kész a moretum.
Közben a friss kenyeret Scybale kiemelte serényen,
átveszi tőle kezet mosva, s hogy e napra az éhség
félelmétől mentes, Simylus ekkor a lánytól
lábszárvédőt kér, bőrsipkát nyomva fejébe,
jámbor két tinaját szekerébe sietve befogja,
majd a mezőre kihajt, s ekevas fúródik a rögbe.

ÁTKOK
Dirae
    Battarusom, hattyúszót ismételjen a versünk,
újból pár házat s földet foglalva a dalba,
melyeket átokkal, rossz kívánsággal igéztünk!
Kecske ragadjon előbb el farkast, borju oroszlánt,
delfin fusson a haltól, sas meg előbb a galambtól,
zűrzavaros fordított rend harapódzzon el, inkább
bármi legyen, mintsem pásztorsípom szava néma!
    “Hegylánc, s erdő hallja, Lycurgus, majd a te ocsmány
tetteidet. Ne legyen foganatja Szicília földjén,
bármire vágysz, ne vajudjon e vén termő televénye,
szárba ne szökjön a mag, dombon legelő ne viruljon,
új termést sose lásson a kert, szőlőt se a tőke,
s lombkoszorút se az erdő, s gyors patakot se a hegylánc!”
    Újból, Battarusom, még ismételjük e versünk!
“Pár szem gyenge zabot takaríts be Ceres mezejéről,
sárguljon meg a fű, perzselje aszály el a rétet,
éretlen hulljon le az ágról csüggve az alma,
szűnjön az erdő lombkoszorút, s vizet adni a forrás!
Nem szünik átokverset mondani pásztori sípom.
Arra Venus sokszínű éke, virágkoszorúja,
bíborszínnel amely tarkítja meződ, ha tavasz jön,
arra az enyhe fuvallat, lágy szellőcske a tájon:
váljék undok aszállyá, váljék ronda ragállyá,
már sose hallatsszék, sose látsszék arra, mi kedves!”
Így kivánom, s átkaimat majd őrzik e versek.
    “Játszadozásomban sok verskötetemben idézett
erdők gyöngye, csodálatosan szép sűrü, virágzó:
lombos szép árnyékod búsan hullatod egykor,
s lágy gallyad hajitod fúvó szél kénye-kegyére”
(gyakran, Battarusom, visszhangzik majd eme versem).
“S hogyha a durvakezű katonák vassal kaszabolják,
majd gyönyörű árnyékod hull, s elhullsz vele együtt
még gyönyörűbb, te, korábbi uradnak drága ligetje.
Ámde hiába: mit átok sujt most verskötetemben,
égi tüzek hamvasztják el. Maga Juppiter adja,
Juppiter éleszti, s hamuvá lesz akkor, amint kell.
Akkor thrák Boreas fújjon borzalmas erővel,
Eurus sárszinü förgeteget zúdítva süvítsen,
Africus is feltámadjon vad záporesővel,
hogy ligeted, mely az izzó napsugarat veri vissza,
Pluto földje felé, s vele Lydia, megleli útját!
Rögtön szomszédos szőlőd nyeljék el a lángok,
s szántófölded emésszék, terjedjen levegőn át,
s kösse a tűz a fa ágait egybe a búzakalásszal!
S azt a karót, melyet földemre gazul cövekeltek,
merre határunk volt rég, mind hamvassza a tűz el!”
Így kivánom, s átkaimat majd őrzik e versek.
    “Hullámok, kiknek vize verdesi folyton a partot,
partok, kik nedves szellőket küldtök a rétre,
halljátok szavaim! Neptunus törjön a rögre,
öntse el árja a síkságot sűrű fövenyével,
s hol Jupiter tüze, Vulcanus perzselte a földet,
Syrtisnek hivják, mint párját Libya táján!”
Battarusom, búsabban kezdtél újra e versbe.
“Mondják, sok szörny úszik a tengerek éjszinü mélyén,
gyakran rémületet kelt furcsa alakjuk a vízen,
hogyha dühödt hullámokból egyszerre kitörnek:
őket hajtsa vadul, Neptunus bősz szigonyával,
mindenhol feketés árt zúdítson csak a szélvész,
s szürke hamut hányjon ki fehér habok árja a mélyből!
Hívják földjeimet tengernek. Félje hajósnép,
melyeket átokkal, rossz kívánsággal igéztünk!”
Hogyha talán, Neptunus, e szó nem jutna füledbe,
Battarusom, küldd el te folyóvízzel panaszunkat,
hisz van sok forrásod, sok kedves patakocskád,
onnét ömlött fürge folyású víz le mezőmre!
“Fordítsátok meg folyamok kóbor habok árját,
fordítsátok vissza megint, s öntsétek a síkra,
fusson a pusztító hullámú víz szanaszéjjel,
s földünk semmirekellőket szolgálni ne hagyja!”
    Battarusom, vígabban kezdtél újra a versbe.
“Úszik a jöttment földtúrója, amerre mezőnk volt,
jöttment: mindig bűnökkel tört egyre nagyobbra.
Mind ami száraz volt, egyszerre borítsa be posvány,
kákát messen ez ott, hol hajdan szedtük a markot,
és brekegő békát rejtsen röfögő malac ólja!”
    Újból búsabban fog most nádsípom a versbe.
“Lávagomolyt zúdítson a mélybe magas hegyek orma,
s töltse be messzire örvénylő árjával a síkot,
melyet a vad mocsarak meghagytak még uraiknak!”
Nincs mást vesztenem: illőn jut Plutónak az összes.
Ó keserű átok-vert jószágom te, vezérek
bűne te, mindig gyűlölt polgárháboru sorsa!”
Hontalanul, kitaszítva szegényen hagytam a földem
messze, fogadja a harcos a gyilkos háboru díját.
Mostantól új földet nézek, amely temetőm lesz,
mostantól a vadonba megyek, van még halom arra,
s van hegy is arra. Szabad lesz hallani még a mezőknek:
“Drága mezőm, s még drágább Lydia, áldjon az ég már,
tiszta vizű források, boldog népü majorkám!
Tűzze válhatsz, viz beboríthat bár, de szeretlek,
minden hajdan volt gyönyöröd mindig felidézem.”
Lassabban lépdelj, nyomorult gödölyém le a hegyről,
nem laktok többé jól ismert lágy eledellel.
Állj meg, atyám, itt: lám, új dolgok nyílnak előttünk,
Hosszan kell fürkésznem a síkot, amott sok a fegyver.
“Ég veled újból, jószágom, jó Lydia, élj jól,
várjon az élet bár, vagy tőlem távol a végzet!”
    Battarusom, már fogjon utolsó versbe a nádsíp!
“Édes előbb váljék keserűvé, durva finommá,
lássa a szem hószínnek az éjszínt, balnak a jobbat,
inkább szálljon a dolgok végzete más atomokra,
mintsem az én szívemből szálljon másra szerelmed.”

LYDIA
Lydia
Féltékeny vagyok, ó, ti mezők, s szép rét, tireátok,
kik még szebbek vagytok, mert lánykám, aki oly szép,
titkosan, ó jaj, nektek sóhajtozza szerelmünk.
Rátok pillant Lydia most, veletek mulatozva,
hozzátok szól most, rátok mosolyog szeme fénye,
s halkan suttog, amíg dalaim felidézi magának,
s köztetek ugy dúdolja, amint titkon nekem egykor.
Féltékeny vagyok, ó, ti mezők: szerelemre tanít ő.
Ó, be szerencsések, s oly boldog azoknak a sorsuk,
kik közt hószinü lába nyomát ő hagyja a porban,
(vagy rózsás ujjakkal zöld szőlőszemeket tép
- még amidőn édes nedvvel nem duzzad a tőke -
vagy sokszínű virágok közt hajlik le pihenni,
bájt árasztó teste finom pázsitra hanyatlik),
s lopva szerelmünk sok gyönyörét említi magában!
