A DEBRECENI TISZA ISTVÁN TUDOMÁNYOS TÁRSASÁG I. OSZTÁLYÁNAK KIADVÁNYAI
VIII. KÖTET, 3. FÜZET
SZERKESZTI
SZÁDECZKY-KARDOSS TIBOR 
egyetemi ny. r. tanár, osztálytitkár

ACTA CLASSIS I. SOCIETATIS SCIENTIARUM
DEBRECINENSIS DE STEPHANO TISZA NOMINATAE
VOL. VIII. FASC. 3.

FAZEKAS MIHÁLY 
A ROKOKÓ KÖLTŐ

Írta Kovács Máté

Bemutatta a Debreceni Tisza István Tudományos Társaság 
I. osztályának 1939. november 22-én tartott ülésén

Debrecen, 1940.

Főbizományos: Stúdium Könyvkiadó R.T.
Budapest, IV., Kecskeméti-utca 8.

TARTALOM
I.
Az érdeklődés kereszttüzében.
II.
Lelki alkata
III.
Élményvilága.
IV.
Művészi képzelete.
V. 
Megformáló művészete.
VI.
Ízlésirányai.
VII.
Költészete irodalmi közvéleményünkben.
VIII.
FONTOSABB IRODALOM.

I. Az érdeklődés kereszttüzében.
A mai magyar szellemi élet egyik jellemző jelensége, hogy a multszázadeleji egyetemes megújhodásunk nagy alakjai, főként Berzsenyi és Kölcsey, Csokonai és Fazekas, Széchenyi és Vörösmarty egyre jobban közérdeklődésünk kereszttüzébe kerülnek. Mintha csak az örök magyar szellemiség és európai korszerűség manapság újból esedékes szintézisének vívódó lelkű tudatosítói e hajdani útkeresőkben igyekeznének meglátni mai sorskérdéseink megoldásához az útbaigazítást és hitfakasztó önigazolást. És mintha a magyar szellem- és ízléstörténet búvárai is e lázasan vajúdó kor sokrétű életérzésében, magabízó életlendületében, egymásratorlódó irodalmi ízlésrétegződéseiben akarnák megragadni és szemtől-szembe szemlélni a magyar lelkület rejtett titkait, a magyar művészi lelki alkat legbensőbb lényegét és a mindenkori európai szellemi áramlatokkal szemben tanúsított magatartásának beszédes mozzanatait.
Csak természetes, hogy költőink és tudósaink egyre szélesedő, egyre mélyebbre ásó együttes érdeklődése e multszázadi megújhodás hagyományos értékelését érezhetően megmásítja, sőt nem egy helyen gyökeresen át is alakítja. Az az egyoldalú szemlélet, amely e korszak nagyjaiban elsősorban csak a századközépi páratlan magyar kibontakozás útegyengető előfutárait értékelte, immár erősen meghalványult, mivel az egyéni önértékeket felszínre búvárló vizsgálódás sorra kiderítette, hogy e nagy “előfutárok” nemcsak történeti előkészítő szerepükben jelentősek, hanem önmagukban is külön-külön egészek, egy-egy európai szellemi áramlat és irodalmi ízlésirány magyar árnyalatának érdekes és értékes delelői, önértékű kiteljesítői voltak. A történeti kegyeletnél jóval nagyobb megtartó és megelevenítő erőt is biztosít számukra az a felismerés, hogy bennük a magyar polgári-népi rokokó, deákos empire, vagy egyéni romantika egy-egy jellegzetes magyar változatát, betetőzését szemlélhetjük.
Az örök magyarság és korszerű európaiság újból esedékes szintézisének és a hozzá felbúvárlandó tömény magyar lényegnek a kérdése veti felszínre Fazekas Mihály ízlés- és szellemtörténeti szempontok szerint való tanulmányozásának a szükségességét is. A mindig népszerű Lúdas Matyi mai nagy sorskérdéseinkkel kapcsolatban ugyan magában véve is megint szembetűnően időszerűvé vált, de ezúttal költőjében nemcsak a hagyományos egyoldalúsággal elkönyvelt népi szószólót, hanem a költői hagyatéka egészéből kibontakozó tősgyökeresen magyar, de egyben ízig-vérig európai egész embert és egész költőt igyekszünk meglátni és megmutatni.
Fazekas Mihály eleddig ugyanis csaknem kizárólag úgy élt irodalmi közvéleményünkben, mint a Lúdas Matyi hírneves költője és az első rendszeres Magyar Fűvészkönyv egyik tudós szerzője. Vagyis irodalmi köztudatunk, bár legjobb alkotásai alapján, mégis egyoldalúan leginkább a népies-reális ízlésirány egyik előfutárát és a magyarnyelvű tudományosság egyik előkészítőjét méltányolta benne, s még csak futólag is alig vett tudomást arról a kora szellemi áramlatait és ízléstörekvéseit érdekesen tükröző jellegzetes költői egyéniségről, amely hagyatékából a maga igazi teljességében bontakozik elénk. Pedig kisebb költeményei igen érdekes emberi és művészi lelkület titkait zárják magukba, és egészen új megvilágításba helyezik magát a költő főművét is.
Csakhogy a Lúdas Matyi népies előfutárnak elkönyvelt írója és az Aprótseprőségek alig ismert, vagy félreismert rokokó költője között – legalább is látszatra – az életérzés és művészi látás, az alkotó képzelet és nyelvi kifejezés tekintetében olyan mélyreható ellentétek mutatkoznak, hogy áthidalásuk szinte a lehetetlenséggel határos. És ha már költészete rokokó és népies-reális kétarcúságát sem könnyű összeegyeztetni: egyazon lelkület művészi kifejeződésének tekinteni, még inkább fokozódik feladatunk nehézsége, ha a behatóbb vizsgálódás deákos-empire és szentimentális-preromantikus ízlésmozzanatait is kibogozza. Mivel pedig ezek az Aprótseprőségek mind a beléjük zárt tiszta esztétikai értékek tekintetében, mind pedig a magyar irodalmi ízlés alakulása szempontjából jóval értékesebbek annál, mint ahogy azokat irodalmi közvéleményünk eddig értékelte, s költőnk igazi arculatának a megrajzolásában két közismert műve mellett elengedhetetlenül figyelembe veendők: önként felmerült előttünk az a kérdés, vajjon megállhat-e továbbra is az a szemlélet, amit irodalmi köztudatunk róla kialakított, és ha nem, akkor melyek emberi és művészi egyéniségének valódi jellemvonásai, mivel magyarázhatók és milyen összefüggéseket mutatnak lelkülete és költészete szembetűnő ízlésbeli ellentmondásai?
Ahhoz azonban, hogy e kérdések szövevényére megnyugtató feleletet adhassunk, s ezzel egyénisége és költészete legbensőbb lényegét megvilágíthassuk: behatóan meg kell vizsgálnunk költőnk lelki alkatának és élményvilágának beszédes sajátságait, alkotó képzeletének és megformáló művészetének bizalmas vallomásait. Ki kell bogoznunk ízlésrétegződései és ízlésbeli kevertsége rejtélyeit, és rá kell mutatnunk arra a fogadtatásra is, amellyel költészete irodalmi közvéleményünkben eddig találkozott, hogy nyomon követhessük köztudatunk egyoldalú szemléletének a kialakulását is. E szellem- és ízléstörténeti elemzés azonban nemcsak azzal kecsegtet, hogy igazabbá és teljesebbé teszi költőnkről kialakult szemléletünket, hanem ezen túlmenően azzal is, hogy a feltáruló mozzanatok egyben itt-ott rávillantanak a magyar művészi lelkület és az európai szellemi áramlatok eggyélényegülésének, termékeny egymásrahatásának érdekes összefüggéseire is.

II. Lelki alkata
1. IDILLI ÉLETÉRZÉSE. Hogy Fazekas Mihály költészetét a maga igazi mivoltában szemlélhessük, ahhoz mindenekelőtt minél mélyebben bele kell világítanunk annak a lelki alkatnak a titkaiba, amely magát e költeményekben megörökítette. E lelkület alaplényegének a megközelítése azonban felette nehéz, mivel a reánk maradt adatokból élettörténetének és egyéniségének csak legfőbb mozzanatai és fordulatai villannak elénk. De azokat sem bizalmas vallomásokból, hanem jórészt hivatalos feljegyzések és tudósítások szűkszavú általánosságaiból ismerjük. A külvilág kíváncsi tekintete előtt szemérmesen becsukódó lelkületébe tehát csak úgy nyerhetünk mélyebb betekintést, ha élete nagy fordulatának, döntő válságának árulkodó résein kukkanthatunk be, és ha sikerül megpillantanunk e nagy fordulat mozgató rugóit, életérzése feszítő erőit.
Egész emberi és művészi egyéniségére legjobban rávilágít annak a belső vajúdásnak a kimenetele, amely 30 éves korában, felfelé ívelő katonai pályafutása derekán arra késztette, hogy “mint nyugalomra lépett Cs. K. Felhadnagy” megváljon a hadseregtől. Attól az életformától, amely után pedig 14 évvel azelőtt a bontakozó fiatal lélek önmagát kereső lázas nyugtalanságával annyira sóvárgott, de amelyből fiatalkori belső viharzásai elültével, igazi életérzése tudatosulásával teljesen kiábrándult.
Művei is, emberi magatartása is félreérthetetlenül tanúsítják, hogy élete e sorsdöntő fordulata nem pillanatnyi szeszély vagy felindulás következménye, hanem mindennapi életformája és alapvető idilli életérzése ellentétének feloldása volt. Emberi megérlelődése és a felvilágosult rokokó világszemléletének magábaszívása után ugyanis láthatóan nyomban szembefeszül egymással életérzése és életformája gyötrő kettőssége. Már egyik legkorábbi versében kibuggyan idilli életvágya, de ekkor még elaltatja az önmagát fékentartó higgadt mérlegelés józan belátása:
Én is, ha magyar nem volnék,
        Érte nevem letenném,
Vagy halnék vagy megbomolnék,
        De Ruszándát elvenném.
.....................................
Oláhszűrt vennék magamra,
        Kérges botskort kötöznék,
Fejszét vennék a vállamra,
        S a hegyekbe költöznék.
Ha kimennék a juhokkal,
        Ruszándát is kitsalnám,
Talpig megraknám tsókokkal,
        Örömömben felfalnám. –
Vess véget hazai hűség
        E lágy gondolatoknak,
A puhának gyönyörűség,
        Pálma kell a bajnoknak.
                    (Ruszánda, a moldva szép.)
E belső mérkőzés kimenetele azonban eleve alig lehetett kétséges. Eleinte még csak a felvilágosult művelt ember emelkedett magatartásával tüntetett megúnt életformája ellen, mint pl. abban a sokat idézett jellemző jelenetben, amikor a rajnamenti francia háborúk folyamán az egyik kisvárosban a zsákmányolásra kijelölt időt azzal tölti, hogy a védelmébe vett francia család könyvtárában olvasgat. Idővel azonban mind fájóbbá és tudatosabbá mélyül lelki kettéosztottsága. Egyre égetőbbé válik a belső egyensúly helyreállításának és a sóvárgott idilli életforma megvalósításának szüksége.
Óh kedves élet legsanyarúbb neme!
Ugyan mi szükség volna reád, ha hogy
        Az ember e jó kis világot
                S benne magát okosan szeretné?
Ha a kevélység hírt, nevet éhező
Lelkét nem a vér szomja hevítené
        S a kárhozandók útja helyett
                Égre vivő nyomokat keresne.
Az érdemesnek hogyha segítsz ügyén
Hatalmas ember! szebb nevet érdemelsz,
        Mint a ki felfuvalkodásból
                Száz ezer attyafiát levágat.
                        (Egy véres ütközet estvéjén...)
Idilli békés nyugalomra, kiegyensúlyozott összhangra áhítozó lelkülete nem is viselhette el hosszasabban e belső feszültség nyugtalanításait, s mikor igazi életérzése elaltathatatlan voltáról meggyőződik, látszólag váratlan fordulattal, valójában azonban hosszas belső vajúdás megoldásaként szakít katonai életformájával. A nagyvilág zajló sodrából visszavonul szülővárosa békés nyugalmába. Abba a környezetbe, amelytől idilli életérzése zavartalanságát és új életformája kialakításának lehetőségeit remélhette.
Hogy ez az idilli életforma után való olthatatlan sóvárgása nem divatos költői magatartás volt csupán, hanem legalapvetőbb lelki hajlandósága tudatosulását jelezte, azt e sóvárgás fokozatos elmélyülésén és gyakori versbe kívánkozásán kívül az is világosan tanúsítja, hogy élete későbbi folyamán nyomát sem találjuk e lépése megbánásának, kárhoztatásának. Sőt a visszanyert belső egyensúly megnyugtató biztonságával gondol vissza döntő életfordulatára.
A sanyarún
Nyert koszorún
                Tsak kapkodjatok ám magatok,
Józan eszem
Már sohasem
                Gyötrik bajnoki gondolatok.
                        Már nem akar kezem ontani vért
                        Tzimerekért se ditső nevekért.
                                                (Katonai bútsúének.)
Otthon is legelső gondja, hogy gátlás nélkül, kedvére kiépíthesse idilli életformáját. Szép nagy kertet telepít. Virágokat, fákat ápolgat. Jó könyveket olvas. Fűvésztudománnyal foglalkozik. Jóbarátai társaságában tetszetős verseket írogat. Tekintélyes jó polgárként szolgálja egyházát és városát. Úgyhogy a világ e csendes, békés sarka lett igazi otthonává a sokat látott szelídlelkű poétának, aki mindennél többre becsülte lelke derűs békéjét, az élet apró örömeiben való gyönyörködést, a közhaszonra dolgozó jó polgár önérzetes megelégedését, meg a csinos verseket csiszolgató költő és a természet titkait búvárló független bölcs szellemi örömeit. Ez a rokonszenves emberi arcél villan elénk legjobb önarcképéből, Az én kis kertem c. költeménye utolsó soraiból is, amelybe belezárta egész emberi valóját.
Hogy Márstól végkép bútsút vettem,
        Nyúgodalmamat itt kerestem,
Mások baját nem írigyelve,
        A természetet énekelve,
Ott egy kis bodzafa árnyékában
        Emelkedett szívem magában,
Gyakran onnan szánom azokat,
        Kik bódulva ölik magukat
Vagy a szívrontó fösvénységgel,
        Vagy lélekvesztő kevélységgel...
Szép nyughelyeim! virúljatok,
        Kellemes árnyékot adjatok,
Hol vidulásomat lelhessem,
        S kis lantom kedvemre pengessem.

