A HOLNAP UJ VERSEI

MÁSODIK KÖNYV

A könyvet a társaság megbizásából

KOLLÁNYI BOLDIZSÁR állította össze.

BUDAPEST, 1909

DEUTSCH ZSIGMOND ÉS TÁRSA KIADÁSA

V., DOROTTYA-UTCA 9. SZÁM

Eredeti kiadvány: A Holnap : Ady Endre, Babits Mihály, Balázs Béla stb. versei / sajtó alá rendezte Antal Sándor

Nagyvárad : A Holnap Irod. Társ. ; Budapest : Deutsch, 1908-1909

SZÁMADÁS.

I. RÉSZ.

Egy esztendeje alapítottuk meg Nagyváradon a “Holnap” irodalmi és művészeti társaságot.

Mit akartunk?…

az egységes, specifikus, magyar művészet megalapozását.

Mert a mi meggyőződésünk szerint lehet minden nemzetközi: a béke, a munka szervezése, a tudományos kutatás, közlekedés, gazdasági elrendeződés stb. stb. csak a művészeti termelés nem lehet az soha. Legalább is a faji különbözetek fennállásáig. Más nemzet, más lelki sajátosságok. A művészet összes ingerét, sajátos zamatját, még az idegen fajokkal szemben is épen a faji differenciák hozzák magukkal. Minden internacionális tényező a termelésben egyenlő a banalitással.

Végig mentünk a hazai és külföldi tárlatokon, és míg az első szempillantásra felismertük a franciák kecses eleganciáját, az angolok komoly életkeresését, az olasz derűt, a holland borongást, a skandináv világosságot és az oroszok kétségbeesett jajkiáltását: addig a magyart nem láttuk meg sehol a maga összetéveszthetetlen faji jellegével. Csak a mutató jelzi a laikusoknak, mi felismerjük az iránytalanságáról. Pedig vannak nagy festőink, csak nincsenek magyar festőink.

A hangverseny-termekben ujjongott a lelkünk a lüktető olasz melódián, fürödtünk a franciák könnyed muzsikájában és megdöbbentünk a németek hatalmas instrumentálására; még a Csajkowszkiak zenéjén is megéreztük a buja orosz őserőt: csak a magyarok fájó, magábafojtott keservét nem tolmácsolták a klasszikus dobogón sehol.

Csudálatos frisseség ömlik el a nemzetek iparművészetén. Nagy stílusokban, merész tervezetekben egyesül a hasznos a széppel, olyannyira, hogy már azt sem tudjuk, hol rejlik a dekorativ elem, a külsőségekben-e vagy a praktikus szerkesztési leleményben? És mikor tudjuk, hogy tán az európai nemzetek közül egyetlen egynek sincs annyi őserejű, érintetlen diszítési eleme, mint épen a magyarnak: magyar iparművészetről ezidőszerint még szó sem lehet.

Így vagyunk, vadonat így vagyunk a zenével is. Hogy micsoda értékek rejlenek a magyar muzsikában, azt következtethetjük a puszta tényből, hogy cigányaink megélnek az egész kulturvilágban.

Hála Lechnernek és Jakabnak, az épitészet terén elég erőteljes lépések történtek; mégis szenvedtek érte, hiszen a tömeg mindig röhögött a messiások fölött.

Magyar szobrászatról ne is beszéljünk.

Utolsónak hagytuk az irodalmat, részint mert ezen a téren alkottunk mégis legtöbbet, részint pedig ez lévén szőnyegen, vele akarunk bőségesen foglalkozni.

Ha a külföld nem is ismer közülük csak egyet, talán kettőt, de ezért mégis van, érezzük Balassink, Bessenyeink, Csokonaynk, Berzsenyink, Vörösmartynk, Petőfink, Arany Jánosunk, Kemény Zsigmondunk, Vajda Jánosunk, Jókai Mórunk és az élők között Mikszáthunk. Az irodalomtörténetben ugyan többről is tanultunk, de biz azokat már nem igen őrizte meg az emlékezet. Az élők közül is törtet legalább két tucat a halhatatlanságért, majd számol azokkal is a történelem.

* * *

Közkeletű de igaz állítás, hogy Arany János halálával a nemzeti költészet ideje lezárult. De csak egy időre!… Hisz a megállás lehetetlen.

Az a kor, mely a mult század huszas éveivel kezdődött és előkészítői, részben megteremtői voltak az írók és művészek, a hetvenes évekkel csakugyan befejeződött. Az elejét közönségesen “Reform kornak” nevezik.

Akkor az írók és poéták megérezték ennek a tespedő nemzettestnek hullaszagát és a legkétségbeesettebb erőfeszítéssel igyekeztek a haldoklót az életnek megmenteni.

Igazságosak akarunk lenni, a körülményekhez képest elég jól sikerült is az. A művészeti eszközök minden, válogatás nélkül minden, hatóeszközével biztattak, fanatizáltak, rúgtak és ostoroztak; elkeseredés és bizalom, csüggedés és nekilendülés váltakoztak akkor; megszólaltak ámult édes-bús tárogatói, fölharsant a harci kürt, forradalom és szabadságharc, önfeláldozás, halál és ujjászületés.

A poétákat csudálatosan egészítették ki az egész lelkű államférfiak. De tagadhatatlan, hogy a veszedelmet elsőször a poéták érezték meg, hiszen az egész kort a nyelvujítás előzte meg. És az államférfiak talán nem a külföldi tapasztalatok révén siettek a változó viszonyokhoz alkalmazkodni? Poéták és államférfiak. Egyik Segesváron maradt, a másik Döblingbe került.

A kiegyezés után csend és béke lőn. Mintha értékesiteni akarták volna az eredményeket, amit a hatalomtól vér és élet árán csikartak ki. A politikai jogokba jutott polgárság sietett éhségét kielégíteni. A századokon keresztül harci élet léhaságához szokott kisnemesség nem volt képes a változásokhoz egyhamar alkalmazkodni. A vagyont képtelen lévén kezei között megtartani, ellepte a hivatalokat. A megkínzott paraszt teljesen magára maradt, csak a feudál-klerikálisokra virradtak szép napok. Az uralkodó-ház tekintélye, legalább befelé nagyon megerősödött.

Igen, de az osztályok elhelyezkedése nem volt őszinte. Igaz ugyan, hogy a polgárság részt vesz a törvényhozásban, de nem eresztik be a vármegye házába. Nincs semmi része a végrehajtó hatalomban.

A polgárság Magyarországon mindig idegennek tekintődött. A fajmagyarság ostoba, visszataszító gőgjén múlott, hogy igazi nemzettestté még ma sem változhatott. Pedig egy egészséges polgári osztály kifejlődése égető gazdasági érdek, anélkül az államháztartás konszolidálására gondolni sem lehet.

A tudományágak, a technika rohamos fejlődése, az ipar, kereskedelem nagy méretei, a növekvő szükségletek és igények kölcsönhatása hirtelen egy új osztályt állított a küzdő porondra s még mielőtt egy izmos polgári osztály kialakulhatott volna, nyugaton megjelent a vörös lobogó. Öntudatosabb, harciasabb, komolyabb az emberi szabadságok keresésében minden eddigi rétegeknél. Ámbár mi gyanítjuk, hogy nálunk agrár sajátságaink következtében inkább a mezőgazdasági szocializmusnak van jövője, az ipari proletariátus törekvéseivel nagyjában mindig rokonszenveztünk.

Egyet keresünk: Az emberi Életet s megértjük egymást.

* * *

Mindezeket pedig el kellett mondani, hogy rávilágíthassunk a körülményre, miért nem volt Arany János halála után két évtizeden keresztül nemzeti költészet?

Béke volt, a hasznosítás ideje és nem volt hatalmon levő középosztályunk egy se, amely az előző művészeti eredményeket erőteljesen és becsületesen értékesítette volna.

Az utánzás és rágódás következett.

Az elődök megalkottak egy gyönyörű nyelvet, megírták azon remeküket és jöttek a kis kufárok, hogy azt a saját zsebükre értékesítsék.

Megzsírosodtak, meghájasodtak, lapokat alapítottak, egyetemi professzorkodtak, felvitték a tudományos akadémiáig és főrendiházig. Eddig nincs is baj, ez a világ sorja. De azt kezdték hangoztatni, hogy minden úgy van jól, ahogy van, a régi nagyságok után megállott a világ és nincs más üdvözítő hit, csak amit ők hirdetnek. Hiszen lám, milyen jól érezzük magunkat, van szívetek megváltoztatni a világ rendjét?

Fejlődés?… csak az élhetetlenek agyréme.

De csudák csudája a kiszolgáltatott és ismét elárult paraszti lélekben megmozdult az évezredeken át fölraktározott potenciális erő, a kisnemesség kezd öntudathoz kapni, a polgárság kétségbeesetten kapkod a proletárfélelemtől és megindul a magyar föld ismét: eme jó urak minden átkozódásai dacára is.

Még a fajilag egységes nemzeteknek is megvannak izgató társadalmi problémáik, hát még nekünk, ahol az egyenes fejlődési menet ideje alatt, vagy vele egyidőben idegen elemek beolvasztási processzusa is folyik. S megindult az új harc.

Itt a rendes menettől egy kis eltérés mutatkozik. Épen az idegen zsilipeken keresztül, tudományos felvilágosodás jelentkezik először. De míg a fajfentartó elemben – értjük alatta az új polgári generációt is – magában meg nem érlelődött a szorítás elviselhetetlenségének tudata, amíg meg nem jelentek az első vérbeli poéták: addig soha sem tudtunk hinni a megindulás idejének elérkeztében.

Igen is, az asszimilálás teljes reményt nyújt a jövőt illetőleg. Polgári vérből eredő művészeink újabb nemzedéke, a mi földünkön, a mi búzánkból, a mi szabadságunk levegőjében nőtt fel, egy összetételű a vére a többiével, magyar, de milyen magyar! – Nagy a földnek az ő ereje.

Az átalakulás lassan folyik.

De az életszükségletek kérlelhetetlenül szorítanak; az európai konstellációk fenyegetően állanak, tömörülnünk kell, megértenünk egymást, különben elpusztulunk. Elpusztítanak bennünket, mielőtt nemzeti életünket kifejleszthettük volna.

A megélhetés szinte lehetetlen. A főúr fukaron ül jogain és kincsein; a polgárság tőkében igyekszik magát biztosítani és e célra lelkiismeret nélkül kénytelen minden kezébe adott eszközt felhasználni; csak a nemzet régi szövete: a kisnemesség és paraszti osztály pusztul vagy vitorlázik. Hát mért nincs bűve az igének: “Itt élned, halnod kell”?

Mindenben züllünk, minden forr, kavarog és kiált: követelőzik az új Élet, a nagyobb, őszintébb, a szentebb.

Új világok csudálatos távlatai nyílnak, új március jő, megérkeztek az új poéták.

Hát nem érzik, nem látják, nem tudják jó öreg uraim, hogy más viszonyok voltak a nagyapáink idejében és más korokban másként szólt az ének?

Ami az én apámat érdekelte, az engem ma már alig érint; amin ő jóízűen nevetett, azon én ma csak mosolyogni tudok; másként látta a világot ő, a maga becsületes szemével, mint én, a magam őszinte szemeimmel. De nem én bennem van a változás oka, hanem az ismeretek határtalan kitágulásában, fejlődésében.

Új eszmék, új gondolatok, új szépségek, új igazságok. Talán Önök fognak ezekhez alkalmazkodni? Én hiszek a világ örök rendjében, tehát nem tudom elképzelni, hogy valaha az öregek csinálnak meg majd, akármiféle forradalmat – hát még művészetit!

Hagyják csak nekünk azt a tisztséget és ne káromoljanak, mert higyjék meg, egy kissé komikus, hogy abban a modern irodalmi harcban épen az öregek a harciasabbak, izgágábbak.

Mert az új időknek új dalosait az öregek gyűlölettel fogadták.

Alig félesztendeje jelent meg első antológiája a Holnapnak és olyan irodalmi kavarodás támadt utána, aminőre külföldön is kevés példa van. Félév óta majd nap-nap után foglalkoznak pro és kontra a “modernek”-kel, “dekadensek”-kel, “Holnaposok”-kal stb. Kétszer hullt ránk az áldás: magyar tudományos akadémiáról, Petőfi-, Kisfaludi-társaságok disz- és közgyüléseiről; fővárosi, vidéki folyóiratok, lapok és kiadványok, vezércikkekben, tárcákban és egyéb rovatok alatt feküdtek ránk, – de kevés helyen törtek mellettünk lándzsát!

Szinte lehetetlen figyelemmel kísérni az idevonatkozó irodalmat. A társaság külön embert bizott meg a gyűjtésére, hogy vagy tíz év mulva meg lehessen írni ennek a harcnak történetét.

És ami a legnaivabb a dologban, az öregek vádoltak meg bennünket tiszteletlen támadással. Ugyan szabadjon kérdeznem, a társaság melyik tagja, hol és mikor támadt Önök ellen, vagy az elődök ellen, e célra szívesen szolgálhatunk a társaság névsorával.[1]

Nem, nekünk nem volt szükségünk sem a támadásra, sem a védekezésre. Jól tudjuk, hogy a tenger sodrát nem a felszines hullámzások szabják meg, hanem a bensejében végbemenő mély áramlatok és ezt a harcot sem a polémiák fogják eldönteni, hanem a Holnapban rejlő feszítő erő.

Nagyon is élénk emlékezetünkben van még a kilencvenes évek elején lezajlott festési szecesszió; hogy tették Önök, a mindenkori öregek lehetetlenné a magyar Apostolt, Szinyei-Merse Pált! Még halljuk az Önök által beugratott tömegnek otromba röhögését – és van, és lesz lelki erőnk hasonló kellemetlenségen átalesni a cél érdekében. Az impresszionista festés itt is diadalmaskodott – megérjük még mi is a miénket.

Hiszen művészeti forradalmak szinte kaptafa módjára zajlódnak le, mintha előírásra figyelne valamennyi.

A művészetek modern megújhodása egyetemes. Végbe ment a festészet terén (Eduard Manet – nálunk Szinyei), az építészetben (Wagner – Lechner), a szobrászatban (Rodin – nálunk?), a zenében (Grieg – Bartók Béla) s végül az irodalomban (poézis! Verlaine – nálunk a Holnap).

Fejlődés mindenfelé, új áramlatok mindenütt, Önök fel akarják tartóztatni?

Mert értjük a konzervativizmust; az idősebbeknek nemes ragaszkodását azokhoz az értékekhez, amelyeket hosszú tapasztalás útján szerzettek. Természetesnek és kívánatosnak tartjuk, ha mérsékletre inti a fiatalok harci kedvét, de ez a konzervativizmus nagy megértések eredménye és sohasem a törekvések eltiprása árán igyekszik fölszinen maradni. Jól esik konstatálnunk, hogy egy pár ilyetén beszédet is hallottunk, ámbár vezércikkes kommentálások igyekeztek azt másként fordítni. (Berzeviczy, Mikszáth).

Az igazi konzervativizmus az a bizonyos szabályozó órarúgó, mely ha kiesik a funkcióból az egész szerkezet bomlottan lejár.

De az Önök tárcacikkei más dülőre tartoznak!…

Sohasem bosszankodást éreztünk az olvasásuk után, hanem szomorúságot. Hát ennyire visszamaradtak, csakugyan megállt az idő? A világ azóta nagyot fordult és Önök még mindig “a költészet szentelt berkeiben” tallóznak; így hát értjük, miért nem értenek meg Önök minket. – “A költészet szentelt berkei” (Beöthy Zsolt: megnyitó beszéd az akadémia díszgyűlésén 1908 február hó) kedves, szép, néhai önképzőkör-elnöki évek: tulajdon e szavakkal kezdtük az ünnepi beszédet mi is. De hát, szentséges Isten, az önképzőköri nivótól fel az akadémiáig egyetlen kis, ici-pici grádics sincsen!?

És mi szomorkodtunk, mint a tárcacikkek olvasása közben.

Hiába, az emberi elme olyan mint a spongya: ha egyszer teleszívta magát…

Nem tehetünk róla, nem tudjuk olvasni az “Aezopus’’-t, nem tudunk lelkesedni a huszártiszt-irodalmon és nem olvadunk fel a gyönyörűségtől, ha Önök felfedezik, hogy:

“Tavasszal nyílnak a virágok.”

Nem vagyunk megelégedve a mai isteni állapotokkal, sem gazdasági, sem társadalmi, sem művészeti téren; nem akarunk egy kiváltságos osztálynak sem poéta laurátuszává szegődni, szabad embereket kíván a lelkünk.

Azon a bizonyos akadémiai beszéden három vádat szögeztek ellenünk: hazafiatlanságot, erkölcstelenséget és érthetetlenséget.

Az elsővel nem foglalkozunk. Izléstelennek tartjuk, mint mikor két ember azon vitatkozik, hogy kettőjük közül, melyik az okosabb.

Az erkölcsre vonatkozólag szívesen elismerjük a kettőnk felfogása közötti különbséget. Mást tanítottak nekünk az iskolában, szent igaz, de még magáról az erkölcsről is megváltoztak azóta a fogalmaink. Nem állunk semmiféle vallás-erkölcsi alapon, nem ismerünk külön német, külön magyar erkölcsöket; a mi etikánk rövid: hűség a természethez. Nem reflektálunk túlvilági jutalmakra, de attól a büntetéstől sem félünk.

Az Élet a legfőbb boldogságunk.

Maga az erkölcs is változik, korok, fajok és helyek szerint, sőt fejlődik is.

A kínvallatás, a rabok vagy máshitűek lemészárlása, zsidó-üldözés valamikor erkölcsi kötelesség volt, ma fölháborodunk rajta. A régi olympián mezítelenül versenyeztek a görögök mindenki szeme láttára. Ma is lehet a női bájakat mutogatni, – ó, nem zárt családi körökben, hanem a báltermek nyilvános parkettjén. A fenesi parasztoknál tisztességét veszítette az a fehérnép, aki térdenaluli szoknyát öltött: rendesen a városból gyütt vissza.

Hol van az erkölcsi, megingathatlan erkölcsi posztamentum?

Ma milliók éheznek a legpiszkosabb odúkban és egypárszáz ember milliók felett szabadon rendelkezik. Két részre oszlik minden társadalom: a kizsákmányolókra és leigázottakra. Középiskoláinkban vallási és klasszika-filológiai meddő ismeretek fölhalmozásával merítik ki a fejlődő gyermeki agyvelőt, szellemi rugékonyságot. Hadseregekre vonják el a legmunkaképesebb férfiainkat, egy-egy család nagyhatalmi törekvéseinek céljaira. Igérvényeket bocsájtanak ki a másvilágra, amit soha be nem váltanak, s tömegek megfékezésének hamis örve alatt a megélhetési és termelési eszközök óriási hányadát vonják el ezen a cimen papjaink a munkás emberektől. Vázoljam-e tovább erkölcsi életünket? Közönséges delnőket, nagyvilági dámákat nevelnek életpár helyett: a házaséletet egyszeri üzletnek tekintik, pedig így a közönséges prostituciótól csak abban különbözik, hogy törvényesen vagy isteni áldással szankcionálják. Az élet, a fejlődés egyenesen megkívánja a szabadválasztást életpárunkban, és ma leányaink kénytelenek hozzámenni egy elfogadható pártihoz. S vegyük ehhez hozzá, hogy a felelősségérzetet majd sohasem nevelik a nőbe, csuda-e, hogy átka lesz férjének és gyermekeinek. Szerelem? Cinikus árfolyamjegyzés a tőzsdén. Lehet-e jót várnunk egy olyan társadalomtól, ahol az élet legszentebb kincsét, legfőbb kötelmét így látjuk megcsúfolva.

S ez így van a reális életben és a művészetekben is.

Keserves sorsok tanítottak meg bennünket arra, hogy amit Önök igazságnak és erkölcsnek hirdettek: az kész veszedelem. Sajnos, úgy látjuk, hogy ami Önöknek szent, Önöknek kívánatos, Önöknek erkölcsös, az nekünk hazugság vagy képmutatás.

Persze, ilyen társadalmi viszonyoknak a művészete is erkölcsös lehet!!

Mi erősen hisszük, hogy a fönt vázolt erkölcsi felfogáson úgy fog egy későbbi, tán nagyon is közeli század embere megütközni, mint Önök ma az inkvizició erkölcsös cselekedetei felett.

Az értelmetlenség. Régi és közkedvelt szokás, egyszerűen ostobaságnak minősíteni mindazt, amit meg nem értünk. “Tavasszal nyílnak a virágok”, ezt mindenki megérti. Lajos bácsi és Mihály bácsi verseit is mindenki megérti. Az utolsó paraszt legény is. De már megengedjenek, kettőnk között mégis csak van egy kis különbség, ami az ismeretek bőségét, az ítélkezés mélységét illeti. Mondjuk, mégis csak más “ízlésem” van nekem és annak a bizonyos paraszt legénynek, hát hogy fogadhatnánk el értékmérőül a közérthetőséget. Más érdekli őt, és más engem, más is tetszik mindkettőnknek. Minden nagy eszmének, nagy művészeti jelenségnek nagyon el kell laposodnia, ha köztetszésre akar számítani. Tetszik tudni mit jelent ez? – Árulást. A művészeti feladatok elárulását. De meglehet rajta gazdagodni.

Ez az új művészet egész új világfelfogásból, egész új keletű kauzáliákból sarjadt ki és még újabb eszményeket üldöz, – nem az Önök világa már ez kedves apáink.

De egy körülmény mégis gondolkodóba ejthette volna Önöket. Az újabban képzett generáció egyáltalán nem panaszkodott az érthetetlenség felől, sőt örömmel, lelkesen fogadta az ifjú dalosokat. Könyveiket szétkapkodták, legmagasabb színvonalú orgánumaik, mint a Huszadik Század, a Nyugat és az ujabb Vasárnapi Ujság szeretettel és elismeréssel adóztak nekik, – az értelmetlenség hibája talán mégsem azokban a poétákban rejlik.

Hja! a szimbolikus nyelv nem rág mindent a szájba. Sapienti sat.

* * *

Volt ennek a meddő, zavaros két évtizednek (mult század 80-as és 90-es évei) azonban egy olyan irodalmi eseménye, amely felett az irodalomtörténet nem térhet egykor napirendre. Ez Kiss József és gárdája. Amíg a nemzeti tábor hivatalos irodalmi közlönye az “Uj idők” egész biztosan emelkedett fel az “Asszonyok Lapja” nivójáig, a bidermeyer-stilussal szemben “A Hét” valóságos kulturmissziót teljesített.

Új, bántó, izgató perspektivák nyíltak fel abban. A vezér és társai külföldön érlelt szempontokból kezdték a hazai viszonyokat szemlélni, és maró szatirával, lenéző gúnnyal, hihetetlen bátorsággal hangoztattak új igazságokat.

Először bosszankodtunk – éreztük az idegen szagot – de izgatott az ismeretlenség varázsa, kitört bennünk a faji virtus, szinte kétségbeesett erőfeszítéssel igyekeztünk belehatolni azokba az “értelmetlenségekbe” és az igazság csak igazság maradt.

Elévülhetetlen érdeme ennek az írói gárdának, hogy ő irányította a kulturszomjas magyarok figyelmét nyugat felé. A nyugati államok társadalmi és művészeti újdonságainak, két évtizeden keresztül egyedüli szócsöve A Hét volt.

