GAZDÁTLAN LEVELEK

IRTA
GÖRGEI ARTHUR

PEST 1867.
KIADJA RÁTH MÓR.

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár

Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindle-varázs készítette (szerkesztette: Kalmár Csilla),

további PRC könyvek a Kindle-Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,

azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2011

Tartalomjegyzék

- ELŐSZÓ.

- GAZDÁTLAN LEVELEK.

- I.Világos.

- II.Nexus causalis

- III.„Különös!”

- IV.„A dologra!”

- V.„Hogy is volt csak?”

- VI.(Folytatás.)

- VII.(Folytatás.)

- VIII(Folytatás.)

- Zárszó.

ELŐSZÓ.

A világosi fegyverletételt megelőző és kisérő azon állítólagos körülményeket, melyek a Törökföldre menekült magyar kormányzó pártjabeliek révén kaptak hírre Magyarországon – nem-koholtak gyanánt fogadván a nemzet: mi lehetett természetesebb annál, hogy ez csakhamar rám süsse a honárulás bélyegét – az aradi és pesti vesztőhelyekkel és tulajdon életbenmaradásommal szemben.

Rövid időn már csak imitt-amott küzködött még egyik-másik nem-könnyen-hivő, mellettem, daczára annak, hogy az ide Carinthiába internáltatásom körüli titok ő előtte is csak olyan megfejthetlen volt és maradt, mint enmagam előtt. És nem sokára belé fáradván az egyenetlen tusába, s elunván ebben való elhagyatottságukat, felszóllítának barátaim, lépnék fel magam nyilvánosan, ama koholt híreket megczáfolandó. – S én végre rátökéllém magam a nyilvános felszóllalásra.

Hamisat igaznak, tudtomra, nem állítottam; a minthogy, eddigelé legalább, nem is akadt komoly czáfolóm, a ki a „Mein Leben und Wirken in Ungarn in den Jahren 1848 und 1849” czímü két-kötetes munkámban^1 határozottan föltárt nagy fontosságu történelmi tények egész halmazából akár csak egyetlen egyet is komoly indokolással kiforgatni képes lett volna; ámbár vannak, a kik szivesen még a kákán is csomót találnak szavaimban.

Mindazáltal munkámnak 1852-ben történt megjelenése után csak egyre sűrübbé, rendszeresebbé, sőt mondhatni, elkeseredettebbé váltak az ellenem intézett támadások, mig az elejétől fogva nyilt sisakkal mellettem küzködők kis hada szemlátomást fogyott.

És én e tapasztaláson valóban elszörnyedtem! mert még akkor:

nem tudtam azt, hogy minden történeti catastrophának a maga egyéni áldozatai kellenek (nem physicai értelemben csupán);

még akkor nem tudtam, hogy sorsának talán messze jövőre kiható balrafordultáért a nép mindig csak egyeseket tehet felelőssé, -

mivelhogy a mely nemzet concret „énül” önmagára vetne, az saját nemzeti életének fonalát legott ketté szakítaná;

még nem tudtam, hogy épen ez okon némileg kötelessége minden ildomos népvezérnek, jó eleve gondoskodnia a majdan netalán többé ki nem kerülhető catastrophának alkalmatos bűnbakjáról (villámhárítónak) akár csak a végett is, hogy immár megszokott vezére nélkül ne maradjon a nép, mikor majd beállanak a catastropha szűlte nehéz napok;

végre – nem jutott akkor eszembe, mennyire a képtelenséggel határos gondolat részemről, azt várni a betegtől, hogy a keserűnél keserűbb labdacsokat vegye be oly orvos kezéből, kit ő nemcsak hogy nem hivatott, de sőt, a közhír után indulva, méregkeverőnek tartott.

-------------------------------

Nem kellett volna annyira sietnem munkám közzé tételével!

Igaz, de – a családapai kötelesség is – kötelesség……; vagyontalan létemre oly időpont állt be nálam, a mikor valamit okvetetlen tenni kellett, családom élete föntartására.

Jártam ugyan egyéb becsületes kereset után, miből családommal együtt megélhessek, égből cseppent helyzetemben: de sok fáradozás daczára is csak nem akadt. Azon magánosoktól egyébiránt, a kiknél bekopogattam, rossz néven venni, hogy jó módjával elutasítának, alig lehet. Meg kell azt gondolni, tisztességes állásu magán emberre nézve mily kényes és alkalmatlan dolog (kivált Austriában) rendőri felvigyázat alatt internált egyénnel, huzamosb idei folytonosságot feltételező bármily űzleti összeköttetésbe bocsátkoznia.

Valamely jó barátomnak terhére esni – nem akartam, sőt akkor időben ezt, ha akarom vala, sem tehetém, minthogy a még életben és szabadon megmaradt jó barátim közül akkor nem tudtam egyet is, a kinek nem kellett volna az életnek ugyan e fajta viszontagságaival magának is megküzdenie.

A kormányhoz folyamodni kellő tartásért – ellenkezett benső érzésemmel.

Könyvem meg volt irva….. Kiadó magától kinálkozott….

Hanem – igazat szóllva – munkám közrebocsátásával mintegy saját nemzetem szerencsétlenségén közvetve nyerészkedni, szintén vonakodám egyideig – fájdalom! nem addig, a meddig a „nonum prematur in annum” elve tanácsolta volna. Nyomasztó anyagi helyzetem sehogy sem engedé.

Máskülönben munkám nem németül, és nem is ezen, magában véve ugyan jogosult, de nem czélra vezető modorban, hanem magyarul, és azon, még az ellenfélt is lehetőleg kimélő szellemben irva, jelent volna meg, mely a tárgyalt események nagyszerüségének is – átlátom – jobban felelt volna meg.

Kegyes olvasóim közül a ki netalán azért, hogy nagyon erősen találtam oda mondogatni neki, még mindig boszút forral ellenem: hagyjon föl véle, kérem. Meg van ő már boszúlva akár csak az által is, hogy pár évvel munkám megjelenése után, az érte kapott irói díj fogytával, még azt is megtenni kényszerültem, a mi legnehezebben esett, t. i. tartásért folyamodni a kormányhoz. Barátaim azonban ne vegyék zokon e lépést tőlem; mert e valóban kínos lépést egyedül a kötött kezü családapa tevé. Politikai jellememnek nincsen köze ahhoz.

-------------------------------

Nem lévén sem azon ördögi félisten, sem azon félisteni ördög, a kinek engem felváltva lefest egy Genfben megjelent három kötetü magyar munka; míg én megbírtam tanulni mind azt, a miről az imént említém, hogy munkám megjelenésekor még nem volt tudományom róla: addig bizony sok víz folyt el a Dunán.

Az alatt a neki bőszülten nemzetünknek életére törő „egységes Austria" politikája már meg is termé gyümölcseit, -

addig én megértem Solferinot, -

megértem (Széchenyi ravatalánál) a nemzetnek rögtönös, mintegy ösztönszerü megtérését az 1848. évi magyar politikai hitvalláshoz, melyet elhagynia – nézetem szerint – soha sem is kellett volna,

megértem az 1861-ki országgyűlést, az ő – viszont 1849-ki eszmék felé hajló – (belső) többségével.

Hanem azután végre azt is megértem, hogy magam le tudok mondani, és megnyugodni bármily nehéz végzetemben.

És valóban le is mondottam, meg is nyugodtam.

E lemondás, e megnyugvás alatt azonban csak annyit kivánok értetni kegyes olvasóimmal, hogy én – a mi 184^8/9-ki cselekedeteimet, tiszta szándékaimat és törekvéseimet, – az ezeknek hazafias becséről az aradi és pesti vesztések óta mai napig közszájon forgó véleményt s ez által dugába döntött hazafiúi jóhírnevemet illeti – elismerésre, helyreigazításra, restituálásra, mig élek, nem tartok többé számot. Mindössze is azt kivánom, hogy gyermekeim a hazában boldoguljanak.

Hanem ismételve kérem a kegyes olvasót: csakis ennyit értsen határozott véglemondásom alatt, világért se többet, nehogy majd újra csalatkozzék bennem, valamint csalatkozott akkor, midőn netalán azt várta tőlem, hogy én mind abból, mit munkámban Dembinski szerződtetésének, – az april 14-kei határozatnak és a külsegélylyel való hivatalos dicsekvésnek, – a déli hadsereg nem Komárom, hanem Szeged felé összpontosításának, – Bem tábornok alattomban fővezérré lett kineveztetésének, – az oroszok elejbe vitt békeajánlatoknak, – a kormányzó aradi búcsu-proclamjának s több efféléknek valódi indokaira és érdemére nézve kinyilatkoztattam, akár csak egy hajszálnyit is (a sértő modort kivéve) kárhoztassak avagy visszavonjak.

Sőt nem lévén immár – nyilvános jó hírnevemre nézve a hazában – úgy látszik, sem veszteni, sem reményleni valóm: csak annál szabadabban uralkodik rajtam és fog, a meddig gyönge erőm terjed, tetteimben vezérelni azon meggyőződés, miszerint egyedül az ismeret fáján teremhet öntudatos, életrevaló törekvés, egyeseknél úgy, valamint egész népeknél.

-------------------------------

Végig lapozgatván ez iratkán, az a kérdés támadhatna majd a kegyes olvasóban: vajjon mi tartóztathatott hát vissza engem, hogy 1852-ki munkám megjelenése óta mai napig meg ne szóllaljak?