2. FELVILÁGOSULT ROKOKÓ LELKÜLETE. Íme, e nyomonkísérhető idilli életérzése az a rés, amely bepillantást enged lelkülete legmélyebbre ágyazott, legrejtettebb titkaiba. E felismerés nyomán költészete vallomásaiból sorjában feltárulnak emberi és művészi egyénisége legjellemzőbb adottságai: a szelíd jóság és nyájas derű után való sóvárgása, önérzetes, érzékeny, zárkózott magatartása, valamint kiegyensúlyozott összhangra való törekvése, amelyek egyenként és összesen félreérthetetlenül jellegzetesen felvilágosult rokokó lelki alkatára utalnak.
Költői hagyatékából már első tekintetre is szembetűnik, hogy a nyájas jóság és szelíd vidámság jelenti számára az élet fűszerét, igazi boldogságát. Vagyis benne távolról sem a világ örömeitől megcsömörlött remete menekült magánya csendjébe, és nem is a magának való önzés gyanakvásával falazza ott körül magát, hanem az igénytelenség boldogságára áhítozó “nagy lélek” húzódik vissza e magaalkotta oázisra, hogy valóban megbékélt, derűs, jó emberré lehessen.
Mert a jó ember eszményét maga is minden lehető módon igyekezett valóra váltani. Még ellenfelei is kénytelenek elismerni róla, hogy “szeretetre méltó... jó ember” volt. Jellemző életelve: “Hordjuk tisztán szívünket s tettünk jutalmát tiszta szívünk helybehagyó örömin keressük.” A jóság terjesztését várja a tudománytól, a szerelemtől, de még az önzéstől is. Sőt “jóban gyönyörködő lelkére” igen jellemzően még harci indulóját is így fejezi be: “Rajta vitéz! Nagy szíved után, nagy lelked azonban, Melly a győzöttön könyörülő, nyomba kövessen.”
A jó és a gyönyörű elválaszthatatlan egybeforrása aranyozza meg egész életszemléletét, úgyhogy tekintete bármerre révedezzen is el, mindenhonnan “vidám öröm és nevető remény” mosolyog felé. Lelke jóságos derűje még a gondok nehéz óráit is, még a sajgó szomorúságokat is megédesíti. Mostoha sorsát csak “durtzás sorsnak” érzi, s képzelete tündéreit, a Grátziákat is azért kedveli, mert
...a halandók napjait a kemény
S bal sors viszontagsági közt is...
Eltűrhetőkké teszitek egy szelíd
Kis rajzolással, sőt a halál komor
        Tekintetén is bájoló szint
                Tudtok az ember elébe vonni.
                                        (A Grátziához.)
Szelíd mosolygása általában csak élete vége felé komorult el, amikor már a vele rokon gondolkozású jó barátai előtt sorra “Ketté nyílt az örök titkok kárpitja”, és az övétől nagyon különböző empire és romantikus életérzéstől lendített új nemzedékek közepette teljesen magára maradt. Elégedetlensége azonban ekkor sem fokozódik elkeseredettséggé, hanem a szelíd megnyugvás mélabúja árad el rajta, A tökéletes földi idill egyre jobban szertefoszló reménységéért a mennyei “jobb haza”, a végső béke elközelítése kárpótolja.
Elunván már várakozni
        A világ jobbulásán,
S haszontalan gondolkozni
        A szív titkos forgásán,
Szegény testem bár nem óhajt
        Jó lelkétől elesni,
De az ő rá keveset hajt,
        S jobb hazát megy keresni.
                                (Végbútsú.)
Életmagatartásában azonban derűs életérzése ellenére sem találjuk nyomát a rokokó költők csökkent önérzetre valló bohémságának, mert önérzetes érzékenysége élete minden mozzanatában igyekszik valóra váltani a mintapolgár eszményét. Mint magánember és mint közhivatalnok egyformán “példás és feddhetetlen életű”. Fegyelmet kívánó, de fegyelmet tartó, pontos és lelkiismeretes is, hogy magamagán minél kevesebb sebezhető foltot hagyjon idegen támadások számára. Nagy gonddal csiszolgatott verseit pl. a bírálgató megjegyzések elkerülése végett vagy egyáltalán nem, vagy csak neve nélkül adja ki, de két kalendáriumi versét neve kezdőbetűivel “megbijogozva” újra lenyomatja, mikor valaki a saját neve alatt teszi őket közzé. Máskor – bár mindig és mindenben igyekszik szerényen háttérben maradni, mégis – önérzetes büszkeséggel lobbantja a nagyrabecsült Kazinczy szemére: “Meglehet, hogy kisebbnek talál engem nézni a Tekintetes úr, mintsem hogy tudós correspondentiájára méltóztathatna: de hitesse el, kérem, magával, hogy ámbár a nagy világ az én kipallérozásomban erántam mostohább volt, mint a Tekintetes Úrhoz, de ha nemes bajvívásra kerülne is köztünk a dolog, soha a velem való viaskodás becstelenségére nem fog szolgálni.”
Ez az érzékeny önérzet azonban nemcsak kényes gondosságra és fegyelmezettségre szorítja, hanem feltűnően zárkózottá is teszi. Ugyanis, hogy magát az alkalmatlan, gyötrő szenvedésektől megkímélhesse: gondosan megválogatja, hogy bensőjéből kinek, mikor és mennyit fedjen fel. Sőt a túlérzékeny lelkek eltúlzott óvatosságával kifelé nem egyszer érdes, szögletes és mogorva magatartást tanúsít, vagy túlfeszített, felzaklatott érzékenysége bántó ingerültségbe robban ki, mint pl. az Arkádia-pörben is. Pedig a felborzolt tüskék valójában ember- és világszerető, életörömre szomjas, jóságos lelkületet védelmeztek és melengettek. A látszat és valóság eme kettőssége magyarázza, hogy míg rokonlelkű, bizalmas barátai annyira szerették derűs, jóságos, meleg nyájasságáért és annyira becsülték emelkedett, tájékozott gondolkozásáért, addig bizalmába nem férkőző, másízlésű kortársai szemében általában érdes, különc és rideg volt. Kazinczy találóan tapint rá e kettősségére, mikor megjegyzi, hogy “sokban paradoxus, mégpedig akarva az”.
Az idilli életérzés és érzékeny önérzet egymást kiegyensúlyozó összhangba olvadása eredményezi, hogy benne sem az életörömök után való sóvárgás nem hatalmasodik fékevesztett élvezetvággyá, sem az érzékeny tartózkodás nem szikkad élettelen ridegséggé. Éppen e szertelenségek kizárásával igyekszik megközelíteni az idilli harmónia teljességét. Amint, Csokonai megfigyelése szerint, “dohogás nélkül nevet Mások bolondságain”, ugyanúgy a “tomboló vígságnak is futja unszolásait”, hogy lelke legféltettebb kincsét: fegyelmezett idilli összhangját semmi meg ne zavarhassa, semmi fel ne bolygathassa.
E józan mértéktartása magyarázza, hogy kora éber figyelemmel kísért szellemi mozgalmaiból is csak annyit fogad el, amennyi belső egyensúlyát nem veszélyezteti. Mint a felvilágosodás meggyőződéses híve, nagy rokonszenvvel figyeli pl. a “lepotsékolt nép dühös indulatját”, aki oroszlán szívvel “mint Matyi visszapofozza A mi goromba tsapást vett a zabolátlan erőtől”. A francia forradalom szerinte zsarnok megnyergelőjét, Napóleont is “Ama nemzetek vérében Úszkált világzsivánnyának” nevezi. Másoldalról viszont az akkori társadalmi rendet felforgatással fenyegető és a rokokó idilli békéjét szétdúló francia forradalmároknak is odakiáltja:
Óh kannibálok, s ember evésre nőtt
        Roberspiérek! szűnnyetek életünk
        Nektáros ízét mérgesítni.
Vagy például a Magyar Fűvészkönyvben Diószegivel együtt “a népnyelv, a népi észjárás... ismeretével s ...romlatlan nyelvérzékkel” százszámra alkotja maga is az “új és szokatlannak tetsző” szavakat, de határozattan állástfoglal a nyelvújítás túlzásaival szemben. Ugyanígy odaadó szeretettel ragaszkodik “bajnoktalan” vallásához, de egyik szép példázatában meggyőződéssel hirdeti a vallások egyenlőségét.
Ez a józan mértéktartás korántsem ingadozó határozatlanság következménye, hanem ellenkezően ösztönös és tudatos magakorlátozás, önbiztosítás eredménye, hogy így egyrészt az élet rázúduló benyomástömegét megszűrhesse, másrészt pedig a sokfélét, de mindent mértékkel rokokó életelv biztos egyensúlyát megvalósíthassa. Ehhez a boldogsághoz ugyanis
Erkölts kell oda, jó és okos értelem,
        Melly mindég igaz utakon
Jár, a szép tudomány, a nemes érzés
        És jó íz violái közt.
                                (Éljen a barátság.)
Ám ez a kiegyensúlyozott összhang egyben súlyos gátlásként le is fékezte költőnk művészi kibontakozását. Nemcsak azzal, hogy rendszeresen hatástalanul kiszűri érzéklései egész seregét, tehát korlátozza élményesítő fogékonyságát, hanem azzal is, hogy megbénítja kifejező művészetét is. Ez okozza, hogy a költészettel is, a tudománnyal is jobbára csak a maga mulatságára, mintegy csak időtöltő műkedvelésből foglalkozik, s érzékenysége kényszerű lemondásaiért legfeljebb csak az életet érett fölénnyel szemlélő bölcs függetlenségével s “nagy lélek” belső szabadságával kárpótolgatja magát.
Függetlenségében lél a bölts nagyságot,
        S neveti az arany jármos uraságot;
Ő a természetét szabadon vizsgálja,
        A képzelt jót, szépet, s igazat utálja,
Ő a legnagyobb úr az egész világon,
        Felyül ragyog lelke a múlandóságon,
Gyűjt ő kincset, hanem tsupán tsak magából
        A valóságnak quint essentiájából;
Mert minden vagyonját szép tudományába
        Tartja s megnemesűlt szíve jóságába.
                                                        (A bölts.)
Ez az a jellegzetes életmagatartás, amely a legvilágosabban utal a korabeli általános rokokó szellemi és ízlésáramlat világszemléletére. E néhány alapvető mozzanat együttese már is szembetűnően körvonalazza felvilágosult rokokó lelki alkata adottságait. De még nyilvánvalóbbakká tisztulnak lelkülete és költészete rokokó jellemvonásai, ha élményesítő fogékonysága és kifejező művészete sajátságait is sorjában szemügyre vesszük.

III. Élményvilága.
1. A KELLEM ÉLMÉNYESÍTÉSE. Fegyelmezett rokokó lelki alkata természetszerűen eleve meghatározza költőnk felfogó érzékenységét: élményesítő készségét, és így élményei mennyiségét és minőségét is. Mindjárt első tekintetre is szembetűnik, hogy az élet végnélküli mozzanattömegéből úgyszólván kivétel nélkül csak azokat a ráhatásokat élményesíti, amelyek szoros rokonságban állanak idilli életérzésével, de mint a színvak csaknem érzéketlenül elfordul és elzárkózik mindazokkal a benyomásokkal szemben, amelyek nem e maga körülhatárolta kicsi világa kellemeit tükrözik. Egyenesen meglepő, hogy pl. legfogékonyabb korszakának, katonakori országvilág-járásának változatos tapasztalatai szinte nyomtalanul peregtek le lelkülete tükréről. Nem élményesülhettek képzeletét alkotásra szító erőkként, mert beérkezésük pillanatában nem sugárzott feléjük a megismétlés vágya. Sőt e régi életforma egyes mozzanatai még elvétve is csak taszító erejük révén, csak negatívumként kerülhettek be verseibe, mint például a katonaéletből való kiábrándulása, a háborús vérontás elítélése stb. De ugyanígy nem élményesülhetett a nagytávlatú fenség, az önemésztő lázadozás, vagy a fegyelmezetlen élvhajhászat szertelensége sem. Ezek jobbára már eleve kívül estek fogékonysága körén, vagy lelke titokzatos vegyi műhelyében sorjában szelíd nyugalommá, csendes aggodalommá, halk mélabúvá, nyájas mosolygássá vagy mértéktartó életörömmé lényegültek át.
Annál odaadóbb és tartósabb érdeklődéssel tárul ki idilli világa apró életrezdülései felé, amelyek színes, változatos, sugalló erejű élmények sűrű rajaival telítik lelkületét. Mindennapi élete, kis kertje növényi társadalma és az alföldi magyar táj hangulata, szűk baráti köre és szülővárosa, haza- és emberszeretete, vallásos hite és a csendes életbölcselet, vagy a szelíd életörömök könnyed, kellemes életmozzanatai szinte páratlanul változatos árnyalatokban tapadtak meg benne, mert e kellemelemek átéléséhez mindig odatársult a megújrázás szomjúsága is. Idilli életérzésének kielégíthetetlensége hozza meg azt az ihlető kényszert, amely képessé teszi költőnket arra, hogy éppen itt, a kellem birodalmában törhesse át kora irodalmi közhelyeit és teremthesse meg költészetében az igazán személyes újat és többletet.
Kellemélményei azonban már csak a kellem örök törvényei miatt sem lehettek mélyek és hevesek. A maguk nemében és a korhoz képest viszont annál változatosabban árnyaltak. Úgyhogy még ma is jól kivehetően bennük remeg az egykori ember sok-sok színes lélekrezdülése. Éppen ezért nagy tévedés volna, ha e kellemélményeket későbbi költészetünkből leszűrt szépségélményeinken keresztül mérnénk, hiszen azóta a lélek roppant mélységeit járták meg és tárták fel tudatosan is költőink, és a rokokó önmaga lényegével jött volna ellentmondásba, ha nem a harmonikus kellemvilág megragadására törekedett volna. Hogy pedig a rokokó lelkület mit érzett őszinte, személyes, mély átélésnek, azt kitűnően szemlélteti Csokonai egyik érdekes megjegyzése, aki a Lilla Előbeszédében a mai kitágult szépségélményeink tükrében kissé szintén megfakult Himfyról úgy érzi, hogy “képzelődési nagyok, mint a teremtés, érzései hol melegek, mint a nyári nap, hol égetők és erőszakosak, mint a felháborított Aetna”.
De a rokokó lelki alkat e sajátos szemmértéke természetes is. A kiegyensúlyozott rokokó lelkület ugyanis természetszerű idegenkedéssel szűrte külön és rázta le magáról a fenség üzeneteit, hogy a kellem birodalmának finom árnyalataiban, a báj végnélküli változataiban őszinte odatárulással mélyülhessen el, és belső összhangját a kellemélmények meghitt rokonjárása termékenyíthesse sajátságosan egyéni tartalmúvá.
Korántsem jelenti ez azonban azt, mintha költőnk egész élete is csupa derűs mosolygás, játékos vígság vagy gondtalan életélvezés lett volna, hanem csupán azt, hogy az élet legösszetettebb mozzanataiból is úgyszólván csak a kellemelemek szívódhattak be lelkülete legmélyére, hogy mindig és mindenben a kellemet sóvárogta. És ez a kellemsóvárgás annyira kielégíthetetlen volt, hogy olykor maga a sóvárgás is ihlető kényszerré erősödhetett, mint például anakreoni dalaiban, ahol rendesen nem valamely valóságos történés lezajlását érzékelteti, hanem csupán olthatatlan kellemszomja tör utat magának.

2. ÉRTELMI ÉLMÉNYEI. Költőnk a delelőjén levő francia felvilágosodás gondolatvilágának megismerésével és átélésével olyan friss értelmi élményekhez jutott, amelyek számos elmélkedő és tanító-költemény megírására ihlették, így korához híven elmélkedik az emberi jóság és vallásos hit természetéről, a vallások egyenlőségéről, a földi és túlvilági boldogságról, a tiszta és érzéki szerelemről, az önzés és barátság előnyeiről és hátrányairól stb. Mivel azonban ezek az értelmi élmények legnagyobbrészt nem egyéni gondolkozásból fakadtak, nem személyes töprengés leszűrődései voltak, hanem jobbára csak a felvilágosodás kialakult gondolatkörének átvételei, így elmélkedő költeményei ma színtelenebbeknek és laposabbaknak tetszenek, mint ahogy azokat a költő kortársai érezték. Az eltelt másfél század folyamán a felvilágosodás gondolatköre ugyanis közkinccsé, sőt sokszor egyenesen közhellyé vált, így e bölcselkedő versek olvasásakor lépten-nyomon mai hétköznapi életbölcsességünk szólamaira, közhelyeire bukkanunk. E mellett költőnk rokokó lelkülete az értelmi benyomások közül is csak azokat emeli ki, amelyek kellemes lelki hullámzásokat indítanak el benne. A lét és nemlét nagy kérdéseit elkerüli, lélekháborító töprengések nem gyötrik, leginkább az idilli boldogság értelmi körvonalozása foglalkoztatja, így ma érthetően sekélynek, egyénietlennek érezzük bölcselkedéseit.
Még legszemélyesebb értelmi élménye a “nyilt okosság és nemes értelem”, vagyis a jogaiba jutott ész lehetőségeinek a felfedezéséből fakadt. A gondolkozás szabad lehetőségei annyira megkapják, hogy kalendáriumi verseiben nyilvánosan is ismételten felujjong a “józan okosság” terjedésén. Sőt szokatlan hevességgel fordul a “világos esmeretet” gúzsbakötő babonák ellen. Kalendáriumából nemcsak kihagyja a szokásos szerencse- és időjóslást, hanem éles megvetéssel támad azok ellen, akik még most is, mikor “a Magyar Égenn a Tudomány és az Értelem világa naponként felsőbb grádusra emelkedik”, mikor az értelem nyara “Érleli már itt-ott nemesebb növevénye gyümöltsét” nem átalják a szép “időre kiomlott Értelmek gyökerét a tél babonáiba fagylalt Jéggel rakni körül”. Szilárd meggyőződéssel hiszi is, hogy az ész kibontakozását hátráltató babonák az értelem világossága előtt el fognak tűnni:
A boszorkány, a levegői sárkány,
Tátos és tündér, kik az ostobáknak
A setétben ült babonás világban
                                Bábjai vóltak:
Szent hevétől a szabad értelemnek
Mind elolvadtak, valamint az ablak
Zúzmarázból egy hideg északán nőtt
                                Tzifra virági.
                                        (A Debretzeni első Kalendáriumba...)
Az értelem szabadsága azonban nem magáért az öncélú gondolkozásért ragadja meg érdeklődését, hanem a tudományok, általában az emberi műveltség előrelendítését várja és követeli tőle. Miként a felvilágosult rokokó általában, a műveltséget ő is a legfőbb földi boldogságra vezető útnak tekintette. Valahogy úgy gondolta, hogy az egyes emberek megvilágosulása elegendő az egész emberiséget testvériesítő közös nagy idill megvalósításához. Hiszen minden képességünket és ismeretünket
                        ... s minden egyéb nemes
Eszközt a kegyes ég úgy ada, hogy velek
Éltünknek meredek vagy köves útjait
Símítnánk, gyönyörű részeiben pedig
Kóstolnánk az öröm drága gyümöltseit.
                                (Az önnönszeretet.)
Mivel “maga az esméret terjedése és szélesedése az ember okos lelkébenn a legtisztább és nemesebb gyönyörűség-érzésnek kútfeje” a tiszta tudományos megismerés őt magát is ellenállhatatlanul vonzza. Maga is elsősorban tudósnak számítja magát, s tudományos eredményeire sokkalta büszkébb és sokkalta érzékenyebb is volt, mint bármi más életnyilvánulására. Éppen a felvilágosult szabad értelem szemlélődő búvárkodása dagasztja legmagasabbra emberi önérzetét is.
Álmélkodva néztem e nagy játékszínben,
        Hogy a bölts természet mennyiféle színben
Hordja fel játékát a néző elébe,
        S hányféle hangokkal zengedez fülébe.
Nemem méltóságát egészen érzettem,
        Látván, hogy e mind ő érte van s érettem,
Érzem, melly nagy lelkem, állattársim felett,
        Kikbe illy böltset a fő jó nem lehellett.
Mi tudunk az égi testek közé menni,
        A láthatatlanból megláthatót tenni.
Útját, messzeségét, s nagyságát visgáljuk,
        S a nagy természetet keresztül bujkáljuk.
Ez érzés felséges voltával megtelvén,
        S gyepágyamról mint egy kis isten felkelvén.
Mennyezete alá mentem kis kertemnek,
        És ott szabad folyást engedtem eszemnek,
Melly a nyughatatlan visgálás szárnyain
        Túl száll a halandó látás határain,
S a nagy mindenségnek már tsaknem felette
        Lengvén, kis lakhelyét el is felejtette.
Már az örök végzés szent kabinétjába
        Tsaknem belenézett az egek titkába.
                                (Az öröm tündérsége.)
A független bölcs csendes búvárkodásával merül el a természet titkaiba, így érthető, ha elmélkedő hajlama igazában véve nem is az elvont gondolkozásban és nem is értelmi élményei költői kifejezésében, hanem a “fűvésztudományban” való elmélyedésében találta meg legigazabb kibontakozását és hozta létre kiérlelt gyümölcsként sok elismerést arató Fűvészkönyvüket.