Kifelé tódult az érdeklődés és hoztunk haza tapasztalatokat bőven, hogy ott sem minden arany, ami fénylik! De okulni mégis lehetett belőle. Azután egy idegen tanszéket állítottak fel a fővárosi egyetemen és megindult a forrongás úgy gazdasági, mint művészeti téren.

Misem jellemzőbb ennek a kornak művészeti meddőségére, minthogy az olyan par excellence művész-egyéniség, mint Ignotus és Molnár Ferenc sem tudtak a nemzet szívéhez férkőzni soha. Ignótust határtalan intelligenciája mindjobban és jobban a kritika felé hajtotta, Molnár Ferenc pedig maradt: “kolosszális idegen”.

Ebből a nagy forgatagból azután hirtelen kiemelkedett egy szellem-óriás; a látásai villanások voltak és a nagy eleve-elrendelés sírt, amikor egy fájdalmasat kiáltott, Ady Endre. És utána jöttek Juhász Gyula, Dutka Ákos, Balázs Béla, Emőd Tamás, Babits Mihály, Miklós Jutka és összeverődött Nagyváradon a Holnap. Dehogy volt ezeknek szükségük a támadásra, csak kijelentették: “Itt vagyunk!” És megindult körülöttük a hadakozás szárazon és vizén.

Az első kötet megjelenése után rögtön készen volt az újabb vád: Ady utánzók. Hát kérem szeretettel, hogy Babits, Balázs, Juhász, vagy Emőd, akár Adyt, akár egymást utánozzák, vagy csak a legcsekélyebb külsőségekben is bár, hasonlítanának egymáshoz, azt csak úgy vagyok képes megérteni, ha az Önök értelmességével nézem őket. Az egyéniségek kidomborodása mind az ötnél oly szembeszökő, hogy csak a rosszakarat kereshet itt hasonlóságokat.

Való szentigaz, hogy Dutka Ákos és Miklós Jutka fejlődésük elején vettek át Ady Endrétől kifejezésbeli formákat, szófűzéseket, csakhogy az egyéniségeket nem a forma teszi, hanem a világfelfogás, az ítélkezés, az érzelmek intenzitása, a nem- és karakterbeli tulajdonságok, talán leginkább az öröklött hajlamok összege.

A forma nagyon is fontos tényező; igaz művészegyéniség el sem képzelhető adekvát forma nélkül, de nem ez minden!

A forma rendesen közkincs – stilus, amelyen belül az egyéniség még egész szépen érvényesülhet.

Petőfi Sándor a néptől vette át a formát.

Előtte egy-egy félénk kísérletet kivéve (Kisfaludy Károly) alig mert valaki erre az “izléstelenségre” vetemedni. 1844-ben megírta János vitézét és már két kiadása elfogyott, mikor Arany János vadonat e formában (csak két strófát összevont) pályázott Toldijával az akadémián. Két évvel később! világos, hogy a formát Petőfitől vette át, mert maga még 1844-ben ékes hekszaméterekbe gyömöszölte az Elveszett alkotmányt. Ki merészeli ezért utánzással vádolni?

Az Ember Tragédiája Madách Imrétől. Egy szempillantás lord Byron “Kain”-jára és szembeszökő a konstrukció és gondolathasonlóság. És mégis önálló alkotás, mert ez a formáció a koré volt, tehát úgy Madáché, mint Byroné vagy akár Goethéé. – Hangsúlyozom, Dutka és Miklós alig vettek át 10-12 sajátos Ady-izű szót, de azért ezt a két értékes, vonzó és erős egyéniséget úgy “elintézni”, mint azt a lapok tették, legalább is igazságtalanság. Különben jellemző a jelenlegi bírálati viszonyokra, hogy Miklós Jutka kötetében, a Független Magyarország kritikusát kivéve, észre sem vették a jövőnek azt a felemelkedett, tisztalelkű Asszonyát, akinek eljövetelétől várjuk összes gyarlóságaink megváltását.

Teljesen sajátos, új formát csak Ady Endre hozott, és e tekintetben egyedül áll a magyar irodalom történetében.

II. RÉSZ.

Egynéhány vonással akarjuk még vázolni a poézis mindenkori szerepét az emberi kultúra kiépítése körül.

“Minden nagy eszme először fantom, azután probléma, végül hasznos igazsággá válik.”

Nos tehát ezeknek a fantomoknak előre való megérzése, meglátása és sajátos eszközökkel való kifejezése volt mindenha az igazi költők feladata.

“Költő vagyok: jós és magyar” (Juhász Gyula).

Más eszközökkel, ugyane tisztséget töltötték be a filozófusok. A problémák megoldása a tudósok feladata, az igazságok gyakorlati érvényesítése édes mindnyájunké.

A poéta származása. Amennyire az összehasonlító etnológia révén a mai nap is ősállapotban élő népek leírásából, azután meg (a jól-rosszúl megbízható biogenetikai alaptörvény segítségével) a gyermeki lélek fejlődésének megfigyeléséből, az ősidők népeinek életéről magunknak képet alkothatunk: el kell fogadnunk, hogy kezdetben minden ember költő volt.

Mikor a törzs férfitagjai esténként a főnök lakásán, nagyobb fák tövében, vagy a sátrak előtt összegyűltek, szép sorjában mindenik elmondta napi élményeit. A harci- és vadászkalandok mindnyájukat érdekelték, hiszen összes lelki és testi működésük ebben merült ki. Egész életük eseménye nem mozgott más körökben.

A primitiv ember nem igen bír érzékkel az igazság iránt. No, meg nem is érdekesek mindig az események a maguk puszta valójukban. Egy kis hiúság is szorult beléjük: a vadászkalandot kiszínezték; az eseményeket nagyították; egy kicsit dicsekedni is kellett, mert különben nem volt meg a kellő hatás. A fantázia nagyot lódult, mindegyik túl akarta licitálni a másikat – az igazságra még nem volt szükségük.

Így történik ez még mai nap is az összes ősállapotú népeknél. De ne is igen menjünk olyan messzire. Figyeljük meg csak a mi vadászainkat! Mindenik költ.

Ezért szeret a gyermek is füllenteni, ami egy bizonyos korig épenséggel nem veszedelmes.

Egy ember a többinél feltűnően jobb előadói készséggel volt megáldva. Az erős, a harcos, a nyugodt természetű ember nem igen szokott dicsekedni, ő cselekszik s a tett maga is beszél. Bezzeg annál nagyobb szüksége van a tóditásra a gyengébbnek, a kevésbbé bátornak, mert hiszen ezzel lehetett nyomatékot adni a kis vitézkedésnek. A hallgatók meg szívesen hittek. Mundus vult decipi, ergo decipiatur.

A cselekvésre való hajlamot, a harcra való készséget, a bátorságot az erő érzete adja meg; következőleg a dicsekvők: a gyengébb fizikumú emberek voltak.

Ilyenformán a jobb előadók tulajdonképen a dologkerülők soraiból kerültek ki, mert hiszen a gyenge szervezet irtózik a munkától.

Igen ám, csakhogy lelki működésünk tulajdonképeni feladata: a külvilág ránkható tényezői közül felismerni és megkülönböztetni a saját életünkre (fiziológiai folyamatunkra) kedvező vagy káros elemeket. Az ős jó és ős rossz felismerése, megkülönböztetése a lelki működés veleje.

Ami az én fiziológiai folyamatom fenmaradását biztosítja: az, az én szükségletem, az a jó, azt akarom; ami pedig arra károsan hat, az a rossz, amitől irtózom.

A lelki funkciót tehát a szükséglet irányítja.

Minél nagyobb és égetőbb valamely szervezetnek életszükséglete, annál biztosabban, annál fokozottabban működik pszichéje. Minél nagyobb a szorítás, annál kiméletlenebbül hajt bennünket az ős élettropizmus.

Az egészséges, a dolgos embernek a mindennapi fogyasztáson kívül szükségtelen egyéb után is járnia, de a beteges, vézna, degenerált fizis a mentő utak után is kénytelen kutatni. Az egészséges ember úgyszólván sohasem foglalkozik komolyan a halállal, – legfeljebb élcelődik felette, – a gyenge sokat tépelődik az elmúláson, az életen, a szerelmen, ami leginkább biztosítja az életet.

Miután a lelki működés szerve az idegzet, jobban, minden lelki jelenség csak idegműködés; miután a megviselt, dekadens idegzet irritabilisebb, mint az egészséges – láz az, ami előbbre viszi a világot.

Így irányul a gyengék tekintete az élet rejtelmei felé. Idegzetének, pszichéjének, képzelő erejének különös izgékonyságánál fogva kivált vagy termel új szükségleteket fedő új gondolatokat.

A gyengébb szervezetű ember tehát kerüli a munkát, de nagyobb vénája van a kutatásra és előadásra.

Mi természetesebb ennélfogva, minthogy ők lettek a többiek mulattatói, kik legkivált a közös vállalkozásoknál, munkáknál tettek kellemes és hasznos szolgálatokat. Hasznosakat, mert látnoki erejüknél fogva serkentettek, buzdítottak, ösztökéltek!

Majd később látni fogjuk, mik voltak eszközeik.

Szerbiában és a délszláv vidékeken, még mai nap is, majd minden ember ért a versmondáshoz. Egy-egy pedig (rendesen vak) hivatás-, vagy mesterségszerűen pengeti a guszlát. Olasz, spanyol vidékeken, Korzikán még ma is megjelenik néha a görög rapszódikus tüzes alakja.

Ezekben a munkakerülő serkentőkben és mulattatókban látom én a poéták első ősét és még ma is ott láthatók azok ősi mivoltukban mezei munkáknál, fonókákban, kalákákban, tengeri hántásoknál. Sivító hegedűje, mély férfi baritonja belecsap a munkások szívébe, ég ereikben a vér, izzik a lélek: a hegedős tüzel, fanatizál.

Az epika. A primitív ember lelke nagyon egyszerű. Szükségletei majd kizárólag testiek s így érdeklődése és figyelme is inkább a külvilág felé fordul. Harc és vadászat töltik be idejét, foglalatossága révén érdeklődése is csak efelé fordul. Kedélyvilága úgyszólván semmi. Kegyetlen. Altruisztikus érzelmek soha sem bántják, ámbár a társulási ösztön, az egymásra utaltság következtében jóval erősebb benne, mint a kulturemberben. Teljesen külön élnek férfiak és nők. A férfiak összejöveteleiben asszony nem vehet részt soha. Lenézik őket.[2] Még napjainkban is elkülönülnek társas összejövetelek alkalmával. Zsidó, görög-keleti és mohamed templomban még a szentélybe lépniök is tilos. Külön padsorokban foglalnak helyet még a katholikusoknál is. Sőt, még ahova egyenesen a közös mulatás céljából jönnek is össze, még ott is kitör belőlük az elkülönülés ösztöne. (Példa a báltermek képe.) Az ősembert a szerelem épenséggel nem bántja. Ebbeli szükségletét kielégíti közvetlenül s egy perccel sem fordít reá több időt, mint amennyi a kielégítésre okvetlenül megkívántatik. A költészet tárgyai tehát kizárólag csak a harci és vadász kalandok lehettek. A férfi-jellemből, a férfi-foglalkozásból szükégképen következik az epikai téma. Az epikus előadás közelőadás, az egyéniségnek nem sok része van abban. A hivatottabbak lesznek a kobzosok, hegedősök, guszlárok; nálunk egy kései tipikus alakja Tinódi Sebestyén.

Az igric, gyanítom, az már szerelmes trubadúr vala.

Az előadás dicsekvő, kérkedő, az eseményeket is eszerint megkorrigálva. Alig van az egész világirodalomban egy két eposz, amely a hős vereségét tárgyalná. (Individuális történetírók!)

A lira. Ha rájöttünk, hogy az epika a férfiak költészete, a női pszichét vizsgálva, meg fogjuk látni, hogy az meg egyenesen a lirát hozta létre. A nő inkább a családjáé, a házi tűzhelyé, a gyermeké. Az eseményekben közvetlenül nem vesz részt soha, csak hallomás útján értesül mindenről. Ura vagy gyermeke sorsát kísérte figyelemmel, azokhoz ragaszkodott, azokat féltette, azok győzedelmének örvendezett, vagy azok után kesergett. A férfiaktól annyira el voltak különítve, hogy nagyon sok helyütt külön asszonyi nyelv is kifejlődött. Egymás között töltvén egész életüket, a női léleknek megfelelő külön műfajnak is ki kellett náluk alakulni s ez a lira. A lira nem az eseményekről számol be, hanem arról az érzelmi hatásról, amelyet az események az illető költőben keltettek. Ezért határozott a lira egyéni karaktere.

A ritmus. Föntebb említettem a csoportos összejövetelt.

Ilyen társas szórakozások alkalmával minden ember rögtönző előadó lett. Az előadás mikéntje azonban szükségképen kialakult. Az első rögtönzés, a legelső előadás, a legelső hatás mindig a már beidegzett s az átörökített hajlamokon való erőszaktétel. Idegvezetékeink és az agycentrumban kialakult idegpályáink, ismételt és így megszokott működése csak az, ami ránk nézve kellemes lehet. Ezért minden új hatás, amíg azt a többi funkciókkal összhangba nem hoztuk, be nem idegeztük – ellenszenves reánk nézve. Változó környezetünk azonban a folytonos alkalmazkodást hozza magával.

Izgalom-vezetékeink (a periferikus idegrendszer) kábelszerű fonalakból áll. Egy félcentiméter vastagságú idegünk (pl. nervus optikus) ötszázezer egymástól majdnem teljesen izolált végtelen finom fonalak kötege s ezek mindegyikét külön ható ok hozván létre, azok mindegyikének külön adekvát izgalom is felel meg. Állandó új hatótényezők lassanként új vezetékeket és pályákat hoznak létre, melyek a centrumban kombinálódva kapcsolódnak (asszociáció). Ezáltal az agykéreg úgynevezett szürke állománya nyer vastagságban és felületben. Ez a fiziológiai beidegezés.

Hasonló helyzetek gyakori ismétlés folytán feltétlenül beidegeztetnek. Gyakorlat teszi a mestert, s akkor, mikor tanulunk, az ismétléssel tulajdonképen beidegezünk. Eme ismétlés folytán az idegfunkciók tudattalan, automatikus működésre tereltetnek, ami gazdaságos és kényelmes. Az egyszer megtett processzus másodszor már könnyebben zajlik le és fokozott gyakorlással a kiviteli nehézség szinte egészen elenyészik. A törvény egységesen áll, a fizikai, kémiai, lelki és kozmikus processzusokra. Tulajdonképen az egész teremtés nem is egyéb, mint ismétlés, újra képződés: epigenezis.

Ámbár az ismétlés tana inkább filozófiai természetű, de nem kerülhettem el, hogy röviden bár, ne hangsúlyozzam már most, mert különben a ritmus érzék kialakulását nem tudnám megértetni.

Minél primitívebb az ember, annál inkább dominálnak benne a tudat alatti működések (öröklés folytán hajlamok és ösztönök) s ennek megfelelőleg testmozdulatai, cselekedetei annál inkább lesznek automatikusak.

Ezért ismétel annyit az előadásában is, ezért alakul ki egy jól kitaposott forma az előadásra és innen származik a recitativ hanghordozás is.

Egy-egy eseményt, hogy kiemeljen, többször elmond (kénytelen vele). Azután másfelé kalandozik, de ismét visszatér arra. Ezt idegezte be leginkább, ez izgatja legfőként, hát ennek tulajdonít legnagyobb fontosságot. Vagy fordítva. De ugyanekkor ez a fiziológiai processzus végbemegy a hallgatóiban is: az előadó lelkesedése átragad reájuk. Átveszik mimikáját, gesztusait – a kar együttműködik.

A ritmus kialakulásánál még nagy szerepet játszott a szív- és tüdőműködés is, de ezekre a fiziológiai alapokra nem térhetek ki.

Az események az ősember életében nem igen változatosak, tehát a kombináció sem lehetett egyiknél sem valami széles.

Az események közül is csak a jó kimenetelűvel dicsekszik. Szóval, az örvendetes események képezik az előadás tárgyát. Fokozott működésbe jönnek a vázo diletátorok és vázo konstriktorok; az automatikus mozdulatok kiváltódnak. Az előadó, kivált ha poétaféle, maga is tűzbe jön a saját hangjától, lelkesedése átragad a többire és megindulnak a ritmikus testmozdulatok: lejtik a táncot.

Összes etnográfiai kutatásaink azt tanusítják, hogy dal, zene, tánc elválaszthatatlan kapcsolatban vannak az ősállapotú népeknél.

A taglejtések egyöntetű keresztülvitelére, jelzésekre, ütembeosztásra volt szüksége a ritmusnak s az – és nem a ritmus! – tulajdonképen a fegyelmezettség és rend szolgálatában keletkezett. Szabályos időközi tapsok kezdetben jól megfeleltek, később azonban erre a célra ütöttek valami jól hangzó tárgyat. Az instrumentumok első őse az üst, a tónikus hangszerek csak jóval később kezdtek kialakulni.

A ritmus tehát idő- vagy téregységben visszatérő szabályos ismétlés. Időegységet jelez az ütem, téregységet a térbeosztás.

A ritmus alapeleme az ismétlés s ebből vezethető le a rím is. A poéta, mint ilyen, ott jelenik meg először, ahol munka közben, mint mulattató és serkentő szerepel. Akár szórakozás legyen az, akár gazdasági munka. Egyenesen az utóbbiból vezeti le a ritmust Karl Bücher. Munkaközben szinte kikerülhetetlenül terelődik a figyelmünk egy jelenségre: ugyanis a munka természetének megfelelőleg egy sajátos zaj keletkezik. A taposó lábak huppanása; a malomkő fordításánál a karfeszítés és lanyhulás által létrejövő erősebb és tompább surlódási hang; a motolla egyhangú verődése; a kasza egyenlő suhanása; a kalapács verése; a csákányok kattogása stb. stb. Szerintem mindezek a ritmus-kialakulásnak csak másodlagos járulékai, amelyek csak jóval később, az állandó letelepülés idején hatottak közre. Hiszen ha külső tényezők hozták volna létre, már előbb is volt ritmikus lóügetés! Ritmikus a legtöbb példabeszéd is. (A vasúti kerekek zökkenésébe is akaratlanul melódiát öntünk.)

A csoportos vagy egyes előadás, mint láttuk, az előadás egy bizonyos mikéntjét jegecesítette ki. Bármint változtak is az események, azokat előadni csak egyféle formában lehetett. A megszokott, beidegzett formában. Ez az állandó keret volt a ritmus. A változó események (tartalom) sokkal jobban megmaradnak az emlékezetben, ha azt valami állandó formához kötik. Apáról-fiúra adható így át az érdekesebb, tanulságosabb esetek képe, amely viszont a törzs erkölcsi stabilitására felette fontos. Kötött formát vagy verset sokkal könnyebb szószerint megtanulni és tovább is marad meg az emlékezetünkben, mint ugyanannyi próza. Azért egy eposz sohasem olyan változékony, mint a mese, amelynél az esemény nem fontos.

Az Iliász évezredeken keresztül áll változatlanul, miután kialakult; a várnai csata emléke, esete minden részletével fenmaradt a Balkánon, évszázadokon keresztül mind a mai napig. Aminő feladatot teljesít később az írás (rögzítés), ugyanazt a feladatot töltötte be kezdetben a ritmus. Ebből könnyen magyarázható az egész mitológia és a többi nagy eposz összeverődése.

Továbbfejlődés. Amint az állandó letelepedéssel a föld munkálásához fogtak, szükségképen közeledett egymáshoz férfi és nő. A foglalkozás természete egymásra utalta őket. Ámbár a nyers munka még mindig a nő vállára nehezedett, az otthon ellátása, főzés, a föld művelése teljesen az ő tiszte volt. Később a férfi mindjobban és jobban engedett büszkeségéből és ráfanyalodott az ekére, kapára. Lassanként a nehezebb munkát kizárólag magára vállalta, de a mezei munka nagyon sok ágánál még ma is igénybe veszi az asszonyt. Ez az együttes munka megismertette őt a nő finomabb pszichéjével. Gyengédebb, altruisztikusabb vonások kezdtek benne kidomborodni. Kedélye mélyült, míg a szerelem teljesen kiváltotta belőle a lirai hangulatot. Azután is egymás mellett halad a két költői műfaj, de már ez a közös eredmény meglátszik mindeniken. A tulajdonképeni lirát csak az egyéniséget megteremtő reneszánsz alakította ki. Ekkor jelennek meg az első trubadúrok is.

Már előbb jeleztem, hogy a harcoknál és közös munkáknál az énekesnek lelkesítő tiszte volt, nos hát a fanatizálás ősasszonyi vonás, s így az a feladat csak nyert a lirai elem bevonása által.

Eredmények és következtetések. Láttuk tehát, a poéta mint vallott ki a közületből, és hogy speciális feladata nem annyira a mulattatás, mint inkább a serkentés volt. Bíztatni, ösztökélni, lelkesíteni, csak valami eljövendő jó, szép, kellemes dologgal lehet; ez hat a jelen nyomorúságaira vigaszként leginkább. A poéta, mint haladottabb idegzetű ember, átment már ezeken a nyomorúságokon, benne teljes mértékben tükröződik vissza a köz minden öröme, baja. Viszont égetőbbek szükségletei s így hamarabb gondol mentőszerek után: amit a jövő méhe rejteget.

A természetnek nincsenek titkai: csak mi vagyunk relative mindenkor ostobák. Ez a teljes megérzés, a jövő gyógyírjának előre való megsejtése: tiszte az igazi poétának. Amelyik poéta ilyen új eszméket termel: az az igazi teremtő lángész, a többi csak kalmár, aki mulattatásból értékesít.

Az epika a férfi-természet, a férfi-jellem sajátos poézise. Kérkedő, szűkes világú tárgya a legprimitivebb férfi-foglalkozás.

A lira a női psziché világa, egyéni, érzelmi elemekkel, az élet, a halál, a szerelem eszményeinek mély átérzésével.

Az első letelepüléssel közelebbi viszonyba került egymással a férfi és a nő, tehát ezek az évezredeken keresztül izoláltan fejlődő műfajok is többé-kevésbbé keveredtek. A férfi átvette a lirát s megjelentek az első dalosok, minne-sängerek, troubadurok. A nő bevonta lirájába az eseményeket és sirató lőn. Az oláh parasztasszony még ma is kántál, ha megdöglik a borjú, ha a fiát katonának viszik, ha ördögöt űz, ha betegséget gyógyít vagy meghal a szomszéd. Korzikában a vérbosszúra buzdító “vokere” szilaj fanatizmusa minden képzeletet meghalad és kizárólag asszonyok űzik.

Szóval, amint a két nem összébb került s az emberi kedély szélesbedett, a műfaj sem állhatott meg tovább a maga merev elszigeteltségében.

A műfaj mindenkor az emberi kedély jellegzetes sajátsága és szükséglete szerint alakul, fejlődik.

Nézzünk szét a mai kulturvilágban.

Bennünket az ököl-erő nem hat meg; a harci tettek kegyetlenségeitől felháborodunk; a kicsinyes kalandozások legfeljebb a realista fiainkat érdeklik s a primitiv ember egész lelkivilágát durvának minősítjük. Hiszen szép, szép, egy darabig mulattat is bennünket, mint a gyermek vitézkedése, de komoly érdeklődésünkre nem tarthat számot.