Örvendeznek az erdők, örvendeznek a rétek,
tisztavizű patakok meglassítják rohanásuk,
s hűvös források, s elhallgat majd a madárhad,
míg kedves hangon panaszát elmondja szerelmem.
Féltékeny vagyok, ó, ti mezők, üdvöm ma tiétek,
és a tiétek most, aki hajdan az én örömöm volt.
Ám haldokló testemet elsenyveszti a bánat,
szinte kihűlt, megdermedt már a halál hidegétől,
mert úrnőm nincs itt velem. Egy lány sincsen a földön
műveltebb, sem szebb alakú őnála. Talán nem
csacska beszéd, hogy arany- s bika-álarcú Jupiterhez
(fordítsd el Jupiter, füled!) ő méltó csak, a lánykám.
Ó boldog bika, nagy nyáj atyja, s dísze! Tehénkéd
elhagyatott almot sose tépdesvén temiattad
nem bőg bánattól szenvedve hiába az erdőn.
Ó bakkecskék atyja, te boldog, mindig is áldott!
Bár meredek hegyeket keresel, sziklán csavarogva,
bár erdők mélyén fitymálod az új eleséget,
bár síkon, mert víg nőstényed jár veled együtt...
S bárminemű hím él, nősténye, amely vele együtt
van, sose jajgat azért, ha szerelmük félbeszakítják.
Mért nem vagy természet, hozzánk épp ilyen enyhe?
Mért gyötör ily kíméletlen kín ennyire gyakran?
Sápadt csillagok árja midőn végigfut az ifjú
égen, s váltva ha Phoebus aranyhintója köröz fenn,
Luna, veled van a kedvesed, ó mért nincs az enyém itt?
Luna, tudod, mi a bánat, hát könyörülj a kesergőn!
Phoebus, bánkódó szerelemre babérfa hevített.
És ahogy isteneink élnek ma (ha nem hiu alj-nép
dőre meséje: ti tudjátok) kiki kedvese mellett,
vagy mindenfele látva gyönyört (említni se győzném),
úgy, amidőn az aranykor számtalan évei teltek,
éppen olyan sorsot hordoztak még a halandók,
ezt nem folytatom. Ismert csillag lett Ariadne,
szűzen, akár rabnő járt ő egy férfi nyomában.
Bánthat-e, égi lakók, titeket, pályánknak a hossza,
osztályrészünknél jut-e másnak még ridegebb sors?
Elsőként merek én rátörni a szűzi erényre,
s lánykám megszentelt fátylát megfogni kezemmel?
Öngyilkos tett hívja ki végem időnek előtte?
Bárcsak e tettnek azonban a vágyam vétke lehetne
mestere: életnél drágábbá válna halálom.
Nem tudná az idő soha szerteröpíteni hírem,
hogy Venus élvezetében előbb volt részem orozva,
s azt, hogy drága gyönyör lettél számomra, se tudnák.
Most írígy sorsom még azt sem tudta megadni,
hogy titkos szerelem botlása okozza a vétkem.
Juppiter is, nem kezdve csaló titkos viszonyokba
folyton, míg Juno törvényes hitvese nem lett,
lopva örült vele együtt még édes szerelemnek.
Hát nem örült szeretőnek a zsenge füvön, letarolva
bíborszínü virágsereget, míg arra hevert le,
Cypria, szép formáju nyakát átfogva a karja?
Akkor Mars, tudom én, torkig volt éppen a harccal,
Vulcanus meg persze dologban volt szomorúan,
és a szakálla korommal rútította el arcát.
Tán Aurora se ejtett könnyet az új szeretőkért,
és pirulón rózsás fátylat nem vont a szemére?
Ez jut az égilakóknak. Aranykorról nem elég ez?
Hát aki isten, vagy hős, nem rövidül meg az élte?
Én nyomorult, kit nem szült oly kor még, amidőn jó
szívvel volt emberhez a természet. Be sivár sors
ily szánandón jönni világra, e kései vággyal!
Szívemet úgy sikerült ellopnia messzi koroknak,
hogy várok, hisz alig tudsz rámismerni, ha meglátsz.

ELÉGIÁK MAECENASRA
                                        Elegiae in Maecenatem
I
El se sirattam az ifjú vesztét gyászteli dalban,
    s máris a tisztes öreg várja halotti dalom.
Oly fényes hírű ez az ifjú, s éltes atyáknál
    méltóbb élni tovább: jaj de siratnivaló!
Azt a hajót kikötő sose látja (gerince se lankad,
    folyton telve sivár tóra ha visszasiet),
az hurcolja el ifjúkor derekán a fiúkat,
    s számontartva a vént elviszi visszajövet.
Nem fűzött minket, Maecenas, egybe barátság,
    Lollius által volt távoli kapcsolatunk.
Összekötött a közös mult Caesar harcai közben,
    s Caesar harcai közt tett közös eskü szava.
Etruszk vérü király-ivadék, a kegyes szivü Caesar
    jobbkeze, őrt álltál Róma nyugalma felett.
Oly nagy hírü barát szeretett, nagy volt befolyásod,
    ártani, úgy hitték, semmi se tud teneked.
Phoebus s bölcs Pallas művészetüket neked adták,
    büszke lehet rád ez, büszke maradhat amaz.
Messze kiválik az indus jáspis a szürke fövenyből,
    melyet a hullám ver távoli partok ölén.
Közvetlen voltál, öved oldva, s ezért, ha szapultak,
    cáfolatul szolgált egyszerü nyílt modorod,
Így azok éltek, akikkel aranykor Szűze velük járt,
    míg ki nem űzték őt egykor a “jóövüek”.
Rosszmájú, téged mit bánt oldott tunicája,
    mit vétett neked az, hogy ruharánca lazább?
Nem volt Caesar támasza, város gondviselője?
    Utcád rendjét nem biztositotta talán?
Sűrű éjjeleken ki rabolt ki, ha nővel időztél,
    volt-e ki mellednek durva vasat szegezett?
Még nemesebb tett, hogy diadalmenetet sose kívánt,
    s az, hogy a nagyságtól visszavonult, nemesebb.
Árnyas tölgynek örült, s le-leszálló nimfaseregnek,
    biztonságban pár holdnyi gyümölcsös ölén,
Múzsákat, s Phoebust tisztelve a csöndben, a kertben
    ült, csipogó madarak közt maga is csacsogott.
Márvány oszlopokat túlél sok nagyszerü könyve,
    szelleme él, csak ezen nem vesz erőt a halál.
Mit tett hát e halott? Augustus hű katonája
    volt és tisztaszivű társa, kegyes, de vitéz:
ezt tanusítja Pelorus szirtje, halak sokasága,
    ellen-gálya felé üszköt amint hajitott,
majd makedón földön hősként láthatta Philippi,
    most amilyen békés, akkor olyan hevesen,
majd, hogy a víg tengert ellepték nílusi bárkák,
    hős volt mindenhol, hős a vezérük előtt,
futva hanyatt-homlok le Kelet katonái nyomában
    mígnem a Nílusig ért, úgy megijedt a vezér.
Béke köszöntött be, s nyugalom könnyít eme sorson,
    illik a győzőhöz bármi, ha Mars lepihen.
S Actium ékessége ivor pálcával a lantra
    csap, hogy nem harsog kürt szava már diadalt
(résztvett benne csatázva, ne essen Róma parázna
    nő bujaságának áldozatul sohasem,
részt vett kopjástul, s úgy hajlította meg ivét,
    célul a szélső mént vette, amint menekült):
- Bacchus, amint győztűnk éj színű indusok ellen,
    egy sisakunk nyújtott jóizü bort teneked,
és te derülten eloldoztad lebegő tunicádat,
    kettőt, bíborszínt hordva, ha jól tudom én.
Emlékszem jól észben tartva, amint bevezették
    hónál is hókább kézzel a tigriseket.