3. ÉRZELMI ÉLMÉNYEI. Értelmi élményei jórészt személytelen általánosságával szemben érzelmi élményeiben még ma is jól kivehető az időhöz és helyhez tapadó valóságos átélések, személyes szemléletek elevensége. Ezek ma is frisseknek, egyénieknek hatnak, mert nem kora közgondolkozásáról tudósítanak bennünket, hanem az egyszer élt egyén egyedülvaló lélekrezdüléseinek színeit, melegét és hangulati árnyalatait zárják magukba. Pedig költőnknek érzelmi élményei kifejezésekor a magamegmutatásában szárnyát szegő tartózkodása gátlásait is le kellett küzdenie, hogy legegyénibb, legszemélyesebb lelki valóját szavakba örökíthesse.
Érzelmi élményforrásai általában a költészet mindenkori ihletői: a természet, főként kis kertje növényvilága és az alföldi magyar táj élete, az emberiség és nemzete boldogulása, szülőföldjéhez és jóbarátaihoz fűződő bensőséges kapcsolatai, a szerelmi idill után való sóvárgása és a hívő lélek megnyugvása. De az örök emberi mondanivalókat mindig a rokokó lelkület jellegzetes tükrében jeleníti meg, vagyis az érzelmi ráhatások közül is csak a kellem mozzanatai élményesülhettek benne ihlető erővé.
Mind a tudós, mind pedig a költő lelkületéhez a természet: elsősorban a növényvilág és az alföldi táj benyomásai férkőztek legközelebb.
A rokokó ember általában lelki alkatánál fogva is vonzódott a természet és természetes felé, csakhogy sem a természethez nem tudott közel jutni, sem természetessé nem tudott egyszerűsödni, így élete színpadán a természet jobbára csak a kellemes díszlet szerepét tölthette be. Annál szembetűnőbb, hogy költőnk milyen közvetlen közelségbe, milyen mély személyes kapcsolatba tudott kerülni a természettel. Mintha csak fél századdal később, a romantika felszabadító közvetlensége és a realizmus aprólékos életközelsége tette volna fogékonnyá a szemléletét.
Ám az ő természete nem a később kitáruló végtelen mindenség, hanem gondozott kis kertje egyenként számontartott növényi társadalma, vagy a közvetlenül környező alföldi tájegység megszűkített világa. E hét-nyolcszáz négyszögöles kertbe gyűjtötte össze a legritkább és legkülönbözőbb növényféleségeket, hogy megleshesse titkaikat, például a szírmatlan violáét, amihez Kerekes Ferenc, a Kollégium későbbi növénytan tanára a Fűvészkönyv egyik példányában odajegyezte, hogy “Dr. Földi ennek tíz esztendeig kereste a virágát, és úgy hótt meg, hogy sohasem láthatta. T. Diószegi úr sem esmérhette meg mindaddig, míg Fazekas úr a kertbe be nem plántált egy tövet a Nagyerdőről és úgy lestek rá, hogy virágzik, mindaddig nézvén mindennap, míg csak rajta nem kapták”. Így nem csoda, ha a természet életjelenségeihez fűződő közvetlen kapcsolata és bensőséges együttélése valóságos sorsközösséggé mélyül és egész lelkületét változatos természetélményekkel itatja át, egyben finom árnyalatok, apró életrezdülések gondos megfigyelésére készti. E beállítottságát a Fűvészkönyv bevezetőjében jóhiszeműen maga is így általánosítja: “Talám nints ollyan ember, a ki ha meglát valamelly különös Fát, Fűvet, vagy Virágot, annak megnézésébenn valami gyönyörűségét ne találná.” A fagyos tél például őt még inkább téli álomba merevíti, mint kis kertje polgárait, és alig győz betelni az első tavaszi olvasztó szellő langyos lehelletében új életre pezsdülő természet életmozzanatainak aprólékos megfigyelésével.
A gémbergő természetnek
        Engedj egy kis tágulást,
A sok beburkolt életnek
        Lágy szellőtől újulást.
A madár hadd tsimpalygódzon
        A bimbódzó tsere tetején,
Egy kis fűszál hadd nyujtódzon,
        S egy szem harmat legyen a hegyén.
                                (A hosszú télhez.)
A megfrissítő, vidám tavasz beköszöntésével pedig
Számlálgatja víg orcával
Az ezüst jácintokat,
S az ibolyák aranyával,
A szagos gyémántokat....
S egy félig fejlett virágnak
Lesi biztatásait...
                        (Csokonai: Főhadnagy Fazekas úrhoz.)
mint például a kökörcsinét, amelynek bontakozó kis fejét még a napfénytől is óvja.
Már a gyenge kökörts fel felemelgeti
A nyálkás avarok leple alól fejét,
        És pelyhes koszorúját
                Lassanként nyitogatja-ki.
Jer lágy szél, jer! öleld, és nyalogasd körűl
A felkölt gyereket, jer, nehogy a fogas
        Fény megverje szemével,
                Vonj enyhébb levegőt reá.
                                        (A tavaszhoz.)
Az alföldi nyári kietlenségben együtt szenved a szomjúságtól eltikkadt kedves virágokkal, és szinte a családapa gondosságával biztatgatja senyvedő betegeit:
Óh jó illatú szép virágim
        Gyönyörűségeim, mulatságim!
A nagy forróságok megfőznek,
        Vizeim enyhítni nem győznek.
Plánták! kiket magam vetettem,
        Különös gonddal ültetgettem,
Már fejetek le kezd hajolni.
        Nem győzlek eléggé lotsolni.
Hát ti megragadt kis óltások!
        És ti jól indult fakadások!
Szép növéstek megszűnt újulni,
        Gyenge hajtástok kezd sárgulni.
Reményemet óh! ne fojtsátok,
        Élteteket tartóztassátok;
Ne sápadjatok óh levelek!
        Ma reggel, hogy öntözgettelek,
Ragyogónak láttam a napot,
        Hogy a láthatárra felkapott,
Fényes képe még alig volt fent,
        Hogy mindjárt egy kis fellegbe ment.
Mikor a nap ekképen jő-fel,
        Nem marad akkor az eső el.
                                (Az én kis kertem.)
És a felüdítő futó nyári esőt, mint legkedvesebb jóltevőjét, kibuggyanó hálával köszönti, és jótékony hatását az igazi természetbarát örömével részletezgeti: “Óh hozott Isten gyönyörű esőtske! Óh be jókor jössz... Hallod! áldottnak nevez a szegénység. Ess kis eső, ess.” Aztán maga is megfrissült kedéllyel udvarolja sorra a permetegben kimosdott virágait, és néven nevezés nélkül is úgy egyéníti őket, mintha megannyi tündérkisasszony egyéni mosolyát akarná megjeleníteni:
Némellyik kinyílt örömébe,
        Másik tseppet szorít keblébe.
Némellyik tömjénzi jó szagát,
Másik bókol leiván magát.
Eggyen olly szép a tsep játszása,
Mint egy síró szűz mosolygása,
Másiknak úgy függ leveléről,
Mint a gyöngy a szépek füléről...
                        (Az én kis kertem.)
A természet részletjelenségeit szülőföldje, az alföldi táj hangulatának ritka átélése sűríti szerves egységbe. Alföldi tájélményei a bennük megörökített emberi, állati, növényi, zenei és festői életrészletek érzékletes életközelségével és különös, anyagtalan lebegésükkel korához képest feltűnően újszerűek és eredetiek, és csaknem kizárólagosak, mert költeményeiben más tájélményesülést úgyszólván nem is találunk.
Semmi nem mutathatja meggyőzőbben, hogy természeti és tájélményei mennyire átitatták egész szemléletét, mint az a sajátsága, hogy hasonlatait, jelképeit legszívesebben a természet világából meríti. A jó kertész szinte öntudatlanul is a természet életmozzanataiban érzékeltet, növényi jelképekben gondolkozik. Pl. Iphigénia nevű leánya születése alkalmából Kazinczyt így köszönti:
Hát csakugyan nem igaz: hogy az ollyan tzifra virágnak,
Mellyet ezer közül a Természet kijegyezvén,
Tellyesnek remekelt, soha sem várhatni gyümőltsét!
Megbizonyítád ezt, díszes Növevénnye Hazánknak.
Mert buja szirmokkal koszorúzva derült ki Virágod
A Nagy Eszek pompás Táblájánn: mégis ihol már
Magvát is meghozta.	
                                          (Fazekas Mihály – Kazinczyhoz.)
A felvilágosultságról pedig azt hirdeti: “Zsendül a józan okosság, A mi tsak árnyékoz, takarítgassátok előle.” Vagy Danafi szépsége már akkor kitetszik, mikor “még nem is zsendüle, Még mejje virágotskája Bimbózni se készüle”. A halál is, mint valami óriás, zord kertész, “kigyomlálja” és “elhervasztja” a halandókat az élet virágos kertjéből.
Benne e ponton a tudós aprólékos elmélyedése és a költő közvetlen, friss szemlélete oly szerencsésen talált egymásra, hogy személyes természetélményeiben messze túlszárnyalhatta kora valamennyi költőjét. Mintha itt kivételesen feladta volna józan mértéktartását, oly őszinte odafelejtkezéssel és érzékeny fogékonysággal rögzíti meg a természeti kellem finom árnyalatait, gazdag változatait. De nemcsak az élményesítésben, hanem a művészi kifejezésben is itt oldódik fel a legteljesebben, úgyhogy éppen természet- és tájélményei őrzik ma is legszemélyesebb vallomásait.
Ugyanezzel az állandó bensőséges érdeklődéssel figyelte a nagyobb emberi közösségek: emberiség, népe, hazája, szülővárosa és szűkebb köre: barátai és szerelmei életjelenségeit is. Csakhogy ritka kivételtől eltekintve, az emberek világában már korántsem tudott olyan fenntartás nélkül kitárulni, mint természetélményeiben, mert itt erősen lefékezte tartózkodó érzékenysége. Éppen ezért az emberrel kapcsolatos élményei vagy legszemélyesebb ismerőseihez, vagy pedig valamely nagyobb emberi közösséghez fűződnek, mert az egyik a maga bensőséges meghittségével, a másik pedig személytelen általánosságával annyira-amennyire mégis feloldotta ezt a lelki zárat. Ez magyarázza, hogy kora költői divatával ellentétben úgyszólván teljesen hiányzanak költészetéből az akkori kiválóságok dicsőítésére, vagy udvarlására írt alkalmi költemények, sőt még meghitt barátaival szemben is csak haláluk után tud hangot adni odaadó ragaszkodásának.
Felvilágosult rokokó beállítottságánál fogva végső közösségi célként az egyetemes emberi boldogulás lebegett a szemei előtt. Ez alakítja ki benne a mintapolgár eszményét, aki követendő társadalmi magatartásként az egyéni és közösségi boldogság tervszerű összehangolását tűzi maga elé.
Végyük el hasznát mai jó napunknak,
Hólnapunk gondját az egekre bízván,
Várjuk el vígan; de azért kezünket
                                Öszve ne dugjuk.
Társaságunknak ne legyünk heréji,
És ne kívánjuk, hogy előnkbe szórja
Nem velünk együtt keresett vagyonját
                                A takarékos.
Munka, gondosság, ezek, a mik által
Várhatunk vídám napokat napunkra,
S nem szorúlunk a panaszos kenyérért
                                Más küszöbére.
                        (A Debretzeni első Kalendáriumba...)
Igazi felvilágosult gondolkozással úgy véli, hogy az egyetemes emberi boldogság legszilárdabb alapja a nemes “önnönszeretet” lehet. Mert ha minden egyes ember igyekszik a maga jobb sorsát munkálni, akkor a sok-sok egyéni boldogság végső összegezéseként az egész emberiség élete “jobb és gyönyörűbb” lesz.
...A maga jobb volta egyengeti
A műves kezeit, s hasznokat úgy szerez
Embertársainak. Kész kiki vállait
A köz terhek alá vetni, ha érezi,
Hogy hasznát veszi majd fáradozásinak.
                                (Az önnönszeretet.)
Éppen ezért ismételten követeli, hogy az egyéni boldogulás lehetősége mindenki előtt egyformán nyíljék meg. E felismerése teszi a szegények, elnyomottak melegszívű barátjává. Ez ihleti népszerű remekművét, a Lúdas Matyit is. Ezért ostorozza oly határozott keménységgel az egyéni és közösségi boldogulás összehangolásának ellenségeit, a “maga kedvellés” önös megszállottjait.
Óh, jól tudnánk, hogy egymásnak
        Közös segítségivel
E világi vándorlásnak
        Könnyen bírnánk terhivel;
De azt véljük, hogy rózsákat
        Tsupán úgy szakaszthatunk,
Ha egynehány jámborkákat
        A tövisbe buktatunk;
Hogy az élet édes mézét
        Szánkba csak úgy nyelhetjük.
Ha a mások szája ízét
        Keserűvé tehetjük...
Ez ellen már hány ezerek
        Írkáltak, de hasztalan,
Mert tsak gyötrik az emberek
        Az embert mind úntalan.
                        (Szükségben segítség.)
De még az önzésnél is élesebben elítéli a háborút, mint a közös nagy idill feldúlóját. Mindazonáltal még a sok akadály és gyarlóság ellenére is rendíthetetlenül hisz az ember alapvető jóságában. Meggyőződése, hogy bár az emberi esendőség sok bűnnek, bajnak okozója mégis az ember csodálatos műszere: jó lelkiismerete, mint valami őrzőangyal
Kitkit szívreható hangjaival tanit,
Ő megsugja miként kelljen ereszteni
Gyeplűjét s mitsodás útra botsátani.
Nem hágy ő soha el, s bár bedugod füled,
Még ujjával is int, merre keressed a
Jobb ösvényt.
                                (Az önnönszeretet.)
Az egyetemes emberi élet kérdésein belül külön is szívén viselte hazája és népe sorsát, amelynek a boldogulásáért folytatott küzdelme aggódó vagy ujjongó együttérzéssel töltötte el. Egyetlen balsejtelmes költeményét, A megégett Debretzeni nagy templom falai közt... címűt is a hazafiúi aggodalom sugallta. Másik példázatában pedig óva inti népét, nehogy egy nálánál szaporább nép magvát a haza földjéből kiszorítsa. Két idegen származású szerelmétől is nem kis részben éppen az “Édes honja eránt való szent hűsége” választja el. A tudomány és műveltség terjesztésében is elsősorban a “Két Magyar Haza Hasznára” fáradozott.
Óh ditső nemzet! Te ki hajdanában
A vitéz korban egekig ragyogtál,
A világosság kiderült korában
                        Éjbe maradnál?
                        (A Debretzeni első Kalendáriumba...)
A rokokó világpolgár büszkén vallja magát a magyar nemzetközösség részesének, sőt magyarságtudata megnöveli emberi önértékelését is:
Hanem azzal mégis végre
        Magamat megnyugtatom,
Hogy a közös segítségre
        Vólt mindég akaratom;
                Ha mikor nem kellettem,
                Én arról nem tehettem.
De tudtam mindég érzeni,
        Hogy kellene igazán
És haszonnal segíteni
        E bajban forgó hazán;
                S ha többet nem tehettem,
                Legalább kesergettem.
Használtam is, megesmérem,
        Mikor hogy tölt, ha kellett,
Buzgott is és folyt is vérem
        Érdemes hazám mellett;
                Hogy ennyit is tehettem,
                Boldogságom érzettem.
                (Kalendáriom magyarázatja után...)
Érthetően még személyesebb ragaszkodás fűzte szűkebb hazájához, Debrecenhez. Önérzetesen sokra értékeli “a nemes város” és a “bajnoktalan vallás” hajdani szerepét és műveltségi fejlettségét. Úgyhogy bármennyire is rokonszenvezik a szegény néppel, mégsem tudja megállani, hogy ne a jómódú, művelt városi polgár felsőbbségével tekintsen le a “rossz pajkos nép” elmaradottságára. E sajátos helyi közösséggel való teljes azonosulása késztette arra, hogy “bajnoknak álljon ki” a “debreceniséget” támadó más ízlésű kortársaival szemben, és ez idézi elő azt is, hogy mind máig Csokonaival együtt a debreceni szellemiség egyik legjellegzetesebb megtestesítőjét szemlélhetjük benne.
Barátaihoz – akik legnagyobbrészt maguk is költők vagy tudósok voltak, s akik a rokonlelkek megértésével “tették édessé sok keserű óráját” – lelke egész melegével ragaszkodott. Földi, mestere a tudományban és a költészetben, valamint Domokos Lajos, a nagy főbíró emléke külön is megihlette, de legmélyebb baráti élményei mégis igazi lelki rokonához, Csokonaihoz kapcsolták, aki “kedves barátja s poétizáló s botanizáló társa volt, és... hozzája a lélek physionomiájában igen sokat hasonlított”. Lelki rokonságuk kortársaik előtt is annyira nyilvánvaló volt, hogy Csokonai költői hagyatékának átsimítására Kazinczy sem tudott kiszemelni “alkalmasabb embert, mint Főhadnagy Fazekas urat”. E mély baráti élmény őszinteségét sugározzák még ma is felénk egymáshoz írt szép költeményeik, és erről tanuskodik az a szokatlanul ingerült, éleshangú kiállás is, amellyel a szelídlelkű Fazekas Mihály az Árkádia-pörben védelmébe veszi az ugyancsak nagyrabecsült Kazinczyval szemben nagy barátját és költői hagyatékát.
Bár egyszer-egyszer elragadtatásában azt tartja, hogy “Hímen szívélesztő balsamánál Nintsen édesebb, Flórának minden fűszerszámánál Százszor kedvesebb”, végeredményében szerelmeseiben is elsősorban a “lelki barátot” kereste.
        Ámornak lobogó tüze
Nem tartós; s mihelyest eltsenevésztenek
        A szép szembe tzitzázgató
Nyájas kellemek, és pápa szemed lehűlt,
        Mellyen képzeleted nagyobb
Fényt látott vala, mint józan eszed lele:
        A bosszú s unalom nyom el.
Boldog lészel ugyan, hogy ha kis angyalod
        Szintúgy lelki barátod is.
                                        (Éljen a barátság.)
Egyénisége legbensőbb lényegénél fogva természetszerűen vágyakozott a legteljesebb idill: a boldog családi élet után. Szerelmeiben azonban nem volt szerencsés. A szép oláh pásztorleányt, Ruszándát és a valószínűleg francia Ámelit egyformán a faj különbözősége és a tér nagy távolsága szakította el tőle. Így csak a vesztett boldogság fájlalása, a lemondás csendes bánata mélyülhetett el személyes szerelmi élményévé.
A bizonytalan kilétű Mantzihoz és az anakreoni dalaiban emlegetett ismeretlen kisleányhoz kapcsolódó általános mondanivalóit kivéve, mindegyik szerelmes verséből jól kiérezhető a szeretett leány egyénisége, sajátos környezete és a költő érzelmi hullámzásának sok személyes mozzanata. A korabeli szerelmi költészet ömlengő általánosságaival szemben Ruszánda is, Ámeli is élő leányalak. Ha nem valami lobogó szenvedély felszítói is, de nem is valamely meghatározatlan sóvárgás személytelen címzettjei.
A szép moldvai pásztorleány, “e természet virága”, tudatosítja benne legelőször az idilli egyszerűség után való sóvárgását, és éppen a költő igazi életérzésének tudatosulása eredményezi, hogy Ruszánda személye még a sorozat legjobb versében is kissé háttérben marad az idilli környezet bő részletezésével szemben, mivel az idilli életvágy lelke mélyebb rétegeiből tört fel, mint maga az elindító szerelem.
Az Ámelihez kapcsolódó szerelmi élményei már érezhetőbben mélyebbek és komolyabbak. Ennek megfelelően művészi ihlető erejük is jóval elevenebb, úgyhogy nemcsak számszerint, hanem érték tekintetében is az Ámeli-versek alkotják szerelmi költészete legjavát. Bennük Ámeli testi szépsége és lelkülete egyénibb mozzanatokban rajzolódik elénk, mint a Ruszándáé, viszont a környezetrajzuk csaknem egyéni jelleg nélkül való, szinte rokokó közhelyekből áll. E sorozat legjobbjai emelkedett lélekre valló férfias lemondásukkal méltán legsikerültebb alkotásai között foglalnak helyet.
Valamennyi szerelmi költeményében szembetűnő, hogy mennyivel nagyobb szerepet juttat a rokokó cicomás közhelyeinek, mint más érzelmi élményei kifejezésében. Minden bizonnyal azért, mert egyik-másik szerelmes versében a rokokó közhelyes díszeivel igyekezett eltakarni a személyes élmény sekélységét vagy hiányait, és szerelmi élményei kiábrázolásához találónak érezhette a rokokó pompáját, de meg azért is, mert szemérmes tartózkodása még mélyebb lélekrezdüléseit is szívesen rejtette el a korízlés kifejezésjelmezei mögé.
Bár értelmére büszke bölcshöz illően fennen hirdette, hogy a “szabad elme urat nem esmér”, mégis kétségek és vergődések nélkül megmaradt hívő léleknek. Míg más “ezer esztelent Önnön kényje tzibál a keresett bajok Vad tüskéje között, s kornyadoz életek A lelket tagadó barna gyanú alatt”, addig ő meggyőződéssel vallja, hogy “az ész vaksága pokol, s örök élte csak ott van, Hol neki mennyei fény tiszta világa ragyog”. Benne nem feszült szembe az Istent kereső vallásos hit sejtése és a felvilágosult értelem józansága, hanem ellenkezőleg egymást támogatja, hogy minél közelebb férkőzhessen a Teremtő kifürkészhetetlen és felfoghatatlan lényegéhez.
Jövel tehát, a gyáva test ezer hagymázitól
        És rabbilintsétől szabad
Lelkünk repűljön a világos esmeret
        Szárnyánn egész az Istenig.
                                                (Cs. et F.)
Végső okon éppen az értelmi belátással is alátámasztott vallásos hit egyensúlyozza ki egész egyéniségét. Ha az élet elkerülhetetlen csalódásai, bántalmai és szenvedései olykor meg is tépázzák a sóvárgott földi idillt, az isteni gondviselésben való megnyugvása és a túlvilági kárpótlás reménysége újból és újból megteremti lelki világa összhangját.