Nem más, mint hazafi kötelesség-érzetem.

Ugyanis, bármily kevéssé bírtam, és bírom még ma is, szilárd alapját fedezni fel – nemzetünket kielégíthető vég-megállapodhatását – az 1849-ben inaugurált magyar politikának: magyar emberűl mégis csak elfogadhatóbbnak kelle ezt itélnem, a Verwirkolás tanában nemzetünket – mint államalkotót – fenyegető bizonyos végenyészetnél.

S ezt megengedve; a meddig az 1848-ki magyar állameszmét kitúrni akaró Verwirkolás ellenében az egész nemzet, még pedig látszólag a mi 49-eseink vezérsége alatt egyesülten, küzdött (értem az adómegtagadás meg a húsvéti czikk közötti időszakot), teheték-e jobbat, mint hallgatni; hallgatni azért, hogy akármily parányival bár, hanem egygyel mégis csak kevesebb ok legyen magyar és magyar közt a meghasonlásra?!

Ma azonban, hála Istennek! máskép állunk.

A legyőzött 1848. meggyőzvén – mind a két oldalra – az egykor rajta győzteseket (a fejedelmet, valamint a 49-eseket), 1848-ki politikánk gyakorlati végérvényes foganatnak indul.

S e ténynyel szemben, – de szemben azon kivül a mi 49-ki közös bukásunkkal, – szemben az újból lábra segítésnek még 1859-ben is csütörtököt mondott kisérleteivel, – szemben végre azon sajnos felsüléssel, melynek áldozata lett nem egy érdemes hazánkfia Königgrätz után (lásd „Resurgam" 3.): ugyan minek bizonyulhat be, kérdem, a mi 49-ki politikánk, hanemha – kétség kivül elragadón szép, de, fájdalom! csont, hús, vér nélküli képzeletnek?

A ki mindazáltal e mellett akar rajongani: ám tegye. És tegye bátran, tegye szíve mélyéből; de ne tegye a tényferdítésnek, a népámításnak kárhozatos eszközeivel. És tartózkodjék ezen kárhozatos eszközöktől az is, a ki netalán csak-azért-is ellenzéki szellemtől hevűlve, valószinüleg maga sem tudja, iránytalan iránya hova-merre visz.

Mert ma már, azt tartom, mindenikünknek (a kik nem rajongunk 49 mellett) kötelessége, alapos fölvilágosítással lépni fel – kiki tudomása és tehetsége szerint – az ily eljárás ellen.

-------------------------------

A „Magyar Ujságnak" f. é. aprilis 7-kei számában a következő tételeken kezdődik a vezérczikk:

„Az osztrák kormánynak hő vágya – a közösügyi tervezet elfogadása, teljesűlt.

„A fegyveres capitulatió Világosnál nem volt elég Austria megmentésére. Mi nem hiszszük, hogy evégre a magyar nemzet közjogi capitulatiója is mellőzhetlen kellék volna….."

A világosi fegyverletételnek a közösügyi tervezet elfogadásával tett ezen összehasonlításából kiviláglik a „Magyar Ujságnak" abbeli szándoka, hogy a közösügyi tervezet felől mind azok közt, a kik azt önállón megitélni nem bírják, a lehető legkedvezőtlenebb nézet terjedezzen országszerte.

Ezen törekvését a „Magyar Ujságnak," a mennyire tőlem telik, megnehezítendő – közlök alább több rendbeli levelet, melyeknek még eddig nem akadt gazdája, s a melyeknek genesise röviden imez:

1862-ben a véletlen beavatott a világosi fegyverletételt oly kiméletlenűl elitélő magyar emigratiónak e tárgyban való tulajdonképeni eszejárásába.

Ebből természetesen hosszabb, s a dolgot minden oldalról megvilágító, élőszóbeli vita keletkezett ismételten. Előttem pedig érdekesnek látszék, valahányszor végét érte egy-egy vádpontnak megvitatása – összeállítani barátságos levél alakjában a mindkét részről fölmerűlt érveket vagy egyéb sincerizálásokat.

Ötödfél éve már, hogy megirvák e levelek. De miután azon gyötrelmes lelki vajudáson, mely véglemondásomhoz vezetett, akkor is már túl valék: innen van, hogy én e levelek hangulatában kivetőt ma sem találok. De ha ilyenre netalán a kegyes olvasó akadna mégis: nézze el, kérem.

Nem bántani, szándékom, – hanem felvilágosítani, legfölebb is inteni, ott, a hol ezt tenni, hazafi kötelesség.

Irtam Viktringben, Klagenfurt mellett,

1867. aprilis 29-én.

Görgei Arthur.

GAZDÁTLAN LEVELEK.

„Le châtiment non mérité est une gloire.”
De Foë au pilori

„Il y a des principes, qui rendent un parti indéstruisible.”
A Morel.

I.
Világos.

Viktring, 1862. sept. 23-án.

Hogy nem választottam volna e a török földre való ki menetelt inkább a fegyverletételnél, ha mindazokat előreláthattam volna akkor, a mik ennek utána, és, a mint közönségesen tartják, ennek következtében történtek Magyarországon? – ezen kérdés, véleményem szerint, sem nem jogosult, sem nem loyalis.

Nem jogosult az, – mert a fegyverletétel egyátalában nem volt politikai számitás szüleménye, hanem volt egyedül és tisztán eredménye az e kettő közti kényszerü, kétségbeejtő választásnak:

vagy elpusztulnunk physice a hazában, – vagy elpusztulnunk physice és erkölcsileg egyszersmind, a külföldön. Egy harmadik választás nem volt előttünk.

De ama kérdés ép oly kevéssé loyalis, – legkevésbé akkor, ha jóakaró szándékkal intéztetik hozzám.

A jóakaró szándék irányomban csak ez lehet: rehabilitálni engem a nemzet jó véleményében. – Ugyan nem tudnak-e erre barátaim egyéb eszközt annál, hogy én enmagam előtt alacsonyitsam le magamat azáltal, hogy a fegyverletétel meg a bécsi kormánynak reá következett hőstettei között nexus causalisnak létezését ismerjem el – hunyt szemmel – ott; hol a történetvizsgáló nyilt szeme hasztalan keresi az összefüggést?!

Olyat ne várjanak tőlem barátaim, mit magamévá tenni tilt önérzetem.

Hahogy azon szerencsét, miszerint kortársaim foruma előtt minden reám fogott mulasztási bünök terhe alól felmentessem, csak egy képmutató „mea culpa” árán lehet elnyernem: akkor le kell tennem róla.

De midőn ez egyik arasznyi időszak igazságtalan itéletének minden következményeit megadással végig tűröm: egyúttal feljebb viszem ügyemet azon másik arasznyi idő foruma elé, a mely időt még ezután meg leszen engedve élnem hazám történetében.

Egyébiránt ama kérdésnek – a mint előbb felvetém, s a mint énnékem azt ismételten valósággal fölvetették – vitatása meddő is lenne egészen. Mert:

állitsatok ma ujból, ugyanazon körülmények közt Orsova és Világos közé: és köztem meg Orsova közt megint ugyanazon legyőzhetlen akadály fog emelkedni. És ezen akadály megint nem az osztrák császári hadsereg leend, hanem ma épen ugy, mint ezelőtt 13 esztendővel, egyedűl e varázsige:

„Itt élned, halnod kell!”

Hogy e varázsszó éppen én rajtam mind e mai napig be nem teljesedett: az sem nem az én érdemem, sem nem az én bűnöm.

-------------------------------

II.
Nexus causalis

Viktring, 1862. sept. 24-én.

Leolvastam Önnek arczáról kételyét, vajjon áll-e igazán abbeli nézetem, miszerint a bécsi kormánynak emlitett hős tetteit nem a világosi fegyverletétel okozta.

Hiszen, hogy ama kivégzések, börtönözések, üldözések – melyekkel Haynau és a bécsi ministerium Magyarországot pacificálni, nyomban a komáromi capitulatió után, hozzáfogtak, a világosi fegyverletétel által legalább kimenthetők, ha nem is épen igazolvák: ezen állitást annyiszor kelle hallgatnom 13 év óta, hogy szinte leteszek már a reményről, hogy ezen közönségesen elterjedt balitélet megczáfoltatását valaha megérjem.

És pedig mily közel fekszik mégis ezen czáfolat!

Avagy talán a világosi fegyverletétel előtt nem végeztetett ki Haynau kötél és golyó által magyar hadi foglyokat? Báró Mednyánszky Lászlóra, Gruber Fülöpre, Hruby Györgyre s több hasonló sorsú áldozataira Haynaunak talán már senki sem emlékezik?!

Avagy talán azok közt, kiket ugyan e sors Világos után ére, nem valának-e olyanok is, kik a világosi fegyverletételben részt nem vettek volt?

Vajjon mi köze lehetett gróf Battyányi Lajosnak a világosi fegyverletételhez?

És nincsen-e ott a 13 aradi áldozat közt Dessewffy Arisztid, ki sem nem Világosnál, sem nem az oroszok előtt, hanem az osztrákok előtt, és nem is kényszeritve általuk (mivelhogy nyitva volt mögötte a török határra az út,) hanem szabad önhatározásból rakta le a fegyvert?