Nem tartozik, reánk, hogy Böttöllei Tihamér alanyi költő imádottjának milyen a nyaka, haja, ruhája stb. és mit érzett, mikor az utcán “Ő” vele találkozott. Amilyen édes a nőkultusz kettesben, olyan szentimentális a nyilvánosság előtt. Nem tartozik másra.

Ezeknek a szűkös viszonyoknak nagyon jól megfelelt, mint kifejezési eszköz, a ritmus. De amint szélesbedett a látókör és mélyült a kedély, annál jobban lett érezhető annak merevsége.

A tárgyilagos leírás, az események bonyolult előadása, társadalmi problémák fejtegetése, lélek-analizis vagy egyszerű mulattatás, szóval az epikai téma, nem is soká tűrte a béklyót, hanem csakhamar átment a prózai formába, mint novella, regény, dráma stb. Nagy hatással volt ennek megkönnyítésére a nyomtatás feltalálása is.

A lira azonban – miután érzésekkel dolgozik s az érzések kiváltására és fokozására pedig szinte megbecsülhetetlen segítőtárs a zenei elem – még ma is alig nélkülözheti a verses formát. Sőt, csak az a vers, amelynek zenei együttjárója is van.

Mindazonáltal a lirában is lazítani kellett a ritmus feszességén.

Külföldön, kivált a németeknél már jó ideje uralkodik a “freie Rythmen”, sőt a modern korszak leggyönyörűbb poétái alkotását, a Zarathusztrat prózában írta meg Nietzsche s mégis tele van melódiával.

Mert a kettő – ritmus és melódia – ha majd mindig együtt szerepel is, mégis teljesen független egymástól.

Az érzelmek hullámzása nem szabályos, s aki a ritmus és melódia szétválhatatlanságára esküszik, az tagadja az érzelmi intenzitások különbözőségét.

A magyar népdaloknál szinte kizárólag a melódia van túlsúlyban. Hallgassuk meg csak, mikor a cigány húzza bánatosan, keservesen. A ritmusnak nyoma sincs, csak akkor pattanik bele, mikor ugyanazt a hallgatót tánc alá, csárdásnak húzzák. Világos a ritmus rendeltetése. A melódiát azonban nem lehet külön kottára szedni; azért nem is tudja a magyar nótát igazán visszaadni soha egy ritmushoz szokott idegen fülű muzsikus.

A dal-zene-tánc ősi hármas formából lassanként elkülönült a zene egészen az önállóságig, de a dal (szöveg) és a tánc külön-külön ma sem szerepelhetnek a zene nélkül.

Szóval úgy tetszik nekünk: az epikus verselés kora véglegesen lejárt. Egy-egy kései fecske még látható néha; nemrég jelent meg egy csáktornyai tanítónak “Judith” eposza telve költői szépségekkel, hogy Arany mellé lehetne állítani s még csak észre sem vették.

Ki olvasta végig önszántából a Zrinyiászt vagy az Elveszett alkotmányt?

Új műfaj? Az előző fejtegetésekből kitűnik, hogy miért nem alakulhatott ki az epika és lira mellett egy harmadik vagy negyedik műfaj. A lelki élet csak két dülőből állott. A tisztára nemileg különült kedélyélet csak később csapódott össze.

Újabban azonban egy teljesen más tényező kezdi az emberi lelket formálni, alakítani, fejleszteni. Ez az új elem pedig a szociativ tényező. A szociétás tudatos átértéséből származó összes érzelmünk, vágyunk és törekvésünk. Az emberi jellem kialakulására ez lesz döntő befolyással.

Igaz ugyan, hogy a nagy általánosságban jelentkező kérdések, mint a honfoglalás, vallási átalakulások, később a szerelem már szociális kérdések; de a mind tömegesebben és élesebben jelentkező kulturkérdések nem izgathatták a kedélyeket, mert hiszen nem is voltak azok.

Ha valami “örök emberi”-t rá is erőszakolhatunk ezekre a szépségekre, de az kétségtelenül mégis csak a mások tetteinek magasztalása, vagy az egyéni áradozás volt.

A társadalom kezd kialakulni.

Új változások új szükségleteket, ezek ismét új problémákat vetettek felszínre. Új osztályok keletkeztek; ezeknek egymásközötti harca, folytonos küzdelme, érdekesebbnél érdekesebb kérdések feltolulását eredményezte. A szükséglet, a nyomor óriási, mert jobban érezzük s égetővé válik a kérdések megoldása.

A hazát nem karddal szolgáljuk, hanem kalapáccsal; vallásunk nem a túlvilágból táplálkozik, hanem a reális földi életből; a szerelem nem pusztára testi szükséglet vagy játékszer, hanem a nemek integrációja.

A főurak csökönyös nyüge, a papok mindenhatósága, a polgárság tőkés zsákmányolása, a szerelem piaci jegyzése, szóval az egész elrendezkedés hazug, erkölcstelen, hipokrita volta: merőben más szüzsé, mint a régiek harcias kalandozásai és azok viszhangja.

Idegszerveink fejlettebbek, szellemi életünk tágult, kedélyvilágunk szinte határtalan és a raffináltságig finom szövevényt mutat.

Másfelől a modern emberi jellemet az altruisztikus dominánsok különböztetik meg az előzőktől s ez ma már annyira haladt, hogy a teljesen kifejlett egyéniség tudatosan bekapcsolja és azonosítja magát a társadalommal.

A szociativ jellem!

Lassankint minden érzelmünk szociativ jelleget ölt.

Az egyéni vágyak, az egyéni törekvések, az egyéni gondolatok csak a közben érvényesülhetnek. A régieket is hajtotta erre valami homályos erő; de az sohasem történt tudatosan, egyedül az egyének érdekei voltak irányadók.

Pedig nem az a fő, hogy valamit én csináljak meg, de hogy az meg legyen csinálva; nem ez a fő, hogy ezt a tanulmányt én írjam meg, de hogy az meg legyen írva és nem az a fő, hogy nekem legyenek gyermekeim, de hogy legyen gyermek a világon.

A melódia, összhangosítás és disszonancia. Szinte felesleges bizonyítanom, hogy ennek a bonyodalmas új műfajnak többé már nem felel meg a ritmus egyhangú pergése.

Az érzelmeknek kvalitása és intenzitása van.

Egyik jobban rezgésbe hozza a lelkemet, a másik hosszasabban tart; a hangulatom is más egy táj szemléleténél, más egy gondolatszikra kipattanásakor. Ebből persze az következik, hogy mindegyik érzelemnek más-más kifejezési forma felel meg; de jambusz, troheusz, daktilusszal együtt vagy tíz-tizenkét metrumra húzni azokat, talán egy kissé mégis erőltetett. És még ha egy versben nem egy vagy két lábforma volna kötelező!

A múlt év elején jelent meg Petőfi Sándornak egy eddig ismeretlen levele. Abban a következőket mondja: “Ezen uraknak (kritikusai) a magyar rímről és mértékről fogalmuk sincsen. Oka magyar versekben latin metrumot és német kádenciát keresnek s ez az én költeményeimben nincs, az igaz, de nem is akartam, hogy szorosan legyen. A magyar mérték és rím még nincs meghatározva, az meg ezután fog, ha fog, kifejlődni és meghatároztatni, eszerint róla nekem sincs tudatom, de van sejtésem… az ösztön vezet s ahol ők engem rím és mérték dolgában a legnagyobb hanyagsággal vádolnak, talán épen ott járok legközelebb a tökéletes, az igazi magyar versformához.” S ezt 1847-ben írta, tehát költészete virágkorában. Ez a nagy poéta-zseni több mint félszázaddal előre meglátta, megérezte, az új forma kialakulását!

Ott, ahol acélos erő kell: pattogjon a ritmus, értéke felbecsülhetetlen, de a szelid kedélyhullámzást, merengő szemléletet mindig jobban érvényre juttatja a tiszta melódia. Ha kell összhangosítson vagy rúgjon szét az összes szabályok között: egy versben alkalmazhat mindent, a daktilusztól a magyar ütemig: amint épen kedélyvergődésének megfelel. Ritmus, melódia, összhang, disszonancia a modern zenének ható eszközei s amíg a vers vers marad, addig minden elemet alkalmazhat a poéta is, ami csak zenei téren érvényesül.

Nem a metrum a fő, hanem a közvetlenség.

Mivel éri el azt, rimmel, metrummal, a szavak dinamikus összehatásával: az az ő dolga.

Akiben meg van erre az évszázadokon felhalmozódott funkcionálási diszpozició, az meg fogja csinálni magától, akiben pedig az hiányzik, hiába tanulgatja.

A kiképzett idegpályák nemcsak a hasonló körülmények szoros jelentkezése folytán jönnek teljes működésbe. Elégséges ide egy jel (szimbolum), egy hang, egy szín, a szó feszítő ereje: és megindul idegzetünkben a processzus, és lezajlik bensőnkben az első szenzuális hatásnak megfelelő finomabb, benső, új kiadása: rezeg, rezonál, ajzik az egész lelkünk “ez a fekete zongora”. (A zenei hatás nyitja.)

Ezért érzik a holnap poétái annyira a formát és szinte csudás, új finomságokat, új szépségeket, a legfrappánsabb, épen annak a tartalomnak, épen annak az érzelemnek megfelelő formációkat alkotnak. Ebben a tekintetben oly szerencsés kezűek, hogy nem csudálkozom, ha hinni kezdik, hogy a művészetet vagy poézist egyedül a virtuozitás teszi.

Szinte megható dolog Ady Endre formakeresése második kötetében. (Még egyszer.) Már ott jelentkezik az új poéta, de régi köpenyegben. Elejétől végig jambus és jambus. Kínlódik, nyög alattuk, egyszerre azután a “Mesék”-ben hirtelen prózába csap át (versben kezdte!) és a szavak mesteri elhelyezésével olyan melódiát alkot, ami érzelmeinek legcsekélyebb nüánszát is érvényre juttatja. Majd ismét versbe foglalja öt sorig, de megint vissza tér a prózára és mégis versformában végzi.

Juhász, Babits, Balázs, Dutka, Emőd és Miklós Jutka formaművészete oly egyéni és oly tökéletes, hogy mindegyik külön tanulmányt érdemelne.

Az új lira tartalmát pedig nem az “Ő” kultusz teszi ki, hanem az általános emberi és faji kínlódások nagy megérzései.

Évezredeken felgyülemlett, átörökített bűnök és örömök örökösei a költők; sajátos formában revelál rajtuk keresztül az élet, a szerelem, a halál… jaj, hogy mindig nagyobb az átok sírása, mint az öröm fölkiáltásai.

A poéta elengedhetetlen sajátsága még az őszinteség, mert különben a megvesztegető forma minden mesterfogása dacára sem találja meg a kontaktust hallgatóival soha.

A vers lényegét tehát nem az igazság, nem a téma, nem a gondolat teszi, hiszen ezeket prózában is el lehet mondani, hanem az igazság, a gondolat, a téma nyomán fakadó érzések. Érzések, érzések, s ezeknek a muzsika hatalmával való átvitele.

A poétának ezekért a gondolatokért vagy érzésekért először meg kell szenvednie, s mikor azokat mintegy érzésekre váltotta, írhatja a modern költeményeket.

Téma csak az érzések hordozója, mint ahogyan a testi forma hordozója a színnek; forma nélkül nincs szín, téma nélkül nincs érzés. Színt festési, érzést versírási szempontokból tárgyaltuk! (Van fizikai szín, van zenei érzés.)

* * *

Ime, ez igyekszik előtörni az új poéták lantján.

A nagy magyar Gaea vajúdik itten s a világ legmagasztosabb eseménye közben fagyasztó sikoltásokat hallunk. A nagy magyar Gaea nyögései ajzották fel a poéták húrjait – cinikus füleknek lehet csak kedves a mások szenvedése. Új világok születésének lettünk szemtanúi.

Nagy, idegen bűnök vezeklője a költő. A nemzet felébredt lelkiismerete sír Ady Endre lantján. – Egész nevelési rendszerünk és kispolgári társadalmunk csődje tükröződik vissza Juhász költészetén. Ha a fonák tanítás dacára diadalmaskodva bontakozik is ki a zseni, de rámegy a teste. Szívetfacsaró ennek a végtelen finomlelkű embernek panasza, nagy, belső tragédiája fölött! Dutka pasztellszerű, üde színein keresztül is átborong valami szláv bánat; Balázs Béla egész világfelfogását tükrözteti szerelmén keresztül. A gyűjtő, munkás, de rövidéletű férfi, amint kincseit, véres kincseit szórja a mindent elnyelő tengerbe; mert nem látja sehol az Asszonyt, aki az összegyűjtött kincseket stabilizálná, átörökítené. Tenger, mindent elnyelő tenger az Asszony, holott minden őséletnek a tenger volt szülőanyja. De itt van vigaszul Miklós Jutka, kötetében érezzük a jövő Asszonyát. Két új tipust jeleznek ők és biztosan tudjuk, hogy ez a megtisztult két tipus megfogja találni egymást.

Emőd Tamásban a régi Kálvin-szirt ereje, sajátos, impozáns egyszerűsége, becsülete kér szót. Amelyik nemzetnek ilyen felszívó ereje van, annak nincs oka a csüggedésre. Leszünk mi még! És végül, véletlenül végül, mert ki akarna itt osztályozni, Babits Mihály hindu világszemlélete. Néha úgy tetszik nekünk, mintha a modern epikus megjelenését látnánk, de az abszolut nyugalmat szarkasztikus éllel zavarja fel gúnyja, mintha ő maga kéjelegne a hiábavaló világrend megzavarásában.

Úgy-e, sok minden van ezekben az új poétákban?

Csakhogy a verseket szeretettel kell olvasni, nem pedig az ujjakon skandálva.

Olvassák végig őket s meg fogják látni, mi az a sokszor kigúnyolt “kávéházi irodalom”.

Haj, bizony!… nekünk nem állanak rendelkezésünkre királyi akadémiák dísztermei, sem társaságok jól fűtött-világított szobái: ott húzzuk meg magunkat, ahol lehet. Ma itt vagyunk, holnap ott, amint a sors vagy a szolgálat érdeke megkívánja. De a szélrózsa minden irányából is összehúz bennünket egy lenyűgözhetetlen kapocs, a magyar művészet szeretete. És gáncsokat vethetnek és eltiporhatnak bennünket, egy helyett százan jelentkeznek, mert ennek az egészséges magyar művészetnek meg kell lennie. Az időben fekszik, a földben rejlik, külső és belső tényezők kauzalitása, örök és változhatatlan törvények követelik.

Megvannak minden új irányzatnak a fattyúhajtásai és illik is, szükséges is azokat tördelgetni. De ne Oláh Gáborok után ítéljék meg a holnap poétáit; azok soha sem voltak, nem is lehetnek a holnap harcosai.

A mi poétáink után jönnek majd az új magyar festők, a magyar építők, magyar zenészek, az új prózaírók, esztétikusok és mind, mind a Holnap jegyében.

Vagy talán mindez csak agyrém?

Rákosi Jenő a Budapesti Hirlap egy hosszú tárcájában egyenesen bolondoknak minősített bennünket, szellemesen jelölvén meg végső állomás gyanánt az őrültek házát. Sajnos, mindenkivel megtörténhetik ez a szomorú eset. De mi sohasem tudtunk embertársaink testi vagy lelki elnyomorodásán örvendezni, sem afölött élcelődni.

Modern és szent kálvária az az út odáig, megfordultak ott Auguste Comte, Herbert Spencer, Lenau, Mayer Konrád, Maupassant, Baudelaire, Nietzsche, Széchényi István, Munkácsy Mihály és még vagy ezer szent név. Méltóságos uram, méltóztassék egy kis tisztelettel adózni nekik, a bolondoknak, kik ott végezték be szerencsétlen küldetésüket.

Azonban minden valószínűség szerint szépen megfogunk öregedni mi is, jönnek utánunk ismét fiatal harcosok; szeretnénk megöregedni, csak eggyek nem szeretnénk lenni soha – meg nem értő öreg emberek.

Nagyvárad, 1909. évi március hó 15-én.

ADY ENDRE

OND VEZÉR UNOKÁJA.

Egy nagy tivornyán borral, vérrel

Idéztem a halottakat

S találkoztam vad Ond vezérrel.

Nyeregben ült kozák ló hátán.

Rabolt ló hátán dölyfösen

S én elhűltem ős színe láttán.

Hiába akarnám, szeretném,

Nincsen hozzá semmi közöm,

Más a szemem, gerincem, eszmém.

Más a lovam, a vérem, álmom,

Tőle jövök és idegen

Az én ősöm, fajtám, királyom.

Ilyen bánat nincsen fölvarrva

E kerek földön senkire,

Csak fajából kinőtt magyarra.

A KÖNNYEK HASZNA.

Kisbíróm, a Kétség vallatott:

Ember, mit akarsz és ki vagy?

Sírok és a síróké vagyok.

Van-e tűrni másokért erőd,

Van-e nagy igazi hited?

Nincs, de meghajlok a Hit előtt.

Milliók könnye nem sok neked.

Miért nem sírsz csak magadért?

Mert én mindenkiért szenvedek.

És ha meghalsz a kínok alatt?

Milliószor szebben halok.

Mert az én sok könnyem itt marad.

És tovább is így csörtet a lét?

De a könnyár majd összegyül

S elönti a világot: elég.

KÜLDÖM A FRIGY-LÁDÁT.

Szívem küldöm, ez ó frigy-ládát

S kívánok harcos, jó napot.

Véreim, ti dübörgő ezrek,

Tagadjatok meg, mégis-mégis

Én a tiétek vagyok.

Kötésünket a Sors akarta,

Nem érdem, nem bűn, nem erény,

Nem szükség, de nem is ravaszság:

Helóta nép, helóta költő,

Találkoztunk ti meg én.

Bennünk nagyságos erők várnak,

Hogy életre ébredjenek,

Bennünk egy szép ország rejtőzik,

Mint gím a fekete csalitban

S leskődnek a vérebek.

Ha nem láttok testvéreteknek,

Megsokasodnak a redők

Bús homlokom és lelkem táján,

De még mindig ifjan állok meg

Bősz Judásaim előtt.

Még csak mártir-fényt sem akartam,

Csak azt, miről a Sors tehet:

Odaadni magamtól, szépen

Ezt a nem kért, kicsúfolt semmit,

Forradalmas lelkemet.

Tiétek vagyok, mindegy most már,

Hogy nem kellek vagy kellek-e.

Egy a Napunk, gyönyörű égen.

Jaj, hogy elföd e Naptól néha

A gonoszság fellege.

ÁLMODIK A NYOMOR.

Duhaj kedvek Eldorádója,

Száz tivornyás hely, ne bomolj.

Csitt, most valahol, tán Ujpesten

Húsz esztendős legénynek vackán

Álmodik a nyomor.

Gyár-marta, szép, sovány, bús alvó.

Melle horpadt, válla kiáll,

Arcán zúzos, jeges nedvesség.

Mosolyog, szent, nehéz álmában,

Úrabb, mint egy király.

Tiszta ágyat és tiszta asszonyt

Álmodik s vígan felkacag,

Kicsit több bért, egy jó tál ételt,

Foltatlan ruhát, tisztességet

S emberibb szavakat.

Kevesebb vért a köhögésnél,

És a munkánál több erőt,

S hogy ne kellessen megjelenni

Legalább tíz-húsz esztendőig,

Az Úr szine előtt.

Te nagy város, csupán öt percig

Álljon ürítetlen a bor

Dús asztalán dús nábobidnak,

Mert valahol talán utolsót

Álmodik a nyomor.

PROLETÁR FIÚ VERSE.

Az én apám reggeltől estig

Izzadva lót-fut, robotol,

Az én apámnál nincs jobb ember,

Nincs, nincs sehol.

Az én apám kopott kabátú,

De nekem új ruhát veszen

S beszél nekem egy szép jövőről

Szerelmesen.

Az én apám gazdagok foglya,

Bántják, megalázzák szegényt,

De estére elhozza hozzánk

A jó reményt.

Az én apám harcos, nagy ember,

Értünk ad gőgöt és erőt,

De önmagát meg nem alázza

A pénz előtt.

Az én apám bús, szegény ember,

De ha nem nézné a fiát,

Megállítná ezt a nagy, földi

Komédiát.

Az én apám, ha nem akarná,

Nem volnának a gazdagok,

Olyan volna minden kis társam,

Mint én vagyok.

Az én apám, ha egyet szólna.

Hajh, megremegnének sokan,

Vígan annyian nem élnének

És boldogan.

Az én apám dolgozik és küzd,

Nála erősebb nincs talán,

Hatalmasabb a királynál is

Az én apám.

ÚJ VITÉZI ÉNEK.

Gyáva kakasként fut az ellen,

Dúlt bóbitáju, nyomorult,

Fellegvárába beszorult,

Szemétdombjára beszorult.

Mi várhatunk, Tyukodi pajtás.

Mienk a vár, csak táborozzunk,

Dalolgassunk, igyunk, együnk,

Táncolva, vígan fölmegyünk,

Mikor akarjuk, fölmegyünk,

Ne siessünk, Tyukodi pajtás.

Mi a harcunkat megharcoltuk.

Hadd várjanak a pipogyák

Valami nem jövő csodát,

Vén, szép, történelmi csodát

S rajtukütünk Tyukodi pajtás.

A HÁGÁR OLTÁRA.

Gyermekded kost, fehér gerléket,

Első-fű-bárányt, vért és velőt

Áldoztam már négy éves koromban

Száz-arcu Hágár előtt.

Ég a tűz Hágár szent oltárán

S én tisztulóan lesem, lesem,

Szinte harminc éve várom én már,

Jön-e a szerelmesem?

Tisztátalan valék, vagy tiszta,

Nem tudom s azt se, mit akarok,

Csak azt tudom, hogy Asszony az oltár

S asszony nélkül meghalok.

Ló-sóskás parlagon ébredt föl

Egykor e bűnös, ős szerelem:

Róza, a szomszédék kis Rózája

Bujósdit játszott velem.

Nem hallottam akkor Hágárról,

Csupán a vérem rítt, kacagott

S hiába jött azóta Kant, Spencer,

Mégis a régi vagyok.

Leköpöm és csókolom őket,

Ők: a semmiség és a világ

S nekik viszem az Élet-vásárból

A legszebb vásárfiát.

Kiknek bőrét nem érinthettem,

Szeréna, Zsóka, Trud és Irén,

Irma s az Ég tudja, kik még: álltam

Gőgösen mindük szivén.

S ha vásárolnom kellett csókot,

Behunytam a szemem és szívem:

Ennyi szelíd, bús erőt nem vett még

Perditákon senkisem.

Úgy csókolok én, mint egy isten:

Friné és Genovéva rokon,

Mikor én csókolok. Nem a némbert,

Én magamat csókolom.

De szeretem őket mindegyig,

Magdalénát és szűz Máriát,

Szeretem e nemem-ölő tábort

S a csókos komédiát.

Párisban ezerszer elnéztem

A kicsi, bérmáló szüzeket:

Hosszú ruhában, fehéren, maflán

Mentek, mint a betegek.

S ezek kútfői a Jövőnek,

Kiknek koszorút én most fonok,

Im, ezek lyányai szent Hágárnak:

A jövendő asszonyok.

Szeretem, ahogy megszületnek,

A csecsemőt, süldőt, vént, nagyot,

Szeretek én mindenkit, ki asszony:

Igaz, bús férfi vagyok.

Hágár tüzébe bedobálom

Mindenem, amim van, örömest

S ha koldus vagyok, majd jön érettem

Egy irgalmas, őszi est.