IV. Művészi képzelete.
A kellem élményesítője sajátos szellemisége testbeöltöztetésére természetszerűen csak olyan életmozzanatokat válogathatott össze, amelyek e szellemiséget megérzékíthették, elénk vetíthették. Ezért jellegzetes rokokó lelki alkata és élményesítő készsége ismeretében nem lehet meglepő, ha művészi képzelete uralkodó sajátságait a kellem örök mozzanatainak ösztönös vagy tudatos alkalmazásában: a kicsiségek keresésében, vagy a kicsinyítésben, a könnyed, játékos mozgások összegyüjtésében, vagy a szándékos mozgalmasításban, továbbá az életközelség érzékletességében és a kellemélmények halmozásában villanthatjuk meg. Vagyis, ha éppen a rokokó mozgalmas kicsinyítése, érzékletes életközelsége és kellemhalmozása bizonyul alkotó képzelete legjellemzőbb kifejeződési formájának.

1. MOZGALMAS KICSINYÍTÉSE. Már első olvasásra is szembetűnő, hogy költőnk mindenben és mindenütt a kicsiségeket keresi, vagy hogy érzékléseit kicsinyítő tükörből vetíti vissza. Művészi képzelete úgyszólván sohasem kalandozik nagy távlatokba, hanem mintha csak rövidlátó lenne, odahajol idilli világa apró életrezdülései és finom árnyalatai fölé.
A természet gazdag világából pl. elsősorban csak gondozott kis kertje társadalma: virágok, füvek, bokrok, rovarok, kis madarak stb. kötik le érdeklődését. Kertjében “a kis tollas nép... gyöngy kis hanggal... kis nyájas kontzerteket” énekelget. A futó nyári eső idején sem az égen, hanem a virágszirmokon himbálódzó vízcseppekben nézegeti a “kis szivárványokat”. De e virágok közül is “szebb a melly ki repedt pitziny Pályáján az imént dugta-ki kis fejét”, stb.
Kicsinyítő hajlama okozza, hogy szinte kifogyhatatlan a kicsiségeket, finomságot érzékeltető jelzők és képzők alkalmazásában, így például: aprótseprő, piroska hajnal, patakotska, kis esőtske, kitsinyke, hőlgyke, hegyeske körmű tzitzuska, kis dal, kis lant, jó kis világ, stb. stb.
Mivel pedig a kellem, a báj a kicsi lények könnyed mozgásában, játékos életrezdüléseiben érzékelhető a legtisztábban, képzelete mindent megmozdít, mindent meglelkesít. Kicsi világát játékos, ide-oda perdülő pici lényekkel népesíti be. Mialatt “játékos esze képzete szárnyain hintázgatja magát,” maga elé varázsolja a csergedező patakok és bókoló virágok közt hűsölő és hancurozó tündérkék, cicározó nyájasságok és pajkos kellemek rajait. A pelyhedző bajusz selymes prémkoszorúja például azért serdül “Hogy játszhassanak buvótskákat Bársonyában a kellemek”. Vagy a vízesés szétporló cseppjei egymással hancúrozva kergetőznek, és “a zubogón... midőn lerepülnek... apró harmatkákat szülnek”. Az eső előtti párás levegő részecskéi is olyanok
Mint mikor a vizen tzitzázik
        Zefir, s pelyhetskéje megázik,
És úgy nyirkos lebegésekkel
        Játszik a rá néző képekkel.
                (Az én kis kertem.)
Mozgalmasítása azonban általában olyankor is érvényesül, ha valami oknál fogva nem kicsinyíthet, ha valóságos méretekben kell ábrázolnia. Megközelítő, félig-meddig találó hasonlatok helyett magukat az egyes életrezdüléseket követi nyomról-nyomra, ezzel páratlanul fordulatossá, pergő elevenségűvé teszi egy-egy költeményét vagy versrészletét. Pl.:
        Az elbútt Ámeli ugrik a nyakamba,
Tsókot ígér, tsak ne duzzogjak játékán,
        S virágokat szór bé ingem hasítékán;
Azzal friss forgással a fák közt eltűnik,
        S onnan is virágot szórni rám nem szűnik,
Most sehol sem látom, majd elémbe lebben,
        Senkivel sem játszott még a zefir szebben.
                                        (Az öröm tündérsége.)
Sőt egyszer-egyszer a mozgalmasítás egészen a költemény gerincévé, úgyszólván egyetlen művészi ábrázolásmódjává erősödik, mint pl. a Lúdas Matyiban, vagy a Tzitzázás címűben, hol e pergő elevenség egymagában igyekszik pótolni a többi művészi megérzékítő lehetőség kényszerű hiányzását. Ilyenkor a sorozatos igésítésben és egymásra zsúfolt félmondatokban érvényre jutó rezdülések, mozgások, cselekvések halmozásával az egész verset a mozgalmasság vezérszólamára építi fel, úgyhogy mondanivalója meglassító kitérések, színező részletezések nélkül egyetlen iramban pereghet le elejétől a végéig. Ezzel az egész költemény szinte vázlatosan tömörré és utolérhetetlenül eleven lendületűvé válik. A sok közül íme példának a Lúdas Matyi híres vásári jelenete:
Kérdi az úr: ki ezen lúdak gazdája? Magam la!
Így szóllott nagy nyers-nyakason Matyi. – Ennye gaz-ember!
Nem tudod itt ki az úr? majd emberségre tanítlak!
Hol vagyon süveged? mi ezen lúdaknak az ára? –
Bé nyomván süvegét, s megrázintván katzagányát:
Három márjás, úgymond, párja az illyen amollyan; –
Kérdi az úr: Id’adod fele árán ? – Ő biz az apja
Lelkének sem alább párját egy kurta forintnál.
Döbrögi vág egyet sinkójával; nosza három
Fogdmeg toppan elő; Matyit a kastélyba tzibálják;
Lúdjait elhajtják; és a kapu közt hevenyében
Ötvent vágnak rá, mellyet süvegelve faránál
Egy ispán híven számlált, és Döbrögi bőrös
Karszékből szemlélt.
Vagy még inkább a gyógynövényszedésből hazatérő cselédség mozgalmas kavargása Döbrögi harmadik “levonása” után:
                                Haza jő a fűvész tsorda rakodtan:
Bészalad egy szobalyány, meglátja az úr tsuda képét;
Elsikkantja magát, kifut, összve rikoltja az udvart.
Egyik kérdi, mi baj? másik, hogy hol van az orvos?
Kútsolják kezeket, tanakodnak, hogy ki az ördög
Fojtá bé ismét száját nagyságos uroknak?
Óldjuk meg szaporán. –

2. ÉRZÉKLETES ÉLETKÖZELSÉGE. A mozgalmas kicsiségek aprólékos megfigyelése hozza oly közvetlen kapcsolatba az élet eleven valóságaival, s a való élet formáinak, színeinek, hangjainak, ízeinek személyes mély átélése termékenyíti képzeletét oly érzékletessé. Mintha nem is tudna elvontan gondolkozni, annyira az élet hamvas valóságát sugárzó képekben beszél. Szemléltető képei azonban nem többé-kevésbbé megközelítő hasonlatok, hanem a kifejezendő szellemiséggel eggyélényegült jelképek. A langyos-tavaszi szellő embert és természetet felvidító hatását pl. így érzékíti meg:
Majd a mord tél vas markának
        Jámbor meglágyúlásán,
S a fagy zúzos pántzéljának
        Harmattá lett válásán
A szép környék örvendezvén,
        Zöld bársonnyal befedi magát
S áldoz néked, tömjénezvén
        Fűszerszámos viola szagát.
                (Az első olvasztó szellőhöz.)
A Lúdas Matyi “megjobbításának”, azaz átdolgozásának elvont folyamatát is e jelképbe tömöríti és vetíti ki:
Bétsbe ugyan hírem nélkül szöke pőre gatyában
És bogjas fővel: most én tsimbókba kötözve
Fürtjeit és e kis katzagánkát vetve nyakába,
A korhelyt fogadott apjának visszabocsátom.
                        (Lúdas Matyi, A szerző az olvasóhoz.)
Máskor a lélek legrejtettebb titkait, az érzések és gondolatok forrongó vajúdását érzékíti látási képekbe: Pl. Lúdas Matyi vásárra való indulását e belső tusakodás előzi meg:
                ...Fel pertzene benne az ország
Látására való kívánság; már az eszében
Kezd sok gondolatok forrása mozogni, pezsegni;
Nintsen nyugta; fejét töri, míg végtére
R é s  n y í l i k, mellyen szándéka folyásnak eredhet.
És éppen e szemléletes, a kifejezendővel eggyélényegült jelképei teszik oly sokatmondóvá, ötvözötten tömörré egy-egy versét vagy versrészletét. Hogy pedig a művészi kifejezés jelentésteljességét minél jobban fokozhassa, gyakran sugalló erejű festői, zenei, tapintási, illat- és ízérzeti megérzékítésekre törekszik. Fejlett látási adottságait elsősorban ugyan a festőiség fogja meg, de a többi érzéklési lehetőség is bőven ellátja képzeletét a művészi ábrázolás építő elemeivel.
Látási ábrázolásai nemcsak nagyobb számukkal tűnnek fel, hanem tiszta szemléletes voltukkal is. Egy-egy költeménye lényegét gyakran a festői látásmód finom árnyalásai adják meg, mint pl. az Ámelihez írt szép epigrammájáét, ahol valósággal remekel az életmozzanatok és másuló színárnyalatok kristálytiszta megérzékítésében.
Mint mikor a nap az ellátás szélére lejutván
Visszatekint, s aranygyapjas felhőknek alóla
A már barnúló erdőkre veresses arany színt
Leggyent, azzal elűl, s az arany festést is azonnal
A sűrűségből kibukott árnyék letörűli;
Ámelim így nézett még egyszer hátra, kezével
Melljét és ajakát illetvén, s azzal el is tűnt,
S engem az aggódás és a siralom beborított
Bús árnyékával. Majd rólatok elfeketűlt fák!
Mind elmászkálnak lassan a lomha homályok
Egy pompás hajnal hasadása után; de az én rám
Gyűlt éjnek véget nem vét az örökre lement nap.
                                                (Ugyan’ahoz.)
Mivel a rokokó idején a zene valósággal betör az irodalom területére, a zeneiség bűvölete alól költőnk sem vonhatja ki magát. Sőt ahol csak alkalom kínálkozik rá, mint például a verselés szinte túlcsiszolt dallamosságában és hangfestő részletek beszövésével, szívesen engedi is a közízlésnek. Pl. indulója elején, ahol a harci zaj és ropogó fegyverek különböző hangszínének szerencsés egybefonásával a magyar rokokó egyik legjobb hangfestését alkotta meg.
Trombita zeng, dühög a paripák nyoma, durrog az ágyú,
Bőg morog a levegő, püfög a föld, bömböl az elgyúlt
Bombi, az aprólék tűz fegyverek egyre ropognak.
                                                                (Rajta vitéz!)
Olykor a hangfestés szinte önálló betétté különül, mint pl. az alföldi alkonyat zizegését, zörejeit, egész zenei hangulatát megkapó összhangba foglaló alábbi sorai:
Mint a szívem, tsendes vólt a levegő is,
        A nap után bámúlt tán még a szellő is.
A dishármóniás békák piánója,
        A tactusra zúgó malom zubogója,
Vízi bika, buggyok, füttyök, hápogások,
        A pittyet tzifrázó fürj pallattyolások,
Egy panaszát nyújtó kis fülemülének
        Hangszálai között a mint őgyelgének,
Az elfáradt erőt nyugvásra rengették
        És a higgadt elmét andalgóvá tették.
                                (Az öröm tündérsége.)
De a kellem költője felfokozott érzékenységgel szívta magába és foglalta be a verseibe “a babonás gyenge tapintat”, a “fűszeres illatok” és a “mennyei jó ízlés” enyhe bódulatait is. Ismételten felidézgeti a gyümölcsök és a must zamatát, meg a tarka virágok balzsamos lehelletét. Megtapintgatja a serdülő bajusz selymes prémkoszorúját, a mezők zöld bársonyát, sőt a felhők habos szőnyegét is. Hogy az eleven valóságok ínyenc érzékelője a művészi kifejezésben milyen finom árnyalatok ábrázolásáig jutott el, azt meggyőzően tanúsítja Álom c. verse e néhány sora:
                        ...a minap
Gondolkozva ledűlék
Egy kis rózsabokor tövén;
Ott, a szenderedés angyali lágy meleg
Álom ködjével béhehegének, és
        Selymes kis kezeikkel
                Szemhéjam lesimítgaták.

