RAIMUNDAS SAMULEVIČIUS

HÁROM SZÍNMŰ

LITVÁNBÓL FORDÍTOTTA: 
DABI ISTVÁN

TARTALOM
ELŐSZÓ

VISSZHANG
HA BEKOPOGNAK AZ AJTÓN
MADÁRKÁM, GYERE IDE

Előszó
Ezekhez a színmű fordításaimhoz, sajnos, két tragikus haláleset tartozik.
Raimundas Samulevičius tehetséges és sikeresnek induló litván drámaíró (1937-ben született) 1981-ben tragikus körülmények között vesztette életét. Kaunasból az egyik barátja - egy rendőrtiszt fia - vitte Vilniusba. A barátja lakásában voltak, amikor az az apja szolgálati pisztolyát nézte, ami véletlenül elsült, és a golyó Raimundast a szemén találta. A drámaíró azonnal meghalt.
Személyes ismerősöm, sőt jó barátom volt. Lengyelországban a Gdański Rádió mutatta be fordításomban az egyik hangjátékát, és a krakkói “Życie Literackie” c. irodalmi hetilap közölte, szintén az én fordításomban, az egyik elbeszélését.
Ezeket a színműveket lefordításuk után átadtam Elbert Jánosnak, akinek valamilyen terve volt vele, azonban a terv megvalósítására már nem került sor, mert Elbert János 1983-ban titokzatos körülmények között a Balatonba fulladt.
A színdarabok ezután a többi fordításaim, írásaim között hevertek.
A műveket magától a szerzőtől kaptam még kéziratban, és az első nyomtatott példányban.

Dabi István

VISSZHANG
(Aidas)
/1969/
Tizenkét jelenet dalokkal

SZEMÉLYEK:
Algis
Vytas
Milda
Erich
Stepas
Gėlė
Fiú (Algis)
Ramunė
Muzsikus
Vetra
Őr
Albe
Povilas

1. JELENET
Éjszaka. A városközpont utcáin villognak a neonok. Hófúvás. A szél jazz-foszlányokat sodor. Egy autó ajtaja csapódik. Megjelenik Vytas, Milda, Algis.

MILDA 	Ó, micsoda hókupacok!
ALGIS 	Vytas, vegyük a karunkra!
VYTAS 	Én már tíz éve cipelem. Ha akarod, vidd te magad!
MILDA 	Szégyentelen! Mindenekelőtt még soká lesz tíz év!
ALGIS 	Gyere, Milda, a karomba! (Át akarja ölelni.)
MILDA 	(Nevetve kiszabadítja magát.) Még leejtesz.
VYTAS 	Nem vagy üvegből, össze nem törsz!
MILDA 	Jaj, siessetek! Behavaztam a cipőmet! (Nevetve eltűnnek. Sötét.)

2. JELENET
Egy kávéház sarka. Egy kis asztal, telerakva italokkal. Zene. Különböző színű fények. Távoli nevetés, hangzavar. Bejön Algis és Milda.