Avagy talán Magyar-Erdélyország törvényes intézményeit kevésbé teszik vala szántszándékos gúny tárgyává, – kevésbé tapodják-e lábbal az e kettős hazát elözönlő, s hozzá tapadván, rajta magukat kövérre szivó külföldi hivatalnokok, – avagy legalább kevesebb lesz-e ezek közt az erőszakos, a kaján, a hasznavehetetlen, ellenben több lesz-e köztük a tisztalelkü és kezü, akkor, ha én Orsovánál a törökök előtt, nem pedig Világosnál az oroszok előtt rakom le a fegyvert?!

-------------------------------

III.
„Különös!”

Viktring, 1862. sept. 26-án.

Ön azt veti szememre, hogy kérdéseinek lényege elől kitérek.

De ha én meg erre azt kérdem: miben áll hát az a lényeg voltaképen? akkor – különös! – Ön leszorit egy nemzet szenvedéseinek nagyszerü teréről, be az egyéni gyötrelmek nyomoru körébe, – felettébb csodálatosan arra nézve kérvén fölvilágositást tőlem:

vajjon e fegyverletételt akkor is elvégeztem volna-e, ha látnoki tehetséggel felruházva, előre, láthattam volna, mi lesz az én sorsom, mi barátimé!

Az egyes személyek életét (nem inkább mint enmagamét) szemlátomást fenyegető veszély azon pillanatban nem folyhatott be eldöntőleg elhatározásaimra – habár ezen férfiakat a rendithetlen hűség és ragaszkodás köteléke fűzte egybe vélem.

Hazámfiainak millióit kelle megmenteni oly háborútól, a melynek még tovább folytatásával már nem lehetett elérni többet, mint legfeljebb számomra azon dicsőséget, hogy még egy ütközetet vívtam – minden okszerü czél nélkül.

Más millióit polgártársaimnak meg kellett mentenem azon nyomorgattatástól, melylyel őket sok ezerre menő fegyveres fosztogató csapat fenyegeté azon pillanatban, melyben egy kétségbeesett utolsó csatának előre látható mulhatatlan balkimenetele, véget vet minden katonai fegyelemnek.

Maguk is emlitett barátaim, ezen meggyőződéstől valának áthatva, mikor helyeslék elhatározásomat.

Azonkivül osztozni kivántak végzetemben. – -

Ha ekkor egy isteni kéz ujja föllebbenti vala szemeink előtt a jövendőnek fátyolát?…

akkor én a fegyverletételt mégis megkisérlettem volna – csakhogy akkor boldogtalan barátaim közreműködése nélkül tevém vala azt.

-------------------------------

IV.
„A dologra!”

Viktring, 1862. sept. 28-án.

Hogyan kisérlettem volna meg a fegyverletételt boldogtalan barátaim közreműködése nélkül?

Engedje el a feleletet erre a kérdésre, mert ez nem tartozik a dologra.

A dologra egyesegyedül csak ennyi tartozik: hogy a világosi fegyverletétel részemről személyes speculatiónak cselekvénye volt-e, vagy pedig a hazafiui kötelességérzeté?

Én emezt állítom, ti amazt. És miután szerencsétlenségemre nektek amoda – kivégzett bajtársaim sirhantjaira, emide meg azon tényre van módotokban ujjal mutathatni, hogy engem mindössze is internáltak: részetekre állt a közvélemény, s én – elitéltetem.

De ti ezzel be nem éritek. Ti azonfölül még azt is kivánjátok tőlem, hogy ismerjem el igazságosnak elitéltetésemet.

Ha én ezt megtenném: saját jó lelkiismeretemmel jőnék ellentétbe. És mivel meg nem tehetem, a mit ti kivántok tőlem: ezért aztán a közvélemény iránti megvetés vádjával illettek engem még azonfölül.

A megvetés hallgatni szokott. Én nem hallgattam. Sőt inkább – megczáfoltam a hamis állitásokat, helyre igazítottam a ferditéseket, melyekkel a közvélemény tévedésbe ejtetett személyes jellememre, cselekedeteimre, szándékaimra nézve.

Ti bajtársaim iránti árulással vádoltatok engem.

Azt felelem rá: bajtársaimat megmenteni – fájdalom! – nem állt hatalmamban. Ismételni élő szóval korábbi, mellettük való, irásbeli kérelmemet – volt mind az, a mit tehettem; s ezt lelkiismeretesen meg is tevém. – De kérelmeimnek nem volt meg a kivánt hatása, – legalább nem ott, a hol a koczka gördült.

Ti azzal vádoltatok engem, hogy Nagy-Sándort és hadtestét Debreczennél martalékul engedém az oroszoknak!

Én erre is megfeleltem. (L. könyvemet „Mein Leben und Wirken” II. köt. 320-332. lapon.)

Mért nem olvastátok el figyelemmel és mért nem vettétek őszinte vizsgálat alá? Fölmenthetett-e benneteket ettől azon keserüség, mely – a ti igazságtalan megtámadásaitok által fakasztva szivemben – ebből akaratlan is kiáradott tollamba; mikor ama napok történetét megirtam?!

Azonban ma – tizenegyedévre rá – nem csodálkozom többé rajta, sőt könnyen megfogható előttem, miérthogy magam igazolásával csak öregbithetém irántam való elkeseredésteket, kivált miután első sorban az én elitéltetésem – ha mindjárt magának az igazságnak árán is – volt föltett czélotok.

Mihelyt a történelmi igazságot viselitek vala sziveteken mindenek felett: azon perczben figyelemre kell vala, hogy méltassátok egy férfiu itéletét, a ki katonai dolgokban illetékes, és a ki egyébkép az én politiko-katonai tevékenységem birálgatása közben egy alkalmat sem mulaszt el, keményen rosszalni engem.

Rüstow – a magy. forr. háboruról irt történetében (Zürich 1860.) az I. kötet 354. lapján ezt a gunyló megjegyzést teszi:

„Görgei határozottan antirepublicanus volt; e részben körülbelől egy nézeten volt WindischGrätz herczeggel.”

Azt hiszem, e szava után Rüstowot senki sem fogja azzal gyanúsitani, hogy én irántam részrehajló.

Halljuk tehát már most, mikép itél ő „Nagy-Sándor – Debreczen” felől.

(II. köt. 339. l.) „A megparancsolt menetrend szerint a had zömének (t. i. a Görgeiének) julius 31-kén Nagy-Kállóra, – augustus 1-én Nyir-Adonyba, – 2-án Vámos-Pércsre, – 3-án Nagy-Létára, – 4-én Kis-Marjára kell vala érnie; az oldalvédnek pedig, t. i. a Nagy-Sándor alatti I-ső hadtestnek julius 31-én Hadházra és augustus 1-én Debreczenbe kell vala mennie, itten a szerint, a milyen a körülmény, 2-ikán is helyben maradnia, s azután 3-án Derecskére, 4-én Berettyó-Ujfaluba folytatnia utját.

„E menetrendben bizonyára nincsen semmi különös. Egészen megegyez az azon szabályokkal, miket általában követni szokás, mikor a harczfelek oly állást foglalnak el egymás irányában, mint a jelen esetben. Nagy-Sándor világos utasítást kapott, kerülni minden komoly összeütközést, és ha tulnyomó erő találná megtámadni; akkor azáltal térni ki előle, hogy egyszerün visszahuzódik – akár az elébe szabott irányban Berettyó-Ujfalu felé, akár pedig félre, a hadsereg zömének hátrálási vonala irányában – a tapasztalandó netaláni különös körülmények követelményeihez képest. Ha vajjon 2-kán csakugyan még Debreczenben maradjon-e és maradhat-e Nagy-Sándor: ezt megitélni, ő rá magára volt bizva. Feladata csak az volt: az ellenség felől minél bizonyosabb tudomást szerezni (340. lap) és mindenről, a mit kitapasztal s a mi történik körülte, minél gyakoribb és kimeritőbb jelentést küldeni Görgeinek főhadi szállásába, a ki, magában értetőleg, a hadsereg zömének mozdulatait nem tekintheté függetleneknek az oldalvédnek mozdulatitól. Az első pár napra, egészlen Debreczenig, előny (Vorsprung) vala engedve az oldalvédnek, a végből, hogy ha keleti irányban kényszerülne hátrálni, annál könnyebben egyesülhessen megint a hadsereg zömével.

„A mint látni, ezen hadintézkedések semmi feltünőt nem foglalnak magukban. De mert épen Nagy-Sándor kapta feladatul ezt az oldalvédet: csakhamar azt beszélték, hogy Görgei szántszándékosan fel akarta áldozni őtet.

„Nagy-Sándor augustus 1-én ért Debreczenbe……

Még augustus 1-én hozták hirül neki, mikép 15,000 orosz Ujváros mellett táboroz, 3 mérföldre Debreczenhez.