S thyrsus volt veled, ékkővel díszítve s arannyal
    kúszó repkénynek épp hogy akadt helye még,
és a bokádat ezüst-veretű ruha ránca takarta,
    Bacchus, eképp tudom ezt, így van-e, nem tagadod.
Majd a szokottnál lágyabban szóltál velem akkor
    hosszan (mestere vagy), mondva az új szavakat.
- Buzgó Alcides, nagy munkádat befejezve
    így tetted, mondják, félve a gondjaidat,
így enyelegtél, mondják, sokszor zsenge leánnyal
    (ó, Erymanthus, rég elfeledett, s Nemea!).
Hát ezután mi esett? Forgatta nagyujjad az orsót,
    s lágyabb lett, ha kicsit rágtad, a könnyü fonal.
Egy lyd nő melletted verte a sűrü csomókat,
    melletted durván tépve a főfonalat.
Pajzán lyd asszony gyakran kívánta tetőled
    gyapjufonó nők közt hordani bő tunicád,
míg vaskos buzogányod s bundád dobtad a sutba,
    melyet Amor sokszor nesztelenül nyilazott.
Vélted-e ezt, amidőn fürgén szoritott meg e csöppség
    roppant kígyókat, épp, hogy elérve keze,
s majd hogy az újranövő hydrát sebesen lefejezte,
    s hogy Diomedesnek törte be vad lovait,
s három szál testvért szúrt rá egy dárda hegyére,
    s egymaga hat harcost vert le a háboruban?
- És hogy Aloidákat elűzte, ki úr az Olympus
    csúcsán, fényes nap volt, amidőn lehevert,
s elküldötte sasát, nézzen szét, hozhat-e méltót,
    majd akivel Jupiter nagy szerelembe merül,
idai völgyben míg téged, csodaszép alakú pap
    meglelt s gyengéden karma közé ragadott.
Így van: győztes nősszön, győztesnek legyen árnyék,
    győztes aludjon a dús illatu rózsa között.
Vesztes szántson, vesztes arasson, félelem űzze,
    s tudja, a fekhelye föld, nem puha ágyra terül.
Mert az idő követője az életmód s a gyakorlat,
    barmokat, embereket, szárnyasokat zaboláz.
Nap süt: igás bika szánt, éj lett: a paraszt nyugovóra
    tér, s iga nélkül jó ökre, habár nyaka ég.
Jéggé dermed a víz: sziklák közt búvik a fecske,
    langyos hullámot ver: jön a locska tavasz. -
Caesar volt a barátja: tudott hát gondtalan élni,
    Caesarként neki is, bármit akart, sikerült.
Méltán járt kedvében amaz (nem volt hebehurgya),
    így igaz: Augustus hirdeti, volt joga rá.
Scyllai sziklákon miután Argo tovasiklott,
    s győznie kellett még, bár remegett, Cyanaén,
feldarabolt bárány és kos zsigerébe keverte
    nedveit Aeetis, nagytudományu leány.
Maecenas, be megifjodhattál volna e szertől,
    bár nálunk termett volna a colchisi fű!
Újra virulnak a fák, ifjan ha kizöldül a lombjuk,
    embernek mért nem tér soha vissza, mi volt?
Inkább éljen a félénk szarvas hosszu időket,
    hogy vad agancs a fején újra az égre mered?
Annyi sok esztendőt - úgy mondják - élnek a varjak,
    mért a mi sorsunk ily szörnyü rövidre szabott?
Tithonus nektárt iszik, Aurorának a férje,
    s bár remegő vén, így aggkora semmi veszély.
Eképpen ha varázsszertől élnél te örökké,
    hitvesül Aurora venne szeretve, hiszem.
Párja lehetnél még, sáfrányszínű nyoszolyáján,
    harmattól ázott vérszinü vánkosain,
párja lehetnél még, hogy bizton tartsad a gyeplőt
    bíborszín kézzel rózsapiros fogatán,
s megsimogasd a lovát, ha a gyeplőt félre cibálja
    s hátratekint, ekkép jelzi, letelt az idő.
Így jártak kartáncot az ifjú Hesperusért is,
    kit Venus óvott meg máglyahalál küszöbén,
kit fényes Hajnalcsillagként szemben az égen
    látsz, ahogyan lovakat hajt sürü éjjeleken.
Ő hoz sáfrányt, s ő néked jóízü fahéjat,
    s balzsamot ő onnét hord, hol a pálma terem.
Most, becsület díjával, most térsz árnyak ölébe:
    ámde feledtük, öreg vagy, kit a sír betemet.
Háromszor jajdultak az ősz Nestornak övéi,
    s mondják, mégsem volt pylosi vénnek elég.
Éltél volna, amint a koros Nestor, ha nekem jut
    pályád megszabnom, szőve a sorsfonalad,
ennyi telik csak most: sírhant légy könnyü porának,
    ringasd lágy terhed, tenmagad is lebegő,
mindig kapsz tőlünk koszorút, mindig jut a tömjén,
    nem tikkadsz, mindig zsenge virág borit el.
II
Így szólt Maecenas érezve a vég közeledtét,
    már kihülőben, amint várta, hogy int a halál:
“Hát nem enyészhettem, jaj Juppiter, én a magasztos
    hűségű fiatal szépkoru Drusus előtt!
Ifjúsága virágában volt, szelleme érett
    régen, nagy Caesar nagyszerü gyermeke volt.
Még mielőtt válnom kell...” - nem folytatja beszédét,
    szégyen fékezi, bár szólna a hű szerelem.
Ámde világos, a vég küszöbén is drága nejének
    kéri kezét, csókot kér, ölelést, bucsuszót. -
“Ám ez elég: úgy éltem, Caesar, mint a barátod,
    s úgy halok” - ekkép szólt - “úgy halok, ennyi elég.
Könnycsepp gördül majd jóságos tiszta szemedből,
    hogyha kimúlásom híre sietve elér.
Osztályrészem, hogy közönyös föld hantja takarjon.
    Mégis kivánom, hogy te ne légy szomorú.
Ám emlékezz rám: szavaidban folytatom éltem,
    mindig fennmaradok, hogyha te nem feledel.
Mégis, hogy szeretettel gondolj rám, illő bizonyára,
    hisz hű társ maradok, bárha halál ragad el.
Bármi leszek, hamuvá s pernyévé válik a testem,
    jó emlékezeted mégse hagy el sohasem.
Áldott sorsot példázott melletted a pályám,
    felkent Maecenas, jártam utam teveled.
Választott bíró voltam, döntöttem a szívem
    kedve szerint, ahogyan szíved itélt igazán.
Élj te, barátom, hosszan, vénen térj csak az égbe,
    vár még tennivaló földkerekén tereád!
S kétszeresen méltó ifjú ág nőjön utánad,
    Caesar hősi nemét ők örökítve tovább!
Livia, hitvesed is, mielőbb hagyjon fel a gyásszal,
    lépjen az eltemetett drága helyére a vő!
És ha dicső istenként térsz a sok égi elődhöz,
    ősi ölére fejed majd maga vonja Venus!”

AETNA
Aetna
    Aetnáról szólok, mély kráterből kilövellő
lángról, s mily nagy erő mozgatja a tűzfolyam árját,
s hogy mélyén mi üvölt, mi buzog lenn tompa morajjal,
verssé formálom. Kegyesen jöjj, versem adója,
Cynthoson élj, vagy Delosnál drágább legyen Hyla,
vagy Dodonát kedveld, új hívásra siessél
s pieri forrástól Múzsák kara jóakarattal
jöjjön: phoebusi ihlet a támaszom úttalan úton.
    Ősi királyról, boldog aranykorról ki ne hallott
volna, mikor magvat nem szórtak a megzabolázott
földbe, s vad gyomtól sem védve jövő eleséget,
mégis a csűr esztendőnként telt új aratással,
s Bacchus meztélláb sajtolt szőlőt, falevélről
méz csorgott, s a kövér pallasi olajfa bogyói
nedve folyamként ömlött (volt becse még a mezőnek,
senki azóta se ismert még oly boldog időket)?