Hágár tüzébe bámulok majd

S tarka, szép asszony-ravatalok,

Vér, emlékek buknak a szent tűzbe

És csókot hány egy halott.

A VÉGTELEN SZERELME.

Mindent akartunk s nem maradt

Faló csókjainkból egy falat,

Vágy, emlék, bánat, cél, okság,

Egy pillanatnyi jóllakottság.

Vonaglottunk bízón, nagyon,

Hős estén és hideg hajnalon.

Pállott harctér szegény testünk

S jaj, örömre hiába lestünk.

Roskadjunk le a Sors előtt

Két gyáva, koldus csókmívelők.

Mindegy, kik küldték, kik adták,

Nem ért a csókunk egy fabatkát.

Több voltunk, jaj, tán kevesebb,

Mint a hajrás, kis szerelmesek.

Túl vánkoson, leplen, ingen

Sírva láttuk meg: ez se Minden.

Be’ búsak vagyunk, be’ nagyok,

Csókokban élő csóktalanok

A Végtelent hogy’ szeretjük:

Sírunk, csókolunk s újra kezdjük.

KÉT SZENT VITORLÁS.

Parton vagyunk, sziklákra estünk.

Be szép a mi testünk:

Nagy tengerek vándor lakója,

Szilaj két hajója.

Összetörött friss, fehér bordánk,

De ép a vitorlánk

S mi lenne, ha fölkerekedne

Vérünk régi kedve?

Nekünk jogunk van újraélni,

Jogunk van sohse félni,

Nem kérdeni, meddig és merre?

Vissza a tengerre.

Törött hajókkal is csak bátran

Bal éjszakákban,

Hajóink szent szél ösztönözze,

Mert csók törte össze.

MILÁNÓ DÓMJA ELŐTT.

Este, őszi este,

Milánóban, a dóm előtt

Valami a szívünkre hullt

S a szívünket összesebezte.

És vérezve, fájva

Csókoltuk egymás szemeit

S kérdeztük egymást véresen:

Vajjon-vajjon kinek az átka?

S a dóm némán terpedt

Őszben, ködben, az Ég felé:

Kicsúfolt és fölkacagott

Egy bűnös, büszke, bús szerelmet.

KATÓ A MISÉN.

Pompás, fehér karácsony-éjen

Kidobta a szikrázó hóba,

Kidobta a havas semmibe,

Magzatját a papék Katója.

Aztán Kató, a kis cseléd-lyány

Szédűlve, tántorogva, félve,

Ahogy illik, elment maga is

Éjféli, szent, vidám misére.

Kató gazdája, az izmos pap

S falusi nyája énekelnek:

“Dícsértessék az egek ura,

Hogy megszületett az a gyermek.”

Az a gyermek, ott Betlehemben.

Kató fölsír a papi szóra

S az a gyermek, a betlehemi,

Könnyezve tekint le Katóra.

Aztán a hívek szétoszolnak,

Kató lefekszik dideregve.

Istenre s a víg papra tekint

Lázában s két szegény gyerekre.

CATULLUS KÖLTŐ HALÁLA.

Mikor már szegény Catullusnak

Beszélnie sem volt szabad,

Lesbia fülébe más súgta

Tovább a gáláns szavakat.

Mikor a nóták elhallgattak

S Catullus pihegett szegény,

Nótákhoz csábított félvárost

Egy hirtelen támadt legény.

Mikor a holttestet beszórták

A nyár vidám virágival,

Körül a kertben csodamódra

Ezer új rózsát szült a galy.

Mikor a holtnak hű barátja

Már a sírástól berekedt

Szomszédban egy patricius-hölgy

Szült pompás erős gyereket.

S mikor Lesbia átokkal sírt,

Nem volt ezt szörnyű hallani.

Ruháját úgy tépte, hogy lássa

Szép fehér mellét valaki.

BUDAPEST ÉJSZAKÁJA SZÓL.

Budapest éji, nagy álmát hozom.

Be víg város vagy én bús városom.

Zsibbadtan tapint fáradt két kezem

Cigánnyal, borral, nővel, érkezem.

Budapest éji nagy álmát hozom.

Én vagyok a mámoros, kusza est.

Egy városom van: szegény Budapest.

Máshol keserű borom és söröm,

Itt számba ömlik az édes öröm,

Én vagyok a mámoros, kusza est.

Én hozom az álmot, Léthe-vizet

És Budapest ujjong, dalol, fizet.

Bizáncban is nőtt feledés moha,

De így feledni nem tudtak soha.

Én hozom az álmot, Léthe-vizet.

Itt mindenkinek utolsó tor int,

Itt a cél: esti öt vagy száz forint,

Itt estenkint mind királyok vagyunk,

Holnap már letörünk vagy meghalunk.

Itt mindenkinek utolsó tor int.

Itt mindenkit temető-láng vakít,

Itt mindenki gyászol már valakit.

Rossz asszony, váltó, betegség, kaland,

Rossz férfi, vak bűn, ártó hírharang.

Itt mindenkit temető-láng vakít.

Itt mintha a víg halál lengene,

Színház, kávéház, cigány, bor, zene,

Csók, ájulás, láz és mai siker,

Mit bánjuk ma, a holnap mit mível.

Itt mintha a víg halál lengene.

Hajszás nap után éji örömök,

Kigyúlnak a szívek, ha én jövök,

Ugy-e, hogy jó az éji merés,

Ugy-e, hogy jó a vidám feledés?

Hajszás nap után éji örömök.

Holnap majd ujra jövök, érkezem,

Most a hajnal vad szagát érezem.

Bús Budapest száguldj, rohanj tovább

Szedd össze a jövő éj zálogát

Holnap majd ujra jövök, érkezem.

A HALÁL PITVARÁBAN.

Istenem, Halál, te tudod,

Hogy tőlem elmultak a bálok,

Lakodalmak és hős murik:

Pitvarodban állok.

Gyáván ülök, nem hencegek

S ha valaki azt mondja rólam:

“Üssétek le ezt a kevélyt,” –

Én sóhajtok, jól van.

Minden jó, jog, ami lesujt,

Minden megszentel, ami büntet:

Istenem, Halál, pitvarod

Megjavít bennünket.

Sohse szerettem úgy magam

Mint most a Halál pitvarában.

Megszerettem a multamat

S lépek beljebb, bátran.

Nem lehet az rossz valaki

Akit annyian űztek, téptek

S rosszabb úr nem lesz a Halál,

Minő volt az Élet.

Istenem, Halál, te tudod,

Hogy vérvevő, szomorú harcban

Űztem, kerestem önmagam:

Rosszat nem akartam.

A SZIVÁRVÁNY HALÁLA.

Soha olyan ékes szivárványt:

Abroncsként fogta az Eget.

Soha olyan szent abroncsot még,

Olyan szélest, olyan ölelőt,

De íme esteledett.

Már unták is bámulni, nézni

Parasztok, barmok, madarak,

Szégyenkeztek szemek és öklök.

Hogy ellágyultak ott a mezőn

Egy rongy szivárvány alatt.

Kacsintgatott már csúfolódva

A vén nap is temetkezőn.

Tetszett neki, hogy egy szivárvány,

Egy szín-csoda ámulást terem

Józan és trágyás mezőn.

Csak a szivárvány várt még mindíg.

Folyton szebb lett, ahogy bukott,

Sírón nézett le a mezőre

S aztán beitták szent színeit

Távozó felhő-hugok.

A vén nap leesett mosolygón,

Föllélegzett egész világ:

Nem valók az izzadt mezőkre

Eféle bolond és nagyszerű,

Szent, égi komédiák.

BABITS MIHÁLY.

IN HORATIUM.

“Carmina non prius audita”

Gyűlöllek: távol légy, alacsony tömeg!

Ne rezzents nyelvet! hadd dalolok soha

nem hallott verseket ma, múzsák

papja, erős fiatal füleknek.

Nézz fel az égre: – barna cigány ködök,

nézz szét a vízen: – fürge fehér habok

örök cseréjükért hálásak

halld! Ajolost hogyan áldják dallal.

A láng is hullám. Szüntelenül lobog

főniksz-világunk. Így nem is él soha,

mi soha meg nem hal. Halálnak

köszönöd életedet, fű és vad!

Minden a földön, minden a föld felett

folyton-folyásu, mint csobogó patak

s nem lépsz be kétszer egy patakba –

így akarák Thanatos s Ajolos.

Ekként a dal is légyen örökkön új,

a régi eszme váltson ezer köpenyt

s a régi forma új eszmének

öltönyeként kerekedjen újra,

S ha Tibur gazda-dalnoka egykor ily

mértéken zengte a megelégedést,

hadd dalljam rajt’ ma himnuszát én

a soha-meg-nem-elégedésnek.

Minden a földön, minden a föld felett

folyton-folyásu, mint hegyi záporár,

hullámtörés, lavína, láva

s tűz, örököslobogó. – Te is vesd

el restségednek ónsúlyú köntösét,

elégeld már meg a megelégedést,

légy könnyű, mint a hab s a felhő,

mint a madár, a halál, a szél az.

Görnyedt szerénység, kishitű pórerény,

ne nyomja lelked járomunott nyakát,

törékeny bár, tengerre termett,

hagyj kikötőt s aranyos középszert

s szabad szolgájuk, állj akarattal a

rejtett erőkhöz, melyek a változás

százszínü, soha el nem kapcsolt

kusza, kerek koszorúját fonják.

ÓDA A BŰNHÖZ.

(Minden nagy, nemes merény a maga korában bűnnek látszott. Sokrates, Krisztus, Kolumbus, Galilei, Spinóza, Darwin – mind bűnösök voltak. Ezt a bűnt dalolom.)

Elbízott erény! hizelegve gyávább

s korlátoltabb lant rezeg udvarodban

ámde nem tisztább! Az enyémet néked

ajzza, nemes Bűn!

még ifjú izmom. Neked égő csokrot

soha nem látott faju új virágból

áldozok, melyet szakadékok ormán

csentem a földből

vakmerő kézzel, veszedelmes úton:

bódító, sötét liliom keresztjét,

vérvörös hunyort, s örökös virágú

áloe-pálmát.

Nem neked, természet öröklött bűne,

szerelem: romlás bujazöld hinára,

nem, gerincivó Cythereia, néked

mennyei kéjhölgy!

Nem, vad gyilkosság, alacsony tolvajlás,

nem, rút fösvénység, feneketlen bírvágy,

nem, te legrosszabb, pohosult tétlenség,

csökönyös önkény

s orvosolhatlan butaság! nemünk nagy

szennyesládáját teletöltő! moslék!

hitvány szemétdomb! Sosem érdemelték

nagy nevedet, Bűn!

Mert te vagy a nagy, te vagy új és bátor,

te vagy az erős, te vagy a kiváló,

villogó fejszéd a sürűn járatlan

új utakat tör.

Bűn, bűnnél százszor rokonabb erénnyel

mégis bűn, nagy bűn a buták szemében,

kik kopott párnán a sötétben ülnek,

félnek a fénytől.

Ámde bátran én teneked szegődöm,

szolgáid legszebb javadalma, nagy Bűn,

add fényes fejszéd a kezembe! Kenj be

torna-olajjal!

Ó fogadd ifjú, de derék erőmet!

Rontok, építek! Zuhanó szekercéd

fénye hullócsillaga tőlem ejlik,

mert te vagy a nagy,

te vagy az erős, te vagy új és bátor,

Gallián Caesart te vezetted át és

új aranymezőt kereső, te leltél

Amerikára.

HIMNUSZ ÍRISHEZ.

Sötét van. Hol az ezer szín? Mivé lett?

Hol az ezer tárgy külön élete?

(Szín a különség, különség az élet.)

Éj van s most minden tehén fekete.

Belém esett a világ és lett oly vad,

oly egy-sötét, hogy szinte már ragyog

s a lelkem indus bölcseségbe olvad:

nincs semmi sem, csak semmi van,

s e semmi én vagyok.

Egy – semmi! Minden – semmi! Színek nélkül

ragyogó semmi! Unlak, hagyj te most!

Sokszorzó lelkem veled nem elégül,

meddő szám, mely nem szoroz, se nem oszt.

Ért gyümölcs nedvvel, fejem telve vággyal,

vágyaim súlya nyomja vánkosom:

ah, nem békülök én unalmas ággyal

s Morpheus karjai között

Irisről álmodom.

Iris! te lelkem régi istensége!

Hétszínű, gyöngyös, mint nektári kelyh,

ezerszínű, uszályos, égnek éke,

Iris, kinek ruhája pávapelyh,

Iris, kinek mosolyja a szivárvány,

színek bontója, koszorús hajú,

ivelt szeszély, ég hídja, tarka bálvány,

jer, ontsd elémbe képeid,

beszédes színkapu!

Idézz fel nékem ezer égi képet,

és földi képet, trilliót ha van,

sok földet, vizet, új és régi népet:

idézz fel, szóval, teljes enmagam.

Királyt, papot, pénzt, nemes daliákat

s a daliával idézd fel lovát,

aljas gonosztevőt, tudós diákot:

a multak kövét érted-é

csiholni, mint kovát?

Költőszemeddel többet lelsz te benne,

mint ásatagban egynémely tudós.

De ha ráuntál múltra és jelenre,

színek bontója, légy nekem te jós.

Hiszen te fested, Iris, a világot,

s ne tudnád, hogy ecseted merre fut?

Idézd fel, amit még egy szem se látott; –

a jövő falát érted-é

kitárni mint kaput?

Színek bontója, viharok barátja,

világ költője, tarka, mint virág,

jer, kedvesebb nekem a Mája fátyla,

mint az unalmas egy-való világ!

Vihar barátja, szép idő követje,

Junó követje, koszorús hajú,

világszínháznak kárpitos szövetje,

jer ontsd elémbe képeid,

beszédes ívkapu.

PARIS.

Fantázia.

Más vidékre vágyol innen, szemmel látom néha rajtad,

jelzi színnel sápadt arcod, biggyenéssel néma ajkad,

unalomszőnyegre hímzed, álmokból a kézimunkád,

nem hat fesztelen kedélyünk, nem hevít meleg szavunk át,

uj városunk friss hangjai ködfátyolképek előtted,

mik a régi magyar róna únt borujára vetődtek

és a villany kék lángjai s kocsicsengők, szent harangok,

mélák mint a pásztortüzek, tompák mint a nyájkolompok.

Messze szőke Szajna mellett feketül egy híres város,

nappal ugyan feketül, de este mint az ég sugáros.

Nappal gyászruhában ül, de éjjel fényruhában táncol,

míg a rendőr, szürke Hajnal, felhős homlokot nem ráncol

s rá nem süt zord őrlámpája, mely sok titkos bűnt leleplez:

akkor, tettenért, leguggol, akkor kissé csendesebb lesz,

de mint elfeledt csatornán rothadó test illó kénje,

csak az enyhe éjét várja, hogy kitörjön újra fénye.

Ott a nép, mely nyüzsg az utcán, eleven könnyelmü tábor,

ott valami leng a légben régi tengerek savából,

ott az emberek szemében nem mereng öröklött átok

s ázsiai lusta bú nem köt vergődő unokákat.

Ott ha városzajon átzeng a vidék szélmalma, tücske,

nem miként kerékfogó sár, fényfogó köd, lélek füstje,

ott az ábránd nem ragad benn a lélekben, mely foganta,

ott a mélabú gyulandóbb, mint minálunk kedv és gyanta.

Homlokukat ott a házak messzebb merik tolni égnek,

ott sok ódon palotái állnak ősi dicsőségnek,

ott sok új házon nem álmodt új vonal, szeszélyes hajlás,

ott perelnek, rakva kőből, új öröm és régi vallás.

Ott az ókirályok vára nyitva minden közseregnek,

benne sok kincs – drága míve régi hires mestereknek

ott a gót regényes egyház csonka csúcsa, gazdag hornya;

igazán regébe illik ott a híres Eiffel tornya.

Régi vár, melyről dicsvágyó serdülőben álmok kelnek,

tündérváros, melyről tágult szemmel hall mesét a gyermek.

Ez ama hajó, mely indul zátonyokkal tölt távolra:

nyúl fölötte kéményárboc, leng fölötte füstvitorla.

Ez ama fészek, amelyből költ a röpte némely sasnak,

és neveknek, miket hallva ifjú becsvágy száll magasnak,

ez a nagy boly, melyet rakott sok hangyánál hangyább hangya,

ez a malom, melyről álmod a mezőn aszó kalangya.

S ez ama szőlőkert, melyben aszott anyja annyi bornak,

melytől egy világrész annyi nemzedéke dőlt mámornak.

Ez a drága trágya dombja, melynek nemes erjedése

elég hogy egy kontinensnek talaját átássa-vésse.

Ez ama kas, melybe méhként száll a legkülömbek vágya,

ez a távol rothadó test, ez a finom illat ágya,

mely a méla magyarföldi róna tétlen emberének

éber orrlyikát zavarja: távol hangszer, illatméreg.

Babylon ha erre volna: nyughatnál-e messze pusztán

látva annak fordult ormát délibáb vizében úszván;

Babylon ha erre volna, nemde bomlott cimbalomkint

lenne hangolt lelked, annak hallva zenéjét koronkint;

Babylon ha erre volna, azt hiszed, hogy illatától

tétlen ideged hárfája nem rezegne meg magától

s súlyos álmok iszapával bús lelked nem lenne sáros? –

Messze szőke Szajna partján feketül egy híres város…

RECANATI.

Leopardi szülőfalva.

Künn az udvar naptól aszúlt bokra

földnek ejti fáradt levelét,

messze sötét szőllőhegyek csokra

von falat, félénk falú, köréd.

Benn a színek összeolvadóban,

könyv az asztalon, zavart halom,

mint fehér kövek, mint puszta rom,

kő kövön hol nem maradt, valóban.

“Ó csak azt tudnám, hogy mire vágyom!

Vigyen a sors, bármily útra szab!

Kenyerem vágy, unalom az ágyam:

mindenütt rosz, otthon legroszabb.

Vágyam van és semmire sincs vágyom:

hogy lehetne: mitsem ismerek!

Tán egy kék virágot keresek.

Hol vagy, hol vagy, édes kék virágom?

“Künn az udvar kútja kőpárkánya

mellett nyílhatsz, míg én itt veszem;

elmosódik domborfaragványa:

odáig sem ér szemem s kezem.

Fülesrúddal ott egy élénk lány áll,

föltürött karján üres csöbör,

megmerítve húzza újra föl,

teste ing minden mozdulatánál.

“Mennyi kútad, mennyi szőlőd, dombod

s kék virágod, szép Itáliám!

Merre síma vászonsátrad bontod,

az alatt nyíl az enyém is tán.

Vagy ott fönn, hol föld és fölhő kondor,

hó alatt diderg az, senyvedőn,

míg fölül e fagyos lepedőn

komoran jár óriás komondor.

“Vagy talán már el is hervadt régen,

néhány ezer évvel ezelőtt

s illata kísért még e vidéken,

gúnyolván a késett keresőt.

Tán egy római nő, görög ének

mellett, peristylion oszlopán

dőlve (púpos hátam, bús szobám,

szégyenkezzél!) adta kedvesének.

“Nem! a boldogságnak kék virága

mindig csak nyomainkon fakad;

szem előtt keresheted: hiába;

aki visszanéz, az látja csak.

Ó de kinek soha föld husába

gyenge sarka egy sebet se vág:

hogy teremjen a nyomán virág?

Bölcsejéből ki se lépe lába.

“Bölcsejéből mindjárt sírba hág?”

STRÓFÁK A WARTBURGI DALNOKVERSENYBŐL

(Wolfram így énekelt:)

Fehér ruhás az én madonnám,

kihez köt fehér szerelem,

megvívok érte lovagtornán

kiontom érte életem.

Halavány rózsaszínű bőre

rezegve tömjént párolog –

sírok, ha messziről belőle

csak egy sugárka rámcsorog.

Új tagja, újra nézve rája

új rózsaként nyíl szerteszét,

s a friss csokornak nedves bája

önti el érett termetét.

Dicsérje kő, dicsérje minden

angyali madonnám kegyét;

dalaim záporával hintem:

ruháját gyöngyössé tegyék.

Ruhája, teste tagja is talán:

testével mintha összefolyna,

s e selyemhab a meleg, tiszta lány

illatos, illó ködje volna

Áttetszik rajta minden mozdulat,

a finom ideg-hárfa-háló.

S selyemzúgásán dal gyulad

szívemben, soha el nem álló.

Halaványködü rózsabőre

éneket ekként párolog –

boldog, ha messzíről belőle

csak egy sugárka rámcsorog.

S mily újszerű, mily meglepő az arca,

ha szembeveti gyöngyös mosolyát!

Tekintetének gyenge gyémántkarca

üveglelkemet csengve metszi át;

Komoly nyakától halkan lefelé dől

lankára lágyan omlékony vonal,

s a fésű és tű szoros börtönéből

kigöndörödni vágyik az

aranyosbarna haj.

Új tagja, újra nézve rája,

Új rózsaként nyíl szerteszét

s a friss csokornak nedves bája

önti el érett termetét.

Ó új gyönyörűség, mit senki még nem érzett!

Nincsen neved, hát hogyan híjalak?

Új vágyam, új nyila, új mesterséggel élzett,

rád új dal kéne, most talált szavak!

E régi rím, ez elavult alak

frissen kinyílt napod mily szégyenkezve zengi!

Ó új vágy! új csoda a nap alatt!

Ó új gyönyörűség, mit még nem sejtett senki!

(Tannhäuser pedig igy énekelt:)

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

- – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

- – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Vigyázz! tudod, szerelmem ég,

úgy mint a tűz. Vagy mint a jég,

a jég, mely ég és éget.

Szerelmem nem tej, nem fehér:

itala bor. S a bora vér.

Vigyázz! megöllek téged.

Piros véredre szomjazom,

ma megrészegszem még azon,

azon a piros véren;

Harcidal párzó énekem:

tudod, nem kedves énnekem

a hófehér szemérem.

Ágynak az fázón búj alá,

nem melegíti buja láng

aludjon hát, a gyáva!

Mi vadak, tépjük a lepelt

vérezzen arcot és kebelt

körmünk királyi vágya.

Nyálként és vérként, omlani

csordulnak bűnös vágyai

körmünknek és fogunknak:

a szeszt lángjával nyaljuk el,

a kín a kéjtől nem rúg el:

kéjjé pirul kinunk csak.

Ugye hogy lázad ma dalom?

tüzem tovább nem takarom:

áldott a meztelenség!

A kéjnek teljét akarom!

jőjj vágyam, aljas hatalom,

legédesebb ellenség!

Jőjj vágyam, aljas hatalom

vagyonnal áldozok neked

s élettel és erénnyel:

ép így tisztelték egykoron

arannyal a szent gyermeket

s mirrhával és tömjénnel…

(Lesznek, akik e versben is pornografiát akarnak majd látni. A hiba bennük lesz. E vers célja magas művészi cél, s így nem lehet erkölcsellenes. Ha tudnám, hogy csak egy sort is más célból írt vagy piszkos forrásokba mártotta a tollat: levágnám kezemet.)

A TEMPLOM RÖPÜL!

Kimentél a holdvilágra

űzni gondot s bánatot;

lelkedre a hold világa

tejszínű ruhát adott:

holdfehéren, holtfehéren

nézted a nagy templomot,

mely setéten nyúlt a téren;

nézted a vén templomot.