ALGIS 	(Meglátja az asztalokat.) Jó kis hely! Innen mindent lehet látni. Te hová ülsz?
MILDA 	Mindegy. Talán ide. Kivel állt le beszélgetni Vytas?
ALGIS 	Avyželėvel. Iszákos egy személy! Kikunyerál pár rubelt...
MILDA 	Nekem mindjárt nem tetszett.
ALGIS 	Vytas intézetében dolgozott. Nemrég dobták ki. (Milda és Algis helyet foglal.)
MILDA 	De mégis, hol hagytad Vandát?
ALGIS 	Szép lány volt Vanda - lengyel királylány.
MILDA 	Késik?
ALGIS 	(nevet) nem jön el.
MILDA 	Miért? (Algis nevet.) Min nevetsz?
ALGIS 	Csupán azért, mert vidám vagyok.
MILDA 	Miért?
ALGIS 	Mert nem jön el.
MILDA 	De akkor hol van?
ALGIS 	Eltűnt. (Nevet.)
MILDA 	De tényleg!
ALGIS 	Nem tud eljönni. A kolléganője beteg. Vanda helyettesíti. Tudod, nagylelkű.
MILDA 	Szegényke! Együtt érzek vele. Szilveszter éjjelén ügyeletes, amikor az egész világ mulat...
ALGIS 	Kikombinál magának egy kis szeszt... Tesz hozzá kevéske citromot... és illően kiünnepli magát.
MILDA 	Nem irigylem. (Szünet.) No, fecsegő egy ember a kedvesem. Most sem egyhamar jön ide.
ALGIS 	A harmadik személy nem mindig kívánatos.
MILDA 	De közületek ki a harmadik?
ALGIS 	(nevet) Ma le akarom itatni.
MILDA 	Miért? (Algis nevet.) Miért? (Algis megint nevet.) Miért ilyen ravasz a szemed?
ALGIS 	Csak most veszed észre?
MILDA 	Most is, korábban is.
ALGIS 	Azt mondják, hogy a nők jó megfigyelők. Iszol konyakot?
MILDA 	Várjuk meg Vytast!
ALGIS 	Sokáig kell várni. Az a részeges jajgat, sopánkodik, míg Vytas könnyes szemmel nem ad neki egy ötöst...
MILDA 	Egy fillérje sincs.
ALGIS 	Hála istennek. Undorító egy alak! Én ilyenekkel szóba sem állok. A pokolba kívánom az ilyen vörös orrúakat. De Vytas... (konyakot tölt.) No, megnedvesítjük az ajkunkat?
MILDA 	Talán felmelegszem...
ALGIS 	Egészségedre!
MILDA 	Lehet az enyémre is. (Isznak.)
ALGIS 	No. Ez alkalommal le fogom itatni Vytast... Te majd beviszed a szobába, lefekteted az ágyikóba, mi pedig autózni fogunk...
MILDA 	Micsoda? Micsoda?!
ALGIS 	Elmegyünk... messze a városon túlra, valahová a tó mellé... No, mit szólsz hozzá? (Milda hallgat.) Hallgatsz, tehát beleegyezel?
MILDA 	(Nevet.) És megfürdünk a tóban?
ALGIS 	Milyen tóban?
MILDA 	Amelyikhez elmegyünk.
ALGIS 	Persze! Vágunk egy léket, és megmártózunk a vízben.
MILDA 	És ha elkap a forgalmi rendőr?
ALGIS 	A forgalmi rendőr? A tóban?
MILDA 	De hogyan hajtasz ki a városból?
ALGIS 	Szilveszter van... össznépi banzáj. A forgalmi rendőrök is a népet alkotják.
MILDA 	Nézd csak, hogy néznek ki! (A terem mélyébe mutat.)
ALGIS 	Huligánok!
MILDA 	És az a pipa! Micsoda pipa! Te miért nem szerzel magadnak egy olyat?
ALGIS 	Nem ment még el az eszem!
MILDA 	Úgy látszik, szomszédaink lesznek... (Bejön Erich, Stepas, Ramunė, Gėlė)
STEPAS 	Barátaim, foglaljatok helyet!
RAMUNĖ 	Oh, milyen szép itt! (Gėlė elmosolyodik.)
ERICH 	Setzen Sie sich!
RAMUNĖ 	Danke, danke mister Erich!
MILDA 	Affekta majmok!
ALGIS 	Fekete harisnyában!
MILDA 	Elhallgathatnál! Az enyém is fekete.
ALGIS 	(Megnézi.) Aha, Amerikából!
MILDA 	Pagėgiaiból. Nagyanyám kötötte.