„Nagy-Sándor ekkor megtehetett volna minden szükséges intézkedést arra, hogy a legelső komoly támadásra, melyet augustus 2-dikának délutáni óráira lehetett várni, visszavonulhasson Debreczentől. Jóllehet ezen város környéke, terjedelmes sikság lévén, nem szolgáltat oly hadállásokat, melyek egy kisebbféle hadtestnek huzamosb ellentállását tennék lehetővé tulerővel szemben: lehető volt mégis annyi, hogy a magyarok – habár csak csupa kukoriczaföldeknek és vizes helyeknek is felhasználásával – az oroszoknak döntő rohanatját kikerüljék, miután előbb nyugodtan bevárták volna őket….. Azonban…. Nagy-Sándor a várostól nyugatnak foglalt állást (341. l.) Ujváros felé arczczal….. (342. l.) Augustus 2-án reggel az oroszok hadserege elindult Ujvárostól.”…. (Következik az oroszok támadási intézkedésének vázlata)…. „Délután 2 óra tájban lehetett… Nagy-Sándor, hadtestének főbb tisztjeivel épen akkor Debreczenben időzött egy lakomán, mit az ő tiszteletére rendezett e város, – mikor megszólalt az ágyu. Övéivel a csatatérre sietett. Mikor aztán egyre tetemesebb tömegek fejlődöztek orosz részről: elöbbkelő tisztjei kérve kérték, fogjon hozzá haladék nélkül a visszavonuláshoz. De Nagy-Sándor, nekihevültében, nem akart engedni. Balszárnyának tüzérségét neki ereszté az orosz lovas ütegeknek; ezek igen roszul jártak és kénytelenek voltak a magyarok tüze elől meghátrálni. Ujra kérték ekkor Nagy-Sándort, kezdje el most a visszavonulást. Semmit sem akart hallani felőle….. (344. l.) Augustus 2-án, mialatt Nagy-Sándor Debreczennél csatáz, Görgeinek főhadiszállása Vámos-Pércsen van. Nagy-Sándor sorsa – a kitől ő sem az ütközet alatt, sem utána jó sokáig, semmiféle tudósitást nem kap, lázas feszültségben tartja Görgeit. – Mindent egybevetve mindazáltal legtanácsosabbnak véli, szorosan a kiadott dispositiókhoz tartania magát, s ehhez képest augustus 3-ka reggeléig Vámos-Pércsen maradnia a végből, hogy Nagy-Sándor legalább egyre biztossággal számithasson – és nehogy, ha Nagy-Sándort baj találta érni, még önnön hadseregének zömét is vereségnek tegye ki egy tulnyomó ellenség részéről.”

Így Rüstow. – A mit mond, tökéletesen elegendő. – De hogy Nagy-Sándor debreczeni helyzetének szabatos felfogását telhetőleg megkönnyítsem Önnek: engedje meg a következő kérdésekre megfelelnem:

1-ször. Kénytelen volt-e Nagy-Sándor elfogadni a csatát az oroszoktól?

Legkevésbé sem. Mert az augustus 1-je és 2-dika közti éjjel, valamint a rá következő napon egész délelőtt rá ért ő, az oroszokkal lehető minden legkisebb összeütközés nélkül cselekedni ugyanazt, a mit ő csatavesztés után cselekedett, t. i. Nagy-Várad felé odább vonulni. A különbség csak az, hogy ezen odábbvonulást harcz nélkül, – vagy ha mindjárt harcz közben is, de a kellő időben (hajolván főbb tisztjei értelmesbjeinek sürgető szavára) sokkal czélszerübben és mindazon iszonyú veszteségek nélkül vihette volna végbe, miknek az által tette ki hadtestét, hogy az ütközetet kelletén túl folytatá.

2-szor. Tokajtól a Berettyó vize mögé vonulásunk hadmiveletének érdekében állt-e, elfogadni a csatát Debreczennél?

Épen az ellenkező állt érdekében! Mert e hadmivelet csak akkor volt tökéletesen sikerültnek mondható, ha minél kevesebb veszteséggel jár vala.

3-szor. A hadsereg zömének Vámos-Pércsről elésietése által meg lehetett-e óvni Nagy-Sándort a megveretéstől?

Nem lehetett. Mert a csata már elveszett vala végképen, mielőtt egyátalán lehetséges lett volna a hadsereg zömének a csatatérre érnie.

4-szer. Mit lehetett ez esetben egyátalán még elérni azáltal, ha hadseregünk zöme oda siet Debreczenbe Vámos-Pércsről?

Csak még nagyobb hátrányokat azoknál, mik Nagy-Sándor megveretése által már is értek minket; a legenyhébb esetben katonáinknak czél és vég nélküli, erőltetett ide s tova menetek általi agyonhajtatását. Igen valószinűleg azonban nagyon súlyos veszteségeket szenvedett volna a hadseregnek zöme is, hahogy a győzelemittas, körülbelől háromannyi ellenséggel azon hevenyében, csatába ereszkedik.

Hahogy kétségtelenül a legjobb módszere az ellenség irányábani boldogulhatásnak: ő neki, egy adott pillanatban különváltan kapható hadrészeit, localis túlsúllyá tömörített tulajdon erőinkkel egymásután verni le egyenként; – akkor talán csak szintoly kétlenül a legszerencsétlenebb hadviselés módja: bármely körülménynél fogva egymástól elszigetelt saját seregrészeinket egymásután engedni leterittetni a túlnyomó ellenséggel.

És ha azon időpontban, eldöntő csatát ajánlani az oroszoknak volt volna feladatom: úgy azonnal, a mint a Tiszán által keltünk, mind a három hadtesttel egyesülten kellett volna rajta mennünk. Hanem – azon percztől fogva, melyben bizonyossá lettem arról, hogy az orosz főhadsereg a Tisza bal partján táboroz: feladatom többé nem volt más, mint lehetőleg minden komoly összeütközést kerülve, a magyar déli hadsereggel leendő csatlakozás végett a Bánát felé iparkodni. És mig e végből hadseregem zöme Nyiregyházától a Nyirségnek fölkerülve vonult a Berettyó mögé: addig Nagy-Sándornak (az oldalvédnek) a rövidebb s az ellenséghez közelebb eső debreczeni úton mennie egyes egyedül azért kellett, hogy – ha az oroszok Debreczent már ő nálánál előbb elfoglalták volna – erről a hadsereg zömét jókor értesitse, hogy ez a Berettyó mögé való menetét még inkább gyorsitsa, s ez által az oroszoknak ismét elibe kerüljön. Még ez esetben is tehát, nem az oroszokat megtámadni vagy tőlök való megtámadtatását bevárni volt Nagy-Sándor feladata: hanem ellenkezőn, minden komoly ütközetet kikerülvén, visszahúzódni hadseregünk zömére, és gyors menetekben követni ezt.

5-ször. Mely okból lett épen Nagy-Sándor megbizva az oldalvédi szolgálattal – nem Leningen avagy Pöltenberg?

A mióta komáromi erőditett táborunkból kiindultunk, azóta a következő helyeken és napokon volt ütközésünk az oroszokkal, u. m.:

Vácznál – julius 15-kén (Görgei Armin csapatja, Nagy-Sándor hadteste és Leiningen hadteste.)

Vácznál – julius 17-kén (Görgei Armin és Leiningen.)

A váczi hegyen, julius 17-kén (Görgei Armin és Leiningen.)

Rétságnál, julius 17-kén (Pöltenberg.)

A Lókos vizénél, julius 18-kán (Pöltenberg.)

Harsány mellett, julius 23-kán (Pöltenberg.)

Görömbölynél, julius 24-kén (Pöltenberg.)

A Sajó mellett, julius 25-kén (Pöltenberg és Leiningen.)

Gesztelynél, julius 28-kán (Leiningen.)

E szerint Komárom óta Leiningen és Pöltenberg hadtestei ötször, Görgei Armin csapatja háromszor, Nagy-Sándor hadteste ellenben csak egyetlen egyszer volt csatában. Azt hiszem tehát, abból, hogy túl a Tiszán az oldalvéd szolgálatával Nagy-Sándort biztam meg, sehogyan sem következik avagy csak legkisebb ok is azzal vádolni engem, hogy Nagy-Sándort én több veszélyeknek tettem ki, mint a többi hadtestet. És pedig annál kevesebb az ok e vádra, minél bizonyosabb az, hogy Nagy-Sándornak feladata Nyiregyházától Debreczennek B.-Ujfaluba menet nem lehetett: megverni az ellenséget. Csak kipuhatolni, volt kötelessége, azután pedig előre-vigyázólag kitérni a túlerő elől.

De ha Nagy-Sándor mindezek daczára jónak látja Debreczennél bevárni az oroszokat és az elfogadott egyenetlen csatát a végletig folytatnia: minő joggal lehet Nagy-Sándornak ezen szerencsétlen önálló cselekvénye gyászos következményeiért engem tenni felelőssé?

-------------------------------

V.
„Hogy is volt csak?”

Viktring, 1862. oct. 1.

„Ha Dembinski Szőreget elhagyni kényszerül, vagy ha ugyanezt önként teszi a végből, hogy Görgeivel Arad mellett egyesüljön: akkor ezen egyesült két hadsereg – a két nap járó földnyi távolságban Görgei után felénk nyomuló orosz hadsereg közeledésével semmit sem gondolván – egyesült erővel a Bánátban álló osztrákokra támad, a kiknek megsemmisülése ekkor bizonyos. És mig az oroszok átkelését a Maroson Aradvára késlelteti: addig az egyesült magyar hadseregnek szünet nélkül lejjebb lejjebb kell vala szoritnia az osztrákokat az ország legszélső szegletébe. Itt az osztrákoknak nem marad egyéb hátra, mint Havasalföldre menekülni.

„Erre hadseregünk – hagyván utjokra az oroszokat – a Tiszán át a Bácskaságra tör, – innen Komáromnak veszi utját, csapatait ezen erősségből szaporitja, és igy folytatja tovább a harczot megujult erővel.

„Ha pedig ezen tervnek lényege – t. i. az osztrákok visszaszoritása – nem talál sikerülni: az esetre a magyar hadsereg 50,000 emberrel Erdélybe vonul, a (Magyarország felőli) hegyszorosokat a lehető legkeményebben védelmezi, az Erdélyben talált ellenséget túlnyomó erővel megsemmisiti, – azután pedig az orosz hadierőt Moldovában és Havasalföldön támadja meg, – a mikor aztán, szerencsés siker esetében, a Porta is kénytelen felhagyni ingadozó rendszerével.”

