Ha valahol, kiváltképp nyelvünkben kíván ez figyelmet, hol a természetutánzó szók [hangutánzók] oly számosak s oly tisztán érthetők! A csínos író figyelmét nem kerülheté el mint darabosulnak s zordonulnak el – jobbára az eszmék természetéhez képest – némely szók a keményebb: d, g, k, r, t mássalhangzók vagy másoknak is összetorlasztása által, mint: dörren, durran, dörög, döng, durva, darabos, morg, zörg, roppan, retten, csattog, pattog, cseng, peng, harsog, ront, bont, mord; s mint szelídülnek meg mások a lágyabb gy, cs, h j, l, ly, ny, s, ty, v hangzók által mint: lágy, nyájas, bájos, jó, gyengéd; mily sebes időmértékűek a gyorsaság eszméinek kitételében: siet, sebes, serdül, usan, esik, szeles, szökik stb., melyekben az eszmét az s képviseli,* mint ezt a természethű s eredeti hss! is igazolja; lajhák ellenben: csúsz, mász, mozdul, lomha stb. Nemkülönben az önhangzókból [magánhangzókból] némelyek majd a világosság, majd a bús homály és sötétség érzékítésére szolgálnak, mint: világ, ég, fény; ellenben: bú, ború sötét, sűrű, köd, gőz stb. Ezekbe s a hasonlókba maga a természet ihlé a nyelvek fő elvét, az érthetőség- s érezhetőséget,* mi arra int: hogy kifejezésinkben ne feledjük a természethű szókat figyelembe venni, azaz: amint szólásink majd durva vagy lágyabb, majd sebes vagy lassú, húzós vagy rövid, világos vagy borús, romboló vagy bíbelődő, ordító vagy sziszegő s több efféle eszméket rejtenek, ezeknek ama nemcsak érthető, hanem egyszersmind érezhető jegyeit a szófűzési kellem nyereségére illeszteni el ne mulasszuk.