STEPAS 	No, mivel kezdjük, barátaim!
GĖLĖ 	Csak ne a Klein-féle nyelvtanról folytatandó vitával!
RAMUNĖ 	Isten ments! Ki nem állhatom a nyelvtant.
STEPAS 	Akkor piros kaviárral.
ERICH 	Nein, nein, Stefan, én táncolni akarok.
GĖLĖ 	Litván twistet!
ERICH 	Ki táncol velem?
RAMUNĖ 	Jól táncol?
ERICH 	Berlinben végeztem a táncakadémiát.
RAMUNĖ 	Ola la!
ERICH 	Mindjárt levizsgáztatom. (Erich és Ramunė elmegy.)
GĖLĖ 	Ki ez?
STEPAS 	Mune.
GĖLĖ 	(Nevet.) Mune! Ez is név?
STEPAS 	Ramune - Mune.
GĖLĖ 	És tovább?
STEPAS 	Ez talán kevés?
GĖLĖ 	Hol dolgozik?
STEPAS 	Nem tudom. Talán a “Linai”-ban. Azt mondta, hogy Mune, csupán ennyit. Talán tényleg nem fontos...
GĖLĖ 	Ivott már egy kicsit.
STEPAS 	Szilveszter van!
GĖLĖ 	Te még kölyök vagy!
STEPAS 	Örök fiatal, sokat ígérő... Hála Istennek, nem öregszem meg egyhamar.
GĖLĖ 	Huszonnyolc éves, Stefan... (Nevet.)
STEPAS 	Stefan...(nevet) Nagyon kedves gyerek.
GĖLĖ 	De szükségtelenül hoztad el ide.
STEPAS 	Először is kérdezd meg, hogy ki kit hozott.
GĖLĖ 	Te!
STEPAS 	Mindez nem olyan egyszerű, ahogyan neked tűnik.
GĖLĖ 	Érdekes!
STEPAS 	Látod, nem tudtam, hogy egy kis bortól ennyire megszédül az ember.
GĖLĖ 	Micsoda?
STEPAS 	Ott csak bor volt meg keksz. Az irodalomról, a művészetről fecsegtünk. Megittunk egy-egy kis pohárral, bekaptunk pár falatot. Ramunė mellettem ült. Találkozott a tekintetünk. Hát, megtetszett nekem... Amikor kimentem, találkoztam vele a folyosón. Tudtam, taxit nem kapok, a trolimegállót nem volt kedvem megkeresni. Azt javasolta, hogy elkísér.
GĖLĖ 	Miután megkérted?
STEPAS 	Talán... és ez olyan fontos?
GĖLĖ 	Jogilag igen.
STEPAS 	(Kezet csókol a nőnek.) Hallgasd tovább... Kisiettünk a térre. Szürkés, hideg a levegő. Reszketett és hozzám simult. Én átöleltem... No, ne nevess... Minden hátsó gondolat nélkül.
GĖLĖ 	(nevet) Csak úgy testvérileg?
STEPAS 	Becsületszóra, testvérileg! És aztán... egyszóval... (Gúnyos mosollyal.) Tél van, a fákon nincs levél, a csillagok távoliak és hidegek. Mi teljesen egyedül vagyunk... Egyszóval meghívott magához.
GĖLĖ 	És te?
STEPAS 	Akkor én meghívtam őt ide.
GĖLĖ 	Nem volt rá szükség.
STEPAS 	El kellett volna mennem hozzá?
GĖLĖ 	Téged itt mindenki ismer...
STEPAS 	A kávéházban évente háromszor ha megfordulok. Vagy még kevesebbszer.
GĖLĖ 	Annál rosszabb. Ha mindennap látnának, hozzászoknának, és nem tűnnél fel.
STEPAS 	Nem esik le a korona a fejemről.
GĖLĖ 	Nem szeretnéd, ha pletykálnának rólad...
STEPAS 	A pletykáktól úgysem védheti meg magát az ember.
GĖLĖ 	Jól táncol.
STEPAS 	Erich is. Azt hittem, hogy csak a saját táncaikat tudja.
GĖLĖ 	Irigyled? (Stepas nevet.) Iratkozz be tanfolyamra!
STEPAS 	Szakácstanfolyamra?
GĖLĖ 	Tánctanfolyamra! Szenzáció lenne. A Kultúrpark szervezte tánciskolát látogatja a mi városunk ifjú írója, S. Valiunas is. (Nevet.) Akarod? A vasárnapi számban megírom.
STEPAS 	Köszönöm. (Megcsókolja a nő kezét.)
GĖLĖ 	(Nevet) De hiszen tényleg részeg vagy! Pedig azt gondoltam, hogy csak megjátszod magad.
STEPAS 	Várj egy kicsit, azonnal kijózanodom...