3. KELLEMHALMOZÁSA. Mivel azonban tudatos magakorlátozása igen sok érzéklési és élményesítési lehetőséget eleve elzárt előle, ezért mintegy kárpótlásul arra törekszik, hogy lebocsátott sorompójú kicsi világa fellelhető kellemmozzanatait a maguk sokrétű teljességében átélhesse és kifejezhesse. Ez az igyekezete készti arra, hogy környezete életjelenségeit egyszerre több oldalról is, egyszerre több érzékszervével közelítse meg, mert így a formák, színek, hangok, ízek, illatok és tapintások összetett érzékelései elővarázsolják számára az életteljesség igézetét. Többek között pl. “Az új bor” c. anakreoni dalában, ahol a bor és a szerelem könnyű mámora és a különféle gyümölcsök színe, zamata fonódik össze sokszínű élménymozaikká.
        Be jól esett te kis lyány
Zsendűlt tseresznye szemmel
Zsendítni a szerelmet.
Be jól esett az első
Piros epert pirosabb
Szátskádhoz illegetnem.
        Guggon, tudod, be jó volt
Tsipegetni gyenge szőlőt,
De levét ezerszer is jobb
Dúdolva szürtsölésznünk;
S eszemadta kis kezedből
Mogyorót szemelni hozzá.
Máskor a zuhogó esőcsipke és a szaladozó “tzifra villám” mozgalmasságának másuló szín- és hanghatásaiban keresi meg az óhajtott többrétűséget:
Még eddig tsak nagy tseppek húlltak,
        Már egyszerre neki zúdúltak,
A mint sűrűn lefelé jőnek,
        Milly ezüst színű retzét szőnek,
Mellyel – míg közte szaladoznak,
        A villámok megaranyoznak.
Ők zendűlnek, ezek zuhannak,
        S együtt be szép hangzatot adnak!
                                (Az én kis kertem.)
A kellem halmozására irányuló törekvése legtudatosabban Az érzékenységek c. versében nyilvánul meg, ahol a rokokó általános divata szerint a látás, hallás, szaglás, tapintás és ízlés társul össze, hogy a szeretett leány szépségét és a remélhető boldogság nagyságát kidícsérhesse.
Az életteljesség szüntelen sóvárgása avatja oly gazdaggá, színessé és elevenné java költeményei környezetrajzát is. A versindító alapélmény életteljes megérzékítése végett ugyanis tőle telhetően megragad, összegyűjt és versbefoglal minden olyan életrezdülést, amely az ízlésegység lehető megtartásával élményei érzékletes kivetítésével kecsegtet. De éppen ez az egységes ízlésű környezetrajzra törő igyekezete magyarázza azt is, hogy egyes alkotásai oly nagy ízlésbeli eltéréseket árulnak el, és csak ha a versalkotó lelki indítékok azonosságát felismerjük, tapinthatunk rá ízlésbeli eltérései mélyebb rokonságára is.
De a kellemes élménymozzanatok sűrítése érteti meg szemlélete olykori zsúfoltságát, mesterkélt összetettségét is. Ha ugyanis belefelejtkezik az árnyalatok finom részletezgetésébe, akkor elkerülhetetlenül terjengőssé és bonyolulttá kell válnia. Úgyhogy ilyenkor éppen a teljesebb érzékeltetésre való törekvése homályosítja valószerűtlenné, árnyaltságában is kevesetmondóvá egy-egy költeményét. Mint például az alábbi sorait is, ahova cicomás rokokó közhelyszerűséggel összezsúfol a szemléletből adódható minden színt, formát, mozdulatot és tapintási érzéklést, hogy álmából ébredező szerelmese szépségét minél teljesebbé tehesse:
        Szép volt hát tsakugyan, mikor
A legszebb kis ajak rád mosolyog vala
        Nyájas gerjedezése közt
Angyalkádnak, ama kis bigets enyhibe.
        Nyugvó Ámeliden mikor
A pajkos szelek úgy mertek enyelgeni,
        S olly tsalfán suhanának el
A kintset fedező fátyol alatt, mikor
        Őgyelgő kezeid tsupán
Öt hat szál violát kaptak imitt amott,
        Nem hagyván szemedet velek
Szét kórászni. Mihelyt tsókkal elegy rakád
        Ártatlan violáidat
Édesden rezegő mellje növésire,
        Ámor szárnya alatt puha
Szendergésbe merült szép szemeit miként
        Tsiklandá-fel az ébredés.
Mint küszködtek a híg álom alá lapult
        Andalgással az ellene
Serkent s a ki ki nyílt tzitzározó
        Nyájasságok; az angyali
Fénynyel rád kiderült Ámeli hajnala
        Futkározó ragyogása közt,
Melly édes repesést hintegetett beléd.
                                (Éljen a barátság.)
Legjobb, legszemélyesebb alkotásaiban azonban szerencsésen elővarázsolja e sóvárgott életteljességet, mert – bár a mozgalmas kicsinyítés és kellemhalmozás túlhajtása minduntalan valószerűtlen, anyagtalan lebegések elérésére készti, eleven valóságokhoz tapadó életközelsége pedig szorosan az élet nyers vaskosságaihoz köti, mégis e kísértő egyoldalúságok elkerülésével és adottságai szerencsés kiegyenlítésével – legjava költészetében sikerül megvalósítania művészi képzelete legnagyobb teljesítményét: az anyagtalan lebegések és vaskos életközelség finom egyensúlyát, a rokokó lehelletszerűségek hamvasan és magyarosan életteljes megérzékítését.

V. Megformáló művészete.
Képzelete belső formaadásának tanulságain kívül érdekes útbaigazításokat tár elénk költészete külső köntösének: műformájának, verselésének és stílusának az elemzése is. A népi rokokó művész egyéniségének leglényegesebb vonásai első tekintetre legkézzelfoghatóbban éppen e külső forma mozzanataiban ragadhatók meg. Egyben az élmény és kifejezés viszonya, a gondolat és szó eggyéolvadása vagy tátongó szakadéka élesen rávilágít az alkotó művész megformáló készségének értékeire vagy hiányaira is.

1. MŰFORMÁI. Ha az egyszerűség és közérthetőség kedvéért költőnk alkotásait műfajok szerint is csoportosítjuk, akkor azonnal nyilvánvalóvá válik, hogy leggyakoribb és legkedveltebb kifejezési formája a dal, továbbá az életkép és az epigramma, vagyis éppen azok a “kis” műfajok, amelyek rövidségük, könnyedségük és közvetlenségük révén az egész európai rokokó irodalomban a legkedveltebbek voltak, s amelyekbe költőnk is a leghiánytalanabbul bele tudta zárni kellemélményeit, ízléstörténeti szempontból magában véve már az is jellemző, hogy dalai, életképei és epigrammái számszerint is az Aprótseprőségek több mint kétharmadát teszik ki, és mert élményvilága épp ezekben fejeződhetett ki a legzavartalanabbul, ma is éppen ezek között találhatjuk meg legsikerültebb és legjellemzőbb verseit. Ellenben költeményei harmadik harmadát kitevő elégiái, ódái és tankölteményei között már csak elvétve találunk egy-egy sikerültebbet, mert sem az elégikus panaszkodás, sem az ódai szárnyalás vagy a töprengő elmélkedés nem illett egyéniségéhez. Pedig e csoportba tartozó költeményei jelentős szerepet játszottak a költészetéről alkotott közvélemény kialakításában, mivel a kis műfajok még legteljesebb versgyüjteményében is minden rendszer nélkül váltakoznak terjedelmesebb alkotásaival, és az olvasó az ítéletét többnyire nem a jelentékteleneknek látszó kisebb alkotások, hanem e terjengős nagyobb versek hatása alapján szűrte le.
Rokokó lelkülete természetszerűen e kedvelt kis műformákat is a maga sajátos egyéniségéhez idomította. Kellemhalmozó kedvében olykor a szokottnál jobban elnyújtottakká, néha túlrészletezőkké, túldíszítettekké alakítja őket. Általában azonban jó érzékkel ügyel e kisebb versek zártságára, kerekségére s legfeljebb néha a kifejezés feszültsége lazul meg, vagy az előadás tömörsége hígul fel bennük. Egyik-másik versének arányos tagolása, a csattanók ügyes előkészítése és elhelyezése meg egyenesen fejlett megformáló készségére vall.

2. VERSELÉSE. Akárcsak gondolatvilága kialakításában, versformái megválasztásában is a legteljesebb korszerűségre törekedett. Mivel pedig kora a rokokó, empire és romantikus életérzések egymásbafonódásának az ideje, egészen természetes, ha az ízléskeveredések hatásaként költészetében a verselés mindhárom nemével egyformán megpróbálkozik. A Földi–Rádáy-féle “kétszeres”, mai nevén nyugateurópai formáknak rokokó lelki alkata, hangsúlyos magyar versalakjainak az élő hagyomány ereje, az időmértéknek pedig az empire divata szorított helyet költészetében.
Lelki hajlandóságának megfelelően költeményei nagyobbik felében láthatóan szívesen és sikerrel használja a nyugateurópai versformákat, amelyek a rím és az időmérték összekapcsolása révén erősebb, halmozott zeneiségükkel nagyszerűen illettek a rokokó zenei hatásokat kedvelő törekvéseihez. A kétszeres vers, s főként pedig a magyar rokokó legkedveltebb versformája a 8–7-es rímes trochaeus a magyar beszéd dallamához jól találó lejtésével, lágy zeneiségével és nem utolsó sorban akkori újszerűségével annyira megkapta költőnk érdeklődését, hogy rímes költeményeinek mintegy a felében megtalálható.
Tisztán hangsúlyos sorai már valamivel döcögősebbek. Bizonyára azért, mert míg a nyugateurópai versformák éppen ebben az időben nyertek elméleti tisztázást, így rímes-időmértékes verselési gyakorlata teljesen tudatos lehetett, addig a hangsúlyos magyar verselést költőink akkor még elméleti tisztázás hiányában úgyszólván csak zenei érzékükre támaszkodva művelhették.
Az időmérték “pompás tógáját” saját bevallása szerint is jobbára csak az empire egyre erősödő irodalmi divatának engedve ölti magára.
A mely verssorok egynéhány egyforma betűkön
Végződnek; hajdan azokat nevezék magyaroknak,
Már azokat ma tzigány s kóldus szájába valóknak
Hirdetik. A Drómó tudná ízlésteket édes
Lantosim! A míg hát e per valamerre ledűlne
Írjunk kis Músám pompás tógát viselendő
Verseket is, ha tudunk, de azért senkit se nevezzünk
Kóldusnak, se tzigánynak az e félékbe ha nem fog
Kedvet lelni, mivel zabolát nem szenved az ízlés.
                                                (Az én poézisom.)
Ez a magyarázata, hogy az ó-klasszikai verselésből majdnem kivétel nélkül csak a puszta formát veszi át, és alig igyekszik megközelíteni e formákat életre hívó klasszikus szellemiséget. Viszonylag nagyobb sikerrel használja a görög lírai formákat, amelyek közül az anakreoni jól is illett egyéniségéhez, de a hexameter méltósága és hősi fensége érezhető ellentétben állott lágy közvetlenségével. Mivel pedig a klasszikus formákban is jellegzetesen rokokó élményeit jeleníti meg, gyakran sehogy sem tudja áthidalni az élmény és a forma eredendő ellentétét. Ha a lírai sorokban már-már el is mosódik ez az ellentmondás, a hexameterben annál inkább megérezhető az idilli lélek bukdácsolása. Míg azonban a Lúdas Matyiban a hősi forma és a furcsán perdülő mondanivaló ellentétét az olvasó mosolyban oldhatja fel, addig másutt számos esetben zavaróan hat, mert az ellentmondás feszültségét a mosoly villámhárítója nem vezeti vagy nem vezetheti le a műélvezet sérelme nélkül.
Verselése többrétű gazdagságát az ízléskeveredésen kívül némileg talán az is előidézte, hogy láthatóan változatosságra, formagazdagságra törekedett. Csaknem valamennyi versét más-más formában írja, úgyhogy a rokokóra annyira jellemző 8–7-es sorkapcsolaton, a hexameteren és az anakreoni mértéken kívül a legtöbb formát csak néhányszor alkalmazza. Változatosságra való törekvésére vall az is, hogy hangsúlyos és kétszeres verseiben csak elvétve használ egyenlő hosszúságú sorokat. A leggyakrabban különböző szótagszámú, tehát különböző dallamú sorokat kapcsol össze állandó sorpárokká, hogy a vers zenei hatását ezzel is fokozhassa. Megesik az is, hogy egy-egy költemény, sőt egy-egy versszakon belül is ismételten változtatja a versformát, így többek közt a Cs. et F. c. párbeszédes tankölteményében, ahol a beszélő változásával az időmértéket is majdnem mindig cserélgeti. Azonfelül az amúgy is inkább rövid sorokat sokszor belső rímekkel még apróbb sorokra tördeli, hogy egészen szeszélyes sorképletekhez vagy szabad áriaformákhoz jusson. Verselése változatos nyugtalanságát külsőleg is aláhúzza azzal, hogy az egyes sorokat gyakran szeszélyes ki-bekezdéssel helyezi el a versszakokban, és ezzel a versszak foltját a szem számára is cikk-cakkos körvonalúvá alakítja.
Bár verseit mindig nagy gonddal “csínosítgatja körül”, korántsem bizonyul olyan bravúros formavirtuóznak, mint például Csokonai. Sőt “szép, elmés, és könnyen folyó Versezetei” gyakran éppen a túlságos símaság, csiszolgatás folyományaként válnak színtelenekké vagy erőtlenekké. Ezt még csak fokozza azzal, hogy rímeit is túlzott gondossággal válogatja össze, vagyis nagyobbrészt egynemű s így egyben egyhangú hatást keltő szavakból párosítja össze. Pedig a rím nála igen gyakran nemcsak dísz, hanem szerkezeti elem is, mivel a bonyolultabb versszakaiban a különböző hosszúságú sorok összetartozását éppen az egyfélék összerímeltetésével igyekszik kiemelni.

3. NYELVI KIFEJEZŐ KÉSZSÉGE. A költői lelkület nemcsak az élményesítés szempontjából kristályosodási középpont, hanem a kifejezés eszközéből, a nyelv anyagából is elsősorban csak azokat az elemeket vonzza magához, amelyeket belső világa testbeöltöztetésére a legkifejezőbbeknek érez. Éppen ezért költőnk egyéni szókincse, sajátságos szókapcsolásai és egyéni zamatú nyelve kínálja a legkézzelfoghatóbb mozzanatokat egyénisége megvilágítására.
Mindenekelőtt egész kis szótárt lehetne összeállítani azokból a sűrűn használt szavakból, amelyeket a friss szóélmény eleven ereje és a költői elhitetés szándéka sodor be a stílusába, így például: nyájas, gyenge, lanyha, tsalfa, pajzán, tsalárd, durtzás, virgontz, furtsa, bolygó, szendergés, andalgás, tzitzázás, perdül, pezsdül, zsendül, lebeg, leng stb. stb., amelyek az általános magyar szókincsből mind azért különültek ki és azért állandósultak a költő szavajárásává, mert életérzését bennük érzékíthette meg a leghiánytalanabbul. E mellett újszerű szavai: mint “derekának lágy fekvést puhogattak”, “kis sípját tillingatja”, “baját bokroztatja”, továbbá puhálkodik, magakedvellés, zubogó, rébzés stb., vagy ritkább szóösszetételei, mint csalszavak, fénytárs, sirtzim, magafelejtés, vázparipa, borfa stb., legfőképpen pedig érdekes, sokszor szokatlan szókapcsolatai, mint barna gyanú, göndör árnyék, híg álom, gunnyasztó hajnal, dúrtzás sors, tornyozó remény, gyöngyellő ligetek, félkéz okosotska stb. még szembetűnőbben mutatják lelki tartalma és a megérzékítő szó szoros kapcsolatát. Ugyanígy a lehető legteljesebb megérzékítés szándéka juttat helyet stílusában a tájszavaknak, mint pl. palol, lebernyes, elgyalít, badár, russzan, barkátsol, pitlélt, bigets, torongy, kornyadoz, fennyen, hurítás, dalmahodó, bajmol stb., és a korabeli idegen divatszavaknak, mint pl. módiz, kabinét, rebellió, frizur, maskara, manőver, mantlisák, currens, praktika, nektáros, lántzéta, spádé, tászli, paróka, koszperd stb. Legjobb bizonyság erre, hogy bár tudatosan is érdeklődött a népnyelv iránt és bár mindig mindenben korszerűségre törekedett, mégis sem a tájszavak, sem a divatszavak nem fordulnak elő stílusában nagyobb számmal. Csak ott és csak akkor használja őket, ahol és amikor a kifejezés teljessége – érzése szerint – megkívánja.
Született stilisztaként általánosságban kitűnően megérzi és felhasználja egy-egy szó vagy szócsoport kifejezésbeli erejét, képzeletmozdító hatását. Jól megválasztott szavai egész sor képzetkapcsolást indítanak el, messze nyíló távlatokat pattantanak fel, ezzel jelentésbeli feszültséget, tömörséget idéznek elő. Pl. a másvilágon megvilágosult lélek úgy érzi, hogy e földön csak “a test kóldus bottyja után vakoskodott”, és úgy látja, hogy földi jólétünk egyengetésével csupán “büszke gőggel Férgek alá nevelünk takarmányt”. “A rohanó zápor is jéggel morzsolta törekké a lepotsékolt szép gabonát.” Vagy mikor a halálosnak vélt szerelmi bánatát így igyekszik érzékeltetni:
Nálad nélkül nem találom
        E világban kedvemet,
S érzem, hogy a végső álom
        Már altatja véremet.
                        (Ámelihez.)
Máskor a szavak és félmondatok egymás mellé való tömörítésével, vagy a legkülönféle mondatfajták eltérő dallamainak összesűrítésével teszi fordulatossá és változatossá a stílusát, így alakul ki az az egyéni zamatú, sajátságos színezetű és dallamú nyelvi kifejezésmód, amely jellemző zománcot ad költészete legjavának. Pl.:
Óh meddig kell még a mord szél
        Dérdurságát szenvednünk?
Engedd már óh makrantzos tél
        Zúzos lárvád elvetnünk!
                        (A hosszú télhez.)
Nyelvi kifejezésmódja azonban nem egyformán egyenletes és találó. Kora ízléskeveredése következtében ugyanis gyakran bizonytalanná és botladozóvá alakul. Minthogy egyéni rokokó szavajárása eleve nem lehetett alkalmas empire, preromantikus és népies-reális ízléstartalmak megérzékítésére, így a szó és mondanivaló ellentétének nem egyszer érezhető ízléstörés forrásává kellett válnia. Ehhez járult még, hogy egyes közhelyes rokokó verseiben is a szavak – mintha csak elvesztették volna eredeti jelentésbeli értéküket – mindegyre színező, árnyaló jelzőket kívánnak, hogy a rokokó közhelyek zsúfolásával és árnyalásával felkelthessék a kifejezésbeli teljesség igézetét, s így az ilyen költemények stílusa erőtlenné hígul. Ahol azonban a lelki tartalom és a megérzékítő szó szerencsésen egymásra talál, ott kikristályosodik az a sajátságos egyéni zamatú nyelvi kifejeződés, amelynek a mélyéről lépten-nyomon felérzik valami abból az ősi beszéddallamból, amihez foghatót csak régi versemlékeinkben találhatunk. Nem utolsó sorban ez a fel-felvillanó ízes nyelvi tősgyökeresség adja meg ma is költészete egyik legnagyobb értékét és emeli alkotásait a tömény magyar lényeg keresőinek érdeklődési körébe.