S gondolád: “Milyen kegyetlen!

milyen zárt és mily nyomott!

mily erős és mily ügyetlen,

bírna bár sok ostromot.

Nyújtózik, mint súlyos állat,

hosszú nyakkal égbe néz,

mint nagy állat, mikor fáradt

s nyujtott nyakkal égbe néz.

“Rég nem szállt és ránőtt szárnya

furcsa madár, meghiszem;

s mintha döglött lelket zárna

a lehúnyt rozetta-szem!

Látod bő kapuja mellett

körmös két nagy oszlopát?

Látod-é csúf szügye mellett

csontos-körmös oszlopát?”

S addig nézted, míg előrébb

tornya görbült eleven

s rézsút nagy keresztes csőrét

légbe fúrta hirtelen,

érctetője tollra foszlott

s meglebbent a barna szárny,

földről fölszökött az oszlop

s fölrebbent a barna szárny.

Iszonyún zúgott a légben,

kőfelhőnek óriás:

lenn a földön, törmelékben

nyoma négyszög, semmi más.

Te, kit kőporral behintett,

bámultál rá, mint bolond,

mint ki új rémet tekintett,

mint egy holdruhás bolond.

KÚTBAN.

Gondoljátok-e, mi van a kútban,

kút fenekén és kút közepén:

tudnám bár, mint egykor tudtam,

elmesélhetném.

Törpék, azt hiszem, élnek a mélyén,

csupa Hüvelyk Matyi, törpe nép:

apró szemük áthatol éjén,

vékony lábuk a vízre lép.

Vékony lábuk a vízre lép, mint

csámpás csápú, kaszás bogáré,

férfiuk rút és hölgyük szép, mint

megannyi picinyke vízi királyné.

Kemény nekik a víz, áthatolatlan

fekete fényű gyémántpadló,

rajta királyukat árnyfogatban,

könnyű fogatban húzza hat ló.

Magas nekik egük, a fekete ég,

Apró szakadékok, hulló kövi réteg.

Tudósaik azt rég kiméricselék,

Hogy meddig a víz, a gyémántsíma rétek.

Mert vízbe helyenként betorkol a föld és

ott van a vég, mélyrejtélyű határ

a kaputlan fal s alagutlan töltés

végnélküli vak akadály.

Végnélküli vak akadály, mint

minekünk az üres levegő

(bár szállni kívánnánk, mint a madár, mint

a fecske, a fönt lebegő).

Fal, fal, csupa fal, csupa fal, csupa fal…

(A világnak lehet e vége?)

Így él a sötétben vén és fiatal

a sötétség picike népe.

Jön néha a kútvödör – ó csupa rémség!

Reng a víz attól, loccsan az ár;

inti is az unokákat a vénség:

“Amerre a kútvödör, arra ne járj!”

Így élnek a vízen, légpalotákban,

míg össze nem omlik a kut

és minden e törpe világban

még nagyobb sötétbe jut.

A földfalak akkor egymásra omolnak,

a nyílás helyére a csorda lép

s eltűnik, mintha nem is lett volna

Az emberi szem nem látta nép.

APRÓSÁGOK.

I.

LUNA.

Szerte feketén

lapul a nyom

a fűz a kút fölött

busúl nagyon.

Gyászol a felhő

fehér ruhában:

a hold, a szemtelen,

hízik javában.

Gyom alól szól a

tücsökzene.

Este szép igazán

a jegenye,

nyújtózik égnek

de csak hiában –

a hold, a szemtelen

nevet magában.

II.

HESPERUS.

Megtépte köntösét a felhő,

gyászolva a halott királyt.

Ó eljön! én hiszem, hogy eljő,

hiszem – ma este legkivált!

(Az est sötét, az ég zilált.)

Megtépte köntösét a felhő,

gyászolva a halott királyt.

SZŐLLŐHEGY TÉLEN.

Az egész szőllőhegyet látni most

a hegy húsát most látni meztelen,

mint ájult hölgy, mutatja fesztelen

telt formáját, a gömbölyűt, csinost.

A barna föld emlőjét látni most,

emlőt száradva, dombot nesztelen,

hol az áttetsző gyöngygerezd terem,

melyből szűrik a mézízű pirost.

Karók serege bús-meredten áll

arannyal árnyal a ferde sugár

a puszta hanton egy lélek se jár.

December, január, és február –

mikor jön már a tavasz és a nyár?

a fosztott tőke álmadozva vár.

A VILÁGOSSÁG UDVARA.

(Értőknek, nem félreértőknek. Csonka világtükör volna a művészet, ha a rútat mindig kikerülné. Aki más szempontot keres a naturalista költeményekben, mint tisztán művészit: ne olvassa e verset, melyben egyébként semmi pikantéria nem lesz.)

Ismeritek a bérházak fonákját,

mely valamely üres telekre hátall

a függőlegesen leszelt tetővel

- akár az utca hasadt volna szét –

a nyirkos aljat s lépcsős tűzfalat,

s köztük a puszta, sápadt, sima sárgát,

amelyen nem fog semmi napsugár

s a szomszédház egyenes árnyékának

éles vonala elömlik, elolvad?

Ismeritek a négyszög-mélyedést

a hosszú, keskeny, apró ablakokkal,

melyeknek barna, szűk keretjei

egymás fölé ritkássan sorakoznak?

Ismeritek zugán a tört árnyékot,

hová lihegve jőnek meghűsülni

az utcakölykök nyári délután,

akik kiszedték a kerítés lécét

s gazos tágon métázva gondtalan,

kalap híján a nap fejükre tűzött?

Ismeritek az árnyas mélyedést,

hol egymagában, hűsebb alkonyattal

lábat emelt s usgyé! a kóbor eb.

Jöttek egy reggel hosszú mérőfával,

spárgával, léccel; – ástak, kerítettek

s meg’ méricséltek; póznát vertek szerte

s táblát aggattak: “Bemenet tilos!” –

Majd újra jöttek malterral, kalánnal,

téglával és szekérrel; ástak, raktak,

fából nagy állványokat eszkábáltak,

léces hágókat, deszkaemelettel,

azon dongott sark, csoszogott papucs,

nyikorgott a taliga kereke,

görrent a csigás téglaemelő gép

s párossan hordta piros utasát.

Majd szünt a munka; nyúlt a téglamű

csokrot s fedélt nyert; eltisztult az állvány,

leszállt a hágók kettős emeletje,

- deszkánként hordta hosszú tengely el –

és meztelen maradt egy friss, új háznak

még szüziessen fehér homloka.

Száradt a ház. A lakók beköltöztek,

új számozást kapott az utcasor

s a mélyedést mindenki elfeledte.

Csak a házmesterné, ha reggelente

seprő s lapáttal végigjárt hatalma

szemektől elrejtettebb szögein

- míg nyelve is lapátként hánya piszkot; –

vagy a cseléd, mikor kiszórta a

frissentört váza drága cserepét

- ügyetlensége kárát palástolni

ama hosszúkás keskeny ablak résén –

vagy, eleinte, még az asszony is

ha, gyertya nélkül, mert a gyertya drága,

kamrában néha szerte rakosgatván

levert a polcról hébért, köcsögöt

s bosszankodott a szomszéd új falára,

mely árnyékával kis tárát betölté:

csak ők emlékeztek hálássan olykor

e csöpp szögletnek létezésire

s nevezték, német szóval, mely be sem megy

versembe: Világosság Udvarának.

Lucus a non lucendo – mert valóban

a világosság nem hatolt ide

s mélyét nem érte soha napsugár

csak oly kevéssé, mint a kutak mélyét;

csak peremén vetett rövid szegélyt

napszak szerint, felváltva, más falára.

Mélyén tojáshéj, váza cserepe,

csont, konyharongy, üvegnyak, toll, szemét

és újságfoszlány, széttépett levél

- ki tudja, kinek az írása rajta? –

sőt néha döglött macska is – tudom –

szűz összevisszaság között hever

szemtől bizonytalan időre rejtve.

Mert bárha néha lakomák után

egy kábult fej és fölkavart gyomor

ott, ahová a király is gyalog jár

émelygésében frissebb légre vágyva

kinyitná rése homályüvegét:

tekintete idáig el nem érne,

sötétben veszne el e szurdokalj.

S így míg a nagy ház hármas emeletjén

folyton folyik az élet üzleti

s tenyérnyi hely sincs, hol lakó ne nyüzsgjön

a földszint boltjától a tűzhelyig,

melynél unottan gubbad a család,

az első emelet úrilakáig,

és a poloskás ágyakig, melyekben

nyomor nyög avagy céda gyönyör izzad:

addig van a háznak egy szöglete

- mint régi kastély titkos rejteki –

hová láb, fény és mozgás el nem ér,

mely némán gyűjti egy jövendő napra

folyton növekvő piszka halmazát.

Egy kis hely az élet zajától mentve,

még jobban mentve, mint a temető.

Miért mondám el ezt? Nem is tudom,

csak gyakran oly nyomasztón jut eszembe

ha járok a bérházak folyosóin

s kinézek holmi keskeny ablakon.

S nem tehetém, hogy egyszer el ne mondjam.

Mi van benne? Mi bánt úgy engem, benne?

EMLÉKSOROK EGY RÉGI PÉCSI USZODÁRA.

(Sommo mollior unda.)

Szenvedélyes szenvedély korcsolyája lelkem

nem kerülém el ami elkerülhetetlen

ó szerelem, szerelem, könnyű heved oly vad:

hogy kopik a korcsolya! és a jég hogy olvad!

Vers, te másfelé röpülj, menekülj a vésztől:

nyugodalmas képeket, régi kort igézz föl.

Légy te búm-feledtető, légy te nekem Léthe:

kinek éber gondja kín, dalban újul léte.

1.

Áll-e a nagy uszoda, közepén a parknak,

melyet nyáron oly poros akácok takartak,

mely tavasszal poshadón, pocsolyával telten

kushadt, túl kórházon és túl temetőkerten?

- Messze, messze sík terül, hol a káplár sort hiv,

messze fontos négy torony, minaret és boltiv,

messze füstölgő Mecsek zöld teteje újít

szemnek nyújtva legalább üde koszoruit.

Idele csak fülledés, semmi hegyi érzet:

zöld hinár, por s némi bűz ködli az egészet.

Szivárványszínű hinár s füst, a gyárak füstje,

korhadt bűrű sik moha, pókháló ezüstje,

roncshíd, színjátszó moha, s gőz, a gázgyár gőze,

némi forró várospor, s bűz, a bőrgyár bűze.

A vasútról szénszag is s füttye fájó hangja –

délbe közbekondul a dóm komoly harangja.

Messze, messze sík terül, oly unalmas, álmos –

s fuj, milyen nép jár ide, parkhoz és hinárhoz,

nappal ahol dong a dú, este zenél béka:

fúj, milyen nép jár ide, mindenfajta léha,

sok csavargó, naplopó, hasztalan és renyhe,

munkátalan munkásnak e hely im az enyhe.

Sok botor hajléktalan, sok iszákos vérarc,

s nappal akit idehajt gyomorűr és bérharc.

Itt veszekvés, esküvés, káromlás a káron

s buta restség búj, únott napközötti álom,

éhbendő fúr forrt füvet, feje tök-felejtve

s szesznyomos pofák, zsirült kalap alatt rejtve.

Itt a pajkos utcamag s nyúl a gummipuska:

ostornyélíj, zsinegöv s tolltok övön puzdra.

Itt sok izgató beszéd, tolvajcsere s osztály,

s este ronda vágyakkal rohad ez a rossz táj.

Színe kopott, embere s nyelve céda, tarka –

nyom is csupa csupasz újj s ferde cipő sarka.

2.

D. e. 8-11-ig nőknek

11-12-ig férfiaknak.

Úgy – de nyári délelőtt, ha a nap tekinteti

azt mi máskor undok is, kedvesen kellemteti

s halavány diákot és karcsú ískolásleányt

pár porülte zöld levél bájol erdőség gyanánt

s serdülő szíven, melyet már egy új bú lágyogat

költ a durván-buja táj finoman-rossz vágyakat:

ekkor e ligetben is más nyom hajtja a gyomot,

ekkor kap szegény liget néha mégis más nyomot,

könnyű kis cipő nyomát, melyen télen korcsolya,

kis cipőét, mely nem lát tegnapos sárt, port soha.

S lám: a kényes úrleány és az álmosléptű bonne

kezüket cserélik a könnyű fürdőkalapon;

lanyha lánykacsót, amely nem tud gépet hajtani

s egy finom tenniszverőt lusta nyugton tartani.

S lábuk szinte támolyog, míg a kusza gondolat,

milyet nyár költ és növés, isten tudja hol mulat –

ó ha szappan, mint biborpattanásos arcokon,

tisztasággal győzne e léha elmeharcokon,

melyeket e búja hely boldog lanyhaságba nyújt! –

Belül a medence már kosztümöktől kivirult

s zaj, sikoly, habloccsanás hallik a faház mögül…

S ó a drága ifjúság! sok suhanc körébe gyűl:

úri, disztingvált suhanc, akin már kemény a gallér,

kis fiú, de nagy betyár, eldédelgetett gavallér.

Mindjárt ők fürödnek itt, addig órájukra várnak

s míg a hölgyek végezik, mit csinálnak? Kukucsálnak.

Ó a korhadó faház s ezer áldott hasadéka!

ó a reteszes kabin! ó az ifjú vér játéka!

ó az áruló kabin! s alkalom a vágynak atyja!

ó a tilos formales ezer édes új adatja!

ó e titkos formales, báj amely enyész a nyárral!

ó e benyomás-tavasz, bő virággal, tele sárral:

mennyi harc csírája kél, tavasz gyűjt avart a télnek,

s szenvedélyes szenvedély korcsolyája lesz a lélek.

3.

Vers, te másfelé röpülj, menekülj a vésztől,

enyhe percet, hűs habot, lágy vizet igézz föl.

Mert habár e langyos ár telve közsereggel

s jönni mikor senki sincs, lusta valék reggel

s mert habár e népes ár nyüzsg a profán zajtól,

fejest ugrik a vitéz, gyáva gyerek gajdol,

pattog ezer bugyborék, reng az ugródeszka:

itt hol alig oszla a női testek piszka,

hol pajzán kislány, ha nem figyelé a bonne őt,

fröccsel imént heccele sok derék zsidónőt,

itt hol most is jár a hecc, lárma, locspocs, szennyhab:

mégis e világi zaj én reám itt nem hat.

Mégis e hely énnekem nyugalomra költő,

puha dunna, béles ágy, s hinta, bizony, bölcső:

mert te vagy jelen, te víz, leghívebb barátom,

tiszta, mégha piszkos is, elemem, világom.

Bár csinált tó, csent anyag, kicsike is tónak,

kéjjel fekszem rád hanyatt s evezek mint csónak.

Otthon érzem magamat mint a hal és tisztán

égbe látok egyenest, szinte égben úszván,

áldott márvány, enyhe víz, mindig csillapító,

pázsitodra fekszem és azt kiáltom: Itt jó!

(Ennyi csőcselék hadat hogy’ ki nem vet hátad?)

édes vizem, hadd ölel leghívebb barátod!

Puha tömött fodrodon egyengetem arcom

(tisztasággal győz a hab minden léha harcon)

s mellettemtől szívemnek messze kanyarg álma

(álomnál puhább a hab, nyári hűvös párna).

NÉVJEGYEMRE.

A név, mely áll e kis papíron,

kimondva szó, mely száll tova.

Lehellet és üres jel annak,

ki nem hallotta még soha!

S e rövid név, értelme tárva,

tudjátok mégis, mit jelent?

Egész világot, önkörében,

mely zártan, szuverén kereng.

S nem kisebb, mint a ti világtok,

mely földből s csillagokból áll:

két vége van minden világnak

a születés meg a halál.

Nem kisebb, semmit, sőt az ég s föld

közölt valókkal még nagyobb;

s mindenkép más a tiéteknél:

én nektek idegen vagyok.

S világom tág, de idegennek

belé a bemenet tilos:

jaj, mért egy örök idegennek

jelzé nevét e papiros?

BALÁZS BÉLA.

AJÁNLÁS.

Mit akarok? – Hiába minden.

Sohsem érezted szárnyaim szelét.

Ha világkincsét szórtam is eléd

Megcirógattál, mert szerettelek. –

És mégis vonz, mint az örvény, egy bánat

S mert meg se látod arany koronámat

Némán leveszem s áldozni megyek.

Előttem örök, nagy asszonyvoltod

A homályos, szent őstenger terül

Titokzatosan, érzéketlenül

Ringat világot, életet.

Meg se csobban, ha fejem lehajtom

Rövidéltű férfi én, a parton

És beleszórom véres kincsemet.

A KERT ÉS AZ ASSZONY.

Hatalmas ősz van. Behódolt a kert

A fák mezítlen, néma foglyok állnak

Elébe szórván kincseit a nyárnak

Most ítéletre várnak. Vár a kert.

Az erdőn fent még zajlik a csata.

Lélegzetfojtva hallgat lent a kert

S íme a nyárnak futó csapata

Véres zászlót az alkonyégre vert.

Egy asszony áll a kopasz fák között.

Dacosan mint egy elárult vezér

Nézi a pírt a barna hegy fölött.

Gőgöshalványan, mozdulatlanul.

Remeg a kert körötte s egy levél

Félve, puhán könnyes szemére hull.

GAEANAK FOGLAK HÍVNI.

Gaeanak foglak most már hívni téged,

Mert úgy vagyok előtted mint a réten,

Mint tavasz estén, ha állok a réten

S jövendő termés titkos tüzei

Festik az esti messzeséget.

Gaea.

Gyér fű között látszik a föld és nincsen

Lomb és vetés; csak föld, föld, barnaság van.

S a feneketlen, buja barnaságban

Tavasz és nyár és minden benne forr.

Nagy egyszerű szemedben minden.

Gaea.

És vállad, melled dermedt viharában

Ős földerőknek üzenetjét érzem.

Emlékezik és visszhangzik a vérem

És minden gyökér az én gyökerem.

És nem múlhatok a halálban.

Gaea.

Ha kínjaimat szorongatva, féltve

Elébed hordom – kétkedve elejtem,

Mert a miértjét mindnek elfelejtem.

Mert itt vagy és az minden és hová

Mehetnék túl idáig érve?

Gaea.

TALÁLKOZÁS.

Túlsokat álmodtam, álmodtam rólad.

Túlsokat néztem a távolba várva.

Itt tartlak most a karomba zárva

És nem vagy közelebb.

Úgy csak szoríts, had érzem a véred,

Fúrd csak a fejed kabátom alá.

Lelkem még mindig a távolba réved.

Való lett álmom s most álom az élet

És én még fázom.

Szoríts, csak szoríts. A bűbájt tépd el.

Mért borong bennem még, vágy és bánat?

Gondolatom mért száll keresve széjjel?

Egyedül vagyok mint álmomban éjjel

És csodálkozom rajtad.

Túlsokat álmodtam, álmodtam rólad.

Itt tartlak most a karomba zárva

És ölelsz és csókolsz és mindhiába.

Nem férsz közelebb.

TAVI NOKTURNO.

Most elhallgattatok,

Te és a tó és a nagy éjszaka.

Most összefogtatok

És köztetek most egyedülmaga

Van a szivem.

A szemeid úgy feketéllenek,

Minthogyha az éj nézne rajtuk át

Nem értelek.

Te asszony mond, hol van a te hazád?

Mit akartok?

Nézd, nézd a tó, hogy szívja fel

Az egész bomló éjszakát magába.

A kemény hegyek árnya oly puhán

És feketén borul az árba,

Beléhajol a karcsú fűzfaág

Bús megadással. És a nyárfa

Fáradtan ejti lombját le a tóba.

És nézd, hogy ezüst leveleket hullajt

A hold, a hold – és elhalóba,

Ezüst levelet ringat minden hullám,

Ringatja bágyadt, titokzatos mámor.

S a néma sötét vizen végig borzong

A violaszín csendes csillagzápor.

Nézd, nézd, hogy szívja fel az éjszakát a tó

- – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

És szív és hív sötét szemed

És tudom, hogy a tó néz rajta át

És rám mered. –

Te asszony, mond, hol van a te hazád?!

Mit akartok?

Old el a csolnakot,

Fázik a szívem egyedülmaga

Az örvény megfogott.

Megyek-megyek – szédül az éjszaka.

Evezz be halkan.

Vigyél magaddal el.

Bágyadtan fekszem. Szívem védtelen.

Nézz rám, nézz rám míg halkan evezel,

Sülyedjek mindig, mindig csendesen

A szemed után.

ÉVA NOKTURNÓJA.

Bibor az arcodon és bibor a kehelyben,

És bibor felhők állnak a lelkem felett.

Az éjszakának kinnt valahány álma,

Belevilágít ide a szobádba.

Mi lehet ez Éva, mond mi lehet?

Hallgasd csak, hallgasd, hogy cseng a koccintás

Szellem harangszó mély mély víz alól. –

Kóbor viszhangja egy ősrégi dalnak,

Ki énekelte? – Hány száz éve annak?

S ha ketten összeérünk újra szól.

Millió álomtól izzó lett az éj kinnt.

Mért hallgatunk most, mire hallgatunk?

Hogy zúg a csend. – Egy folyó zúg felettünk.

Érzed az árt? Az elébb mind lebegtünk.

Ugye mondtam, hogy fenéken vagyunk.

Mi lehet ez Éva, mond mi lehet?

Mért nézünk tágranyílt szemekkel egymásra?

Zúg a folyó. – Ez tán az ifjúságunk?

Benne úszhat most az egész világunk,

Nem mozdul lelkünk, nem nyúlunk utánna.

Tűz ég a szemedben és tűz ég a kehelyben.

Mámoros szépséged a lelkemben lobog.

S az éj minden álma

Mind a lepke szállva,

Itt rajzik körötte

Zúg a csend fölötte,

És én hallom benne

Mind a dalt amit még dalolni fogok.

TAVASZI ISTENTISZTELET.

Lángolnak a csillagok odakinnt

Pántüzek a kék világmezőn.

Hallod a lármáját a tavasznak? –

Részeg tündércsapatok vágtatnak

Keresztül völgyön, ifjú hegytetőn.

Itt bennt a sötétben örvénylik a csend.

Valami hánykódik, száll fel a mélyiből.

Halvány az arcod, izzik a szemed

Jéghideg az ajkad, reszket a kezed

És megrázkódtál most valamitől.

Földalatti, szent tüzek lobognak

Fel a vérünkbe s összecsapnak itten.

Mi nyújtja egymás felé a karunk? –

Imára kulcsolt két nagy kéz vagyunk,

Térdre, térdre, bennünk van az Isten.

KÉT ESTI DAL.

I.

Nem gyújtok lámpát, nem védekezem

Jer hát boríts el őszi este

Sötét hullámod mossa szét a lelkem

Hogy ködbe, árnyba máljon szerte.

Kússzon és fojtson, mint a többi árnyak

Fonódjon vergődő lángok körül,

Kísértsen, riasszon, mint a többi árnyak

És szívjon fel egyet a lelkek közül.

II.

Egyedül ődöngök az üres utcákon,

Konganak lassú lépéseim

Kondul az éjszaka fekete öble

Fájdalmas, nehéz ütésein.

Függönyös ablakok mögött kik alusztok,

Kongatott harangról álmodtok-e?

Kongatott harangról, olthatatlan tűzről

Nagy félelemről álmodtok-e?

KILENCET ÜTÖTT AZ ÓRA.