(Közben a szomszéd asztalnál:)
MILDA 	Talán ide kellene vezetni.
ALGIS 	Majd maga idejön. Máskor tudni fogja, hogy nem érdemes iszákosokkal leülni egy asztalhoz. No, a másik lábra! (Milda lábára pillant, és konyakot tölt.)
MILDA 	Ne légy malac!
ALGIS 	Több disznóhús lesz ebben az ötéves tervben! Proszit!
MILDA 	Mégis elszaladok megkeresni. (Iszik.)
STEPAS 	Nézz csak a szomszédainkra! Ne olyan feltűnően!
GĖLĖ 	Nem tudok lopva nézni.
STEPAS 	Nézz úgy. Mint egy nyomozó. Ne pedig úgy, mint az ügyész! Mintha másvalamit figyelnél... a belső berendezést, a mennyezetet, a mozaikot! (Nevet)
GĖLĖ 	Nem házaspár.
STEPAS 	Szerelmesek?
GĖLĖ 	Talán...
STEPAS 	Korábban a szeretőket kihívták párbajra. Most névtelen leveleket írnak ellenük... Iszol?
GĖLĖ 	Nem.
STEPAS 	Miért?
GĖLĖ 	Megvárom, amíg teljesen ki nem józanodsz...
STEPAS 	Ez büntetés?
GĖLĖ 	Az.
STEPAS 	Miért?
GĖLĖ 	Mune-Ramunėért.
STEPAS 	Mennyire féltékenyek vagytok ti, mindannyian!
GĖLĖ 	Nem azért. Én egyszerűen nem szeretem az át nem gondolt tetteket.
STEPAS 	Mi rossz van abban, hogy elhoztam ezt a kis virágszálat?
GĖLĖ 	Nem tudom. Azt nem tudom, hogy mi rossz van benne, de nem kellett volna.
STEPAS 	Meglesz a témád egy cikkhez. Erkölcsi kérdések. (Nevet.) De Ramunė egy szegény kislány. Sajnálom. Becsületszavamra! Tél, hideg, távoli csillagok, magány... ezek a szavak, mint a pelyva, de valahol... valahol tényleg valamilyen szomorúság rejlik benne... egyedül él. Az apjára nem emlékszik. A háborúban esett el. Az anyja meghalt... boldogtalan szerelem. Mint kutya követte... elutazott Kazahsztánba... de az a fiú mégis dobta.
GĖLĖ 	Így mesélte?
STEPAS 	Nem, de így volt!
GĖLĖ 	Honnan tudod?
STEPAS 	Fantáziálok. (Elneveti magát.)
GĖLĖ 	Nagy kölyök.
STEPAS 	Az Újévet várva bolondozni is lehet. Iszunk?
GĖLĖ 	Amikor visszajönnek a mieink.
STEPAS 	Arra várhatsz. Remarque elrabolja a lányomat...
GĖLĖ 	Tudod, ő... emlékszem... ő...
STEPAS 	Ki az az ő?
GĖLĖ 	A szomszédunk...
STEPAS 	Ja! Mégis csak egy unszimpatikus pofa!
GĖLĖ 	A Gaisai főmérnöke.
STEPAS 	Érzem: öreg, és pénzes.
GĖLĖ 	Kaptunk egy levelet...
STEPAS 	Mit mondtam?
GĖLĖ 	Úgy néz ki, hogy erkölcsi arcát régóta nem mossa. Tőlünk valaki ellenőrizte.
STEPAS 	No, és hogy volt?
GĖLĖ 	Igazában nem is emlékszem, hogy hogyan is végződött a dolog. A tekintete valahogyan ravasz. Jóllakott és elégedett.
STEPAS 	Többé-kevésbé mindenki szeme ravasz.
GĖLĖ 	Csak nem a tied.
STEPAS 	Ez azt jelenti, hogy képes vagyok elrejteni a ravaszságomat.
GĖLĖ 	A te szemed jó, jóságos... mint egy angyalé... (Elneveti magát.)
STEPAS 	Patás angyalé?
GĖLĖ 	Hiszen te szeretsz engem... (Nevet.)
STEPAS 	(Zavartan) Őszintén szólva - talán... no, nem tagadom... de te honnan tudod?
GĖLĖ 	(Nevet) A szemedből.
MILDA 	Nekem tetszik az a gyerek.
ALGIS 	A szomszédunk?
MILDA 	Aha...
ALGIS 	Tipikus divatmajom! Tudod az olyanokat, mint ő, egyenesen a fekete kocsiba és a rendőrségre!
MILDA 	Miért?
ALGIS 	Még kérded? Miért? Ha ilyen majom, semmi jót ne várj tőle. Vágd le a loboncát, vedd el pipáját!
MILDA 	És tíz nap múlva? (Nevet.)
ALGIS 	Nem bírná ki.
MILDA 	Jó, hogy te nem vagy ügyész.
ALGIS 	(Nevet) Nos, a trigonometriára! (Konyakot tölt.)
MILDA 	Várj! Vytas! Végre!
ALGIS 	Még ki is pirult. Szegény!
Megjelenik Vytas. Sovány, őszülő férfi. Szerényen van öltözve, nem az ünnepi alkalomhoz illően. Amint elhalad a szomszéd asztal mellett, a kezét Stepas vállára teszi.
VYTAS 	Üdvözletem!
STEPAS 	Ah, jó estét! Honnan került ide?
VYTAS 	És maga? (Mindketten elnevetik magukat.)
STEPAS 	Mikor utazik Dániába?
VYTAS 	Még nem tudni. A konferenciát elhalasztották. Ezenkívül akadt még pár más jelölt is...
STEPAS 	Hol ül?
VYTAS 	Annál az asztalnál.
STEPAS 	Akkor szomszédok leszünk.
VYTAS 	Úgy látszik. Később majd még beszélgetünk...
STEPAS 	Feltétlenül. (Vytas odamegy a saját társaságához.)
GĖLĖ 	Miért nem mutattál be neki?
STEPAS 	Féltem, hogy még megtetszik neked.
GĖLĖ 	Kicsoda ő?
STEPAS 	Tanár.
GĖLĖ 	Mit tanít?
STEPAS 	Isten tudja. Valamit a fákról, az erdőkről... (nevet) A könyvébe ezt írta nekem: “Hogy tudd, mennyi tölgyfa nő Litvániában.”
GĖLĖ 	És tudod?
STEPAS 	Nem. (nevet)
GĖLĖ 	Nagyon szimpatikus bácsi.