Colchisról s ős-ifjak harcáról ki ne szólna?
Trójáért ki ne sírna, amint ég argosi lángban,
s látva gyerek-holttestekkel megrakva az asztalt,
s elfordulni a napfényt, s sárkányfog veteményét?
Kit nem bánt a hazug gályának csúnya csalása,
hogy Minos lányát a sivár parton tovahagyta,
s mind ami régi? Be elcsépelt mese már! Ma merészebb
verset, még nem próbált művet tervez a szívem:
hogy mi irányít ekkora munkát, mely örök okból
lobban a láng a sürű masszában s lök föl a mélyből
szörnyü robajjal nagy tömeget, mindent a közelben
tűzbe boritva tovább, ez lesz tartalma e versnek.
    Hát be ne csapjon először a költők csalfa meséje,
mondván, isteni lakhely, s Vulcanus tüze árad
izzó torkából s lázas munkája kihallik
zárt üregéből. Isteneink ily piszkos ügyekkel
nem gondolnak, a csillagokat se keverjük alantas
mesterségbe, a messzi eget fenséggel uralják,
s kézműves munkát végezni eszükbe se ötlik.
    Eltér tőle a költők másik vélekedése,
említik, hogy cyclopsok lakták eme krátert,
izmos karral ritmikusan csapkodva az üllőt
nagy kalapáccsal szörnyű villámot kalapáltak,
fegyverként Jupiternek: csúf s hihetetlen ez ének.
    Aetnai csúcs tartós lángját - így szól a legújabb
arcpiritó kitalálás - Phlegra csatája kavarta.
Megpróbálták - szörnyű - rég a gigászok az égnek
csillagait letaszítani, rab Jupiternek uralmát
megkaparintani, törvényt szabni a vesztes egeknek.
Egy alakúak ezek hasukig; lenn körbe tekerve
pikkellyel boritott testű kigyó nyoma látszik.
Nagy hegyláncokból halmoznak fel hadisáncot.
Pelion Ossán ül, s Ossán nyugszik nagy Olympus.
Összerakott tömegükre akarnak hágni utána,
közvetlen fenyegetve ijedt csillagzatot ádáz
harcos, az isteneket mind bőszen hívja tusára,
zászlót bont, megrémült csillagokat fenyegetve.
Juppiter is lám, fél, jobbját fegyverzi sugárzó
villámmal, s a világot az éj leplébe borítja.
Szörnyü üvöltéssel támadnak előbb a gigászok;
s fenndörgő egek atyja kiáltását veri vissza
kisérő serege s szemben száguldva a szélvész.
Villámsujtottan szeleket szaggatnak a felhők,
s minden erő, mely képes a harcra az égilakókért,
egyesül. Atyjának jobbján Pallas jön a sorba,
s balján Mars, ott állva az égilakóknak a többi
része vezérük mellett. Akkor Juppiter irtó
mennydörgéssel villámot vet a hegytömegekre.
Erre az istenek ádáz ellenségei megvert
hadsora meghátrál, a gonosz népség lefelé fut,
fejvesztetten mentve a tábort, s vesztesen anyjuk
hajtja a vert hadat. Akkor jött a világra a béke
újra, az égbolt újra bejárja a csillagok útját,
s csillag az éke, megóva a Mindenség, ragyog ismét.
Juppiter Enceladosra Szicília mély szorosában
Aetnát dobta, s roppant súlyos hegy nehezült rá,
így lázong, és egyre dühödt láng jön ki a torkán.
    Mindez csak kitalált mese, önkényes magyarázás.
Hozzáképzel a költő: hősi eposzra eképp áll.
Szinművek java része a költők csalfa meséje,
szellemeket látnak föld mélyén bús csapatokban
s árnyak közt vélik sápadt Pluto birodalmát,
(füllentettetek, ó, költők, dalt zengve a Styxről)
s gaz Tityos bőrét nyúzzák több holdnyira nyújtva,
Tantalus, és köribéd almát aggatva, gyötörnek,
szomjaztatnak, s Aeacus és Minos, hogy itéltek
árnyak közt, ezt zengik, s Ixion kerekét ők
forgatják, s ami cselben cinkos a földnek a méhe.
S nem vagy elég, föld: isteneket fürkészve magasban,
gátlás nélkül csügg a tekintetük égi világon.
Tudnak az égi tusákról, titkos nászok előttük
nyiltak, ahány álarcban lépett félre s ahányszor
Europét bika -, Lédát hattyu-alakban ölelte
Juppiter, és Danaéra szakadt, mint nagybecsü zápor.
Méltán jár e szabadság költőinknek. Azonban
én a valóságot keresem, s éneklem, az izzó
Aetnában mi buzog, s új tűz árját mi kavarja.
    Széles földkerekének a vége amerre kiterjed
s tornyosuló hullámú tenger zárja körébe,
nem mind tiszta szilárd. Hisz a föld mélyét repedések
tördelik és öblös lyukakat vájnak közepében.
Vékony utacskákat képeznek. Amint az ereknek
bolygó ágai végigfutnak az emberi testen
életfontosságú vért szállítva, a föld is
így lélegzi ki, ily nyilásokon át levegőjét.
Tudjuk jól, hogy a Mindenség részekre szakadva
tenger s szárazföld lett s csillagraj, s a legelső
helyre az ég jut, utána a tenger, a föld legutolsó,
ám hasadékok lyuggatják, s ahogyan hevenyészett
sziklarakás gyűlik fel, hirtelen összedobálva,
s belseje telve üreggel, sűrü lyukak sora mélyén,
önmaga függve magában, a föld formája hasonló,
vékony utacskák tágítják, egy tömbbe egészen
nem gyűlik. Legyen ennek bár oka ősi,
nem később alakulva ki, vagy tán benne utat tört
fúvó szél szabadon, víz tágította iszappal
tán a talajt, a keménységet titkon puhitotta,
vagy beszorult gőz hajlította a kérget igába,
s tűz erejével nyílt út, vagy mind már kiszabottan
tette a tisztét: kár itt mondani többet okokról,
míg a következményt látjuk. Földünk ki ne hinné
mély üregű ölünek, ha e sok forrás buzogását
látja s tűzfolyam ömlését ugyanegy hasadékból?
Ez nem vékony utacskán tör fel, vízsugarat kell
messze lövellnie, mindenhonnan kóbor erekben
szívja a sűrűből, hol felgyűl gyors folyam árja.
Még a folyók vize is tágas medrükben iramlón
néha a földbe merült el: vagy befogadta a mélység,
elrejtette a nagy hasadék vésszel teli szája,
vagy titkon folynak, vizüket barlang öle rejti,
s váratlan módon tör fel messzebb sebes árjuk.
Hogyha a földet nem szelné át annyi csatorna,
víz búvóhelye mind, s igazán nem nyílna meg útjuk
források s medrek közelébe, tunyán heverészne
földünk kérge körül lomhán hordozva a terhét.
Hogyha tehát a folyó vize föld méhébe aláhull,
és a lehullott feljön, s feltör, amely le sosem hull,
nem csoda, hogyha szabad szelelőnyílásokat is rejt,
zárt szelek útjául. Sok biztos ténnyel e törvényt
rendre a föld a szemed láttán bizonyítja előtted.
    Gyakran látni hatalmas katlanokat lefelé; több
hold elnyelt földet sűrű csillagtalan éjjel
távolról: kaosz és csupa rom, végnélküli halmaz.
Látsz erdők közepén tágas hálóhelyeket még
és barlangot, amely mélyen vájt rejteket őriz.
Megfejtetlen, hogy lett, ám sok létesül újra,
nem látott mélységekről tesz igaz tanuságot.