Ezen idézetben Kossuth Lajos kormányzónak utolsó jelentékeny hadi conceptiója van előttünk.

Lehetetlen ennek megfogamzania máskép, hanemha azon, a szövegben ugyan ki nem fejezett, de az irányban csak annál kézzel foghatóbban nyilvánuló meggyőződés nyomása alatt, miszerint valamennyi ott elsorolt magyar hadierők együttvéve sem voltak képesek az orosz főhadsereg hatalom-súlyának állani ellent.

Mert ezen haditervben, a mint láttuk – a Haynau alatt működő orosz-osztrákoknak sikeres elverése után a győztes magyar seregeknek, további támadásaik czélpontjául korántsem az egészen közel érhető orosz főhad tüzetik ki, hanem (tessék erre jól figyelni!) legelsőbb is Jellasich túl a Tiszán, a ki Hegyes mellett julius 14-én szenvedett veresége óta egészen inoffensive viselte magát; későbbre pedig a még kevésbé támadólagos ostromzárhad Komáromnál!

Egyébiránt ezen haditervnek alapeszméje (az oroszok elől kitérve, az osztrákokat verni egyre) nem is Kossuth tulajdona és sem nem Aradról, sem nem Szegedről datálódik.

Már junius 26-án, tehát 5-6 héttel előbb, fejezém ki azt világos és határozott szavakkal én az utolsó ministertanácsban, melyben Pesten részt vevék; és sürgetőn ajánlám vezérelvül a magyarhoni haderők azontúli alkalmazásában.

Minden 1848-iki politikai hitsorsosom, a ki szükségét érzé annak, hogy azon ügyet, melyért küzd vala, ha már megmenthető nem volt, legalább hát megbosszulva lássa: velem együtt teljes szivből bánni kénytelen, hogy Kossuth Lajos az én pesti inditványom helyességét csak már Aradon birta átlátni, – csak azután már, miután ugyanő fegyvereink becsületét a legérdemtelenebb kezekre bizta vala – a Dembinskiéire!

Aradon, augustus elején – késő volt már! Junius végével – Pesten – lett volna idején, Kossuthnak a Haynau elleni föltétlen offensivát sürgetve ajánló eszmémet fölkarolnia, – önnön személyes tekintélyét, népszerüségét, egész szónoki hatalmát, ritka szellemi adománya minden hazafias kiáradását amaz eszme létesitésének, végrehajtásának szentelnie. – Azon napok, hetek alatt, midőn az orosz főhadsereg még a Sajó partján tétovázott, mialatt Haynau győztesen immár a Czonczóig nyomult vala; midőn semmi hatalom meg nem gátolhatá, 60-70,000 embert gyüjtenünk egybe a Komárom előtti erődített táborban: Kossuthnak szivós ragaszkodása azon Pesten kimondott határozatunkhoz, miszerint „kizárólag Ausztria ellen mérjünk csapást csapásra!” akkor válhatott volna végzetessé azon hadseregre nézve, melynek későbbi diadaljárata Szegedtől Temesvárig – még unokáinknak és ezek unokáinak is a szégyen és botránkozás pirját fogja szökkenteni arczába.

Különben nem a végett, hogy kifejtsem, mint alakultak volna a dolgok Komáromnál, – hanem csupán azért, hogy constatáljam, mikép álltak azok valóban Aradnál – idézém imént azon utolsó hadmiveleti tervet, melyet a kormányzó vagy önmaga készitett, vagy legalább az egyetlen elfogadhatónak látván, kétségkivül magáévá tőn.

Dembinski helyeselvén ezen haditervet, még különösen is sürgeti Kossuthnál, hogy én a lehető leggyorsabban siessek Aradra, vele itt csatlakozandó.

Az erre vonatkozó első parancsolatot én augustus 5-én N.-Váradon veszem; a második már utban ér. Hiven az utóbbihoz alkalmazkodva, augustus 9-én érek Aradra, és – csak itt értesülök róla, hogy Dembinski Szőregről nem Aradra, hanem Temesvár alá vonult!

Komáromtól N.-Váradig – julius 13-tól augustus 5-ig – katonáim 64 földirati mértföldet mentek 24 nap alatt, és – az orosz főhadsereg benső hadmiveleti térkörén keresztül rontván, 11 ütközetet, többnyire keményet vivtak vala. Mindezek daczára Kossuth rendeleteihez hiven, a 17 mérföldnyi ujabb távolságot N.-Váradtól Aradra 4 nap alatt futtatám át velök; mert a vett parancsokból azt kelle következtetnem, hogy Dembinski egymagára aligha lesz képes, augustus 9-kén túl Arad vára előtt – ezen kiinduló pontja előtt szándékolt közös offensivánknak – fenntartani magát Haynau ellenében.

És most, Aradra érve, nagy megütközésemre azt láttam, hogy mindezen utóbbi erőfeszitések máris elértnek hitt czélja ismét ujabb két nappal továbbra van odázva, hahogy Dembinski, – megfoghatatlanképen – még tovább is megátalkodik, a maga részéről egyetlen lépéssel sem járulni hozzá a kitüzött csatlakozás közös eléréséhez.

Máskülönben csapataim augustus 10-én Aradról Temesvárra menet közben okvetlenül Dembinskinek egy kapcsoló csapatjával kell vala, hogy találkozzanak.

Ők osztrákokkal találkoztak; – mert hiszen már előtte való este Dembinski hadserege megszünt lenni!

Dembinskit tegyük-e felelőssé ezen meghiusulásért Kossuth utolsó hadmiveleti tervének?!

Szerintem ez nagyon dőre cselekedet lenne.

Lehetett-e jobbat várni ezen ember notorius tehetetlenségétől – Haynau elszánt fölléptével szemben?

De hát ha már ma talán szabad volna magához a kormányzóhoz intézni azon lelkiismereti kérdést: voltaképen minő szándék indította őt arra, hogy az egész idő alatt, mig én N.-Váradtól Arad felé közeledtem, a déli hadsereg valódi helyzetét, különösen pedig azon veszélyt eltitkolja tőlem, mely épen a reám parancsolt egyesülést eme déli hadsereggel fenyegeté?

Ha Kossuth Lajos, a helyett, hogy hadamnak egy részét csak augustus 9-kére rendeli Aradra, egyszerüen azt tudatja velem, hogy Dembinski Temesvárra vonul vissza: akkor az én három lovas hadosztályom egy éjjeli menet segitségével az összeköttetést Arad és Temesvár közt már 8-án biztosithatá, augustus 9-én hatalmamban áll az osztrákok bal szárnyát – a melynek akadályozatlan föllépése Sz.-Andrásnál, a mint tudva van, a magyarok vereségét Temesvárnál eldöntötte – ellensúlyozni. – Augustus 10-én pedig már gyalog hadosztályaim is kéznél vannak, és ekkor aztán igazán – még pedig ugyancsak túlnyomó erővel – föl lehetett lépnünk támadólag az osztrákok ellen, mig az orosz főhadsereg előcsapatai még négy nap járó földnyi távolban időztek!

Klapka tbnok, emlékirataiban egy levelemet közli: kelt N.-Váradon 1849. augustus 14-én (orosz hadi fogságomból). Olvassa el Ön e levelet. – Kemény itéletet foglal az magában Kossuth felől. De valamint ezt akkor mély meggyőződésből irtam, ugy kész vagyok őt azon perczben megkövetni, melyben engem ez itélet alaptalan és ennélfogva igazságtalan voltáról meggyőz.

Itt én csupán ennyit idézek ama levelemből:

„Miután az oroszok ellen vitt több rendbeli tisztességes ütközet után Tokajnál átkelék a Tiszán, kimondta az országgyülés, hogy engem óhajt fővezérül.

„Kossuth titokban Bemet nevezte ki azzá.

„Az ország azt hitte, hogy én vagyok; mert Kossuth jezuiticus feleletet adatott az országgyülésnek”…..

Kossuth – irányomban mindenek felett csak azon mesterkedvén, hogyan tartson távol folyvást a hadi fővezénytől, de egyuttal önnön személyét az ellenem való irigykedés vádja elől telhetőleg mentesítse – bizton arra számitott, hogy Bem győzni fog az én közreműködésem nélkül; és ugyanazért Dembinskinek Temesvárra hátrálását el is titkolta előttem a meddig csak lehetett.

Ha Bem győz, akkor ennek fővezérré törvénytelenül lett kineveztetése utólag igazolva lesz vala és Magyarország szemeinek okvetlenül a benszülött hadvezértől el, a jövevény felé kell vala fordulniok; a jövevény pedig sohasem válhatott veszedelmessé Magyarország kormányzójának nyilvános hatalmi állására nézve.

Így fejtem én meg a talányt.

Nem: „győzni egyáltalán” volt a jelszó, – csupán: „győzni idegen fővezény alatt?”

De a jövevények nem bírtak a feladattal.

Dembinski – a milyen vitéz volt, mint katona – mint hadvezér mindenkor csak másnapra való eszmékkel volt teli, de rögtön-bajban hirtelen tudni magán segiteni, nem vala kenyere; – a kétségkivül egyéb fénylő tulajdonok között mindig-éber lélek-jelenléttel is biró Bem pedig csak akkor sietett elő Erdélyből, még pedig egyetlen egymaga, sereg nélkül, – gyámoltalan földijének segitségére, mikor már késő volt, s egyátalán csak akkor, mikor már Erdélyben maga magán sem tudott segiteni ő is.