(Közben a szomszédos asztal mellett:)
MILDA 	Mi pedig csak várunk, várunk...
VYTAS 	De sikerült már nélkülem is innotok.
MILDA 	Már el akartam menni, hogy megkeresselek.
ALGIS 	Mondtuk, hogy meg kell menteni a férjét.
MILDA 	Kit köszöntöttél itt?
VYTAS 	Kit? Itt annyi az ismerősöm...
MILDA 	Ezt itt ni!
VYTAS 	Ja. Az Valiunas. Stepas Valiunas.
ALGIS 	Micsoda Valiunas?
VYTAS 	Író.
MILDA 	Ja, az, akiről beszéltél?
VYTAS 	Aha.
MILDA 	Nem ismertem meg. A fényképen másképpen néz ki.
VYTAS 	Tudod, a fényképek...
ALGIS 	Én meg azt gondoltam, hogy egy divatmajom. Honnan ismeritek egymást?
VYTAS 	Tavaly nyáron, amikor Palangába mentem, az úton beszédbe elegyedtünk. Így ismerkedtünk meg.
ALGIS 	Mégiscsak egy ingyenélő.
VYTAS 	Kicsoda?
ALGIS 	Az a te Valiunasod. Kigondol mindenféle ostobaságot vagy meghallgat másokat. Ilyenekkel még beszélni is félelmetes dolog. Fecsegj neki, ő pedig téged, egy-kettő, bevesz a regényébe. Aztán mindenki elolvassa, és nevetni fognak...
VYTAS 	Nem ír regényeket. Csak elbeszéléseket. Nem olvastál?
ALGIS 	Klasszikusokat olvasni sincs időm, és annyi kis írócska termett most egyszerre... Emlékszel, Vytas, Mažaika - (Mildához) - az irodalomtanárunk - azt szokta volt mondogatni: ne olvassatok jó könyveket, csak a legjobbakat olvassátok el!
VYTAS 	(Nevet) Ez tehát azt jelenti, hogy te csak a legjobbakat... láttam az íróasztalodon a “Sporthorgász”-t... igazi klasszikus! (Mindenki nevet, a legjobban Algis.)
ALGIS 	Igaz, azzal is dicsekedj el, hogy hány rubelt csalt ki tőled Avyželė!
VYTAS 	Egyet sem kért.
ALGIS 	Csodálkozom.
VYTAS 	És tőled?
ALGIS 	Éntőlem? Csak egy fityiszt kapna. Én részegesekkel nem foglalkozom.
VYTAS 	Ő egyáltalán nem részeges!
ALGIS 	Nemegyszer én magam is láttam! A sörözőben az orrával nemegyszer a földet szántja.
VYTAS 	Ha iszik is, nem munkaidőben. De most nem teheti... a felesége beteg, a lánya még kicsi. Nehéz a sorsa.
ALGIS 	(Mildához) Nem megmondtam? Meghatja Vytast, elködösíti...
VYTAS 	Tudod, szeretnék most neked odavágni egy olyan szót...
ALGIS 	Ha Milda megengedi...
VYTAS 	Lesz még rá időm, hogy megmondjam, amikor ő nem hallja. Te nem ismered ezt az embert.
ALGIS 	Nem is kívánom megismerni.
VYTAS 	Akkor minek beszélsz itt össze-vissza? Valaha verseket írt...
ALGIS 	Én is írtam... a gimnáziumban.
VYTAS 	Kiadott egy verses drámát “A lángok királya” címen.
MILDA 	Valóban?
ALGIS 	Nagy dolog! A barátok összedobtak száz litet és kinyomtatta.
VYTAS 	Hallgass, öregem! Liudas Gira elolvasta és megdicsérte. Gira akkor színházigazgató volt. Azt is megígérte, hogy bemutatja.
ALGIS 	És te ismerted Liudas Girát?
VYTAS 	Nem.
ALGIS 	Akkor honnan tudod, hogy megdicsérte? (Szünet.)
VYTAS 	(Az ujjaival dobol az asztallapon.) Érted, hogy mit jelent egy ilyen embernek elveszíteni az állását?
ALGIS 	Nem érdekel.
VYTAS 	Most tényleg be fog rúgni.
ALGIS 	Váljék az egészségére!
VYTAS 	A helyén meg Jankunaitė ül, a rektor rokona.
ALGIS 	Vytuk, ne hallgass a szóbeszédre! Igyunk, barátaim!
VYTAS 	Ez nem szóbeszéd, ez az igazság.
ALGIS 	Ne légy szentebb a pápánál!
VYTAS 	Holnap bemegyek a rektorhoz.
ALGIS 	Holnap részeg leszel.
VYTAS 	Akkor holnapután. Elmegyek a rektorhoz, és megmondom neki, hogy ezt nem teheti, Makuliusnak is megmondom.
ALGIS 	Ha kevesebbet oktatgatsz, nyugodtabban élhetsz.
VYTAS 	Képzeld el, milyen aljas az a Makulius! Az intézet felelős titkárt keresett, felvették volna. Avyželė papírjai tiszták. Mitőlünk saját kérésére lépett ki, de Makulius valahonnan tudomást szerezve erről, eltanácsolta. Azt kezdte híresztelni, hogy részeges, nem kötelességtudó...
ALGIS 	No és ők?
VYTAS 	Természetesen visszautasították.
ALGIS 	És jól tették.
VYTAS 	Tudod, te úgy beszélsz, mint... (Tölt magának egy nagy pohár pálinkát és kiissza.)