VI. Ízlésirányai.
1. ROKOKÓ ÍZLÉSÁRNYALATAI. Ha már most összegezzük költőnk lelki alkatára, felfogó érzékenységére és kifejező művészetére vonatkozó elemzésünk eredményeit, akkor feleletet adhatunk a tanulmányunk elején felmerülő ellentmondó kérdésekre is. Idegen értékelési szempontok érvényesítése helyett immár a maga igazi mértékével mérhetjük, és félreismerhetetlenül megállapíthatjuk, hogy költői hagyatékából jellegzetes rokokó emberi és művészi arculat körvonalai rajzolódnak elénk. Összes műveinek több mint kilenctizede, tehát minőség és mennyiség szempontjából egyaránt túlnyomó többsége, kétségtelenül rokokó életérzés és művészi ábrázolásmód terméke. Ezek mellett mindössze csak néhány olyan verse akad, amely nem a rokokó ízlést tükrözi, vagy amelyben nem a rokokó sajátságok jelentik az uralkodó színt.
Ám ha rokokó ízlésben fogant verseit az egyéb ízlésűektől elkülönítve is szemügyre vesszük, akkor nyomban kiderül az is, hogy a rokokó ízlésirány letagadhatatlan jegyeit magánhordozó nagy többség sem alkot teljesen egységes csoportot, nem képviseli valamennyi idetartozó költeménye uralkodó ízlésirányának ugyanazt az árnyalatát. Míg ugyanis e költemények egyharmadában nagyon is szembetűnők a rokokó díszek, addig e verscsoport másik kétharmadában – bár minden sorából árad a rokokó igazi lényege – nem fitogtatja olyan hivalkodóan a rokokó általános, közhelyszerű pompáját.
Behatóbb lélektani vizsgálat könnyen kiderítheti, hogy e mérsékeltebb, tartózkodóbb költeményekből álló csoport éppen költőnk legszemélyesebb, legbensőségesebb verseit foglalja magában, míg a rokokó közhelyekkel túlzsúfolt kisebb csoport már kevésbbé személyes mondanivalójú, gyakran csak egy-egy divatos ötlet vagy tárgy megverselésére szorítkozó költeményekből áll. Legszemélyesebb, legmélyebb élményei önkénytelenül is megtalálták a lényegükből folyó művészi kifejeződést, de felszínesebb és éppen azért kisebb ihlető erejű lélekrezdülései vérszegénységét kénytelen volt a korabeli közízlés cikornyás közhelyeivel elleplezni. E mellett szól az is, hogy bár fiatalabbkori verseiben gyakoribb e közhelyes kifejezésjelmezek alkalmazása, e két csoport szembeötlő ízlésbeli különbsége mégsem hozható szorosabb összefüggésbe költői fejlődésével, hiszen idősebb korából is több közhelyekkel megtűzdelt költeménye ismeretes, hanem sokkal inkább az ihlető alapélmény önálló formaalkotó erejével vagy közhelyeket vonzó hiányaival magyarázható meg. Mindössze is csak néhány szép szerelmes verse – az Ámeli-versek legszebbjei – jelentenek ez alól kivételt, mert ezekben elmélyült férfias bánatát díszes ötvözetű pompában jeleníti meg.
Személyes rokokó ízlésű verseinek kitűnő példaképe egyik legjobb lírai költeménye: a Nyári Esti Dal, amit maga is annyira egész költészete foglalatának érzett, hogy ritka kivételként gyors egymásutánban kétszer is kinyomatott. Valóban ez a verse hiánytalanul magába zárja mindazokat a maradandó emberi és művészi értékeket, amelyek költőnket a magyar rokokó oly érdekes és értékes költőjévé avatják, és amelyek még ma is oly közel tudják vinni költészete legjavát az olvasó szívéhez.
Halkkal ingó lanyha pára!
        Száldogáló harmatok!
Kis furuglyám lágy szavára
        Tiszta hangot adjatok.
Lengd be véle gyenge szellet
        Sík mezőnk határait,
A juhász a nyája mellett
        Hadd fülelje sorjait.
Míg az este bíborozza
        A lement nap hajnalát,
Míg az éj betsillagozza
        Szétterítve fátyolát,
Addig a menny földre hinti
        Balsamának harmatit,
S új erővel áldva inti
        Új örömre állatit.
A motsáros nép kuruttyol,
        Prüttsög a sok kis bogár,
Rétze hápog, fürj palattyol,
        Hangitsál egy kis madár.
Jó napunkat feltserélő
        Édes esti nyugalom!
Téged áld e tenger élő,
        Téged áld e kis dalom.
Harmatoddal részegülve
        A virágos tarka rét,
Hímje nővel egyesülve
        Néked ontja fűszerét;
A nap éles fénye sulyján
        Minthogy úntig szenvedett
A kaszás a szűre ujján
        Alva tisztel tégedet.
Óh palolj rá tsendes este
        Nyugtató lehelletet,
Hogy törődött vére teste
        Újra nyerjen életet;
Szálj le rám is sátorozva
        Szenderítő nyúgalom,
Közbe közbe szunnyadozva
        Csendesedj le kis dalom.
E szelíd bágyadtságot, lágy zeneiséget lehellő költeményében – amely egyébként a magyar rokokó költészet egyik legszebb verse is – még ma is jól kiérezhetően benne remeg a maga teljességében költőnk ízig-vérig rokokó lelkülete, egész életmagatartása. Ez a finom arányérzékkel megalkotott öt szakasz egymagában is beszédes tanúvallomás arról, hogy a magyar életvalóságok élményei hogyan lényegülhetnek át könnyed, színes és mozgalmas rokokó művészetté. Költőnk az alföldi magyar táj és élet mozzanataiban sorra megkeresi és élményesíti a mozgalmas kicsiségeket, a hang-, szín-, íz- és illathatásokat, egyszóval a rokokó szépségeszményével rokon legkülönfélébb kellemelemeket, hogy a lehető legérzékletesebben elénk varázsolhassa az alföldi magyar idill életteljességét. Mivel pedig valóságos mély átélés zárul benne a maga öntörvényű formájába, a költemény szövetébe nem tapadhatott be úgyszólván semmi a rokokó zavaró versdíszítő cikornyáiból. Éppen ellenkezőleg, a rokokó lelkület lehelletszerűségeinek és a magyar élet eleven valóságainak szerencsés összehangolásával sikerül megalkotnia e fajta verseiben azt a legszemélyesebb művészi kifejezési módot, amely a magyar rokokó ízlés különálló, egyéni arculatú költőjévé avatja, így érthető, ha az egész Aprótseprőségekből éppen e csoportbeli alkotásai maradtak a legélőbbek, és hogy mind máig ezek őrzik magukban azt a személyes és művészi többletet, amit Fazekas Mihály költészetünk számára örökül hagyott.
Közhelyes rokokó versei mintaképéül legalkalmasabban A serdülő bajusz c. költeményét választhatjuk, amely már első olvasásra is elárulja, hogy csakugyan a kifejezendő élmény sekélyebb és hiányosabb volta kívánja meg az élménypótló közhelyek versbeszövődését. Maga a versindító élménymozzanat személyes átélésből, az öregedő férfi szomorkás lemondásából fakadt ugyan, de a költő versépítő kedve valóságos élménymozzanatok helyett inkább a kínálkozó szemlélet lehetőségeiből adódó játékos részletezésekkel vagy kora közhelyes kifejezésdíszeivel és játékos mitológiai vonatkozásaival díszítgeti körül. Ez annál is inkább kézenfekvő, mert az ilyen versek tréfás alapötleteit az ízléskeveredés veszélye nélkül fonhatta körül a korabeli közízlés kifejezésjelmezeivel. Ezek együttesen magyarázzák, hogy e csoportba tartozó versei általában aránytalanul túldíszítettekké, sőt igen gyakran túlzsúfoltan és homályosan terjengősekké sikerültek.
Ifjú tolla Ámor nyilának
        Serdülő bajusz! idvez légy!
Sok szerelmes tsókok párjának
        Felibe prémkoszorút tégy;
Míg a finnyás nyári lepkéket
        Torzos tarlód el nem inti,
Vagy míg a göndör szőrötskéket
        A tél dérrel be nem hinti.
Mondja bár a szépség Mómussa,
        Hogy ékesnek nem tart senki,
Ne hidd kis Cupido mókussa,
        Tsak pelyhed jobban tessen ki,
Hogy játszhassanak búvótskákat
        Bársonyában a kellemek,
Majd meglásd millyen gyöngyszikrákat
        Szórnak rád minden szép szemek.
Én is sodrom, de mind hiában,
        Zúzos fürtjét a szürkének,
Elhül ettől a tsók szájában
        A könnyen ingó hölgykének;
S midőn szeme rezzenéséből
        Bóldog jelemet képzelem,
Torzomtól megdobbant szivéből
        Akkor reppent a szerelem.
Tévedés volna azonban, ha ezeket a “cikornyás” verseket – amelyek annakidején irodalmi köztudatunk értékelését is oly hátrányosan befolyásolták – egészen jelentékteleneknek és értékteleneknek tekintenénk. Mert ha egyik másik vers közhelyes cikornyáival valóban fárasztóan egyénietlennek hat is, és ha e csoport összességében nem is vetekedhet őszinte líraiságú, mélyebb és emberibb vallomásaival, mégis ezek is megbecsülendők, mert költőjük formáló művészete és nyelvi kifejező ereje számos szép példáját őrizték meg. Azonfelül azért is, mert igen érdekes világosságot vetnek arra a belső tusakodásra is, amelyet költőnk törzsökös magyar lelkülete és a korszerű európai szellemi és ízlésáramlat összehangolásáért önmagával vívott.
Hogy pedig nemcsak az ízléstörténeti elemzés böngészi össze költészete sorjában ismertetett rokokó vonásait és különíti el egymástól uralkodó ízlésiránya e két főbb változatát, hanem maga költőnk is valóban a rokokó ízlést és annak is mértéktartóbb árnyalatát érezte személyes kifejeződési formájának, arra érdekesen rávilágít legigazibb lelki rokonához, Csokonaihoz és Csokonainak hozzá intézett egy-egy szép verse, illetőleg e versek önkénytelen tanúságtétele. Mivel ugyanis e költeményeket kedveskedő meglepetésül szánták egymásnak, és kölcsönösen igyekeztek is bennük egymás ízléséhez alkalmazkodni, érdekes tájékoztatást nyújtanak arravonatkozóan, hogy mit tartottak egymás költészetében a legjellemzőbb sajátságoknak.
Csokonai szemmelláthatóan kerüli a túlzott rokokó cikornyákat és soraiból ugyanazt a jóságos, szelíd, vidám, természet- és emberbarát arculatot villantja elénk, amit költőnk legjobb, legszemélyesebb rokokó versei tárnak fel:
Ő, akinek Bellonától
Magasztalva van neve,
A gőgösség hagymázától
Irtózván kertész leve.
........................................
Most a bölcseknek álmára
Hol ébred, hol szunnyadoz,
S majd a képzelt Heloára
Érez, újul, bágyadoz.
Majd a rendtartó méheknél
Kedve-telve ácsorog,
Érzi, hogy az embereknél
Az ország nem így forog.
Már meglátott: gereblyéjét
És kapáját elteszi,
S félig harmatos Linnéjét
Pipája mellé veszi.
Jer, barátom! lépegessünk
Kis kertednek útain,
S dohogás nélkül nevessünk
Mások bolondságain.
Jer, érezzük, hogy nagy telket
Többször fának ad az ég,
S kis jószágot és nagy lelket
Bírni boldogabb sors még.
                (Főhadnagy Fazekas úrhoz.)
Fazekas Mihály ellenben legpazarabb rokokó díszítésű versével lepi meg nagy barátját, mintha csak nevenapja alkalmából legkedvesebb szellemi csemegéjével akarná megörvendeztetni az ünnepeltet:
Már a tarka mezők illatos asszonya
Udvarlásra magát nem piperézheti,
        Minden tzifra virágit
                A nap szűze leszaggatá.
Már a lanyha zefir páfusi lantodon
Nem szunnyad, se tzitzáz, duzzog az ollykori
        Hamvas harmatozáson,
                S gubbaszkodva voná magát
Venus hóna alá, s eny helyet ott talál.
Elment a daru és gólya sereg s vele
        Minden handarikádzó
                Nimfák eltakarodtanak.
                        (Csokonai neve napjára.)
E két költemény önkénytelen tanúvallomása is beszédesen igazolja, hogy egymásban mindenekfelett a rokokó embert és költőt szerették és becsülték, és ha jól megkülönböztethető árnyalati eltéréssel is, maguk is a rokokó ízlést tekintették igazi ízlésirányuknak, legszemélyesebb művészi kifejezésmódjuknak.