Kilencet ütött az óra. Este van.

Meghajlik a lelkem kelyhe fáradtan

Szín és fény töltötte váltig

Napkeltétől napnyugtáig.

Tele van.

Babrál, hullajt, búcsúdalt búg részegen.

Ne adjatok ma már semmit énnekem.

Ami fájt és ami kérdett:

Meseképeskönyv az élet.

Szememmel a messzeséget

Keresem.

A te szemed szomorodik, hidegül.

Mért veszed ki kezedet a kezembül?

Fáradt, fáradt kincses lelkem

Miért hagytok most mind engem

Egyedül?

ÚTILAPÚ A TALPAMON.

Darvak, gólyák költöztek először

Aztán indult a sok viziszárnyas,

Törik szélben már a száraz nádas

Kopasz fákon látszanak a fészkek.

Lám csontos már az országút járni

Keréknyomban a vörös nap fénye

Aranyszálat húz a messzeségbe.

Fénytelen víz tükrözi a partot.

Csudálkozva körül-körül nézek:

Lám mostan itt vagyok!…

Sok emberben most barátot érzek

És meghatva szólítom meg őket.

És az utcák oly halványak, szépek

Mintha már csak emlékeznék rájuk.

Súlytalanul ingok, ködre lépek.

Talán én is megyek nemsokára.

A NAGY HARANGJÁTÉK.

Életet keresek

S köröttem a szívek: csupa árnyék,

Mintha néma harangok közt járnék.

Ütöm, ütöm. Csak ha fájnak, élnek.

Amerre én járok, búg az ének:

A nagy harangjáték.

Némelyik eltörik.

Annak hangja halkan kísér engem.

Hazajáró lélek a lelkemben.

Úgy nő bennem a virrasztóének.

Nekem csak a kísértetek élnek,

A többit elfelejtem.

TI.

Hiába küldtelek, hiába mentél,

el nem kerüllek, szűkek a falak.

Én találkozom néha asszonyokkal,

Akik hozzád hasonlítanak.

És tudom már, hogy többen vagytok.

Dacos közönnyel mentek el mellettem

S ha én elétek állok hirtelen,

Hogy döbbenve megismerjük egymást,

Ti végigmértek gúnyos-hidegen.

De azért szomorúak vagytok.

Vagytok testvérek? Vagy talán egy

Rejtett királynő udvarhölgyei?

Küldött utánnam, lobbanó lidércek,

Az életködben megtéveszteni? –

De végül hozzája vezettek?

Szerelmem örökegy s ti jöttök mentek,

Egy messzi fényt ver rám a szemetek;

Egy messzi fény fáj, hogyha rámtaláltok,

A csókomat halványan tűritek

S egymásra emlékeztek titkon.

LEHETETT VOLNA.

És hogyha akkor én nem megyek el,

Ki tudja sorsunk merre jár velünk?

Egész közel

Van kettőnknek egy titkos szigetünk,

De mi sem lépünk arra már soha.

Egy ajtót akkor becsuktam örökre,

De ott van most is kettőnk szép lakása,

Ott van mögötte.

S bár adtam fejem hiú vándorlásra.

Ki mondja, hogy én hontalan vagyok?

Sok szigetem, lakásom merre járok

S utamat szegik fényes tengerek,

Melyekre ki nem szállok.

Tágul és nő világom míg megyek. –

És az ösvényem egyre keskenyül.

ŐSZ.

Ősz van, hideg van nyirkos ködben áznak

Holttestei a hullott leveleknek.

A ködbenjárók eltévednek

És összebújnak akik fáznak.

Vigyázzunk, mi ketten ködben jártunk.

Ki tudja mi a találkozásunk?

És akik azért ölelnek mert fáznak

Megfizetnek az első napsugárnak.

HAZA AZ ANYÁMHOZ.

Kitárul a róna.

És a halmok halkan merülnek be

Mint a végső partok a tengerbe

Mint a dolgok majd az idők végén

Visszaolvadnak megadón, békén

Az egy ősanyagba.

Ereszkedik az ég.

Közöttük elmerül a vonatnak útja

És a gőzös füstjét lennt a földön húzza

Lehajlik a lelkem s gondolatlan, némán

Lennt a barna földön húzom magam után

Mint a gőzös füstjét.

Haza az anyámhoz.

Nehéz béke száll rám, nehéz félálomban.

Hova vittem, miért amit innen hoztam?

Visszamerül minden. – Mily kicsik a dolgok!

Fáj a szívem. – Miért? Nem vagyok-e boldog?

Milyen nagy a róna!

DUTKA ÁKOS.

BONTJÁK A HÁZUNK.

Virágos udvar, búsárnyéku nagy fák,

Öreg fészek, te csöndes ósdi ház,

Huszonnyolc év sok csöndes szenvedése,

Kevés öröm, sok mély fájdalmú gyász.

Árnyak, halottak, babonák, szegénység,

Minden mi nyűgöz, minden ami ront,

Fehér szárnyamra tapadó hinárok.

Bátortalan kedv, lomha tompa gond.

Rokkant falad most bontja meg a csákány,

Földön hever már vén mohos tetőd.

Friss szelek, új éltető jövendő,

Messze sodorják dohos levegőd.

Jőjjenek mások, új falak, új ormok,

Bátrabb erők és frisebb nyoszolyák…

Árnyak, halottak, babonák, szegénység

Pusztuljatok ti bús árnyékú fák.

Bölcsöm fáját se tudjam merre ringott;

Siratni valóm nincs, semmisem maradt,

Sötét faladtól eggyet örököltem,

E babonariasztó bús, őszinte dalt.

A FIUNK.

Mélázó, szomorú lesz a fiunk,

De tűzszavú, lázadozó ember;

Boltíves fehér nagy homlok alatt

Félelmes, babonás, szomorú szemekkel.

Add neki a bízó, büszke erőd,

Harcokra született fellobogó kedved, –

Az én méla, örök bánatomat,

Szomorúságom a lelkibe ne engedd.

A szeme azért legyen az enyém,

Hogy mindent színes, szent fátyolokba lásson,

Ha megcsúfolják, ha robotba hajtják,

Akkor is szeressen, higyjen, megbocsásson.

Add neki a pogány szépséged is,

A tűzimádó véred lobogását,

Hadd legyen fegyvere az életre ezer

Silánynak, szegénynek soha, sose lássák.

Ráhagyunk mindent, úgy-e? – mi bennünk

Ősöktől örökölt nagy, – életre termett,

Mélázó, szomorú lesz a fiunk,

De lázadozó, tűzszavú gyermek.

KRISZTUS ÁLMA.

Libánon ormán, sötét cédrusokra

Fátylat terít a jordánvölgyi köd,

S a kék boltívü déli alkonyatban

Piros csillag ég a cédrusok fölött…

A templom-ablak ide átvilágít,

Az ács-műhelyben csendes este lett, –

Ablakhoz űl most Mirjam kis fiával

S nézik a párás alkonyi eget.

– Anyám… az Öreg Jochanán beszélte…

Látod keleten a vörös csillagot?

Piros tüzében új idők nagy álma,

Megváltó titkok hajnala lobog…

Tíz éve ma, hogy betellett a jóslat, –

S valaki mártir sorsra született;

Papok, bölcsek és császárok kutatják

A csodákra termett fehér gyermeket.

Anyám… én hallom, mit fog majd tanítni.

Hallod? Akár az én Atyám szava…

Hallod, hogy zeng, hogy árad itt körűltünk

S hogy visszhangzik a téli éjszaka…

Jönnek ezrével, hosszú néma sorban

A megalázott béna emberek…

S a fehér ember gyógyító igéje,

Hallod, hogy árad: Szeressetek… Szeressetek!

A templom-ablak ide átvilágít,

A gyermek arca sugarasra gyúl,

Fejét Mirjam ölébe lehajtja

S ülnek a csendben némán, szótlanul. –

Az ács-műhelyben árnyak imbolyognak

A déli ég is sötétedni kezd

S a gyermek mögött az ács-műhely falára

Fekete árnyat vet az ablak-kereszt.

DALOL AZ UTCA.

A kupolákon tűzrózsa lángol,

Párás uszályban áll az este

Hull, hull a színek szikra tánca

Bádogtetőre, kőereszre.

Kocsik gurúlnak, selymek suhannak

Száz hangja forr a nyáralkonyatnak:

Pajkos nóták, buja keringők;

Bolond víg szívek dobbanása

Bódult lelkünkre zuhogva ömlik

Az élet hatalmas melódiája.

Asszonyom, Magdám belém fogódzol,

Könnyes szemünk egymásra téved

S lelkünkön fájón ringatózik

A legszomorúbb, legszentebb ének.

Felnézünk, fel az ablakokba

S ajkad remegve, súgva mondja:

- Nézd, nézd a boldog otthonokba

Most gyúl a szelíd esti lámpa…

Koldus-lelkünket tépi cibálja

Az élet kegyetlen melódiája.

A kupolák már sötét ködökbe,

Párás uszályban áll a város,

Fogynak a színek, fogynak a nóták

Az utca sötét lett, az utca álmos.

Kocsik gurulnak, selymek suhannak

Ajtók kinyílnak, ajtók csapódnak…

Mi is megyünk már… vár a fészkünk:

Az álmok hónapos szobája

S lelkünkben halkan, zokogva sír

A szépség, az élet melódiája.

A VÖRÖS TÁLTOS.

A rőzse üszke kojtorog a szérűn

S fellobban a vörös, rőt sugarú fény.

Űlnek, mintha siratók volnának

Fekete csomókba száz kaszás legény.

Hallgatnak. Messze ünneplő harangok

Pálnapra búgnak, egy ember beszél:

(A rőzse-máglyák száz, sötét pogánya

Bámulja őt a rőzse fényinél.)

– Búghatsz harang. Az istened halott rég

A tarjagos sötét ég látod hogy siket,

Üvölthet torkod, könyöröghet….

Rimánkodásra átokkal fizet.

A városokban már beszél az isten

Csodásszavú új vörös táltosa,

Nem kér harangot, nem árul kegyelmet

Az ember lelke lesz a temploma….

A rőzse lobban…. kialudt a máglya

S a száz pogány a rónaságon át

Fehér lován már közeledni látja,

A föld hatalmas vörös táltosát.

A TORNYOK IMÁJA.

Opálos, hamvas fátyolos ormok:

Csodásra nyúló palotasor, –

Rojtosan csüng az este sötétje

Az út rézormú tornyairól…

S kigyúl az utca száz szemű lelke,

Életre kél a sok palota,

Minden formában, kőtarajban

Lobog az ember gondolata.

Lélek lobog a kőbe, a vasba,

Mind, mind az Ember gondolatja:

Az aszfaltos út, a ház, a torony.

A sínbarázdás, hatalmas utcán

Amíg az éj nagy csendje hull rám,

Az Embert imádja minden orom.

A FÖLD.

Izmos, erős jó pusztai öklök

Boldogan tartják a nyűtt ekeszarvat,

Termékeny méhit a fekete föld

Most nyitja az ifjú tavaszi napnak…

Túrjátok csak, ti jó eres öklök,

Milliók éhes vágya néz ma reátok,

Várja a város, a gyár az erőt.

A kenyeret! az új vért, a tüzet, a lángot.

És lesnek az orzó úri szemek már…

Selymes asszonyok, a ló meg a kártya,

Milliók éhesen várt kenyerét

A kéj kacagó aranyára váltja.

S mire felnő a sarjú a tarlón,

Váltanak rajta sok céda gyönyört.

S nézitek éhesen, rongyosan egymást,

Jó pusztai ember meg a pusztai föld.

A SZÉN.

Halott erdők fekete útján

Kőbe meredten alszik a szén.

Ősidők lelke, lenyűgözött tűz…

Holt feketén.

Félelmes erdő, gyászba borultan,

Elmúlt világok rengetege.

Virága, lombja, gyökere most már

Holt fekete.

Színe, szépsége mind elenyészett,

Csak ereje mi a földbe maradt:

Sugárzó lelke: a tűz, a vörös tűz

A húmusz alatt.

Zuhan a csákány… Zúgva, recsegve

Törik izekre a fekete rém;

Halott erdők útjára hull a

Fekete szén.

Holnap kigyúl a gyárak alatt,

Fellobog ez az ős vad elem…

S halott erdők feljáró lelke

Bőg a sínen.

SALÓME ÉJE.

Tűzkigyók kúsznak a barna falon,

Gyertyák sápadt kék lángjaiból, –

Négyünk előtt a poharak alján

Alvad a nehéz fekete bor…

Ülünk… Parázna keleti dallam

Vonaglik át a vén zongorán,

Nesztelen, mint a lidérc a lápon,

Táncol egy sápadt hindú leány.

Ülünk… És lassan elhal a dallam

A hindú lidérc a szőnyegen ül

Gyertyák nagy, sápadt, szomorú lángja

Lobog a csendbe nesztelenül.

Szemünkbe halkan könnyű szivárog,

Nézi egymást négy kósza diák…

Síratunk valami rég elveszített,

Keleten hagyott harmóniát.

HAJÓK HA TALÁLKOZNAK.

Fekete testük gyöngyöző tarajt túr

Az Óceán nagy sima szérűjén, –

Úgy buknak föl a rejtelmes homályból,

Mint két tajtékzó habsörényü mén.

Az egyiken az új életre várók…

Nyugati partok álma hiteget!

A másikon meg törődöttek ezre,

Kiket visszahítt a szürke vén Kelet.

Egymást csodálják néma félelemmel:

- Mi megyünk… – És mi jövünk vissza már…

Fürkészve, sejtve – egymást vádolóan

Állnak a hajók árbocainál.

A lomha gályák lassan elsuhannak…

Hívogat Nyugat és hív a vén Kelet,

Köszöntik egymást néma szánalommal

Magyar pusztákról jött idegenek.

A KRIPTA.

Ne nézz be az én szomorú szemembe,

Nem jó benézni kripták ablakán,

Lelkembe most egy sugaras asszony

Fekszik halotti ravatalán.

Örökké ég a máglyatűz előtte

S egy fekete hárfás sirató kobold

Ott ül az én holt asszonyom fejénél

S száz éje már, száz éneket dalolt.

Ne nézz be hát az én könnyes szemembe

Nem jó benézni kripták ablakán,

Megismernéd a ravatal halottját

Megismernéd, te fekete lány.

HULLEI PARTOKON.

Fjordos partokon bús téli vihar,

Vajudó álmok éjjele ez.

Hópúpos fehér ormok alatt

Csipkés jégrostos minden eresz.

Kicsi szobákban forr, dünnyög a tűz

Sugarat ont a kőkandalló…

Álmokat bontó csend idebenn,

Künn szomorúan hullik a hó.

Messzi hajón a gazda halászik,

Az asszony altatja kis szőke fiát,

Haraldról, a hősről csöndben dúdolja

Egy elfeledett bárd ócska dalát.

KINCSÁSÓK.

Az alkonyat tűz-pántlikája lángolt

A füzesek kékárnyékos ködében,

Selymes lombú, karcsú nyirfa törzse

Hajlongott az árnyékban fehéren.

A part zsombékos ingoványa mentén,

Hol a ködben egy-egy kósza láng ég

Az ősök rejlett kincseit kereste

Valami bús, vénhóbortu árnyék.

A lelkemen új sejtések remegtek…

A lápon és a lombokon keresztül

Valami ős elfelejtett ének

Fellobbanó bús siráma csendül.

Én e dalt, a másik lenn a lángot

Leste, és úgy ránk borult az este…

Hogy nem láttuk egymást, míg a lelkünk

Ködbe rejtett kincseit kereste.

VIRÁGZÁS.

Virágporos szent nászán, a tavasznak

Virágos rétbe félve gázolok,

Kibomlott kelyhű százezer virágból

Körülujjongnak csókos mámorok.

Párzásra váró százezer virágnak

Nászágya itt a rét, a rengeteg,

Teremtő, termő csókok mámorától

Az erdő lelke titkosan remeg.

És én megyek a virágzó vadonba,

Körülujjongnak csókos mámorok

S míg az illat részegítve ringat

A teremtés titkáról álmodok.

HAMU.

Hagyjatok míg a szivarom ég,

Hagyjatok egy percre pihenni

Másnak van sok napja nyugodt

Nekem csak ennyi, csak ennyi.

Amíg selymesen körülölel

Szivarom füstje, az álmok

Eljönnek újra s egy óra után

Húzom robotban a jármot.

A selymes puha füstkarikák

Tünnek akár csak az álmok,

Ami megmarad: az szürke hamu,

Az álom, a füst ilyen álnok…

Hagyjatok hát, hadd égjen a tűz,

Hagyjatok álmodni, pihenni.

Egyebem sincs, pár füstkarikám

Csak ennyi, csak ennyi.

EMŐD TAMÁS.

HERIBALD.

Heribald bús nyugati vér volt,

Szentlélek papja, papok rabja –

Gallenre akkor hún hadakkal

Sújtott az ég és föld haragja.

Ama híres nagy áldomáson

Harsant a hegy, táncolt a szittya,

Heribald fráter Krisztus könnyét

Öblös magyar sisakból itta.

Hol az a perc, hol az a mámor,

Bor és kupa, csontlovagok?

Lajtán innen a halál szörnyű,

Szent forgószele kavarog –

S a vár alatt, az ó vadonban

Idők időtlen gyásza zúg,

Heribald fráter minden éjjel

Nyögeti-nyitja a kaput.

Táncol, suhog, bókol és bámul

Csontábrázata ég, ragyog:

Dörömbölnek-é pittymalattal

Új nóták és új magyarok?

Pányvás, paripás, patkós haddal

Megszállnak-é nyugat előtt?

Túl a Dunán süvöltve sírnak

A régi magyar temetők.

A BEREK ERDŐ.

Fehér a hold, de gyászba borult

A Berek erdőn minden út.

Térdig járok az őszi ködben:

Keresek egy falut.

Hol volt, hol nem volt… zúg az erdő,

Cikázik, hull a holdsugár –

Messzi fák közül idevillog

A körösszegi vár.

Mérföldet lépek egy lépéssel,

Esztendők során hágok át:

Hej, Berek erdő visszajöttem,

Itt jár egy vén diák!

Gázolok a nagy feledésbe,

Sarkam alatt sír, nyög a gyep,

Hej, Berek erdő, vadon erdő,

Egy falut keresek!

Itt voltam elátkozott herceg,

Itt háltam a vad muharon,

Tizenöt évet itt aludtam

Csipkés ravatalon.

Ázva-nótázva nőttem itt fel,

Most fáradt, fakó úr vagyok,

Elvesztettem a Berek erdőt,

Az eget és napot.

Hej, őszi szellő, őszi szántás,

Hol itt a járás, hol az út?

Tizenöt évet átaludtam –

Keresek egy falut.

A NÉMA VONAT.

Világtalan, vak éjszakákon

Suhanunk síkon-bokron-árkon,

Suhanunk mint a gondolat,

Suhanunk mint az álom

És nincs megálló perc sehol

A tűnő állomáson:

- Süvit a hideg légvonat –

Vándorol vélem nesztelen

A néma gyorsvonat.

Jégből van a küllő, csontból van a sín,

Jaj merre cikázunk, mi vár odakinn?

Mért hull a ködökbe kévéstül a csillag,

Mért vágtat a rendje halotti kocsiknak?

Mért füstölög, izzik a szürke mező?

Tenger ragyog ott… város… temető…?

Kulcsolt kezemet feszítem az égre,

Sírva-dalolva vetemedek térdre,

Karom kigyózva küzd –

S arcomba csapódik,

Szűk kuckómba lódít

A szennyes, a kormos, holtfekete füst.

Aludni tilos, moccanni se merj –

Fölébred az őröd, a néma vonat!

Hadd lepje a dér, hadd verje a szél

A gyásztakarós, tárt ablakokat.

Hallod: hahotázik, óbégat a kürtő,

Hallod: nyöszörög, nyög az ördögi gép –

Ne sírj, ne remegj, ne vesd a keresztet,

Ne törd a kezed, ne tépd meg a melled,

Zápor veri fülkéd kongó fedelét.

Hétcsövű sípod a hónod alatt,

Érzed, nem egyéb, halott fadarab,

Érzed, idegen vagy, érzed, te, a senki

Álmodni se tudsz, csak ríni, pityeregni –

Aludni, aludni! környékez a vágy:

Ó hajdani esték, párnás, puha ágy,

Ó régi dalok, álombeli sípok,

Varázshegedűk, tündérklarinétok,

Ó távoli erdő, ó téli mező –

Tenger ragyog ott… város… temető?

Világtalan, vak éjszakákon

Suhanunk síkon-bokron-árkon,

Suhanunk mint a gondolat,

Suhanunk mint az álom

És nincs megálló perc sehol

A tűnő állomáson:

- Süvit a hideg légvonat –

Vándorol vélem nesztelen

A néma gyorsvonat.

NYOLC KISASSZONY.

Lámpák tüze ég tikkadt ragyogással

Az aranyozott ajtórács előtt,

Száz esőcsepp mint vérharmat befesti

Halk reszketéssel az üvegfedőt.

Benn nyolc kisasszony lassan öltöződik,

Nyolc víg kisasszonyt vár a vén szalon

Letakart gyertyák halottsárga fénye

Táncol a síkos pallón, asztalon.

Húshagyó kedd van. Messze énekelnek.

- Hé, nyolc kisasszony, vetetlen az ágy!

Atlasz, moireè, csipkeszoknya surran

Vendégváró, tág folyosókon át –

Álomszuszék arccal vetik a paplant,

Húznak rá hószín selyemlepedőt:

Gitta, egy szőke, szomorú leányzó

Fésülködik a nagy tükör előtt.

Ma nincs mulatság, hejehuja, vendég,

A sikátor sötét és elhagyott,

Nyolc víg kisasszony minden esztendőben

Békén alussza át a szent napot.

Húshagyó kedden elkerüli őket

A csókraéhes, pénzes úrinép:

Ellátogatnak a régi legendák,

S hallani olykor sírás halk neszét.

Éjfél után, hogy kisütött a hold,

Tűz hálózott be minden repedést –

Nyolc víg kisasszony, hallga, nyolc kisasszony

Látott csudás, mennybéli jelenést:

Az ablakon át Mária benézett,

Liliomot szórt halovány keze,

Nyolc pávaszem pillangó röpke szárnyán

Szállt kék egekbe tündérszekere…

Hajnalra jár. Messze még énekelnek

És hamvazóra kongat a harang.

Hé, nyolc kisasszony, nyolc fehér kisasszony,

Sírjon a sírás, kacagjon a lant!

Vendég dörömböl, fel a térdeplőről,

Félre feszület, zsoltár, gyöngyfüzér,

Szaporán táncra! Világos virradtig!

Éljen a bor, a mámor és a vér!

SZILVESZTER.

A város alvó szive úgy üt,

Mint egy öreg, zenélő óra,

Csukott csárdák ablaka csillan

És fény szitál a téli hóra:

Miatyánk légy velünk.

A ködön át lompos, nagy árnyék

Surran sötéten, suhog lustán –

Urak, úrfiak, lump diákok,

Éjféli szél kószál az utcán;

Miatyánk légy velünk.

Holdas fény hull a ház falára.

Kong egy harang. Mivégre kongat?

Ma éjjel éber minden élet,

Holnap szomorú lesz a szombat:

Miatyánk légy velünk.

Tavaly, ki tudja, hol mulattunk?

Tavaly, ki tudja, kit szerettünk?