Ez utóbbi körülmény szolgáljon Önnek, tisztelt barátom, egyszersmind megfejtésül arra nézve, miérthogy nem akartam a tudvalevő haditervhez képest Erdélybe vonulni vissza, mi után nem sikerűlt az osztrákokat kivernünk az országból.

Kossuth maga az Erdélyben létező 40-50,000 főnyi ellenség leteritéséhez, s utána a Moldvában és Havasalföldön veszteglő orosz haderőnek megtámadásához – a végből t. i. hogy a Portát velünk szövetkezni kényszeritsük – nem kevesebbet 50,000 emberünknél tartott szükségesnek, s ekkor is, nyilván fel kellett tennie azt, hogy Bem addig mégis csak föntartja magát a testvérhazában valahogyan.

Már pedig én Aradon – beletudván Guerlonde ezredesnek helyben talált tartalék hadosztályát – alig rendelkezhetém többről 30,000 embernél; – Bem ekkor már feladta volt Erdélyt; a déli hadseregre pedig egyátalán nem számolhattam többé, mert kezemben tartám Guyonnak eredeti levelét Kossuthhoz, miszerint a mondott hadsereg már augustus 9-én este feloszlásnak indult.

Átláthatja Ön, mikép mindezek után csupán 3 lehetőség állt előttem:

vagy egy reménytelen utolsó viadal az engem mindenfelől környező ellenséges hadseregekkel,

vagy Orsova, -

vagy pedig – Világos. -

-------------------------------

VI.
(Folytatás.)

Viktring, 1862. october 13.

Ön úgy vélekedik, hogy „20-30,000 katonával az ember nem rakatja le a fegyvert, hanem folytatja a háborút, hogy kedvezőbb esélyeket érjen; a háborúban a hadiszerencse dönt; senki sem mondhatja meg előre, hogy a gyöngébbnek van-e praedestinálva – az erősebbnek-e – a győzelem?…..”

Bem tbk nyilván ugyan igy vélekedett, mikor Kossuthot Lugoson felhivta, hogy az Aradon letett kormányt ragadná ujra kezébe…..

Klapka tbk közli emlékirataiban azon feleletet, melylyel Kossuth Bem követelése elől kitért. Kelt ezen felelet Teregován, 1849. augustus 14-én, és szól ekképen:

„---Lehet egy hadsereget föntartani és élelmezni sarczczal, zsarolással az ellenség földén: de tulajdon hazámban!…..

„Én részemről soha sem fogok segédkezet nyujtani erőszakos és ellenséges rendszabályokhoz saját népem ellen. Meg szeretném váltani tulajdon életem feláldozásával: de zsarolni – soha!

„Tehát átallátja Ön, altábornagy ur, lelkiismeretben járó a dolog. Nem lehet nekem tegnap leköszönni, hogy ma ismét kezembe ragadjam a kormány gyeplőjét. – Ha a nemzet és a hadsereg mást határoznának: akkor máskép alakulna a dolog; de Görgei hadseregének, a legvitézebbnek mindnyája közt, bele kellene egyeznie. Máskép nem vagyok egyéb egyszerü polgárnál, és soha sem fogom a rémuralom, pusztitás, fosztogatás, sarcz és a nép zsaroltatásának cselekvényeit bárcsak semleges jelenlétemmel is támogatni. – Ha Görgei hadserege is felszólit, hogy a kormányt ujból vegyem át; ha Önnek sikerül néhány oly hadmiveletet vinni véghez, mely Ön hadserege élelmezését minden rémuralom és népzsarlás eszközei nélkül biztositja; ha a bank oly helyzetbe jut, hogy működhessék és ha az én rendelkezésemre van: ezen három föltétel alatt kész volnék, a nemzet fölszólitására ujból átvenni a kormányt; – különben nem. – Mert én előttem a háború nem czél, hanem csak eszköz a haza megmentésére. Mihelyt nem valószinü többé, hogy e czélt megközelíthetem: segédkezet sem akarok többé nyujtani ahhoz, hogy a háború egyedül a háború kedvéért folytattassék.”

Kossuthnak ez elutasitó válaszából láthatja Ön, mikép ő meg én a háború folytatásának opportunitása felől – Bem és Dembinski temesvári veresége után – egyazon véleményen voltunk.

Ezen közös felfogáshoz képest cselekvésünk is összhangzó vala. Mindketten felhagytunk a küzdelemmel, mert mindkettőnk előtt „a háború nem vala czél, hanem csak eszköz a haza megmentésére.” És miután mind a ketten „nem láttuk többé valószinüségét e czél megközelitésének”: egyikünk sem akart többé „segédkezet nyujtani ahhoz, hogy a háború egyedül a háború kedvéért folytattassék.”

A további harczczal felhagyásnak még indokolására nézve sem térünk el egymástól. Mig ugyanis Kossuth a török határ felé siet, „nehogy bár csak semleges jelenlétével is a rémuralom, pusztitás, sarcz, fosztogatás és a nép zsarolásának cselekvényeit támogassa”: az alatt én leteszem a fegyvert, „hogy embervért kiméljek, – hogy békés polgártársaimat, kiket ezentul megvédeni gyönge vagyok, mentsem meg legalább a háborúnak iszonyaitól.”2

Azt hiszem, föl lehet tenni Bemről, hogy ő, ha még élne, Kossuthnak akkori vonakodását attól, hogy a maga személyes tekintélye sulyát még a leköszönés után is a harcz folytatása mellett latba vesse, ma is ép oly keményen rosszalná, mint Ön a fegyverletételt rosszalja. És miután Kossuth bizonyosan ép ugy meg van győződve róla, hogy Bem az én helyemben a háborút folytatta volna, valamint én meg vagyok győződve, hogy Kossuth helyzetében Ön kevésbé sietett volna török földre érni: ugyanazért mi ketten, Kossuth meg én, csak sajnálkozhatunk azon, hogy nem ti ketten – Bem meg Ön – voltatok azon napokban Aradon a mi helyünkben. Ön a kormánynak, Bem pedig az én hadseregemnek élén.

Mi – Kossuth meg én – kiki meggyőződéséhez képest, véget vetettünk a harcznak. – És csakhamar reá oly dolgok történtek Magyarországon, hogy nem egy hazámfia Bach és Haynau pacificáló experimentumainak kínszenvedései alatt állhatatának végső maradványát is kiadta hangos átkokban én ellenem. (Miért hogy én ellenem csupán? Ezt megmagyarázni ma már többé nem is szükséges talán.)

Ti – Bem meg Ön – folytattátok volna a küzdelmet; és ezzel csak két dolgot lett volna módotok bebizonyitni:

vagy azt, hogy nem volt helyes fogalmatok a hadviselő felek akkori egymáshoz való szám-viszonya jelentőségéről;

vagy azt, hogy nektek nem volt más, magasabb czélotok egy tulajdon neveteket hiresztelő, kellemesen hangzó, végső dicsőségnél; és hogy nem rettentetek vissza azon lelkiismeretlenségtől, miszerint ezen dicsőségre szert tegyetek minden áron, még polgártársaitok azon nagy részének maradék anyagi jólléte, ép teste, sőt életének árán is, a mely nagy rész Kossuthnak és énnekem e dicsőségről való lemondásunk folytán mindenesetre megkíméltetett.

A mennyiben Ön ezen, Kossuth közt meg köztem való, imént kifejtett analogiámat elismerni netán vonakodnék azon okból, minthogy Kossuthnak a további harczczal való felhagyása nem vala feltétlen: ezzel ön csak szántszándékos csalódásnak adná magát.

Ugyan vizsgáljuk közelebbről azon föltételeket, mik alatt Kossuth késznek nyilatkozott ujra átvenni a kormányt.

Előbb Bem vigyen végbe egy-két hadmiveletet.

De Bemhez irt ugyanazon már emlitett levelében Kossuth maga elbeszéli a következőket:

„---Lugosra mentem széjjelnézni, miként állnak ott a dolgok, és mennyi hadierőre lehet még számitani a harcz folytatásához. Vécsey tbk hadteste (Temesvárnak ostromzárhada) jó karban volt, és jó szellemtől lelkesültnek találtam; ellenben a többi valamennyit teljes feloszlásban. Dessewffy és Kmety kijelenték előttem, hogy ezen hadsereg többet nem fog verekedni, hanem a legelső ágyúszóra széjjel robban…..

„---Élelmiszer semmi nem volt már, s ugy láttam, egészen a requirálásra vagyunk reducálva – iszonyú eszköz, mely ellenségünkké teszi az egész népet!---”

Személyes utánjárásának emez eredményei után Kossuthnak a priori meg kellett győződve lennie a felől, hogy Bem semmiféle hadmiveletet sem fog többé véghez vihetni.

Nézzük egy másik föltételét Kossuthnak.

A bank (értsd a papirpénz sajtót) előbb még dolgozhasson és az ő rendelkezésére legyen.

De hiszen Kossuth maga tudta jobban akármelyikünknél, hogy az ambulans pénzsajtó nem dolgozhat vala.

Marad utolsó föltételnek:

Az én hadseregem beleegyezése.