2. PREROMANTIKUS, EMPIRE ÉS NÉPIES-REÁLIS ÍZLÉSVÁLTOZATAI ÉS ÍZLÉSKEVEREDÉSEI. Költészete túlnyomó többségét kitevő rokokó versei mellett akad még néhány, láthatóan más ízlésirányban fogant, vagy erős idegen ízléskeveredésről tanúskodó költeménye is. Legalább futólag ezeket is szemügyre kell vennünk, hogy költészete ízlésbeli többrétűségének és kevertségének számos zavart és tévedést felidéző kérdését is megvilágosíthassuk, és ezzel írásművészete egészét is teljesebb képbe rögzíthessük.
Mindjárt elöljáróban meg kell azonban jegyeznünk, hogy mindössze nyolc másízlésű verse sem tartozik egységes csoportként valamely más ízlésirányhoz, hanem megoszlik a rokokóval nálunk párhuzamosan élő preromantikus, empire és népies-reális ízléstörekvések között. Úgyannyira, hogy ezek költészete rokokó zöméhez viszonyítva csak ízlelgető kísérletezéseknek, alkalmi ízlésszerepeknek tekinthetők.
Költészete e feltűnő többrétűségét, sőt a különböző ízlésirányok egymással való keveredését történetileg az a körülmény teszi érthetővé, hogy a századfordulón, akkori egyetemes megújhodásunk forrongásában csaknem egyidőben sorakoznak fel szellemi életünkben az egymást követő nyugateurópai ízlésáramlatok: a már túlérett, hanyatló rokokó, a delelőjén lévő empire és az éppen bontakozó romantika. Az egymásra torlódó ízlésirányok nemcsak költőnk, hanem csaknem valamennyi kortársa költészetében is egymás mellé rétegződnek, sőt összefonódnak a szerint, hogy az egyes ízlésbeli kifejeződési lehetőségek mekkora rokonságot mutattak a költő lelki alkatával és uralkodó életérzésével. Lélektanilag pedig az magyarázza, hogy valamely ritka élménymozzanat, vagy valamely külső indító ok: elméleti meggondolás, közvélemény nyomása, tehetségére kíváncsi erőpróba ingere stb. az alapvető ízlésiránytól elütő preromantikus, empire vagy népies-reális ízlésszerep felöltésére készti, de egyénisége alapvető rokokó adottságai majdnem mindig kiütköznek az ízlésszerep jelmezei alól is, vagy pedig a szerepként magára öltött ízléstörekvés hagy vissza valami idegen mellékízt rokokó ízlésirányában is. Szerencsére e különböző ízléstörekvések egymásba való keveredését lecsökkenti az a helyes műérzékre valló eljárása, hogy egy-egy verse ízlésegységét igyekezett tőle telhetően megőrizni, a megérzékítő életmozzanatokat az ihlető élmény sugalmazása szerint összeválogatni. Mindazonáltal mégsem kerülheti el teljesen, hogy a különféle ízléselemek egymásba ne keveredjenek, és néha-néha szembetűnő, sőt bántó ízléstöréseket ne okozzanak.
A preromantika két eredeti és két fordított költeményében jelentkezik érezhetően. Bár mind az eredetiekben, mind pedig a fordításokban lappangó szentimentális hajlama nyer kielégülést, mégis még e két eredeti verse sem tekinthető közvetlen személyes kifejeződésének. Ha a valóságban olykor-olykor meg is borzolja lelkületét a preromantika búsongó szomorúsága, nem a maga nevében panaszolja ki borongását vagy “nyögdécseli” el érzelmi ellágyulását, hanem tárgyiasítottan pl. a párjavesztett gerlice képében: “Búval élek, Bús a lélek, Éjjel-nappal bennem.
A siralom
Én italom,
        A tsuklás ételem,
Szemem közt űl,
Együtt repűl
        A kesergés velem,
                Álom helyett bú veszteget,
                Magát a levegőeget
        Nyögések közt nyelem...
Víg napomnak felkelését
Tavaszomnak derülését
Tsak hóltomkor lelem.”
                        (Egy gerlitze keserve.)
Vagyis, ha személyszerint el is fogja nagy ritkán a preromantika szentimentális érzelgése vagy bánata, azt a rokokó életérzésű és műízlésű költő még ekkor nem érzi első személyben mondhatónak, hanem igyekszik a helyzetdal, azaz a műforma jelmezei mögé leplezni efféle lélekrezdüléseit. A preromantika e határozatlan és bizonytalan lelki visszhangja okozza, hogy tisztán preromantikus ízlésű versein kívül szentimentális, vagy más romantikus vonatkozás aránylag ritkán és csak alig kivehetően színezi egy-egy versét, vagyis e néhány önálló ízlésszerepén kívül a preromantika mélyebb, bonyolultabb ízléskeveredést nem idéz elő költészetében.
Az empire ízlés jegyeit is csak két költeményén érezhetjük szembetűnőbben. Mindkét klasszicizáló verse természetszerűen óda, de a klasszikus lélek emelkedettségét, méltóságos nyugalmát vagy fenséges szenvedélyét sehogysem tudja megközelíteni a vibráló, bájos kicsiségek érzékletességét kereső rokokó költő. Emberi és művészi adottságait semmiként sem hághatja át, és így a korabeli divat hatása alatt magára öltött empire ízlésszerepben klasszikus szárnyalás helyett sikertelen bukdácsolásra kényszerül. Pl.:
A közhaszonról már nem is álmodunk,
Egymást emésztjük, s bóldog atyák jeles
        Érdemteket, hív társainknak
                Kornyadozó nyakokon tapodjuk,
Némelly tsak önnön hasznokat éhező
Fukar kevélyek, mert bizony a sasok
        Bagoly torongyokká fajultak,
                Óh esedezzetek istenünknél
Értünk ditsőült lelkek! e hamvain
Szent templomodnak mennyei jó atyánk!
        Im én is elbádjadva kérlek:
                Halld meg uram! könyörülj hazámon.
                        (A megégett Debretzeni nagy templom falai közt...)
Nem is lényegében, hanem csak külsőlegesen, az ó-klasszikai versformák gyakori alkalmazásával igyekszik simulni az empire mind erősebben érvényesülő felfogásához. De ez az alkalmazkodás úgyszólván kivétel nélkül csak az időmértékes sorfajok puszta átvételére szorítkozott, és az időmérték pompás tógájában majdnem mindig jellegzetes rokokó életérzését jeleníti meg. Innen van némely időmértékes versében a tartalom és versforma ízléskeveredésre valló ellentéte is. Még a versmértéknél is kevesebb ízléstörést okoznak a játékossá jelentéktelenített klasszikus mitológiai alakok és elemek. Egyrészt mert kortársainál is ritkábban használja őket, másrészt, mert igen gyakran magyarítottan szerepelteti őket és nem túlságosan feltűnőek.
Népies-reális ízlésvonatkozásai annál gyakrabban szövik át és sokkal inkább művei alaplényegébe oldódva színezik egy-egy költeménye, vagy versrészlete, sőt egész költészete általános művészi ízléshatását. Nemcsak azért, mert empire vagy preromantikus versei nem tartoznak egyszersmind legjobb költeményei sorába is, míg népies-reális ízlésű vagy magyaros árnyalású versei éppen legjobb, legszemélyesebb alkotásai, hanem azért is, mert költőnk magyar lelkületének, hamisítatlan magyar észjárásának és tősgyökeres nyelvérzékének ízes megnyilatkozásai ott is igen gyakran népieseknek érződnek, ahova annakidején nem az élmény művészi kiábrázolásának a tudatossága, hanem a korszellem ihletésére érvényre jutó tömény magyarsága építette be őket. Sőt igazában véve éppen a korízlés ihletésére felszabaduló magyar lényege avatja költészetét a magyar rokokó ízlés mindenki másénál magyarabb színezetű, népibb zamatú változatává. Egészében népies költeménye ugyanis mindössze csak kettő van, de mind a kettő legsikerültebb alkotásai közül való. Ezeken kívül éppen legszebb versei között akad még néhány olyan magyaros ízű is, amelyekben a korabeli alföldi magyar táj és élet érdekes mozzanatai rögzítődtek meg. De e magyar életelemek valójában egyikben sem a magyar faji lényeg és élet tudatos feltárása és öncélú művészi kifejezése indítékából szövődtek be, hanem mindegyikbe – még a legtősgyökeresebben népibe is – a rokokó lelkület idilli életérzése és életteljes környezetrajzra való törekvése vonzza be őket.
A rokokó legkedveltebb érzés- és ábrázolásmódjának: az idillnek ugyanis – ha belső ellentmondásaitól meg akart szabadulni – nálunk akkor szükségszerűen falusi, népi életképpé kellett alakulnia. Költőnk erős tehetségére és fejlett műérzékére vall, hogy legjava alkotásaiban nem is elégedett meg a korabeli közízlés mesterkélt általánosságaival, hazug szépelgéseivel, hanem életérzése idilli sóvárgását – úttörőként – az alföldi magyar táj és élet valóságos életrezdüléseiben igyekezett megérzékíteni. Mivel pedig mindig és mindenben a versindító élmény életszerű kiábrázolására törekedett, ezért e magyar talajból fakadt népi költeményeiben is gondosan összegyűjti és felsorakoztatja a népi idill jellegzetes életmozzanatait: a hely, idő és környezet képzeletmozdító és elhitető színeit, ízeit, zeneiségét, mozgásait és jellemző nyelvi fordulatait, így a legízesebb, legtősgyökeresebb ízlésmozzanatok összezsúfolásával elővarázsolhatja az ihlető alapélmény életteljes környezetrajzát. Kitűnően szemlélteti ezt az eljárását híres népi életképe, amelyben szemmelláthatóan idilli életsóvárgása öltözik a független, egyszerű, természetes és boldog népi életkeret jelmezeibe, de a költemény tömény népi jellegzetességei alatt is jól kitapintható e rokokó lelkület lüktetése, sőt kissé elnyújtott részletezésében és szakozatlan keresztrímes 7–6-os verselésében még a rokokó művészi megformálás jegyei is megpillanthatók:
Óh te áldott Kanahám
        Hortobágy mellyéke!
Beh sok szegény legénynek
        Vagy te menedéke.
Jó paripán ugratod,
        Pénzt adsz erszényébe,
Szép menyetskét karjára
        Jó bort a kezébe.
Itt a szegény legénynek
        Uraság a dolga,
Heverészhet kedvére,
        Nem lebernyes szolga,
Van húsa, szalonnája,
        Öt örű bundája,
Szép zöldellő mezőben
        Legel a marhája.
Óh én édes Istenem!
        Adj jó békességet,
Fordíts el országunkról
        Döghalált, inséget,
Hogy ehessük békével
        Siros kenyerünket.
Áldj-meg uram teremtőm!
        Jó borral is minket.
Tsaplárosné galambom!
        Tölts bort a kupába,
A szegény magyar legény
        Hadd igyon búvába;
Pajtás! Isten áldjon meg,
        Őrizzen a kártól,
Vármegyétől, Fiscustól,
        Töröktől, Tatártól.
                        (Hortobágyi dal.)
Az idilli, népi megtestesülést kereső rokokó szellemiség és a törzsökös magyar lényeg szerencsés egybefonódását még szembetűnőbben példázza költőnk főműve, a Lúdas Matyi. E kis remekmű páratlanul tömény magyarsága alól is félreismerhetetlenül ki-kivillannak a megalkotó rokokó lelkület leglényegesebb jellemvonásai: felvilágosult emberbarátsága, a józan ész nagyrabecsülése, az idilli egyszerűség után való vágyódása, mozgalmasító művészi ábrázolásmódja. De mert az elbeszélés hőse a nép fia, a költő kitűnő műérzékkel műve legmélyebb rétegeibe építi be legigazibb önmagát, és egyben a versindító alapélmények ízlésegységének gondos szem előtt való tartásával a hőshöz remekül illő tősgyökeresen népi környezetrajzot teremt. Pl. mikor a vásárra indulhat
Kedve derül Matyinak, szerez egy jó kézbeli fütyköst,
S a sutból kivon egy pókháló lepte tarisznyát,
Melly öreg apjának sohasem szállott le nyakából.
Ebbe annya rakott túrót, hajat, kenyeret, sót,
S fokhagymát; az alatt ő a vén lúdakat arrább
Hessegeté; az eladni való húszat kiszakasztá,
És egy körmön font ostorral az útra riasztván,
Annyának minden jót kíván, s ballag utánnok.
És hogy főművében is valóban a művészi beleélés remekbe sikerült népi környezetalkotásával állunk szemben, az nyomban kiviláglik abból, ha a népi életmozzanatok eloszlását a mű egészéhez viszonyítjuk. Az elején ugyanis – amíg az elhitetés és hangulatkeltés megkívánja – egymást érik a népi környezetrajz érdekességei. Később a mese előhaladásával mindjobban megritkulnak, sőt a harmadik levonásban egyszerre háttérbe is szorulnak, mert – itt ugyancsak az érzékletes, életteljes költői elhitetés kedvéért – gondosan meg kell rajzolnia a felcsert és idegenes környezetét. Legjobb bizonyíték erre pl., hogy egyéb művében összesen sem találunk annyi idegen szót és kifejezést, mint amennyit ide összehalmoz. Vagyis költőnk az irodalmi köztudat hiedelmével ellentétben még e legmagyarabb zamatú alkotásában sem akart és – az akkori “pallérozott ízlés” híve még nem is akarhatott – tudatosan népi költővé lenni, hanem egész egyéniségét az akkor korszerű rokokó ízlésáramlat tavaszi esője termékenyíti meg és teszi képessé arra, hogy felfedezze, élményesítse és művészi kifejezésbe foglalja a magyar életnek és léleknek ama szépségeit, amelyek szoros rokonságot mutattak a rokokó szépségeszményével.
Csak természetes, hogy e rokokó indításra versbe kívánkozó őserejű magyar jellegzetességek gyakran más ízlésváltozataiba is felszívódtak, egyes alkotásai szövetébe szinte kinyomozhatatlanul beleivódtak, és egyre-másra szemszúró ízléstöréseket idéznek elő. Többnyire azonban csak az olyan költemények ízlésegységét bolygatják meg, amelyekbe nem a versindító alapélmény ereje vonzza be őket, hanem ahol a rokokó közhelyekhez hasonlóan az ízlésszerep belső üressége juttatott helyet nekik. Legjobb, legszemélyesebb művei java részében már csak azért sem kirívók, mert ezek éppen a magyar valóság élményesüléséből fakadtak.
Maguk az ízléstörő népiességek legnagyobbrészt nyelviek, a tájnyelv beszüremkedésével keletkeztek. Mivel költőnk – csak úgy, mint kortársai általában – keresve-kereste a nyelvi megújhodás lehetőségeit, s mivel a nyakló nélkül való szógyártás helyett ösztönösen a “legtisztább magyarság”, a népnyelv kincses bányája felé fordult: egész sereg tájszó, népi kifejezés és fordulat fogta meg újszerű varázsával és vált állandó szavajárásává. Csakhogy míg e népi kifejezéskincs jórészét a későbbi fejlődés sorjában irodalmivá általánosította, addig egyéni szava járása másik része köznyelvünkben nem nyert polgárjogot, és ezért ezeket mai nyelvérzékünk már ízléstörő zökkenőknek érzi. Nyelvében ma nem is a közkeletűvé nem vált nyelvújításkori szófacsarások hökkentenek meg, hanem a költő eredeti szóélménye szerint eleven erejű, de ma már szokatlan népnyelvi vagy akkori köznyelvi csökevények, így például: handarikádzó nimfák, pitlélt porok, gyanakszi kandúr, hangitsáló kis madár, édes druszám, fót kellem, bagolytorongy stb.
A népi életmozzanatok már jóval ritkábban okoznak érezhető ízléstöréseket, mert többnyire meggyőzően valószínűsítik egy-egy költeménye magyar hangulatát. Egyszer-egyszer fel-felötlik ugyan egyik-másik életmozzanatnak a rokokó légies szemléletéhez kevéssé illő parasztos nehézkessége, de kirívóbb ízléstörések csak akkor keletkeznek, ha az ilyen népi vaskosság, a magyar élet élményesülésének a kivetülése, valamely rokokó közhellyel vagy mitológiai vonatkozással elegyedik össze. Például az ilyen sorokban: “Elment a daru és gólya sereg s vele Minden handarikádzó Nimfák eltakarodtanak.” Vagy mikor a frissen szűrt mustot dúdolva szürcsölészgeti zsendülő szerelmével, s Ámortól azt kívánja: “Nőttön neveld tüzünket Ámor te is! ki nádtsőn Szopatsz velünk szerelmet.” Ugyanígy Jupiter is, mikor megfejti Danaë az előle elrejtett szép leány rejtekhelyének a titkát, cselt eszel ki, s “Azonn rágá körmeit, hogy mint törölje ki a vén Őrállónak szemeit” stb. Tartózkodó, finom lelkülete nem engedi meg azt sem, hogy beszüremkedjék költészetébe az a diákos szókimondó és érzékcsiklandó dévajság, amely kortársainál annyi bántó ízléstörést okoz, s amely annyira széttagolja számos korabeli jobb vers ízlésegységét is. Nagy ritkán legfeljebb ilyesféle mozzanatok versbeszövéséig merészkedik el:
A kis leány már enni hint
        A tyúknak és rutzának,
De tsak hamar be bétekint
        S nagyot visít annyának:
                Jöjjön ki, a kakassa
                A tyúkot eltapossa.
                        (Ki a bóldog.)
Felesleges volna tovább bizonygatni, hogy ha a korabeli ízléstörekvések ízlelgetése a személyes rokokó, közhelyes rokokó, népies-reális, empire-klasszikus és preromantikus-szentimentális ízlésrétegződésekre különíti is el költőnk műveit, valójában mégsem erősödhetett valamennyi ízléstörekvés egyformán személyes kifejezési formájává. Annál is kevésbbé, mert közhelyes rokokó ízlésrétege jobbára csak a korabeli ízlésközkincs magyarítására szorítkozott, empire és preromantikus kísérletei meg éppen csak mutatóba bukkannak elénk: így mind az egyik, mind a másik csak felszínes ízlésszerepnek bizonyul. Ezzel szemben a rokokó szépségeszmény ihletésére felszabaduló és kitáruló tömény magyarsága kialakította azt a legszemélyesebb és mindmáig legelőbb művészi kifejezésmódját, azt a mértéktartó népi rokokó ízlésirányt, amelyben törzsökös magyar lényege zárulhatott korszerű művészi formákba.
És valahol éppen itt, a rokokó lélekfelszabadító és megtermékenyítő hatásában kell keresnünk annak a kérdésnek a nyitját is, hogy a multszázadeleji egymásra torlódó ízlésirányok “szabadversenyében” a rokokó miért éppen a vérükben és lelkületükben legmagyarabb költőinket bűvölte meg, s hogy e legbájosabb ízléstörekvés “magyaros” költőink csoportján belül is miért éppen Debrecen, a “lugubris tónusú” város szülötteit: Csokonait és Fazekast ihlette a legnagyobbakra? E legtöményebb magyarságú művészlelkek minden bizonnyal azért csatlakoztak a rokokó ízlésáramlatához, mert ez tette leginkább lehetővé magyar lényegük kibontakoztatását. Ebben találhatott akkor magára és teljesedhetett ki leginkább a magyar szellemiség sok rejtett finomsága, idilli hajlama, magabiztosságra való törekvése, derűs józansága, hamvas életközelsége. Valamennyi korukbeli ízléstörekvés közül a rokokó adott leginkább módot nekik arra, hogy a magyar élet és lélek tarlóvirágai dúsabb és finomabb kerti fajtákká nemesülhessenek a nélkül, hogy eredeti illatukat és színüket elvesztenék. Ezért a kitárulási lehetőségért szívesen – és sikerrel – vállalták a rokokó légies szépségeszmény és a kissé parlagias magyar lényeg egybehangolásának küzdelmes, míves munkáját is.
VII. Költészete irodalmi közvéleményünkben.
Végezetül Fazekas Mihály költészetének művészi értékeire és jellemvonásaira nézve érdekes útbaigazításokkal és további megbizonyosodásokkal kecsegtet annak a nyomonkövetése is, hogy költészete irodalmi közvéleményünkben a rokokót követő közel másfél század empire, romantikus, népies-reális, nyugatos, sőt napjaink ízléstörekvései tükrében milyen színárnyalatokat váltott, az utókor irodalmi köztudata mikor, mit és miért idézett belőle elismeréssel vagy gáncsolással az érdeklődésébe. Mert ha e későbbi ízlésirányok szemlélete sorjában egyoldalúnak bizonyul is – mivel lényegében egyik sem költőnk emberi és művészi egyénisége egészének átfogó megragadására törekedett, hanem úgyszólván mindegyik csak önmaga mását, hajdani előfutár rokonát, illetőleg megavult, közömbös vagy nyugtalanító ellenfelét látta meg benne – mégis az érdeklődést felszító mozzanatok, egyes kellően méltányolt vagy megrótt jellemvonások történetileg is jól megvilágítják emberi és művészi egyénisége igazi lényegét.
Közismert, hogy kortársai körében rokonszenves emberi egyéniségével, de úgy is, mint “sok szép elmés és könnyen folyó Versezetek” költője és a Magyar Fűvészkönyv “halhatatlan emlékű szerzője” figyelemreméltó elismerést aratott. Szülővárosa és vele egyező ízlésű barátai igaz megbecsüléssel vették körül “ezen ritka nagy embert, a ki akár lángeszére, s mély tudományára, akár Fabriciusi karakterére nézve megérdemli, hogy a két Magyar Haza kevés választottjai közt helyet foglaljon”. Ez az egybehangzó elismerés minden bizonnyal a korában egész egyéniségével bennegyökerező és a korszellemet magyar módra érvényrejuttató kortársnak szólott, aki felvilágosult népi rokokó ízlésirányával az akkori korszerű magyar modernséget képviselte. Mind a Lúdas Matyi, mind a Fűvészkönyv, mind pedig a “mostani pallérozott Magyar ízléshez alkalmazott és tiszta magyarsággal készült” Kalendáriuma és annak a maga és mások rokokó verseivel és elbeszéléseivel megtűzdelt Toldaléka egyformán a korszerű haladás meggyőződéses hívére vall. Első tekintetre is nyilvánvalóvá lesz, hogy az utókor különböző ráfogásaival ellentétben költőnkben nem valamely ízlés- és szellemi áramlat társtalan előfutára, vagy megavult sereghajtója keresendő, hanem benne kétségtelenül az akkori magyar korízlés lezárója és népszerűsítője ismerhető fel.
Annál feltűnőbb, hogy korszerűsége és népszerűsége ellenére is, mennyi alkotása nem jelent meg a maga idejében nyomtatásban. A katonaságtól való hazatérését követő évtizedben még láthatóan megvolt ugyan benne is a nyilvánosság elé való lépés szándéka, pl. a Lúdas Matyit elküldi az akkor már vezérkedő Kazinczyhoz “betsületet tanulni”, “nagy reménységű leányukat”, a Fűvészkönyvet pedig szokatlanul nagy példányszámban és nagy várakozások közepette nyomatják ki, de mivel a tiszta tudományosság népszerűtlensége miatt sem a nagy becsvággyal készült Fűvészkönyv, sem a Kazinczytól “jó tanátsokkal és intésekkel” visszaérkező Lúdas Matyi nem teljesítette a hozzáfűzött reményeket: érzéketlenné vált “minden betsület eránt, mely a nyomtatás útján nyerődhetne”. A későbbi erkölcsi siker ugyan mindkét “megcsalódásáért” kárpótlást nyújthatott volna, hiszen tekintélye és népszerűsége egyre nőtt, kis remekét széltében-hosszában olvasták, sőt tudtán kívül ki is nyomatták, tudományos könyvükről pedig “nem csak a külföldi Recensiók emlékeztek meg dítsérettel, de sőt ezek felett még a N. M. M. Kir. Helytartó Tanács által is, mint nyelvünk pallérozására tzélozó hasznos munkáért Collaudatorium Decretummal” jutalmazódtak meg a szerzők, mégis mivel “az emberek krisiseiből... és... nemzete eránta való érzéketlenségéből” megismerte, hogy “nem poétának” és tudósnak született, csalódásából nem tud többé “kieszmélkedni”, és a nyomtatás nagyobb nyilvánosságával járó nagyobb kockázat elkerülése végett inkább visszatér az alacsonyabb, de kevesebb nyugtalanítást jelentő irodalmi közlési módra: a kéziratos terjesztésre. Legfeljebb a Debreczeni Kalendárium szerkesztésére és kiadására vállalkozik, mivel a naptár semlegessége nem kényszeríti leplezetlen magamutogatásra, és mivel megítélése szerint az akkori olvasóközönség megnyerése “könnyebben elérhető nálunk a kézbenforgó kalendárium által, mint akármely kész munka kiadásával, melynek csak az lenne a sorsa, mint a temérdek munkával készült fűvész könyvnek”.
A nyilvánosság színpadáról való önkéntes visszahúzódását ezenfelül minden bizonnyal nagy mértékben siettette a még java termékenysége idején bekövetkező irodalmi ízlésváltozás is. Kazinczyt és a vele tartó hangadó költőket ekkortájt már a rokokót követő újabb ízlésáramlat, az empire életérzése és szépségeszménye hódította meg. Ez az ízlésmásulás szükségszerűen élesen szembeállította az új vezért és követőit a megelőző, népszerű ízlésiránnyal, főként pedig a népi rokokó legigazibb képviselőivel: a debreceni költőkkel, Csokonaival és Fazekassal. Lényegében Csokonai sírkövének felállítása és műveinek kiadási módja ürügyén is e két ízléstörekvés, azaz a magyar lényeghez már hasonult, de delelőjén túljutott az új ízlés felfogása szerint természetesen: parasztos – rokokó és az újszerűségében még idegen, de felfelé lendülő – a régibb irány hívei szerint érthetően: magyartalan – empire, vagyis a hanyatló és bontakozó európaiság feszült szembe és ütközött meg a magyar szellemiség televényén. A szellemi mozgalmak örök törvényei szerint azonban e szembeszegülés kimenetele költőnkre nézve eleve nem lehetett kétséges. Annál kevésbbé, mert egyrészt mivel a “fentebb stíl” vezére Csokonai költői hagyatékával kapcsolatban egyáltalán nem titkolta a rokokóról vallott meglehetősen elítélő felfogását, így az amúgy is érzékeny költő a magamegmutatásában még óvatosabbá vált, másrészt pedig mivel az új ízlésirányhoz való alkalmazkodásra irányuló kísérletei sem kecsegtettek a feloldódás és kibontakozás sikerével: költőnket is kikerülhetetlenül utolérte a korízlés delelőjén érkezők sorsa. A mindjobban szétáradó új ízlés feltartóztathatatlan folyamában, az eleven szellemi áramlás sodrától egyre távolodóban magányossá szigetelődik és lelkileg hallgataggá bénul. Idők múlásával pedig az új művészi látás új szépségeszményével és életérzésével szemben egyre ellenzékibbé merevül, s ezzel a szellemi élet örök rendje szerint lassanként a korszerű haladóból múltba merengő maradivá avul.
Pedig épp e visszahúzódásával és baráti körébe való bezárkózásával rekeszti el magát a korabeli olvasóközönség ama szélesebb rétegétől, amely ekkortájt a beálló ízlésváltozás ellenére is még továbbra is a népi rokokó bűvöletében élt. E mellett a nyomtatás nyilvánosságától való irtózása megpecsételi költészete sorsát és értékelését is csaknem másfél századra. A rokokót követő empire, romantikus, népies-reális, sőt nyugatos ízléstörekvések köztudata ugyanis nem a költővel azonos ízlésű és őt egészében felfogó és megértő kortársak szemléletének alapulvételével fogalmazza meg és korszerűsíti időről-időre Fazekas Mihály költői arcképét, hanem mindegyik az egykorú szemlélet eszméltető útbaigazítása nélkül csak a maga művészi szemlélete egyoldalúságával alakítja ki értékelő ítéletét. Mindegyik csak a vele egyező ízlésmozzanatokat halássza össze és fogja csokorba, vagy a vele ellentéteseket pellengérezi ki, s így nem egyszer költészete legalapvetőbb jellemvonásaiért megrovásban részesül, míg ugyanakkor kevésbbé jelentős vonásai túlzott hangsúlyozást nyernek.
Az empire vezére és követői az irodalmi hagyománnyá patinásodott rokokóban elvi ellenfelüket és népszerűsödésük alig leküzdhető meggátlóját látták. Ezért természetszerűen egészében elítélő állásfoglalásra jutnak, és nyilt vagy titkos harcot indítanak a megelőző ízlésirány megtestesítői, főként Csokonai, Fazekas. Horváth Ádám stb. ellen. Kazinczy és később Kölcsey is a “tisztább ízlés” nevében unos-untalan kifogásolja, sőt kipellengérezi a “debreceniség” “vastag atmosphaeráját”, vagyis a magyar valóságból kisarjadt népi rokokó nem eléggé elvont légiességét, egyéni életteljes látásmódját, “alföldi provincializmusát” és “pórias aljasságait”. Elismerését ritka kivételként csak néhány érzelmesebb vagy lágyabb rokokó vers válthatja ki, de már a Lúdas Matyi bár “poeticai tekintetben sok érdemmel bír, stilisticaiban kevéssel, morálisban pedig semmivel”. Pedig az empire közvélemény elítélő állásfoglalása annál inkább hátrányos volt költőnkre, mert irodalmi kritikánk úgyszólván velük kezdődött, és a szemléletükben megörökített kedvezőtlen arckép később is csak nehezen igazulhatott meg.
Romantikus irodalmi köztudatunk nagyjában közömbösen fogadta költőnket, mivel rég letűnt művészi ízlés megavult sereghajtóját látta csak benne, akinek a művei gyüjteményes kiadásuk időpontjában “Literaturánk állapotját és közönségünk nagyobb része ízlését tekintve, már elkéstek.” A józan mértéktartás életelvét elvető és a szabad egyén korláttalan kibontakozását követelő hősi lelkület természetszerűen úgy találta, hogy nem jutott költőnknek osztályrészül “az a magasabb ihlet, melly érzéseink ömlésire s gondolatink röptére a költő bélyeget nyomja”. A romantikusok szerint hiányzik belőle “a lelkesedés heve, s tőle a képzelem szárnyalata meg volt tagadva, érzetei, képei mindennapiak, kifejezése minden nemesség, kecs nélküli”. Viszonylag lírai költeményeit méltányolják leginkább, főként preromantikus-szentimentális ízléskísérleteit, mint pl. az Egy gerlitze keserve címűt. De a szónokias, részletező történeti eposzok kedvelője szemében a Lúdas Matyi már “csak vázolat és pedig erősen vázolat... a kivitel hiával van; ennek kell továbbá a szükséges külső és belső motiváció nemlétét és a korszín halványságát tulajdonítani”. S közömbösen legfeljebb csak annyit hajlandók költeményeiről elismerni, hogy “ama lelki szegénység kora hasznokat vette volna”.
A népies-realizmus viszont annál élénkebb érdeklődést tanusított iránta, mert előkészítő ősét, “a népszerű irány előbajnokát” és a “jóízű magyar hang” egyik legelső képviselőjét fedezte fel benne. Legnépibb műve, a Lúdas Matyi ezúttal olyan hangsúlyt nyert, hogy lírai költészete csaknem teljesen feledésbe merült. Nem csupán azért, mert akkor ismerik fel benne a lappangó remekművet – hiszen kisebb versei között is jónéhány remekbesikerült található – hanem mindenek fölött azért, mert aránylag ennek a környezetrajzába ivódott bele a legtöbb népies életmozzanat és tősgyökeres népnyelvi fordulat. Azonfelül a kor politikai felfogásának megfelelően e kis elbeszélés eredeti emberbaráti szándéka is a jobbágyság számára jogokat követelő demokratikus célzattá minősülhetett. Lírai költeményei közül “valóságos népi bélyege” miatt csupán a Hortobágyi dalt értékelik, s ennek jeléül szembetűnő rokokó formája ellenére is népdalszerű négysoros szakaszokra tördelve adják ki. Bár többeknek feltűnik, hogy ha a költészetén “nem is éppen népies jellegű, de magyaros színezet vonul át, s ha tárgyánál fogva népies is, de a kidolgozás, a külső nem a népé”, mégis szinte kiirthatatlanul meggyökeresedik köztudatunkban az a szemlélet, amely a rokokó ihletésre versbe foglalt népi életmozzanataiért és nyelvi fordulataiért kitartóan a népies realizmus előfutárául könyveli el. Ugyanakkor azonban fintorogva megróják, sőt számos esetben egyenesen ízléstelenségnek bélyegzik igazi ízlésiránya “cikornyás rokokó” és “édeskés barokk modorát”, mivel köztudatunk a magyar lényeget ekkor már nem a rokokó szemlélet tükrében, hanem a népies-reális európaisággal eggyélényegülten kereste, élvezte és értékelte.
A nyugatos, sőt a mai írástudó nemzedék szószólói is újból és újból átfürkészik költői hagyatékát, hogy felszínre búvárolhassák és szemtől-szembe szemlélhessék egy-egy velük rokon és eleddig nem méltányolt vagy lappangó jellemvonását. Móricz Zsigmond például természetszerűen a műkedvelésből is remeket alkotó magyar őserőt látja benne. Németh László az európai műveltségű és korszerű látókörű kertészt, vagyis a mai várvavárt magyar megújhodás új magyar embertípusának hajdani ősét pillantja meg rokokó költőinkben. Illyés Gyula pedig az időtlen értékű népi nagy költőt, a törzsökös népiség megszólaltató művészét eleveníti meg érdekes vallomásaiban. Ugyanakkor Juhász Géza, mint a művelt magyar városi polgár képviselőjét, Gulyás Pál, mint a sajátos debreceni szellemiség tolmácsát, Karácsony Sándor meg mint az időtlen magyar lényeg kifejezőjét értékeli szembetűnően. Horváth János és Harsányi István pedig – Oláh Gábor úttörő Csokonai-tanulmányai nyomán – már a korabeli felvilágosult rokokó közízlés megszólaltatóját sejti meg benne. De költőnk időtálló értékeire, művészete változatos sokrétűségére, igazában véve semmi sem vall rá annyira, mint éppen ez a folyton megújuló, emberi és művészi arcképét mindegyre új meg új felfedezéssel gazdagító érdeklődés, amely ha a tanulmányozó nemzedék előtt felvillanó rokonvonások természetszerű eltúlzásával és egyes ellentétes ízlésbeli mozzanatok elhalványulásával szükségszerűen egyoldalú ítéleteket alakított is ki, végeredményben mindig költőnk egyéniségének és művészetének jobb megismerését, teljesebb szemléletét munkálta.
Az egész ember és az egész költő jellemvonásait arányaikhoz híven nem is lehetett addig lerögzíteni, amíg a búvárkodó érdeklődést nem a teljes szemlélet igyekezete mélyítette el, amíg a műélvező ítéletét az ellenfél, az elavult kortárs, vagy a hajdani előfutár előd szemlélete tette egyoldalúvá. Egyénisége és költészete leglényege és ízléstörténeti helye csak akkor és csak úgy állapítható meg a maga igazi mivoltának megfelelően, ha az időtlen magyarság és a korszerű európaiság eggyélényegülésének vallomásain keresztül közeledünk feléje. Csak legbensőbb értékei feltárásával, valamint az elődeihez és kortársaihoz való viszonyításával bontakozhat elénk és szűrődhet le az a végeredmény, hogy ha felfogó érzékenység és művészi kifejezőkészség tekintetében nem is mutat költőnk akkora változatosságot, mint legelső vonalbeli kortársai közül Csokonai, Berzsenyi vagy Kölcsey, mégis tiszta művészi értékeinél fogva kora egyik legkiválóbb költőjének, sajátos ízlésbeli jellegzetességeinél fogva pedig a magyar rokokó irodalmi ízlés egyik legeredetibb, legértékesebb kiteljesítőjének bizonyul.