Keresztet vet a kassza hölgye,

Fakó füst szárnya leng felettünk…

Miatyánk légy velünk.

Tavalyi bor, tavalyi mámor

Kifogy lassacskán, búsan, békén,

Vörös lámpák és sárga lángok

Lobognak lenn az utca mélyén –

Miatyánk légy velünk.

JÖNNEK A LÁNYOK.

Dél felé, mikor tüzet rak a nap,

Mikor az élet harangszóra kap

És minden vércsepp énekelni kezd,

Hallani vidám, vig-vihogó neszt.

Távol, piros-kék fátyolok alatt

Kacagva, zsongva nő egy lánycsapat,

Nyomába másik, harmadik siet,

Az utca él, az utca fél, liheg!

Aranyvörös, dérittas levelek

Pajkos serege röpköd, rí, nevet –

Száz szoknya lendül, száz szem mosolyog,

S az utca szíve részegen dobog.

Hangos, harangos dél borul le rám,

Az egész utca csupa, csupa lány!

Tűz és vízió hömpölyög felém:

A sátán áll az utca szögletén.

HOTEL DE DIEU.

Az éjszakának piros pirkadásán

Senki se járjon sírkertek körül.

Jön a hajnal és szürke szivacsával

Minden borízü mámort letörül.

Háromra hűvös szél ha zendül,

Halovány holdfény süt a hóra –

Négyre bűnbánó könny ha buggyan,

Lészen nagy sírás virradóra.

Mikor a fák a szélben hajladoznak,

Fejfákon túl a temető felett,

Egy vén fogadó orma kifehérlik,

Lámpafényt szórnak az emeletek:

Valahol, távol csókra csók hull,

Valahol, távol zeng az élet –

A vén hotel pár ablakából

Hallik csak halk halottas ének.

Az éjszakának piros pirkadásán

Csengettyűszó hív gyóntató papot,

S az alkonyatnak barna borulásán

Jönnek bolond és boldog utasok.

Sír a szivük, nevet az arcuk

Hajnalidőn ha kong az óra –

Háromra-négyre új vendéget

Vár már az isten fogadója.

BÓLYAI.

A könyvesház kék ablakából látni,

Hogy jön az est az országúton át –

Ködöt füstölnek, párát eregetnek

Künn a kémények és benn a pipák.

A polcokon ó-könyvek díszelegnek,

Sok titkos írás, ábra, jel, betű.

S a csillagok szigorú mesterének

Arcára hull az alkonyi derű.

A hold kisüt. Kopernik barna képe

Mosolyog most a homályos falon,

Sárga pergamen, lúdtoll, lila ténta:

Pár tompa folt az íróasztalon.

A hold ragyog. Bólongat már a bölcs agg,

A kemencében is szunnyad a szén,

S a vén magyar szent lelke áthajózik

A csillagok és számok tengerén.

A MAGYAR ITÉLET.

Ha megdördülnek a magas egek,

Mikor a föld négy sarka reng-remeg,

S az isten szava ítéletre hív,

Vért gyöngyöz a szem és szakad a szív.

Nyögő harangok, érces harsonák

Sikongva sírnak a világon át,

A levegő kénköves lángra gyúl

És minden földi féreg sárba hull.

A magyar menybolt szanaszét hasad,

Sírok nyitódnak Fehérvár alatt,

Tihany szent ormán megáll az idő,

Vizek haragos áradata nő.

A Vérmezőre vörös hold ragyog,

Feltámadnak a martír magyarok,

Dózsa csillaga sistereg, tüzel,

Ó gályák hada háborogva kel.

A halál úr lesz mindenek fölött,

A nagy ítélet zúg és hömpölyög:

Betelt a mérték. Ámen. Itt az óra.

Az Úr harangja csenget virradóra..!

FALSTAFF HALÁLA.

Theodor Manojlovitch.

A rácson az ősz tar gallya zörög már –

“Zümm-zümm, Robin Hood szép zöld bekecse!”

Itthon maradunk ma, tilos vadat űzni,

Oly nyájas a tűzhely meghitt melege.

Már nyelvel és nyal-fal és enyeleg a láng:

“Hát elpazaroltad a puska porát?”

Hé csapláros asszony, lágyabb takaró kék,

Még elfagy a lábam, ha nyomba nem ád!

A lábam, a lábam, – duzzad bíz a vén csont –

“Hol van Robin Hood a te jó paripád?”

Nos – többet az erdőn se csörtetek átal…

A flaska se adja le már a borát.

Jó-jó az itóka, de jobb a fehérnép!

“Elkótyavetyéltem értök a dögöt”

Hej Dorka, hej Kätty, te fruska, te lusta,

Jaj nékem, az ördög már itt nyöszörög!

Lelkem fogadósné, egy szent atya kéne –

“Ej-haj Robin Hood mire nem vetemedsz?”

Csitt, csak szaporán… fizetek… arany is cseng…

Fenébe, ne nézd le te rest a nemest!

Úgy ám, nemes úr vagyok, hercegi testőr,

Zümm-zümm, becsapott a sok úri barát”

Bardolph te bitang! Korbácsot a gaznak!

Hívd izibe Harryt, ő jön legalább…

Kitette a szűröm? Titokba szeret még!

“Érzem-tudom, itt áll és nem retirál”

Hollá hol a csizmám, hollá hol a lajbim

Ma grófi vendégeket vár a király!

Hadd hulljon a pénzmag, akárcsak a pelyva

“Zümm-zümm, Robin Hood jól érzi magát”

Egy kortyot elébb még, oszt jőjjön a búcsú,

Meghalok érted, te hősi barát!

PIERROT.

Szent Karnevál úr! akiről itt szó lesz,

Nem a te balga, babszem katonád,

Mert nem vadászta dévaj, kandi kedvvel

A pierrettek, dominók nyomát:

Sem farsangon, sem májusi vecsernyén,

Kisasszonynapkor sem járt lány után,

Sötét pillája egyszer se pihent meg

Csörgősipkás, pettyes bohócruhán –

Nem gondolt bókra, táncra, borra, nőre,

Pierrotnak sosem volt szeretője.

Olcsó pénzen kélt el az anyja csókja,

- Finom csengést az élet nem adott –

S akit az arany vérbosszúra küldött,

Ó átkok násza! megfogantatott.

Örömtanyán, gügyögve nőtt a gyermek

És mert az utca jellemezni tud,

Becéző gúny “krisztus”-nak hívogatta

A kiátkozott, kárhozott fiút;

Szomorú arcú, szép vonású magzat –

A csöpp utasnak “Pierre” nevet adtak.

Hej, étlen-szomjan cseperedik az fel,

Akit az élet sikátorba dob.

Tízéves volt, s a lelke szűzi csöndjén

Lázadó, új tizparancsolatok

Sírva vigadtak; hányszor elgyötörte

Pajtáskodó szó: “hol van az apád?”

Inaskorába hányszor dobta félre

Lehorgasztott fővel a kaptafát…

Ült hangtalanul, mivel sem törődve –

Kis Pierrot! a szíve volt megölve!

*

Nyolcvankilencet írtak. Szent tavasz járt,

Virágtengerbe borultak az erdők, –

Egy hajnalon csitt! Páris megbolondul,

Piros póznákra aggat tarka kendőt,

Selymet suhogtat, szószékről papolgat,

Mirabeau szava mennydörögve lázít,

Dalol az út diadalos morajjal,

A Notre Dame-ban millió nép tanyázik,

Csatornák csöve tüzet bugyborékol.

Harangot ver a betoppanó tábor,

Ércszobrok dőlnek, börtönös rács pattan,

Száz acéldorong ágyúkat kovácsol.

- Lantos diák bíborba mártsd a tollat,

Öreg hárfádra arany ideget köss –

Pierrot hogy ment lobogót cipelve

Mezítlábas, tengernyi seregek közt!

*

Suhog a perc, éjfélt üt az óra,

Hajtsd kába fejed édes nyugovóra –

A pillanat int, a temető vár,

Holnap böjtre hamvaz, ma áll még a bál,

Vérpadot ácsolsz: esztendeje rád

Szögezte az élet a vas-koronát,

Ma Krisztus vagy, holnap bús Pierrot,

S a vétked, a bűnöd gyónni fogod –

Suhog a perc, vágtat, ver az óra:

Hajtsd hát a fejed csöndes nyugovóra!

*

Karácsonyest. Táncolva hull a hó,

Vörös árnyékot vet a kandalló.

A lámpa nem ég, reszket a sötét,

Könnyet sír künn a decemberi ég.

Emlékek éje! látogatni jár…

Lágy szőnyegekre hamvas por szitál.

Ül itt valaki? Rémlik: kéz mozog,

Sírnak az ódon, barna bútorok.

*

Hat után még súrolt lenn a lépcsőházba.

Verejtéktől ázott szép, fehér szakálla,

Gyönyörű homlokán a nagy krisztus-arcnak

Ráncos, agg redői sűrűn kidagadtak;

Együgyű dalt dünnyög, súgva rándul ajka,

Csak úgy ni befelé, – mint mikor a dajka

Félig ébren dúdol, rengeti a bölcsőt,

S liliomos lomra vérvirágos díszt ölt.

Órája sikál már a jó öreg Péter,

Az első komornyik. Kimenője vész el,

Hogyha ma se végzi; de hát mért sietne?

Beleszokott régen – hosszú még az este!

Hallga csak… fölneszel… lám a fül hogy ámít,

Olyan különös volt… de mi szólna más itt,

Mint a karácsonyi, betlehemes ének?

Ugyan hát mit szólna? Persze, persze: téved…

“Dalol az út diadalos morajjal,

A Notre Dame-ban tenger nép imázik,

Csatornák csöve tüzet bugyborékol,

Mirabeau szava mennydörögve lázít,

Ércszobrot törnek, új oltárt emelnek.

Harangot ver a betoppanó tábor,

Mezítlábas, száguldó seregeknek

Száz acéldorong ágyúkat kopácsol…”

Szent földindulás, te új, te remek!

Az utca nem vért áhít: kenyeret!

A ködből nőttek új apostolok,

Fáklyák világa vörösen lobog,

Nincs kitagadott, ostoros gyalázat,

Alkonyattájt nincs, aki holtra fárad

Örök robottól, áldatlan tehertől,

Éjfél után, mint kit a lidérc ver föl,

Nem rí-riad a proletárgyerek:

Szent földindulás, te új, te remek!

Hallom sikoltó, büszke harsonád,

Piros dandárok végtelen sorát

Hallom robogni napnyugat felől –

Lángpallosú angyal jár legelől,

Felhők közt járó mennyei csudát

Írtak ilyennek az ős bibliák:

Szent földindulás, te új, te remek,

Az utca nem vért áhít: kenyeret!

*

Péter velük ment, mint a lázbeteg

És megkeresték bámész, bús szemek.

Felismerte pár sikátorlakó,

A régi cimboráiból való.

Szót szóra adtak: “nézd a krisztusát! lám!

Közénk állt újra… no ez derék bátyám!”

Ő pedig ment délcegen, daliásan,

Mint a nagy tűzben, nemzetőr korában,

Panyókára lengett libériája.

Elsőnek lépett fel a barrikádra –

Veszett zavar lett… sok katona lőtt…

Ott hullott el a templomtér előtt.

*

Suhog a perc, éjfélt üt az óra,

Hajtsd kába fejed édes nyugovóra,

A pillanat int, a temető vár,

Holnap böjtre hamvaz, ma áll még a bál,

Vérpadot ácsolsz: esztendeje rád

Szögezte az élet a vas-koronát,

Ma Krisztus vagy, holnap bús Pierrot,

S a kínod, a bűnöd gyónni fogod:

Suhog a perc, vágtat, ver az óra –

Hajtsd hát a fejed csöndes nyugovóra!

*

Kilenc körül a kis grizett-tanyára

Özönnel hordták a fekete ciprust,

Szomorú lányok szorongva beszélték:

“Utolsó útra ma viszik a krisztust…”

Könnytől ragyogó orgona ölelte

Az apostolos, bibliás fejet.

A Notre Dame éjfélkor rázendített:

“Halleluja! Jézus ma született!”

JÁVORKA NÓTÁJA.

Kerek a mennyország, csillagos a háta,

Hótól deres, vértől veres

Szürke lovam lába.

Járjad pejkó, járjad,

Dombos táját, sík határát

A Fekete Vágnak –

Fényes napja beborult a vitézi világnak!

Tavaly Stiriában, tavalyelőtt Bécsben,

Mint az ordas szürke farkas

Kullogott a vészben:

Mérjed lovam, mérjed.

Sebes röptét a szeleknek,

Tengerét a vérnek –

Fekete Vág ha megárad, akkor is beérjed!

Hét napi járóföld a trencséni tábor,

Szedett-vedett armada lett

A híres brigádból…

Vágtass lovam, vágtass,

Vad erdőben, nagy mezőben

Gonosz útat ágyazz,

Téli széllel, magyar vérrel, viharokkal áztass!

Szentek hegedűje, ördögök dudája,

Jóban javas, rosszban ludas

A mi nótánk fája:

Fujjad sárkány, fujjad,

Tűzokádó szürke ráró,

Ne a régit, újat!

Amitől a kuruc isten záporesőt hullat!

Verje meg a nagy gyász, fojtsa el az átok,

Aki ígyen hagyja cserben

A legszebb brigádot!

Gyepre táltos, gyepre

Úrimódi bitangsága

Lesz a vezér veszte –

Ha nem ma, hát holnap. Holnap Vízkeresztre!

HAJNALI FOHÁSZ MARATHON ALATT.

Tüzes verejték marja ki az orcánk,

Ha elbágyadna mellünk és karunk –

Evoé szent perc, dörgedelmes óra,

Mi most győzni vagy halni akarunk!

Zöld szőnyegén a marathoni gyepnek

Tizezer láb dobol ma harci dalt:

Ó adj nekik hadak hatalmas atyja

Szörnyű halált vagy harsány diadalt!

Dárdánk körül már zúg a déli szellő,

Tábori taktus nem kell ma ide,

Ma bibor vér és vörös bor bugyog fel

Hűvös lombok, hűs dombok tövibe,

Ma bibor vér és vörös bor bolondít

Tábori táncra aggot, fiatalt:

Ó adj nekik hadak hatalmas atyja

Szörnyű halált vagy harsány diadalt!

A pittymalat réztrombitája tülköl:

Halálra föl bús halhatatlanok!

Evoé hajnal! rózsás tengeredben

Száz lándzsa lángol és száz nap ragyog

Evoé szent perc, dörgedelmes óra,

Zengess serényen hangos harci dalt:

Ó adj nekik hadak hatalmas atyja

Szörnyű halált vagy harsány diadalt!

Marathon ege, teljék be ma síkod

Hulló babérral, hellén derüvel,

Tavaszi hant fogadd el barna testük

Orcáikon ha gyászos láz tüzel,

Akik bús daccal térnek nyugovóra,

Fekete föld jó mélyen eltakard –

Ó adj nekik hadak hatalmas atyja

Szörnyű halált vagy harsány diadalt!

JUHÁSZ GYULA

FILOLÓGIA.

Budapest, ez a nagy, világi dáma

Engem nem ölelt, nem csókolt soha,

Szegény diáknak nézett, aki árva,

Kihez a pénz és öröm mostoha.

Egy palotája szeretett csak engem,

A könyvek dohos, ódon csarnoka,

Melynek porától ittasult a lelkem,

Tavaszt nem láttam akkor én soha!

Míg zöldes és lilás pompában ébredt

A nagy körutak ujjongó sora

Engem rabul ejtett a félsötétes,

Mély titkokat zsongó könyvtárszoba!

Horatiust Scaliger jegyzetével

Bújtam s az óra lassan járt tova

És Lidia, Cloé fehér nevével

Betelt a könyvek nagy, komoly sora.

S mint ősöm, a Korvinák bús diákja,

A múlt ködén átködlő cimbora

Margóra róttam: Ihatnám! Hiába!

Életszomjam nem oltom el soha!

MINDÍG.

Mindíg reménytelen volt a szerelmem,

Mindíg hívtak a nagy, a kék hegyek,

Mindíg csillaghonvágy égett szivemben,

Mindíg hűtlen voltam, mindíg beteg,

Mindíg kellettek eléretlen rózsák,

Örök talányok, édes szomorúság!

Mindíg nevettek, akiket szerettem,

Mindíg nevettem, aki szeretett,

Mindíg akartam és sohase mertem,

Mindíg csak vártam én az életet,

Az élet elment, én is tovább mentem,

Mindíg daloltam és mindíg felejtettem!

NOA NOA.

Fáradt, fantasztikus és beteg zene árad,

Idegen illatok és idegen zene.

Látok égő talaj ölén nagy, szomjú fákat,

Melyeknek bús vihar áldása kellene!

Látok a végtelen meddő méhébe veszve

Fehér madarakat lebegni nesztelen,

Óriás, bíboros virágok néma kelyhe

Ujjong a nap felé, mely áll a rőt egen!

Táncolj Noa Noa, beteg vágyak virága,

Táncolj Noa Noa, asszonyok asszonya,

Hajad, mint Tahiti égő fövenye sárga

És gyilkosan forró szád véres mosolya!

Táncolj Noa Noa, táncolj be bús szívembe,

Tiporj közönyösen, táncolj Noa Noa,

Ó részeg feledés, ó gyilkoló szerencse,

Táncolj Noa Noa, asszonyok asszonya!

TONUZOBA SIRJA FELETT.

Abádi rév táján ha jártok

Tarjagos felhőrom alatt,

Mondjatok valami fohászt ott,

Hogy lenn nyugodjanak!

Ez a fohász oly mélyből jöjjön,

Mint ezer esztendő maga,

Lélekből, mely borong örökkön,

Mert leszállt csillaga!

Lélekből, amely egy velük,

Kik párosan ott alszanak,

Tonuzoba, a gőgös ük

S felesége alant.

Mert ősi hitünkért vesztek ők,

Mely öreg, mint e kehes világ,

Vén, mint őserdők, legelők,

És az örök csirák.

Abádi rév táján ha jártok,

Mondjátok el az ősi fohászt,

A fohászt, amely nem búg homályban,

Mint ódon orgonák.

A fohászt, amely lélekből buggyan,

Mely süvölt, vijjog és dadog,

Melyre Kelet taníta hajdan,

Néhai magyarok!

ATHÉNE PARTENOSZ.

Bagolyszemű, bronzvértű istenasszony

Tekinteted, mint attikai ég,

Lelked derűs, mint, ha leszáll az alkony,

Tavaszi fényben a jón partvidék.

Te vagy a bölcsek és bolygók barátja,

Ki Mentor nyájas arcát öltve fel

Nyugalmasan jársz s a tengerbarázda,

Mint édes terhét, dalolón emel.

Mikor az ifjú Telemakhosz árva,

Te bölcs igéket súgsz titkon neki

S hajóját kedvező szél lengeti.

S mikor agg Nesztor öblös szózatára

Mély csönd felel, te mosolyogva látod

Az új időket és az új világot!

MAJA.

A szürke semmit láttam egyszer én már,

A szürke semmit, mely mindennek atyja,

Azóta nincs szememben büszke fény már

És nincs szívemben a remény malasztja!

Ó szürke semmi szürke tengere,

Melyen világunk bús gályája horpad,

Ó tekintetünk üveges ege,

Melyen kiégő bolygók haldokolnak!

Merev mindenség és meddő mennyország

Ringasd csak süppedő lelkek hajóját,

A vitorlát, az ágyút, a harangot:

Nincs itt megállás, szakadók a partok,

Csak tenger, sós, keserves és unalmas,

Csak ember, kinek az örvény irgalmas!

KÖNYVTÁR.

Lenn színes és kacér köntösbe bújva

Gáláns regények és pikáns novellák,

Ledér kaland, szívek szerelmi búja,

Boccaccio és Schnitzler némán nevet ránk.

A másik polcon díszes költemények,

Arany szegéllyel és fehér selyemben,

Bánatos álmok és édes remények,

Álmok, melyek régen megcsaltak engem!

Fönn barna, szürke és vastag kötetben

Kant, Spencer, Nietzsche vár hiába engem,

Igazság? Csak az élet az igaz!

Nincs itten bölcseség és nincs vigasz!

A kályhában a szén gyönyörrel ég,

S én olvasom Hamlet történetét.

NAPOS TÁJAK.

– Tömörkény Istvánnak. –

Napos tájak… csöndes öreg tanyák,

Bús szikesek, szürkéllő füzesek,

Ó elhagyott, magányos földanyánk

Be napos vagy s én oly borús, beteg.

Be jó is volna rádborulni némán,

Mint nyári fényben fölleges, sötét árny

S pihenni rajtad, termő televény.

Napos tájak… tőletek jöttem én!

Jó magyarok a földön és vizen,

Parasztok, csöndesen, magányosan,

Kik éltek csak s nem érti senkisem,

E dús anya oly búsan mért fogan?

Be jó is volna tihozzátok állni,

Valami nagy, új aratásra várni.

Míg ápol a föld s altat feketén…

Bús magyarok… tőletek jöttem én!

MERCUTIO DALA.

Ezüst Diána most búvik pirulva

És Romeo most csókol, most szeret.

Nyájas Diána, szerelem barátja,

Szomorú szűz, vigan köszöntelek!

Mi a tavaszi éjszakába járunk,

Társunk a szél, a bánat és a felleg,

Míg a fehér, a boldog nyoszolyában

A Romeók szeretnek!

Mi testvérei a bús éjszakának

Várjuk a hajnalt, mely reánk nevet,

És kótyagosak vagyunk a gyönyörtől,

Hogy valaki most csókol, most szeret.

Mi mások boldog csókjától pirulva

Elbúvunk szerényen, mint kósza gyermek.

Sebaj, a fehér, boldog nyoszolyában

A Romeók szeretnek!

Montagu háza és Capulet háza

Feketén, komoran reánk mered,

Csak gyászoljatok ti fekete házak,

Az éjszaka szép s Romeo szeret;

Ó szűz Diana, örökké virrasztó,

Neked a szíved sohasem reped meg,

De az enyém titokban úgy sajog, míg

A Romeók szeretnek!

NOCTURNUS.

Beteg hattyú fürdik fekete tóban.

A szürke fűzfán őszi szél dalol.

A kormos, ólmos ég alkonyodóban,

A tél rebbenti szárnyát valahol.

A kisírt szemű nap lenyugodóban,

A szürke fűzfán őszi szél dalol,

Beteg hattyú fürdik fekete tóban.

Alkony és este búcsucsókba forr.

Beteg hattyú most készül elpihenni,

A fáradt tájon vár az árva csend,

Az esti szélben tar fűz árnya leng.

Beteg hattyú most próbál énekelni.

A táj halott. Megborzong szép nyaka

És átöleli a mély éjszaka!

GÁLYARABOK.

A tenger oly csodás,

Kezünk bilincsbe verve,

Üdvözlégy álmodás

És vágyak végtelenje!

A tenger hatalom.

Mi meg rabok a mélyben,

Üdvözlégy irgalom,

Mely nem hagysz veszni mégsem!

A tenger gyönyörű,

Bár életünk vak itt lenn,

Üdvözlégy szín, derű,

Te ragyogó Napisten!

A tenger a hazánk,

Bár fogva tart a gálya,

De veri bús falát

A végtelen dagálya!

Vihar a riadónk,

Reményeink a fecskék,

Álmodók, lázadók,

Köszöntünk, végtelenség!

AZ ÁLMOK GONDOLÁJÁN.