Azonban Kossuth világosan kimondta, hogy ezen föltétel egy maga nem elegendő a többi kettő nélkül; ezeknek nem teljesülhetése felől pedig teljesen tisztában volt.

Átlátja Ön tehát, kedves barátom, hogy meglepő hasonlatosság van Kossuth magatartása meg a magamé között – azon nehéz napokban. Egyikünk sem birt többé a harcz további folytatásából bármi legcsekélyebb jót is remélni a nemzetre. A különbség köztünk csak az, hogy én jobb szerettem ezt nyiltan kimondani Rüdiger orosz tábornokhoz intézett levelemben: mig Kossuthnak, Bemhez irt levelében volt rá gondja, hogy idővel fölületes megitélők ne őt, hanem Bemet és engem tegyenek felelőssé a harcz megszüntetéséről.

És most csak még egyet!

Ha Kossuth nem vélte az én hadseregem részéről való felszólittatását elégnek, tehát azt a másik két feltételt: u. m. a Bem által végbeviendő szerencsés hadmiveleteket, valamint a pénzsajtó ujbóli működését, nem tartotta elengedhetőnek arra, hogy ő a kormány gyeplőjét ujra megragadja: ez nem történt ok nélkül.

Kossuth nagyon jól ismerte hadseregem helyzetét (hisz e helyzet az ő tulajdon műve volt, a mint Ön utolsó levelemből meggyőződhetett.) S ő egész helyesen fel is fogta e helyzetet.

Azon tér, melyre a temesvári vésznap után hadseregem uralma kiterjedett (egyszersmind dictaturámnak minden birodalma!) alig egy ezred részét foglalta magában a magyar korona területének. Ezen tér határainak kijebb terjesztésére Kossuth gyöngének tartotta ezen hadsereget; hazánknak azon szeglete pedig, melyben ezen gyönge hadseregnek Kossuth iménti nézete szerint magát fön kell vala tartania, hogy kedvező esélyek reményében minél hosszabbra nyujthassa a harczot: – Erdély t. i. – immár át volt engedve az ellenségnek.

De ugyanazon hadsereg ugyanazon helyzetben, egyes egyedül az által, hogy Kossuth lemondott, egyszerre csak annyira megerősödött-e, hogy Kossuth és annak minden követője legott joggal megvárhassák tőlem, legyek képes már most megmenteni a hazát?!

Végre ráadásul még azt a kifogást is kell hallgatnom, hogy jobb lett volna ezen hadsereget egy szerencsétlen ütközetben a megsemmisülés veszélyének tenni ki Haynau hadserege ellenében, semmint letenni a fegyvert az oroszok előtt, a kik, miután az egész hadjárat alatt cselekvőleg, köztudomásra, vajmi keveset tettek, ama megtiszteltetésre legkevésbé sem valának érdemesek.

Nem tagadhatom, hogy ekkora fogalomzavarra nem valék elkészülve!…..

Soha sem jutott eszembe, a fegyverletételt egyátalában az oroszok haditetteivel indokolni.

De ép oly kevéssé tudom azon hazafiságot megérteni, mely több ezer honfitársnak hasztalan feláldozását előbbre teszi azoknak megkimélésénél.

Hogy a magam hősi hirnevére nézve kedvezőbb volt volna ilyen fajta hazafiságtól lelkesülnöm: az nem szenved kétséget.

-------------------------------

VII.
(Folytatás.)

Viktring, 1862. september 16-án.

Kossuthnak, utóbbi levelemben kimutatott bünrészessége a harcz megszüntetése körül – úgy látszik – meglepte Önt; mert a mint látom, több ellenvetése nincsen harczszüntető elhatározásom ellen. – Csak dictatori minőségemben ne hajtottam volna végre az eltökélt határozatot; mert ezen körülmény már magában okvetlenül maga után vonta valamennyi többi magyar seregrészek önfeladását. Azonkívül – úgy véli Ön – mint Magyarország dictatora, én a forradalmat képviseltem akkor, – „a forradalom pedig sohasem capitulál!”

Késő estéli órában volt, 1849. évi augustus 10-én, hogy a kormányzónak, Aradvárában, utolsó találkozásunk alkalmával, kinyilatkoztattam, hogy le fogom tenni a fegyvert, ha igaznak bizonyul be azon szállongó hir, mely már a nap folytában el vala terjedve, miszerint t. i. Dembinski Temesvárnál vereséget szenvedett.

Végzetünk szavamnál fogott….. Kevés órával utóbb Kossuth megküldte nekem Guyon eldöntő hadijelentését…..

Miután már előbb el valék tökélve: mi érdekem lehetett még benne, hogy Kossuth utólag köszönjön le?

S én mégis fölszóllittatám őt erre!

Elsőben is illedéki érzelem ösztönzött fölkérni Csányi atyai barátomat, értetné meg a kormányzóval, mikép sem nekem személyesen, sem magára az országra nézve is, nem mindegy, akár a még fönálló kormány elleni pártütés szinében hajtom végre az elkerülhetetlen sorsban való megadásnak cselekvényét, akár pedig összhangzásban azzal. – De a legfontosabb indok bennem épen az volt, nehogy utóbb szemrehányást tegyek érte önmagamnak, mérthogy félig tettem azt, mit egészen tenni valék eltökélve.

Polgári kötelességemül ismertem fel: egyszerre vetni véget a háborúnak, mihelyt egyszer tisztán állt előttem, hogy e háború a nemzetnek többé semmit sem, – csupán még az én személyes dicsőségemnek használhat.

S én megvetem azon gyávaságot, mely alattomban megtörténni engedi, a miért nyiltan nem mer felelősséget vállalni. Bizonyság reá levelem Rüdiger tábornokhoz (közölve Klapka emlékirataiban), a hol is világosan és határozottan fejezem ki abbeli reményemet, hogy valamennyi tőlem különváltan létező magyar hadseregrészek vezénylői követni fogják példámat.

A szerencsést a siker teszi nagygyá ezen a világon.

Legyen szabad a szerencsétlennek a maga nagyságát a felelet terhében találnia!….

-------------------------------

Hogy capitulál-e a forradalom vagy sem? ezen kérdést eldönteni, nem vagyok eléggé történetvizsgáló.

De mi köze volt a forradalomnak az én dictaturámmal?

Hiszen ez épen azután kezdődött még csak, miután a forradalom már leköszönt Kossuth Lajos személyében!

Nekem, mint hadvezérnek, politikai hitvallásom elejétől végig azonegy volt változatlanul:

„V. Ferdinánd koronás király és az általa szentesitett 1848-ki törvény.”

Én ugyan – a honvédelmi ügy elégtelenségének gyökérbaját egy czélszerün szervezett hadkiegészítő rendszer teljes hiányában ismervén fel, és mindenek előtt e részben óhajtván segiteni, a mennyiben még lehetséges: mint hadügyminister, el nem kerülhettem azt, hogy letegyem az esküt az aprilis 14-kei függetlenségi nyilatkozatra.

De ezen esküben ép oly kevéssé volt része a hadvezérnek, mint nem volt a római első consul atyai kötelességének azon halálos büntetésben, melyet az tulajdon gyermekeire kimondott.

-------------------------------

VIII
(Folytatás.)

Viktring, 1863. jan. 27.

Azt kérdi Ön: mit nyert Magyarország a fegyverletétel által?

Én azt felelem rá: százakat (talán ezreket) fiai közül, kiket a harcz folytatása által elveszített volna.

Meglehet, hogy azok, a kik a fegyverletételt kárhoztatják, felette csekélybe veszik ezen meggazdálkodást, emberéletekben: előttem nagyobbnak, becsesebbnek látszik az, ama babérok becsénél, miket netalán még gyüjteni lehetett a további visszavonulásban le Aradtól Orsováig.

Én ugyanis ezt láttam akkor az egyetlen, általunk még kivihető hadmiveletnek. És ma is azt mondom: kivihető volt, igenis: de az egyetlen kivihető; kivüle még másikat fedezni fel, határozott iránynyal és czélponttal biró hadmiveletet, – melynek kivihetőségét ki tudnám mutatni – ma sem vagyok képes.

Eszerint a valóságban Magyarország a fegyverletétel által tisztán annyit nyert anyagi tekintetben, a mennyit az akkori körülmények közt még nyernie lehetett.

Azt mondom: „anyagi tekintetben!” s ezzel legjobban szeretnék minden más szempontot végkép elmellőzni. Csak vontatva, ellenszenvvel nyúlok Ön kérdése politikai (talán helyesebben mondva: politico-erkölcsi) oldalának megvilágitásához; mert a miket Önnek előleges tájékozása végett el kell mondanom, szükségesképen oly időszakra vetnek éles világot, melynek szóvá tétele éntőlem mindannyiszor csak súlyos vád szinében tünhetik fel azon párt ellen, a melyhez Ön is tartozik. Pedig a mióta könyvemben kénytelen valék, Magyarországban viselt dolgaimat – mind kétfelé – kiméletlenül feltárni: azóta a nevemnek fönhangu gyalázóit is, állhatatos tisztelőit is egyformán sújtó gyötrelmeknek 11 esztendei szakadatlan szemlélése, az emezek szenvedéseiben osztozó fájdalmas részvéttel az amazok iránt őszinte engesztelődés érzetét egyesitette szivemben. Nem szeretnék ujra bántani senkit, ha már dicsérnem nem lehet; nem szeretnék föltétlenül elitélni, hol, a ki mentő érvet gonddal keres, mindenkor találhat…..

