Újgrammatikusoknak (Junggrammatiker, néogrammairiens, younggrammarians) nevezzük azokat a múlt század hetvenes éveiben fellépő nyelvészeket (K. Brugmann, B. Delbrück, A. Leskien, H. Osthoff, P. Hermann stb.), akik bírálat tárgyává tették a nyelvtudomány addigi módszereit és eredményeit, és egységes, szigorú módszertani szabályok segítségével igyekeztek a valósághoz, a nyelv igazi életéhez közelebb kerülni (a hangfiziológia, a lélektan stb. tanulmányozása révén) és új törvényeket megállapítani. Az újgrammatikus iskola fő hibája a nyelv társadalmi jellegének a háttérbe szorítása, a lélektani tényezők előtérbe helyezése és általában a nyelv történeti vizsgálatának a túlbecsülése. Ennek ellenére azonban sok eredményt ért el a nyelvtudomány valamennyi területén (a hangváltozások, a fonetika, a szótörténet-szójelentéstan, a történeti mondattan, a nyelvjárások, az általános nyelvészeti kérdések, továbbá a gondos szövegkiadások területén és szigorú módszeres eljárások kidolgozásában stb.), és hosszú időn keresztül irányította az egész nyelvtudományt. (Vö. Bárczi Géza: Bevezetés a nyelvtudományba. Bp. 1953. 131–37. l.)