Kezdj te csak elmélyült kutatásba az ész erejével,
érzékelt tényben rejtett lényegre tapints rá!
Mennél könnyebben terjed s mennél hevesebben
elzárt térben a tűz - szélvészek mérge se restül
ott lenn föld mélyén - annál inkább töri össze
durva bilincseit, és ami szembeszegül, leigázza.
Ámde csatorna szilárd torkába se szél se a tűzár
sem folyik, úgy zúdul, s a közelben minden utat nyit,
s áttör a föld kérgén is, ahol fala annyira vékony.
Innen a földrengés, a lökés, ha nyitott hasadékot
légáram töm el, és képlékeny, amit kifelé nyom.
Hogyha tömör lenne s ha egészen tiszta szilárdan
állna, csodás látványokat úgy nem nyújtana földünk
s lomhán hordozná terhét tunyaságba merülve.
    Ám úgy vélve, előbb tört fel, s ekképp alakult ki
ekkora mozgás, s tápláléka követte utána,
hol tágas nyílás, roppant lyuk látszik előtted,
tévedsz, és a dolog nem lett számodra világos.
Mert amelyiknek van szabad útja, a mérge alábbhagy,
és a kitárt kapu, tágas nyílás egyre felőrli
összeszedett erejét, ellankad vad buzogása.
Mert ami bősz szeleket feltart, s feltartva tüzel fel,
hogyha elillan üreg mélyéről, elhal a bolygó
ár, nem ömöl ki, a nyílásnál megtorpan a sodra.
Szűk hasadék kell lávának, s “ég ottan a munka”,
sűrű romhalmaz fenekén egymást taszigálják
most Notus, Boreas s Eurus fia, majd ama kettő.
Innen száguld szél dühe, szárazföldek alapját
rendítik vad kráterek, omló városok ettől
rettegnek, s - ha szabad hinnünk - nincs más bizonyiték
még igazabb, hogy a Mindenség is majd megöregszik.
    Arra, hogy így tesz a föld öle és természete nem más,
lomha talaj fenekén ereket húz minden irányba,
Aetna, magára, valósághű színtiszta bizonyság.
Rám hallgatva titok-rejtett okokon sose rágódsz,
szembetünőek azok, készek megvallani titkuk,
íme e hegy sokfajta csodás dolgot magyaráz meg.
Itt roppant nyílás rettent, s mélységbe merít el,
s ott egy nyúlvány nőtt ki alul, fennen buzog árja.
Roncsolt sziklák torlasza ott, rendkívüli belső
harc dúl, mások kört vonnak, s közepét bekerítik,
más részt láng olvaszt, más rész meg tűri a lángot.
...........................................................................................
hogy sokkráterü Aetna nagyobb látványa segítsen,
ekkora nagy dolgok küzdőtere, szinpada, melyet
látnod kell, eme megszentelt folyamat helye s arca.
    Mestert kíván most ez a mű, meg a tűz oka kell még.
Nem hitvány apró bizonyíték melyre te rájössz,
majd ezer érvet lelsz sebesen, s igazukra a tények
oktatnak s szemed, és hogy hidd, meggyőznek a tények.
Sőt még érintése is intene, hogyha lehetne
bátran megfognunk. Láng tart távol, tüzes őrség,
ennek tiszte a nyílást óvni, az isteni műbe
senki se láthat. Mindezt távolból figyeled csak,
ám nem kétes, hogy mélyén mi kavarja fel Aetnát,
vagy hogy mely csodatévő mester az úr e remekműn.
Elhamvadt föveny összegubancolt fellege tör föl,
égő sziklatömeg robog, és az alapkövek égig
zúdulnak, s az egész Aetnát ropogás dühe rázza,
most kormos tűzár feketül, teli szikladarabbal.
Nagy tüzein maga Juppiter is távolban elámul:
újra gigászraj kel tán elhantolt viadalra,
országát Pluto szégyelli, ha Tartarus éggé
nem lehet - ám csak lopva morajlik s elfödi kívül
sziklák halmaza mindezt omló lágy fövenyével.
- Mindez nem maga tör fel s hull le, sem egyvalamely test
roppant lendületéből: minden forgatag árját
szél indítja el, és iszonyú örvény sürüjében
görgeti egyre tovább csak az összekavart üledéket.
Hát emiatt zúdít a hegy égő árt kilehelve
(hogyha fuj, úgy szél lesz neve, és levegő, ha elernyed),
mert közel indulatos mindig, cél nélküli izzás,
s mindig fürge erő is, örök mozgás is e tűzár,
s támogatásra szorul, hogy a holt anyag ujra mozogjon.
Nem mozdul maga meg, megy, amerre parancsol a szélvész.
Ő fejedelmük, uralma alatt szolgálnak a lángok.
    Most miután földünk munkája s jellege ismert,
azt kutatom, hogy a szél honnét fúj, s hogy mi hevíti
lángfolyamát, s amidőn lomhán egyszerre alábhagy,
mért pihen el. Roppant nagy, mégis hasznos e munka,
méltó értékű a jutalma a fáradozónak.
Nem bárgyú barmok módján bámulni csodákra,
sem petyhüdt testtel legelészve heverni a földön:
lényeget ismerni, s rejtett okokat kikutatni,
értelmet tisztelni, fejünk felemelni egekre,
tudni, a Mindenség hány és milyen ősi elemből
áll (romlástól félnek-e, vagy több századig élnek,
s tartós szerkezetét örökös béklyó köti gúzsba?),
tudni, a nap mily nagy, s hogy a hold köre mennyire kisebb,
s hogy kisebb pályán kétszer hat környi utat tesz,
s egyet az egy évben, s mely csillag futja kimérve
pályáját, s melyik útja kusza s kószál szakadatlan,
tudni az állatövek hagyományos váltakozását,
(éjjel hat tünik el, s nappal megtér ugyanennyi),
égnek mért ígér zivatart szomorún a szivárvány,
mily lángtól pirul el Phoebe, és sápad a bátyja,
mért változnak az évszakok (év ifjúkora mért hal
nyárba, a szép tavasz, és maga is mért vénül a nyár meg,
s mért tör az őszre a tél újabb kör kezdve a forgást?),
tudni világtengelyt Nagy Medvén, s üstökös útját,
Hajnal- s Esthajnalcsillag fényét s a Bootest,
s lassu saturnusi csillagot és Marsét a csatázót,
mely égtájon kell kifeszítni, bevonni a vásznat,
tengeri ösvényt s égbolt útját tudni előre,
merre kisér Orion el s Sirius égi jelével,
s mind a világmindenségben valamennyi csodát látsz,
szétszórt halmazban titkon nem hagyni heverni,
ámde jegyek rendjét megszabva helyük kijelölni -
nincs más égi öröm lelkünknek, igaz gyönyörűség.
    Mégis előbbrevaló, hogy a földről tudjon az ember,
s természet-nyujtotta csodáit mind kinyomozza:
ez közelebb áll hozzánk, mint a sok isteni csillag.
Mert a halandó mit kíván dőrén bebolyongva
Juppiter országát, hogy még többet kikutasson,
ily folyamat játszódjék lába előtt: nyomorultul
apró dolgokon őrlődünk, gyötrődve vesződünk.
Nyílást fürkészünk s felhányjuk mind, ami lenn van,
néha ezüst- s aranyér kutatásunknak netovábbja;
tűzár gyötri a föld rögeit, s vas hajtja igába,
míg váltságdíjat nyújt és megvallja a titkát,
s végül szűkösen és olcsón elhagyva heverhet.
Éjjel-nappal a földet hajszolják a parasztok,
rögtől kérgesedik tenyerük, lássuk, mi a hasznuk
(termő szántóföld ez, jobb szőlőnek a másik,
itt csemetéket tartanak, és ott jófüvü rét lesz,
durva amaz, legelő lesz, s rá erdőt telepítnek,
szomjú föld az olajfáé, nedvdúsan a szilfa
nő), testük-lelkük gond őrli hiábavalóan:
magtárt tömni, a hordókat megtölteni musttal,
és pajtákat emelni levágott rendü mezőkön:
így mentek kapzsin becsesebb látszat fele folyvást.