Ma Velencébe szállok gondolámon,

Melynek bordája gyász és vitorlája álom.

Ma Velencébe szállok szomorú gondolámon.

Keresek egy zugot, hol nász volt régen,

Az én arámé, de nem, nem énvelem,

Keresek egy zugot, hol gyászos nász volt régen.

Eltörött hegedűk nászdala, halljad csak,

Elhantolt hangok, ó be ujjonganak,

Hegedűk gyászdala, nászdala, halljad csak!

Csók csattant el a bús multakba, távol,

Ez a csók, ez a csók be szomorú mámor,

Csók csattant el egyszer, bús multakba távol.

Ez a csók az én szívemet csókolja,

Más kapta, de én érzem ujjongva,

Ez a csók örökké szívemet csókolja!

A HAMELNI BŰBÁJOS.

Ismeritek őt, az égőszemű

A lengőhajú, rubinajku embert?

Bársonypalástja a szélbe repül

És odatart, hová még senki sem mert!

Ismeritek őt? Van egy fuvolája,

A hangja ezüst, a dala csoda

És mennek, törtetnek utána, utána,

És megy a bűbájos s nem áll meg soha!

Ifjú legények, övék az élet

És övék a lány, kinek arca rózsa,

A fuvolásnak útjára térnek,

Felednek lányt és kacagnak a sorsra.

Mert csalja őket a fuvolanóta

És vonja őket a zengő csoda,

Csak mennek, törtetnek összefonódva

És megy a bűbájos s nem áll meg soha!

Merre sietsz? Ó nem kérdezik ők,

A csodanótát aki meghallotta,

Földi dal már nem bűvölheti őt,

Ó nincs e tájon sehol olyan nóta!

Csak mennek, törtetnek a hangra lesve

És egyszer a dal, a bűbájos, oda.

Fekete hinárra leszállott az este,

Daluk és napjuk nem lesz több soha!

SZABAD HAJÓK…

Szabad hajók a távol óceánon,

Köszöntelek, boldog, szabad hajók,

A ti világotok az én világom,

De én most rab vagyok, most rab vagyok!

Tisza vizének egyhangú magányán

A révben ringom, bordám oly beteg.

Ti a titokzatos távolba jártok

És én nem mehetek!

Szabad hajók, mi büszke gyönyörűség

Szelni a gyöngyös, tajtékos habot,

Ó, tenger: végtelen, boldog mezőség,

Vágyak, kalandok, gályák, viharok!

Piros vitorlát tárni új szeleknek,

Táncolni hullámok tornyos hegyén –

És én e csöndben, révben vesztegeljek,

Árván révedjek én?

Szabad hajók a vihar éjszakáján,

Mikor szent Elmó lilás tüze ég,

A tenger és ég harsogó határán,

Mikor villámok ujjongnak: elég!

Be irigyellek, szép halált halók ti, –

Engem hazám bús réve ittmaraszt.

Jég és hinár között, beteg közönnyel

Várok egy új tavaszt!

ELLSLER FANNY CIPELLŐJE.

A múzeumnak egy bús szögletében,

Száz tisztes régiség kíséretében,

Kissé fakón és kissé összetörve

Pihen szépen, csöndesen

Ellsler Fanny selyem cipellője.

Vén múzeumban elmélázva járok,

Künn nyílnak már az orgonavirágok.

Orgonavirág, mivé leszel őszre?

Pihen búsan, porosan

Ellsler Fanny selyem cipellője.

Egy dalt idéz a lelkem mámorosan,

Szívem egy tűnt tánc ütemére dobban –

Hej, az a tánc! még részeg vagyok tőle,

Pihen szépen, csöndesen

Ellsler Fanny selyem cipellője.

MIKLÓS JUTKA

ÁLOMLÁTÁSOK ÉJÉN.

Éj. Fekszem, alszom, álmodom.

Egy ördög forgatag

Kánkánozik be az ablakomon.

Bakugrásokkal körülszökellnek, cigánykerekeznek

Zsoltáros ütemekre

Kocsmanótákat énekelnek.

Huhogó lángok sárga taraja

Lobog rőt üstökén.

Nyoszolyám mellett megállott a sátán.

Int. Csönd. Hajol felém.

Ujjával bűvös kört kanyarít a szememre:

“Láss meg minden nyomorúságot.”

Átkozott ökle szívemre dobban:

“Érezd mindenek fájdalmát, gyászát”.

Bűvös póklábat dug a fülembe:

“Hallj minden sóhajt, hörgést és átkot,

Fogcsikorgatást, nyögést, sírámot.”

Denevér-szárnyat terít ajkamra:

“Dermedjen jéggé, ha csókra rándul.”

Tűzvesszejével kezemre suhint:

“Mindent megfogni, elérni vágyjon,

S amihez ér, még a sárarany is

Semmivé váljon, nyirkos röggé málljon.”

Agyamat kígyó kettős nyelve éri:

“Zokogó dalok sikongjanak benne.”

Nyelvemet bénítja kéklángos ujja:

“Dadogjon, soha el ne énekelje.”

Nyakamon hideg penge bizsereg:

“Hajolni ne tudjon, de mindig törjön.”

Bokámat rándítja, ficamítja:

“Botoljon lába minden göröngyön

Soha meg ne álljon. Ragadjon sárba

Tüske, ág, bozót vérezze, gyötörje

Sárosan, véresen törjön előre.”

Fölnyerítnek, vijjognak, hahotáznak

Lóláb dübög. Bomlottan elpolkáznak

Kitáncolnak az ablakomon.

Vigan elporzanak a holdsütött tarlón.

Éj. Megátkozva, gúzsba kötve

Lihegek. Alszom. Álmodom.

A SZÍVEM.

A szívem egy nagy vörös palást.

Meleg, vörös palást a szívem.

S az éhezőkre, rongyosokra

Vörös palástom ráterítem.

És ráterítem minden búsra

Aki csak sír-rí a világon.

Minden bajra és minden jajra

Az én vonagló, bibor palástom.

S nem a síró lészen derűssé.

S nem melegszik, ki didereg.

Az én piros, meleg palástom

Lesz hidegebb és könnyesebb.

BESZÉLGETÉS ÉNNEL.

Első Én:

“Jövő asszonya, korhadt oszlop rázó,

Lélek-bilincs tördelő, fényt hozó,

Tagadás gőgös szelleme vagyok.”

Második Én:

- Ó jaj, remeg a lelked.

Első Én:

“Keresem az igazság-gyöngyöket

Tenger fenekén és szirtek fokán.

El nem csüggedek, el nem fáradok.”

Második Én:

Már fáradtan születtél.

Első Én:

“Hangom riadó tárogató hangja,

Ébredő lelkek konduló harangja,

Pusztító vihar ujjongó szele.”

Második Én:

- Egy halk sóhaj a lelked.

Első Én:

“Látom az útat Kánaán földjére,

Hívok, dalolok, akarok, sírok

S mind seregestől jönnek utánam.”

Második Én:

- Judeai vagy. Leány. És poéta.

IBSEN, ÉN FÁZOM.

Klasszikus derű, szállj rám.

Nyugodt, bölcs mosolygások.

Élet kiélvezése,

Perc meglopott varázsa, –

Klasszikus derű, szállj rám.

Hellén vígság, fürössz meg

Mámorod záporában.

Gondatlan kacagásban

Hellén vígság, fürössz meg.

Északi óriások

Nagy, zúzmarás szakállal!

Megdermesztettek engem

Északi óriások.

Pogány dél, segíts nékem

Fölmelegedni újra.

Forró, ledér kacajjal

Pogány dél, segíts nékem.

CSÖNDES SIKÁTOROKBAN.

Beh’ jó villanyfényes utakról

Néha megszökni, el-eltűnni.

Beh’ jó néha magányos és sötét

Csöndes sikátorokba lekerülni.

A fej, a büszkén hátraszegett

Hadd bukjon fáradtan előre.

A szem, a magasba néző

Hadd meredjen az ucca kövére.

A ruganyosan, hetykén lépő lábak

Hadd vánszorogjanak tétován.

Hadd vonszolják a fáradt testet

Csöndes, holt sikátorok során.

Hadd olvadjon a gúnyos, fölényes

Fölbiggyesztett ajkaknak széle

Egy vonagló, megtépett, fáradt,

Gyáva és tétova remegésbe.

Míg jön újra egy fényes ucca,

Villany, emberek, kacaj, lárma.

Kihúzott derék, ruganyos léptek

S büszkén mosolygó, piros lárva.

ANYÁM SZERESS ENGEM.

Minden gyermeked közt

A leggyengébb vagyok,

A leggyávább vagyok,

Legszomorúbb vagyok –

Anyám, szeress engem.

Minden gyermeked közt

A legjobban szeress.

Meleg két karodból

Soha el ne eressz –

Anyám, szeress engem.

Az én lelkem könnyes,

Az én karom gyenge.

Nem – én nem vagyok az

Életre teremtve –

Anyám, szeress engem.

HALKAN.

Nem rohanni, taszigálni –

Csak megállni, állni, várni.

Nem nagyokat kurjantani –

Csak úgy egyet sóhajtani

Halkan.

Nem törtetni, nem röpülni –

Egy jávor alá ledülni.

Neszelni levélpergésre,

Szerelmes őzrigyetésre

Halkan, halkan.

S egy rezzenés, egy nesz nélkül,

Egy vágy nélkül, emlék nélkül.

Mint ama nagy Gautáma

Átaludni a halálba,

Halkan, halkan, halkan.

NIRVÁNA.

Hogy áhitom néha a szabadulást

Robogástul, hamletkedéstől, gondtul.

Hogy vágyom az idők sodrán kívül állni,

Téren, időn, élethatárokon túl.

Hogy sírom bele fenyegetve, kérve,

Az éjszakába s a napsugarakba:

“Örök lehellő, aki kileheltél,

- Lélegzetedet – szívj vissza magadba.”

KÖD A KŐRÖSÖN.

Súlyos opál-tömegek zuhognak.

Tömörül a köd a Kőrös fölött,

A víz nem csillog, lomhán kanyarog,

Ütött-kopott, megrokkant házsorok.

Kis román templom gótba ojtott tornya.

Épülő házak. Ázott gipsz-cikornya.

Csatakos uccák, sáros emberek

Éhes és suta, buta verebek.

S egy párás ablaküveg mögött

Én.

Száll, száll a köd.

Gigászi, szürke ecset.

Egy vonás – és eltünt a gót torony.

Egy vonás – és eltünt a rokkant házsor,

Egy vonás – és eltünt a lucskos ucca

Egy vonás – és eltünt a Kőrös martja,

Egy vonás – és eltünt a jeges ár,

S a folyó opálba mártott ecset

Itt áll az ablakom előtt.

Nincs más csak ő.

S egy párás ablaküveg mögött

Én.

Nincs más: én és a köd.

Semmit se látok s a végtelent sejtem.

Nincs határ, cél vég – a tért uralom.

A világ végén, a Kaf hegyen ülök

És lábaim az ürbe lógatom.

Ez a Nihil. Az áldott, áhított

Az egyetlen, a legfőbb jó: a semmi.

Ó üdvök üdve: a nagy semmiben

Láblógató kicsi semminek lenni.

Nincs piszok, sár, verejték (kedves semmi!)

Nincs tülekedés, nyomor (édes semmi!)

Keresztelő, temetés (drága semmi!)

Üres zseb, tele fej (bűbájos semmi)

Céltalan célok. Semmi, semmi, semmi.

Hozsanna néked szürke ködecset,

Órjás letörlő! Hallelúja – zengem.

S most még egy lépést, most még egy vonást,

Ó áldott ecset, most törölj el engem.

Szél. A köd meginog s fölszakad.

A víz szennyesen, lomhán kanyarog

Ütött-kopott, tépázott házsorok.

Kis román templom gótba ojtott tornya.

Épülő házak. Gerenda-vázak,

Sok fintor-képű, ázott gipsz cikornya.

Csatakos uccák, sáros verebek.

Loholó, suta, éhes emberek.

S egy párás ablaküveg mögött

Én lehúnyom a szemem s fölnyögök.

KÉT PORTRAIT.

I.

A TESTEMÉ.

Homlokom, vállam bronzos keretbe

Foglalja sátoros hajam.

Mintha távoli ajkak felé hajolna

Ivellik előre barna nyakam.

Keskenyvágású, mámoros, könnyes

Szemem a knidoszi Vénus szeme.

És mintha mélyén

Holdatlan, fekete éjszakáknak,

Csillagtalan, felleges éjszakáknak

Minden bolygó árnya feketéllene.

Arcomon izzik pirja a vérnek

(Az ég pereme ha erdők égnek.)

Az ajkam egy vonagló vörös kigyó.

II.

A LELKEMÉ.

Merev, együgyű vonalak,

Aranyos, bizánci alap.

Kezemben egyenes szárú

Csukott kelyhű liliom remeg.

Tágranyíltan, gyerekesen kérdőn

Néznek reá a

Bizánci madonna-szemek.

Merev redőjű, fehér köntös

Rejt minden lendülő vonalat.

És nyakam fáradt, lassú vonalba hajlik

Egy láthatatlan suly alatt.

Ajkam álmodó gyermek nedves ajka.

*

Egymással szemben, az ágyam fölött

Függ ez a két kép.

Álmatlan éjszakákon

Két hűséges virrasztó társam.

Tág, ámuló szemekkel

Meredünk egymásra mi hárman.

KÜLDENEK A CIPRUSOK.

Fekete ciprusok bólogatnak

Fehér obeliszkek fölött,

Élettel teljes, szirombontó éjjel.

Nyár

Jövök a sírhantok között.

Kanyargó, gyepes, gyomos, dudvás ösvény.

Be a város felé vezet.

Távol a város pihegő, nagy teste

Ég.

Fölötte fénypára remeg.

Fekete ciprusok bólogatnak

Fehér obeliszkek fölött.

Fekete ciprusok küldenek engem:

“Menj.

Itt árnyak járnak s a csend örök.”

“Neked nem árny kell. Neked nem kell béke.

Téged a fény vár és a harc.

Téged a küzdés eljegyzett magának.

Vár.

Ciprusok alján mit akarsz?”

Távol a város pihegő nagy teste.

Fölötte fénypára remeg.

Fekete ciprusok küldenek engem.

Éj.

S én botorkálva megyek.

SZAHARAI ÉJJEL.

Forró, lihegő szaharai éjjel.

Sphinx-lelkem alszik.

A gúlák felől

Sakálok nyújtott üvöltése hallszik.

Álmodom, hogy az izzó homokon

Egy ember vánszorog.

Nagymessziről jő.

Homlokáról vér és verejték csorog.

Megáll előttem a sívó homokba’:

Téged kerestelek.

Álmaim hideg, bús, hallgatag szobra

Hát rád találtam. Hát fölleltelek.

A te két mély, titokzatos szemed

Idebűvölt a távolokon át.

Öleld magadhoz

Sivatagok csókszomjas vándorát.

Sakálüvöltés. Ébren pihegek

A Szaharai éjben.

S nem tudom, átöleltem-é?

Vagy tigriskarmaimmal széjjeltéptem?

GYÁSZ.

Tízen indultunk útadra, Élet:

Tíz fölemelt fő. Tíz ifjú igéret.

Egy elbukott. Ó jaj, egy elesett.

Merev kezéből kihullt az ecset.

Összébb szorultunk dideregve mi

Fájdalmak dacos, szürke gyermeki.

S most újra egy. Ki elbukott örökre,

Ki holtradermedten lehullt a rögre.

S összébb szorulunk dideregve újra,

Riadt madárseregként összebújva.

Ó hogy vonaglik, lüktet, ég a seb,

Eggyel kevesebb. Eggyel kevesebb.

URAM, MIÉRT?

Hála néked Uram, hogy nőnek

nem teremtettél. (Ó-héber ima.)

Uram! Mért teremtettél nőnek?

Ezer kétellyel kűzködőnek.

Erős lélekkel, gyenge testtel,

Vállamra rótt súlyos kereszttel.

Erőtlen, gyáván, dideregve

Bábeli zűrzavarba vetve

Ahol könyök könyököt ér,

S a vad jelszó: kenyér! kenyér!

Uram! Mért teremtettél nőnek?

Minden reggel szárnyaim nőnek

S alkonyra letöri az élet.

Uram, perbe szállok tevéled!

Mért adtál elpiruló arcot?

Lehet így megküzdeni harcot?

Miért adtál mimóza-lelket

Mely egy lehelettől megreszket?

Miért küldtél hófehér mezbe,

Vad, lőporfüstös ütközetbe?

Lehet itt fehéren maradni?

És győzni? Diadalt aratni?

Vae victis. Jaj a legyőzöttnek!

- Uram! Mért teremtettél nőnek?

BŰBÁJOSOK ÉJE.

Hét bűbájos szent-György éjjel

Keresztútra ballagott.

Át ugaron, holt tanyákon

Régen szántott barázdákon

Nádon-éren, bokron-árkon

Lépkedett, lopakodott

Hét bűbájos atyafi.

Markuk, hónuk telefogva

Csodaírral, varázsfűvel

Síppal, dobbal, nádi hegedűvel.

Keresztútra el-kiértek,

Máglyatüzet hevenyésztek,

Vert rézüstöt rája tettek,

Abban bájitalt kevertek;

Tűz ropogott, üst rotyogott.

Körbe álltak. Táncot jártak

Körbe-körbe. S énekeltek.

(Bűbájosak dala:)

Vess az üstbe agyvelőt,

Csorgass bele friss, piros vért,

Hollófürtöt, aggszakállt,

Dobálj bele marokszámra,

Közé irigy epe zöldjét,

Merész, ruganyos inakat,

Ifjú arcok piros gőgjét.

Rotyogjon a bájital.

Az Ifjúság itala.

(Víg Pán-síp sikongat.)

Mi vagyunk a hét bűbájos,

Mind a heten ifjak vagyunk,

Mind a heten bátrak vagyunk,

Szentek és bolondok vagyunk,

Ifjak és erősek vagyunk.

(Kürtök harsonáznak.)

Jaj nekünk, ha megvénülünk,

Ha elülünk, ha kidülünk,

Ha kihülünk, kimerülünk.

(Köd-tülkök tutulnak.)

Ifjak akarunk maradni.

Mindíg merni és akarni,

Mindent merni és akarni,

Forrj, főjj, rotyogj, bájital,

Szent Ifjúság itala.

(Síp, dob hahotázik.)

Hét bűbájos szent-György éjjel

Keresztúton irgett-forgott.

(Vén ég dörgött, vén föld morgott.)

Nagyfennszóval dalolgattak

Bájitalos serlegekből

Magabízón, örökifjan

Varázsitalt hajtogattak,

Iszogatott, dalolgatott.

Eggyet-eggyet kurjantgatott

Égdörgés közt, földmorgás közt,

Éjfélkor a keresztúton

Hét bűbájos atyafi.

–&–

[1] E tanulmány már készen volt, amikor Juhász Gyula riposztozott a Független Magyarország hasábjain ezekre a támadásokra. A saját felelősségére tette, de a társaság tudja, hogy a megtámadottnak joga, sőt kötelessége a védekezés. Magunkévá tettük.

[2] Ezt és a lira fejezetet vesd össze dr. Solymossy Sándornak az “Etnográfia” 1906. évi folyamában megjelent “A lira és epika eredetéről” írott tanulmányával.

Table of Contents

Címlap

SZÁMADÁS.

I. RÉSZ.

II. RÉSZ.

ADY ENDRE

OND VEZÉR UNOKÁJA.

A KÖNNYEK HASZNA.

KÜLDÖM A FRIGY-LÁDÁT.

ÁLMODIK A NYOMOR.

PROLETÁR FIÚ VERSE.

ÚJ VITÉZI ÉNEK.

A HÁGÁR OLTÁRA.

A VÉGTELEN SZERELME.

KÉT SZENT VITORLÁS.

MILÁNÓ DÓMJA ELŐTT.

KATÓ A MISÉN.

CATULLUS KÖLTŐ HALÁLA.

BUDAPEST ÉJSZAKÁJA SZÓL.

A HALÁL PITVARÁBAN.

A SZIVÁRVÁNY HALÁLA.

BABITS MIHÁLY.

IN HORATIUM.

ÓDA A BŰNHÖZ.

HIMNUSZ ÍRISHEZ.

PARIS.

RECANATI.

STRÓFÁK A WARTBURGI DALNOKVERSENYBŐL

A TEMPLOM RÖPÜL!

KÚTBAN.

APRÓSÁGOK.

I. LUNA.

II. HESPERUS.

SZŐLLŐHEGY TÉLEN.

A VILÁGOSSÁG UDVARA.

EMLÉKSOROK EGY RÉGI PÉCSI USZODÁRA.

1.

2.

3.

NÉVJEGYEMRE.

BALÁZS BÉLA.

AJÁNLÁS.

A KERT ÉS AZ ASSZONY.

GAEANAK FOGLAK HÍVNI.

TALÁLKOZÁS.

TAVI NOKTURNO.

ÉVA NOKTURNÓJA.

TAVASZI ISTENTISZTELET.

KÉT ESTI DAL.

I.

II.

KILENCET ÜTÖTT AZ ÓRA.

ÚTILAPÚ A TALPAMON.

A NAGY HARANGJÁTÉK.

TI.

LEHETETT VOLNA.

ŐSZ.

HAZA AZ ANYÁMHOZ.

DUTKA ÁKOS.

BONTJÁK A HÁZUNK.

A FIUNK.

KRISZTUS ÁLMA.

DALOL AZ UTCA.

A VÖRÖS TÁLTOS.

A TORNYOK IMÁJA.

A FÖLD.

A SZÉN.

SALÓME ÉJE.

HAJÓK HA TALÁLKOZNAK.

A KRIPTA.

HULLEI PARTOKON.

KINCSÁSÓK.

VIRÁGZÁS.

HAMU.

EMŐD TAMÁS.

HERIBALD.

A BEREK ERDŐ.

A NÉMA VONAT.

NYOLC KISASSZONY.

SZILVESZTER.

JÖNNEK A LÁNYOK.

HOTEL DE DIEU.

BÓLYAI.

A MAGYAR ITÉLET.

FALSTAFF HALÁLA.

PIERROT.

JÁVORKA NÓTÁJA.

HAJNALI FOHÁSZ MARATHON ALATT.

JUHÁSZ GYULA

FILOLÓGIA.

MINDÍG.

NOA NOA.

TONUZOBA SIRJA FELETT.

ATHÉNE PARTENOSZ.

MAJA.

KÖNYVTÁR.

NAPOS TÁJAK.

MERCUTIO DALA.

NOCTURNUS.

GÁLYARABOK.

AZ ÁLMOK GONDOLÁJÁN.

A HAMELNI BŰBÁJOS.

SZABAD HAJÓK…

ELLSLER FANNY CIPELLŐJE.

MIKLÓS JUTKA

ÁLOMLÁTÁSOK ÉJÉN.

A SZÍVEM.

BESZÉLGETÉS ÉNNEL.

IBSEN, ÉN FÁZOM.

CSÖNDES SIKÁTOROKBAN.

ANYÁM SZERESS ENGEM.

HALKAN.

NIRVÁNA.

KÖD A KŐRÖSÖN.

KÉT PORTRAIT.

I. A TESTEMÉ.

II. A LELKEMÉ.

KÜLDENEK A CIPRUSOK.

SZAHARAI ÉJJEL.

GYÁSZ.

URAM, MIÉRT?

BŰBÁJOSOK ÉJE.

Jegyzetek