1849. évi julius 13-án körülbelöl 27,000 emberrel indulék ki Komáromból, a Duna bal partján kisérletet teendő, a Mészáros alatt épen akkor alakuló, később Dembinski vezérletére bizott déli hadsereggel csatlakozni.

15-én Vácznál volt a legelső összeütközésünk az oroszokkal Paskievits alatt. Mienk maradt a csatatér. Az oroszok tökéletesen kihuzták magukat tapintásunk köréből. Szinre ugy tetszett, mintha csak végkép kivertük volna a világból.

Mindazáltal azon helyben veszteg álltunk 16-án.

A julius 17-re virradó nap erőltetett visszavonuláson ért bennünket Vácztól Losoncznak Miskolcz felé, – az oroszokat többszörös túlerővel közvetlenül sarkunkon. Ez igy tartott 17-én és 18-án késő estélig.

Dandáraink végkép ki voltak merülve; – magam sebben súlyosan beteg, – képtelen a hadvezényt még tovább is vinni máskép, mint csak névleg. Még egyetlen komoly támadást intézzenek ellenünk az oroszok 19-én: és Paskievicsnek egész hadmiveleti térkörében alig marad többé egy valamire való ellensége, kivel harczra kelljen.

De – már 18-án este lankadozott az üldözés orosz részről…. és 48 órával rá (20-ról 21-kére forduló éjszaka) két orosz hadi követ termett főhadiszállásomon – fegyver nyugvás végetti ajánlattal.

Én elutasitám ez ajánlatot. – Azonban nem tevém ezt visszataszító modorban, hanem tevém megtartásával a szokásban lévő hadi illedék formáinak.

Mig továbbá Paskievics ugyancsak akkor Miskolcz mellől történt elvonulása által, feladatával ellentétben, lehetővé tette, Tokajon át uj hátrálási vonalt nyernünk a magyar déli hadsereg harczmezejéhez: ugyan az alatt jött amaz ismeretes levele Rudigernek hozzám, – a Sass és Chruleff által kezdeményezett fegyver-cserével egyetemben ujabb, nem hostilis természetü érintkezéseket idézvén elő magyarok és oroszok között.

Könnyű volt azon önkényes diszitményeknek, a mikkel a csacska hir mind ezen történeteket kiczifrázta – az avatatlanokat, vérmeseket azon reményre kapatni, hogy ebből orosz-magyar szövetség is nőheti ki magát.

Azon széltire elterjedett beszéd:

hogy én julius 16-án az oroszokat megsemmisithettem volna, de készakarva megkiméltem őket;

hogy kölcsönben ezért az oroszok viszont Vácztól Losoncznak a Fel-Tiszához vett visszavonulásunk alatt szántszándékkal ki engedtek siklani Miskolcznál;

hogy hadseregem tisztjei fraternizálnak az orosz tisztekkel…. mind ez s több efféle beszéd egyenesen azon magyarázathoz vezettek, hogy a (mindezek daczára mégis) folytatott harcz és ellenségeskedés csupa merő komédia, melyet a két fél csak ideig óráig, a szövetség végleges megkötéséig folytat szinleg, – Austriának minél biztosabb elámitása végett. Ezen magyarázatot pedig csakhamar igazolni látszottak azon békeajánlatok, miket utóvégül mi az oroszoknak egész komolysággal tettünk.

A nemzet az optimismusnak esett áldozatul!

-------------------------------

A valódi önbizalom tulajdon erőnknek kiismerését, kiképzését, szünet nélküli edzését föltételezi. Ezen leghivebb szövetségesünkre támaszkodván, minden ellenségnek azon megbecsüléssel, a mely őt árthatási képességénél fogva megilleti – de egyszersmind félelem nélkül állunk elébe. A viadal percze készült állapotban talál, – a veszély éber lelküeknek, – a balszerencse állhatatosaknak.

Az optimismus ellenben tunya gondatlanságra csábít. Önerőnket ilyenkor – ismeretlen mennyiség lévén min magunk előtt – túlbecsüljük, megvetjük az ellenséget. Készületlen ér a viadal, – gyámoltalanoknak talál a veszély, – minden szerencseváltozás erény nélkül valóknak.

De az optimismus boldogtalan uralma, kivált a nemzeti-politikáié, csak ott kaphat lábra és tarthatja fön magát, hol grassáló könnyenhivőség fojtja el a higgadt meggondolást és teszi lehetlenné a vizsgálódást.

Ezt szem előtt tartván, nektek a világosi catastrophában hazafiúi lelkiisméretetekhez intézett komoly intő szózatot kellett volna észlelnetek, intőt, elkövetni részetekről mindent a végre, hogy a Magyarország specialis érdekében készülődő európai forradalmak iránti álhitnek szánandó áldozatait egyenként visszaragadjátok annak örvényétől.

A mely nép nem akar szolga lenni, annak önereje tökéletesen elegendő meghiusitani minden megtámadást, melyet szabadsága ellen ármány vagy erőszak intéznek.

A magyarhoni protestansok közvetlenül a villafrancai kibékülés után (tehát külsegélyre való minden legkisebb kilátás nélkül) voltak kénytelenek az egyenetlen harczot elvállalni, egy kormánynyal szemközt, mely el volt szánva Magyarországon a protestans egyház törvényes állása képében az alkotmányos szabadságnak utolsó menedékét dönteni halomra, – eltakarván az ügyesen kitervelt megtámadást az által, hogy a kevéssel azelőtt igért szabadelvü reformok lelkiismeretes életbeléptetését ostentálta.

A magyarhoni protestansok magukra voltak hagyatva a szó betűszerinti értelmében; mert még tulajdon hitrokonaik is, Ausztrián kivüli Németföldön, ellenök fordultak. Hanem ők világos tudatával birtak joguknak és helyzetöknek: és épen ezen körülmény magában is elegendő volt igazságos ügyük részére biztositani a végtérei győzelmet azon pillanatban, melyben elszánták magukat mindenek daczára megállani a harczot.

Ti azt tanitottátok s azt tanitjátok ma is: „a világosi fegyverletétel árulásnak volt az eredménye.”

A ti tanotok hamis; mert ama catastropha nem volt egyéb a helyzetnek concrét, megrenditőleg való és valódi kifejezésénél.

Hogy ez áltanotok az elámitottak átkait fejemre zúditotta….. az ma már előttem szót is alig érdemlőnek látszik.

Nálamnál jobb férfiaknak hasonló balsors jutott osztályrészül minden korban.

De több az, hogy ti, a helyett hogy lelkiismeretesen követtétek volna augustus 13-kának intő szózatát: a ti költött nyugat-europai interventióitok ócska apparatusával űzött szemfényvesztés által azt a még alig megszületett enerváló messiási hitet kövérre hizlaltátok, – ez által ama nemzetpolitikai optimismust nagygyá növeltétek, és vele a valódi önbizalom hiányát a nemzetnél – meglehet, több nemzedékre – megörökítettétek!

És mind ezt elkövettétek oly nép ellen, melynek harczos erőfeszitései én előttem akkor a viadal tüzében és szemközt az iszonyú válsággal, katonai szempontomból elégteleneknek látszhatának ugyan: de melynek példátlan kitartása a háború sanyarúságai között – benneteket bizonyára nem jogosított föl azon aggódnotok, hogy rám fogott árulások felőli meséitek erős szere nélkül kiveszend belőle azon lelkesedés, a melylyel a jog és szabadságért való küzdelmet a harczmezőről, a hol elbukott, utóbb tettleg átvitte e nép oly térre, melyen utóvégre – hacsak el nem hagyja őt az egyetértés – győzelme kétségtelen bizonyos.

-------------------------------

Zárszó.

Azt kivánom a kegyes olvasó győződött légyen meg róla ezen levelekből, hogy a fegyverletétel magában véve nem lehetett mentő tény Ausztriára nézve; – annak az oroszok előtti végbemenetele azonban egyenesen óvás tétel volt az 1849-ki Ausztria ellen, végső óvástétele azon férfiaknak, kik Magyarország alkotmányos szabadságáért – és a legtöbb része csak ezért – a végletig harczoltak.

Részemről meg az iránt győződtem meg a közösügyi tervezet elfogadását megelőzött tárgyalásaiból a nemzet képviseletének:

1) hogy a pragmatica sanctión alapuló államalkotást ma már egyedül a közösügyi magyar tervezetnek a Lajtha-balpartiak részéről is őszinte elfogadása képes, előrelátólag, megmenteni a hagyományos bécsi politika szította 184^8/9-ki polgárháborúnak alattomban még ma is tenyésző következményeitől;

2) hogy e mellett Magyarország alkotmányos szabadságán csorbát nem ejtendett a közösügyi tervezetnek országgyülésünk részéről történt feltételes elfogadása, sőt ellenkezőleg:

3) hogy ennek következtében kellő biztositék mellett még szélesbülendne is egyszersmind Magyarország alkotmányos szabadsága, a mennyiben a „nil de nobis sine nobis” elve az – eddig is létezett, de eddigelé előtte elzártnak maradott – közösügyi téren is érvényre fogna jutni;

4) hogy ez uton Magyarországnak külbefolyása is kivánatos öregbedésnek indulna – a népszabadság elvének legáltalánosb érdekében.

Viktring, april 29-én, 1867.

-------------------------------

1 Leipzig, F. A. Brockhaus. 1852.

2 Lásd aradi búcsú szózatomat 1849-diki augustus 11-kéről. Szerző