Töltse fejét ki-ki bölcs tudományokkal tele: mindez
ész termése, a dolgok legmagasabb adománya,
tudni, a föld természete mit tart sűrü titokban,
egy eseményt se kihagyva, bután nem nézni az Aetnát,
szent hegye hogyha dübörgőn zúg, tombolva dühében,
váratlan ha üvölt, nem félni, se hinni, hogy égi
düh késztette kitörni alul, vagy a Tartarus őrjöng,
tudni, a vad szeleket mi feszíti, mi szítja a lángot,
s honnan a váratlan csönd s tartós zálogu béke.
..........................................................................................
összeszorulnak benn a szelek, vagy tán hogy az akna
nyílását maguk őrizzék, vagy a csöppnyi lyukakkal
porhanyitott föld így jut tán szűkös levegőhöz
(még gyakoribb ez eset, hisz csúcsai égre merednek,
innét-onnét is vad szélvész kénye-kegyére
más-más légtömeget kell tűrnie minden irányból,
s cinkostársukként gyarapítani még erejével),
vagy felhő az s felhős Auster, amely befelé tör,
vagy tán források fordítják vissza futásuk
(zúgva szakad meredek pályán vizük és kiszorítja
sodruk a légtömeget, s így összeszorulnak a testek).
Mint zengő Triton-alakú daloló vizióra
szerkezetét ahogyan levegő mozgatja, ha vízár
megfutamítja szorítva, s hosszú kürtjelet ad le,
s mint nagy szinházakban “csurgó dallamu” hangszert
sokszínű hangon szólaltat meg kezelője
ritmikusan, vízár-hajtott szűkös levegővel:
nem másképpen, szűk utakon, ha a víz kiszorítja,
tombol a légáram tusakodva, s dördül az Aetna.
Hinnünk kell, hogy a föld mélyén is a szélre hasonló
törvény hat, mint kívül amit felfoghat az ember,
így a szilárd testek raja, mind egymást taszigálva
űzött falkában menekülve szabadba, közelről
mindent elsodor és csak a biztonság szelidíti.
    Hogyha e dolgokban velem egyet tán te nem értesz,
s úgy véled, ha a szél feltámad, más oka volna:
nem kétes, hogy némely nyílások s hasadékok
őrült zúgással be-beomlanak és a közelben
felzúdult levegő szétfut, s feltámad a szél már,
vagy hogy bőséges víz ködfelhőt von a tájra,
mint a mezőkön s réteken is, ha elönti az árvíz:
szürkés ködfelhő gomolyog fel a mély üregekből,
kis vizek útján is légörvény támad, akár nagy
szél fúj távolról, ha szilaj víz verdesi folyvást.
Ám ha a nedvesség a szabadban is ennyire képes,
még jobban kell hatnia lenn elzárva a földben.
Hát ilyen okból űzik az összeterelt szeleket ki
mind bentről. Sűrűn tusakodnak a vájatok alján,
s szűk a tusázók útja. Amint hullám csap a mélyből
százszor-ezerszer a partra, amerre iszik heves Eurus
(kétszer jön hullám, elsőt kergetve utolsó),
nem másképp tódul nagy ütéstől összeszorítva
harcban a légáram, s nagy erőt görget sürüsége,
égő vájaton összesürített testeket áthajt,
s merre utat lel, mind átgázol az ott maradókon,
míg testvérárral, feltörhet, amint a szökőkút,
s őrjöngőn az egész Aetnából lángot okádhat.
    Ámde, ha úgy véled, hogy a szél ugyanegy hasadékon
fut le s visszasiet, megjegyzendő a tanulság,
melyet a hely maga nyújt, elved késztetve feladni.
Bárhogy csillog a légkör száraz tiszta időben,
és az aranyszinü nap bíborpirosan tör az égnek,
onnan sűrü sötét felhők úsznak körülötte,
lomhán bámul rá mindig, félelmetes arccal
nézve körül le a nagy folyamatra s a mély szakadékba.
Aetna viszont nem látja, hogy elfoghassa hevével:
enged, amerre a szél könnyen hurcolja-cibálja.
Nézd, kik az égieket tömjénnel tisztelik ott fenn,
hegycsúcsán, vagy ahol legkönnyebben belelátni
Aetna ölébe (olyan nagy dolgok amerre születnek),
hogyha tüzet nem szít semmi, s nem mozdul a mélység:
elhiszed így azután, hogy e szél föld méhe szülötte,
mely sziklát görget, mely égő mennyköveket szór,
szétosztván erejét, s lefelé fordítva a gyeplőt,
minden olyan tárgyat, melyet lefelé visz a súlya,
elragad és felszívja hatalmas förgetegébe?
Ám ha csalódom, mért nem tör folyton fel a szélvész,
fürkésző szemeinktől mért illan, kikerülve,
mért nem fúj könnyű levegő ujjunkra, jelezve?
Hogyha a szent lánghoz nedves kézzel közelítünk,
légáram csap szembe s légszemcsék közelednek
hozzánk, ily kicsiség cáfolja, hogy itt nagy erő hat.
Könnyű nádszálat, hamut és száraz füvet el nem
nyel s a tenyérnagyságú rög prédája sosem lesz;
füst száll megszentelt oltárokról a magasba,
ily nagy csöndbe merül, s rablással nem fenyeget már.
    Külső vagy belső okból szorosan tömörülnek
roppant nagy szelek, örvényük csóválja a lángot,
s hegysziklákat görget a füstös zord hamun által,
s egymást zúzó vad sziklákat szörnyü robajjal
lök fel, villámot s izzó lángot hajigálva,
nem másképpen, mint ahogy erdő zúg, ha az Auster
és Aquilo hajlítja a fákat, s összefogódznak
gallyaik, ágról ágra halad surranva a tűzvész.
Hát sose hidd el az ostoba népség csalfa meséjét,
mondva, kifárad a föld öle, és szünet áll be, hogy újra
kapjon erőre, legyőzve is újra csatára siessen.
Űzd el e rémet, vesd ki e rút babonát a szivedből!
Isteni mű sose oly nyomorult módon fogyatékos,
egy csöpp támogatást sem kér, nem koldul a széltől,
sőt munkáját kész szolgálni szelek sokasága.
Íme az ok, mely utat tör, s elnémítja, világos:
nagy kitörés-halmozta kövek sok esetben a kráter
nyílását nyomják, utakat betemetve alulról
buzgón, s masszív súlyukkal mintegy beszorítják,
néha hasonló módon zárva el, akkor a hegyre
megdermedt csönd ül, s bátran lemehetsz üregébe.
Elnémulva a szél, a szünettől még sebesebb lesz,
sziklarakást zúdit, béklyóit szerteszakítja.
Mind, ami útjában van, utat tör; hogyha kizúdul,
megnő lendülete, s nagy zsákmányokra vadászó
tűz villan, s tágas szántóföldekre kiárad.
Így, szünetekkel a szél látványossága megújul.
    Hátramarad, hogy mely anyagokból támad a tűzvész,
hogy mi növeszti a lángot, hogy mi hevíti az Aetnát.
Lángot vethet előbbi okokból pár speciális
fajta anyag, néhány gyúlékony kőzet a földben.
Most a folyékony forró kén lángol szakadatlan,
majd sűrű timsó kínálkozik egyre levével;
majd a tömött kátrány, és mind, ami csak közelükben
vad lángot támaszt: anyagukból épül az Aetna.
És hogy efajta anyag végighúzódik a mélyén,
kóbor erű vizforrások sokasága tanú rá.
Egy részük meglátni szabad szemmel, mi kemény lett
s megkövesült: de a tűz képlékennyé teszi újra.