MILDA 	Vytas!
VYTAS 	Amikor az ember ilyen disznóságokat lát, a sárga földig le akarja inni magát.
MILDA 	Mit veszel mindent a szívedre? No, és kicsoda neked ez az Avyželė? A testvéred? A rokonod?
VYTAS 	Nem, de így nem szabad eljárni!
ALGIS 	Ne verd bele az orrodat mások dolgába!
VYTAS 	Hallgass! Ne lásd? Ne hallgasd meg?
ALGIS 	Ha kell, csukd be a szemed! Az egészségesebb dolog.
VYTAS 	Becsületszóra! Itt mindenki hallja... Becsületszóra, holnap bemegyek...
ALGIS 	Holnapután.
VYTAS 	Holnapután... a rektorhoz!
MILDA 	Magyarázd el végre, hogy mi történt!
VYTAS 	Avyželė a nagypéldányszámú kiadványok részlegében dolgozott felelős szerkesztőként. No és egy lánynak, a rektor rokonának, szüksége lett egy helyre... a munkaviszony megkezdéséhez vagy isten tudja mihez... A lány csak most került ki az iskolapadból. Sem Á-t, sem B-t nem tud. Az iskolában faliújságot szerkesztett. (Dühösen felnevet.) És elkezdődött! Avyželė mindjárt bűnbak lett. Bármit is tesz, sohasem jó. Nem tudta ezt elviselni: “Akár el is mehetek.” Pont ez kellett nekik! “Írd meg a felmondásodat!” Meg is írta. Később megbánta, de akkor már túl késő volt...
MILDA 	De, Vytas... én azt gondoltam, hogy ez téged érint. Egy Avyželėért? Hadd járjon ő maga a saját ügyében!
VYTAS 	Kikiáltották alkoholistának. Nem törődik magával.
MILDA 	Ne fájjon miatta a fejed! Szilveszter van, Vytas! Pár óra múlva boldogabb új év köszönt be. Gyerünk táncolni!
VYTAS 	Menj ővele, ha annyira akarsz!
MILDA 	Ah, találkozott egy undok alakkal, és elrontja a hangulatot. Becsületszóra, már én is kezdem őt gyűlölni... ezt az Avyželėt.
VYTAS 	Menjetek inkább táncolni... (Tölt magának pálinkát.) Nektek talán konyakot, hiszen ti urak vagytok! (Konyakot tölt.) Az egészségetekre, a tietekre, akik mindennel meg vagytok elégedve! Boldog emberek vagytok ti. (Iszik.)
MILDA 	Egyél valamit, Vytas! És ne légy olyan szeszélyes!
ALGIS 	(Felemeli a poharát.) Én - becsületszóra! - elégedett vagyok. Mindennel! Mi lehet gyönyörűbb az életnél? Semmi! Tudod, gyakran elgondolkodom, és képtelen vagyok megérteni... a lakásod olyan, mint egy szentély, van egy Moszkvicsod, minden évben külföldre utazol, kiadsz egy-egy könyvet. Az életed jól megy, de te állandóan elégedetlen, boldogtalan vagy.
VYTAS 	Ezért te mindig boldog vagy.
ALGIS 	Igen. Boldog vagyok. Mindig. Te pedig egy morgó medve vagy. Mi hiányzik neked, Vytas? Micsoda?
VYTAS 	Ha a Földön szinte mindenki jóllakott és boldog lesz, és csak egyetlen egy ember éhes és boldogtalan, akkor is nyugtalankodni kell miatta. Érted te ezt? Érted, fiacskám? Az ember egyetlen, megismételhetetlen, újjá nem teremthető valami!
ALGIS 	Mindez nagyon szép, de öregem, nekem elég a saját gondom. Valahol bombák robbannak, valahol emberek pusztulnak el... Tudom. De miben segíthetek én őrajtuk? Semmiben. Akkor minek teremtsünk káoszt a saját fejünkben?
VYTAS 	Hogy boldog légy, neked nem sok dologra van szükséged: lelősz egy nyulat - boldog vagy, berúgsz - boldog vagy.
ALGIS 	Igen, igen, te átkozott pesszimista! Én boldog vagyok.
VYTAS 	Boldog...
ALGIS 	Optimista vagyok.
VYTAS 	Nem, csak elégedett vagy.
ALGIS 	Optimista és elégedett, az egy és ugyanaz.
VYTAS 	Az ördögbe sem! Az optimista a jövőben hisz, abban bízik, te pedig csak saját magadban bízol.
ALGIS 	Mit mondjak, Vytas, mit? Egészséges vagyok, a nők kedvelnek, prémiumot kapok. “Emeljük, emeljük fel a boldogság serlegét!” Gyerünk, Milda, rázzunk egyet!
MILDA 	(Vytashoz) Te pedig ne izgasd fel magad mindenféle semmiségért! (Megcsókolja az állát.) No, mosolyodj már el! Nagyon szépen kérlek, mosolyogj!
VYTAS 	Menjetek már, mozduljatok!
ALGIS 	Gyerünk, Milda, Hadd elmélkedjen magában... (Milda és Algis elmegy. Zene. Sötét.)