VIII. FONTOSABB IRODALOM.
TÓTH REZSŐ: F. M. bibliográfiája. Irodalomtörténeti Közlemények, 1897. (A Fazekas Mihályra vonatkozó multszázadi irodalom és adatok összefoglalása. Az ott felsoroltakat a magunk részéről itt nem tüntetjük fel.)
TÓTH REZSŐ: F. M. versei, 1900. Régi magyar könyvtár, XVII. (Részletes bevezető tanulmány.)
BALKÁNYI KÁLMÁN: F. M. és kalendáriuma, Debreczeni Képes Kalendárium, 1902.
NÉGYESY LÁSZLÓ: Gvadányi és Fazekas, 1904. (Bevezető tanulmány.)
BALKÁNYI KÁLMÁN: F. M., mint természetvizsgáló, Természettudományi Közlöny, 1905.
MÓRICZ ZSIGMOND: Lúdas Matyi, Uránia, 1905.
BEÖTHY ZSOLT: Képes magyar irodalomtörténet, 1906.
CSŰRÖS FERENC: A Debreczeni Fűvészkönyv és írói, 1907.
S. SZABÓ JÓZSEF: F. M. ismeretlen versei, Egyetemes Philologiai Közlöny, 1908.
S. SZABÓ JÓZSEF: Főhadnagy F. M. szerelmei, Debreczeni Képes Kalendárium, 1909.
KARDOS ALBERT: A debreczeni Fűvészkönyv nyelve, Csokonai-emlékkönyv, 1909.
TÖRÖK PÉTER: A magyar Fűvészkönyv növénytani méltatása, Csokonai-Emlékkönyv, 1909.
OLÁH GÁBOR: Csokonai és a rococo, Budapesti Szemle, 1917.
NOSZLOPY FERENC: F. M. végrendelete, Debreczeni Képes Kalendáriom, 1917.
SZERB ANTAL: Kölcsey, Minerva, 1926.
HORVÁTH JÁNOS: A magyar irodalmi népiesség, 1927.
MAJOROS BÉLA: F. M., a költő, Debreceni állami reáliskola értesítője, 1928.
LOVAS REZSŐ: F. M., a botanikus. Debreceni áll. reáliskola értesítője, 1928.
OLÁH GÁBOR: Csokonai, Irodalomtörténeti Közlemények, 1928.
JUHÁSZ ANDOR: A világirodalom élettörténete, 1928.
HARSÁNYI ISTVÁN: Rokokó ízlés a magyar irodalomban, 1930.
FARKAS GYULA: A magyar romantika, 1930.
CSŰRÖS FERENC: Emlékezés F. M.-ról. Debreceni Képes Kalendáriom, 1931.
PINTÉR JENŐ: Magyar irodalomtörténete. Tudományos rendszerezés, 1932. V. k.
HORVÁTH JÁNOS: Egy fejezet a magyar irodalmi ízlés történetéből, A Kisfaludy-Társaság Évlapjai, 56. k.
NAGY SÁNDOR: A debreceni református Kollégium története, 1933.
NÉMETH LÁSZLÓ: Magyarság és Európa, 1935.
HORVÁTH JÁNOS: Csokonai (Csokonai költőbarátai: Földi és Fazekas), 1936.
ZSIGMOND FERENC: A Debreceni Református Kollégium története, 1937.
NÉMETH LÁSZLÓ: Berzsenyi, 1938.
KOZOCSA SÁNDOR: A Lúdas Matyi-kiadások története, Magyar Könyvszemle, 1938.
JUHÁSZ GÉZA: A magyar szellem vándorútja, 1938.
KARÁCSONY SÁNDOR: Lúdas Matyi, 1939.
MOLNÁR PÁL: Debrecen irodalmi életének útja, Pap Károly-Emlékkönyv, 1939.
EMBER ERNŐ: Kazinczy és Debrecen, Pap Károly-Emlékkönyv, 1939.
ILLYÉS GYULA: Magyarok, I. k. 1939.
GULYÁS PÁL: Költők sorsa Debrecenben, Új Élet, 1939.
KOVÁCS MÁTÉ: F. M., a költő, élményvilága, Pap Károly-Emlékkönyv, 1939.