Sőt az egész hegy ölén ekképp sok kőzet elolvad
névtelenül, fontos s tartós tisztük, hogy a lángot
őrizzék konokul, de a tűzár fő oka nem más,
mint a malomkő, mégis, övé Aetnának uralma.
Hogyha kezedbe veszed s erejét vizsgálod, egészen
úgy tűnik, sose tudna hevülni se tűzre hevítni.
Ámde, ha vassal próbálod, reagál az ütésre
kínjában szikrázva. Hajítsd nagy tűz közepébe,
törd erejét meg, s űzd a szilárdságát ki belőle,
s vasnál gyorsabban folyik úgy, mert ingadozó s oly
gyáva tulajdonságu, mihelyt tűz ér közelébe.
Ámde mihelyt befogadta a lángot, nincsen edény oly
biztonságos, mely parazsát oly féltve vigyázza,
ennyire állhatatos hűségű már leigázva
(épp hogy erőre kap és már lángot hány ki magából).
Mert minden sűrű szemcséjű szén tömegével
szűk nyílásait eltömi, úgy táplálja a lángot,
majd ha beszívta, elül s lomhán úgy megy ki a szénpor.
Nem csak, mert tetemes részét alkotja a hegynek,
nagy fontosságú, s döntő ok a tűzre: valóban
bámulatos, csupa indulat és csupa élet e kőzet.
Más gyúlékony anyag mind elpusztul, ha csak egyszer
lobban lángra, helyén nincs semmi, amit te keresnél
újra, csupán hamu, terméketlen por ha marad még.
Ámde ez újra kigyúl és újra lobog s ezer ívben
lángot vetve erőre kap és nem szűnik, ameddig
minden erőt ki nem ad, mint horzskő, könnyü, kiégett,
és hamuvá s laza röggé foszlik szét s leülepszik.
    Más helyen is nézd meg, ha hasonló arra a kürtő,
ott, ha nagyobb bőségü anyag terjeszti a lángot,
mégis a kőzetfajta - tudod jól színe jegyéről -
tápláló közeget nem nyújt, s elhamvad a tűzár.
Hajdan alattomban - mondják - Aenaria lángolt,
most kialudt vulkán, tanu erre kivált bizonyos hely
Nápoly s Cumae közt, mely jó pár éve kihűlt már,
ámbár hosszu időn át gyűjtik a ként, hogy eladják,
ontja öléből, Aetnánál sokkal szaporábban.
Egy szigeten, mi kerekségéről kapta nevét, oly
gazdag a föld, nemcsak kénben, kátrányban is éppúgy,
s még van kőzete, mely alkalmas tűzcsiholásra,
ám gyéren füstöl, sőt lobbot vetve, a tűzben
csak kis időn át ég, mert múló lángokat éltet.
Tartós csak Vulcanus szent szigetén ez az izzás,
ámde a tűzárnak nagy része kihamvad, a mélyben
vergődő hadait biztos révébe bevonja;
s gyér, ami megmarad ott, s ha elég termő is a földje,
Aetna erőivel úgysem mérkőzhet meg e vulkán.
Sőt maga is régen kialudva pihenne egészen,
hogyha Szicília sok szomszéd hegye lopva nem adna
tűzrevaló anyagot neki és szűk partu csatornán
erre meg arra a szél nem fújna, hevítve a lángot.
    Ám legjobb, ha a tény biztos jegyeit maga nyújtja
szemtől szembe, tanúját sem próbálva becsapni.
Aetna legalja felé s kellős közepén a fehéren
izzó kőzet párolog, és szétszórtan a sziklák
szétzúzódnak erek mélyén, bizton hiheted hát
azt, hogy a tűz okozója s táplálója: malomkő,
s hogyha ez elfogy, a tűz gyérül, s lankad lobogása.
Hogyha tüzet fog, már kisugározza s sugarával
gyúlékony köveket lobbant lángra s velük olvad.
Semmi csodás ebben: kívülről hogyha figyeljük,
úgy tűnik, hogy a vulkán tágul: még hevesebben
lángol, a szomszéd sziklákat perzselve a tűzár.
Biztos zálogot ád a jövendő lángfolyamokról.
Mert ha megindul a föld, s kitörésekkel fenyeget meg,
tüstént megremeg, és hogy megrázkódva kirobban,
lentről tompa robaj bizonyítja s szörnyü lökések.
Akkor ijedten futni, vagy isteni tettbe nyugodni,
mindegy: biztos dombról fürkészhetni ki mindent.
Mert tüstént tűzár ömlik ki, magába ragadva
nagy tömegű izzó anyagot, roncsok kavarognak
széttöredezve, sötét hamufelhő zúgva lezúdul
(kétes alakzatok ebből válnak s emberi formák),
olvad a kő egy része, csatáz ádázul a másik,
nem tűr lángot, majd kimerül, liheg és odanyújtja
testét ellenségnek, a tűz fúvása is enyhül,
nem másként, mint hogyha vidám diadalmi menettől
fáradt hadsor a tábor előtt elnyúlik a dombon.
Van kőzet, melynek csak felszine olvad a tűzben,
ezt nyers koszréteg lepi be s csupa szenny üledéke,
melyet, hogyha vasat tisztítsz, láthatsz lerakodva.
Majd ha pedig lassan feltörve a mélybe lehulló
kőtömeg árján át meredek halmazba rakódik,
úgy, ahogy izzik az érc a kohóban, majd folyadékként
ömlik erekbe megolvadtan, s a magasba kiárad:
könnyen, súlytalanul, s erejét vesztetten a horzskő
így sodródik, a magma felizzik s egyre csak izzóbb
sűrü folyamként kezd lassan tódulni előre,
végül a hegy lejtőjén vad hulláma lezúdul.
Ez kicsinyenként kétszer hat mérföldig elérhet,
semmi se áll omló tűzárja elébe, se gátak
sem fogják, se kövek, mind céltalanul tusakodnak.
Fákat, sziklákat, majd házakat önt el, a padló
cinkostársa, folyó formáját ölti magára.
S hogyha esetleg késik is, egy-egy öblös üregnél
megreked, és egyenetlen tájon hömpölyög árja,
újra erősödik és tovazúdul a láva folyása,
mint a sebes hullámtól borzolt tenger, elárad.
Ámde ha vékony dermedt réteg támad a láván,
messze kiterjed majd, szétömlik, előre nyomulva,
partot lel folyama s megdermedten kihül akkor,
összehuzódik a tűz lassan, s elveszti a láva
izzó formáját. S ahogy egyre, csak egyre hidegszik,
füstöt ereszt, vagy borzasztón csikorogva a súlya
görgeti még lefelé, töredezve, ha zúgva-zörögve
kő tömegéhez ütődik, a zúzódás darabokra
vágja, fehér izzású fényt árasztva szilánkja.
Minden ütésre sereg fény villan, s égve a sziklák
(messze a szikrák s hulló tűzfáklyák tanusítják),
teljesen izzón hullnak a mélybe. Ha egyszer azonban
izzó nagy tömegük Symaethus partjain áttör,
összekeverve a sziklákkal, nehezen vehető ki,
mert oly gyakran lenn húsz lábnyira süpped a földbe.
    Ámde hiába akarnám egyenként magyarázni
biztos okokkal, hogyha ragaszkodsz csalfa mesékhez:
úgy vélvén, hogy elolvad a tűzben más anyag is még,
s hogy különös hamutól alvad meg a lávafolyam, s hogy
lángol a nyúlós kátrány összevegyülve a kénnel,
mert hisz a kréta is olvad, amint tartalma kiégett,
ezt fazekas bizonyítná, művét ujra szilárddá
téve, ha hűti, betömve eképp sok csöppnyi csatornát.
Ámde kevés a közös jegy még, nem biztos alap, mely
ingadozó: az igazság biztos tényen alapszik.