DAL ARRÓL, HOGY EGY TÖBB MINT HÁROMMIILIÁRD
Amikor reggel
iszod a teát és hallod:
“A Betty tájfun Chilében az óceánba sodort egy egész falut.
Elpusztult tizenöt ember...” -
ezt mondod:
- Az nem sok.
És nyugodtan megtörlöd a szád.
Amikor az autóbuszon utazva
hallod:
“A lökhajtásos lezuhant - kettő pilóta...”
ezt gondolod:
“Csak kettő. Nem sok.”
És nyugodtan megkérded a szomszédtól:
- Maga leszáll?
Amikor a főnök kimegy ebédelni,
újságot lapozol, 
benne ezt találod:
“A megmozdulásokban megsebesültek nyolcan, agyonvertek négyet.”,
te mormogod:
- No, ez nem sok.
Hiszen itt az ország milliós...
És beugrasz a legközelebbi falatozóba.
De mit mondasz majd,
amikor a feleséged fogja olvasni:
“Tiszta szívből együtt érzünk X.Y-nal, akinek a férje
autóbalesetben az életét vesztette”?
Semmit sem fogsz tudni mondani,
mert te már nem leszel.
Akkor majd másvalaki mondja:
- Kis baleset. Csak egy, -
Ezt fogja mondani:
CSAK EGY,
mert nem tudja,
amint te sem tudtad, hogy
EGY TÖBB HÁROMMILLIÁRDNÁL,
mert a milliárdok - örökök,
a milliárdok - hatalmasak,
de az egy -
halandó,
gyenge
és segítségre szorul.
Ezért én az egyért vagyok -
Petras Narbutasért,
aki 1843-ban halt meg, és
a kis Balandžaz falu
temetőjének a homokjába temették el.
És ezért én
Giordano Brunoért vagyok, 
akit máglyán égettek meg
a Virágok terén.
És ezért én
a fiúért vagyok - a sápadt Julius Janonisért.
Azt mondod -
ők örökkévalóak,
mert élnek:
a falevelekben,
az esőcseppekben,
a csillogó őz-szemekben
vagy a házfal tégláiban.
De vajon a falevelek
susognak majd az inkvizítorok álnokságáról?
Vajon az őz-szemek tekintetében
megleled
a megnyúzott jobbágy kínját?
Vajon a hideg téglákban
ott suttognak a verssorok
a szerelemről és a gyűlöletről?
Nos,
akkor miért vagyok én egyért?
Petras Narbutasért,
Giordano Brunoért,
Julius Janonis költőért,
és teérted, X.Y.?
Én egyért vagyok.
És ezért vagyok én
mind a hárommilliárdért.

