A hagyományos stilisztikában a szóképeket illetően egészen H. Paulig valóban az a merev formális, logikai rendszer uralkodott (sőt a kereteket tekintve máig is fennáll; l. a Lexikonban a Szókép címszót), amelyet alapjaiban Arisztotelész és Quintilianus hozott létre. Arisztotelész még csak egy trópust ismer, a metaforát, ezt azonban tágabb értelemben: „Metafora a szónak más jelentésre való átvitele, éspedig vagy nemről a fajra, vagy fajról a nemre, vagy fajról a fajra, vagy analógia szerint.” (Aristoteles poétikája. [Ford. : Geréb József. ] Bp. 1891. [Olcsó Könyvtár. 757–58. ] 65. l.) A rómaiaknál Cicero és Quintilianus már mai jelentésben használja a metaforát, de Quintilianusnál más szempontok is érvényesülnek; s ő már tizennégyféle szóképet különböztet meg. A reneszánsz stilisztikusai még tovább növelik a trópusok számát, csak G. Vico mondja ki a XVIII. században (Principi di una scienza nuova [Egy új tudomány alapelvei] Napoli 1725.), hogy a trópusok négy alaptípusra vezethetők vissza (metafora, metonímia, szinekdoché és irónia). A későbbi stilisztikusok egy része, először G. Gerber és B. Croce, csak az első hármat tartja meg. Ennek a logikai alapokon nyugvó rendszernek a legfőbb hibája az volt, hogy elsikkadt benne a szóképek igazi értelme, esztétikai szerepe, ti. : a költői nyelvet a szemlélet segítségével az érzelem-hangulat kifejezésére alkalmassá tenni, s egy érzelmileg felfokozott nyelvet teremteni. – Ez a hármas felosztás azonban (illetve a szinekdochét a metonímia alfajának minősítve: kettős felosztás) jobbára ma is megvan a modern stilisztikában, csak a szóképek stilisztikai funkciójának – sokoldalú – vizsgálata került előtérbe. (L. még Zlinszky A szóképek c. munkájához fűzött jegyzeteinket, továbbá Fábián Pál, Szathmári István, Terestyéni Ferenc: A magyar stilisztika vázlata. EMNyF. Bp. 1958. 177–80. l.)