Mert amiképpen a fényes bronz természete, ámbár
tűz olvasztja, olyan még, mint fémállapotában,
észrevehetni az ajtón is, hogy bronzveretű-e,
nem másképp a malomkő is tartós, folyadékként
árad bár tüzesen, vagy hogyha közömbös a lánghoz,
őrzi sajátságát mégis, nem torzul a tűzben.
Sőt hogy elégne, a színével cáfolja a kőzet,
nincs szaga, egyre növő könnyedséget se mutat ki.
Egy-ugyanaz marad, egy elem ez minden folyamatban.
    Nem vitatom, hogy gyúlékony bizonyos faju kőzet,
s hogy belül olvad s lángol: jellemző e sajátság.
Sőt hajdan siculok nevet adtak e fajta köveknek,
mondva “folyókőt”, ezzel a névvel is arra utalva,
könnyen elolvad. Mégsem válna sosem folyadékká,
bárhogy hajlamos is mélyében jellege erre,
hogyha malomkő-érrel rétege nem keveredne.
Ám ha csodálná bárki e kő erejét, ahogy olvad,
lássa homályos műved igaz mély gondolatát be,
Heraclitus: nincs el nem múló a világon,
s minden mag csak az aetheri természet veteménye.
Éppen nem csoda ez. Hisz sokszor hathat az ember
oly sűrű és szinte szilárd testekre a tűzzel.
Látod, az érc erejét hogy roppantják meg a lángok?
Ólom sűrűségét nem veszi el? Maga még az
oly szívós anyagú vas is elváltozhat a tűzben,
és az aranyrögök is, beletömve kohó fenekére,
gazdagságukat izzadják ki. Lehet, hogy akad még
más azonos sorsú fel nem tárt kőzet a mélyben.
Nincs helye költésnek, s ha itélsz, a szemedre hagyatkozz.
Mert ez a kő merev és konokul nem tűri a lángot,
hogyha kevés tűzzel próbálod kinn a szabadban,
zárd be fehér izzásu kohó zsúfolt üregébe,
s már a dühödt ellenséggel nem bírva dacolni,
megtörik és rabként, erejét vesztetten elolvad.
Véled-e, hogy még többet elérhet az ember-ügyesség
s technika? Véled-e, hogy tud tán lángolni olyan nagy
tűzár, hogyha mi szítjuk, mint ami aetnai kráter
mélyén ég, oly szent tűz, mely hamvába sosem hull,
mely nem szolgál kényelmünkre csekély lobogással,
ámde az ég közelében lángol, mint Jupiternek
izzó fegyvere? És erejéhez társul a roppant
légáramlat, a szűk kráterből ütve ki, úgy, mint
nyers fémmel birkózva kovácsinasok sora fárad,
duzzadt fúvószerszámuk, fújtatva a lángot,
majd kiürül, s sűrű levegőt sajtolva szelet szít.
    Íme a nagy folyamat: nemes Aetnánk izzik a lángban,
földnyílások erőt szívnak be, a szűkületekben
tódul a szél, oly nagy sziklákon is áttör a tűzvész.
    Pompás műremekek, míves szentélyek, az ember
gazdagságát, vagy régmultjuk tárva fel, egyre
vonzanak: így földön-vízen rohanunk mi fejünkkel
játszva csak ezt mind látni, s régi hazug babonákat
sóváran kutatunk, s keresünk minden faju népet.
Jólesik ogygosi Thébát szemlélni, a bástyát,
melyet a két testvér (buzgó ez, amaz dalos ajkú)
épített, beleélve magunk oly távoli korba.
Bámuljuk csak a jámbor dal- s lantszó-csalogatta
sziklákat, meg a kettős áldozatot, hol a füst egy
ívü, s a hét fejedelmet, s azt, kit a föld öle nyelt el.
Eurotas ragad el bájával, Spárta, Lycurgus
városa, szent számú, háromszáz főnyi hadával;
ott meg a sokszínű dal-zengte Athénra tekinthetsz,
Cecrops földje Minerva kegyeltje, ki vetni tanított;
erre feledted el, álnok Theseus, már hazatérve,
hogy felvond a fehér vásznat bús lelkü atyádnak;
téged is, Erigone, már híres csillag, athéni
dal vesz szárnyra, te lakhelyed ez, Philomela, ki jajgatsz
visszhangzó erdőn, s te, ki hajlékodba fogadtad,
húga (magányosan él vad Tereus puszta vidéken).
Bámuljuk Trójának romját, és a levertek
gyászos Pergamonát, s Hectorjával letarolt phryg
népet, a nagy hős kis sírhalmát; itt leigázva
nyugszik a fürge Achilles, nagy Hector leverője.
Sőt a görög festmények s szobrok is elragadóak:
ez Paphos istennője, a nedves haj ragyogón áll,
majd bősz colchisi nő csöpp játszadozó csemetéi,
íme kesergő szarvasok oltáruk körül, és itt
rejtezik atyjuk, s Myron élettel teli műve,
s még sokezer művészkéz s mű van, mely lebilincsel.
Ezt kell látni, hiszed, földön-vízen csupa vészben?
Művész-természet roppant remekére tekints, ily
nagy látványt nem zengett még lanton soha ember
(arra figyelve kivált, hol a forró Sirius izzik)!
    Mégis e hegyről is csodaszámba menő hagyomány él,
épp oly híres, mint tüze jámbor, bár veszedelmes.
Egyszer lángra kapott Aetna, s kicsapott üregéből,
s mint amikor feldől a kazán, mélyén a hatalmas
ár a tüzes köveken nagy szélességben elömlött,
nem másként, mint orkánban villámlik a légkör,
és a derült égboltot gyötri a sűrü sötétség.
Égtek mind a mezők, munkával megszelidített
holdak s gazdáik, halmok s erdők vörösödtek.
Épp, hogy alig féltek, hogy az ellenség nekilendül,
s máris a szomszédos város kapuját fenyegette.
Akkor megpróbált, akinek volt mersze, rabolni,
ekképp óvni javát: ez nyög megrakva arannyal,
másik fegyvert gyűjt, halmozva bolondul a vállán,
azt, aki zsákmányt nem szerzett, feltartja csomagja,
fut fürgén a szegény, apró terhével a vállán,
és ki-ki, mind, ami csak kedves, hurcolja magával.
Ám urukat nem sértetlen kíséri a zsákmány:
mert a mohón habozókat a tűzár mind bekeríti,
mind, aki úgy hiszi, ment, utoléri, amíg a jövőjén
aggódón futkos, nem kímélik meg a lángok,
vagy csak a jámborokat kímélik. Mert a kiváló
Amphion s testvére (egyenlő üdvü a sorsuk),
már amidőn szomszédos házra zuhogtak a lángok,
csak fáradt atyjukra meg ősz anyjukra ügyeltek,
kik, jaj, megtörten görnyedtek a ház küszöbére.
    Hagyd hát, kapzsi tömeg, dús zsákmányod, ne cipeld már!
Őnekik anyjuk s apjuk volt egyedül csak a kincsük.
Ők csak ilyen zsákmányt vonszolnak a tűz közepén át,
míg maga óvja meg őket a láng. Ó, nagyszerü jóság,
embernek méltán legszentebb drága erénye!
Szégyellvén e derék ifjakhoz nyúlni, a lángok
visszavonultak lábuk elől, bármerre haladtak.
Boldog hírü e nap, s ártatlan föld ez az ország!
Jobbról s balról is mértéket tart a dühödt ár,
az meg bátyjával diadalmasan átmegy a tűzön
tisztes terhe alatt bántatlanul. És a mohó tűz
tiszteli, kétoldalt feltartóztatja futását.
Épen távoznak végül, s szent terhüket éppúgy
sértetlen viszik el. Csodaként költők dala zengi
őket, Dis fényes nevüket tisztelve kivételt
tesz, rút végzet e megszentelt ifjakra sosem száll,
ámde a boldogok otthona, rétje figyelmük adója.

-&-