A parnassienek (parnasszisták) költői iskolája a múlt század hatvanas-hetvenes éveiben Leconte de Lisle személye körül csoportosult. Nevüket az 1866–76 között három sorozatban megjelent „Le Parnasse contemporain” [A jelenkori Parnassz(us); a Parnasszus eredetileg magas hegy Görögországban, a régi görögök elképzelése szerint Apolló és a múzsák lakóhelye] című versgyűjteményről nyerték. E költői iskola fő jellemvonása a tárgyilagosság, a szenvedélytelenség (impassibilité) és a szigorú formakultusz: az érzelem, az indulat művészi hiányát formatökéllyel igyekeztek helyettesíteni. A parnasszisták közé tartoztak (legalábbis egy ideig): Sully-Prudhomme, François Coppée, J. M. Hérédia stb., s így kezdte pályáját Anatole France és Paul Verlaine is.