3. JELENET
Vytas egyedül ül az asztalnál. Zene. Bejön Albe.

ALBE 	(Vytashoz) Szervusz!
VYTAS 	Ah, Albe? Szervusz!
ALBE 	Ünnepelünk, ünnepelünk?
VYTAS 	Enoterápia.
ALBE 	És emberi nyelven?
VYTAS 	Borral gyógyítom magam. Foglalj helyet!
ALBE 	Megtehetem.
VYTAS 	Te talán az éjszakát is itt töltöd?
ALBE 	Most nem probléma hol tölteni az éjszakát.
VYTAS 	De ha azt beszélik, hogy nincs elegendő szálloda.
ALBE 	De a lányokból túl sok van.
VYTAS 	(Nevet) No, iszunk?
ALBE 	A maga számlájára!
VYTAS 	(Tölt neki és magának konyakot.) Proszit!
ALBE 	Köszönöm. (Isznak.)
VYTAS 	Egyedül vagy?
ALBE 	Minek nekem pótkocsi? Hiszen nem vagyok teherautó.
VYTAS 	Irigyellek, állandóan szép lányokkal.
ALBE 	Norgelanė asszonyt csak nem bántotta meg az isten?
VYTAS 	Norgela urat ellenben megbántotta.
ALBE 	Nagyon szép feleséget adott neki. (Vytas furcsán mosolyog.) Ha tudom, hogy nem féltékenykedik, elárulhatom, hogy táncoltam vele.
VYTAS 	Mit?
ALBE 	Shake-et... tegnapelőtt...
VYTAS 	Tegnapelőtt? Nem lehet... Tegnapelőtt ügyeletes volt.
ALBE 	Még nincs szklerózisom. Tegnapelőtt.
VYTAS 	Azt mondta, hogy egész éjjel ügyeletes volt...
ALBE 	(Nevet.) Mi ebben a különbség? A kórházban vagy a kávéházban ügyeletes...
VYTAS 	(Félbeszakítja.) Kóstold meg a kaviárt!
ALBE 	Szintetikus?
VYTAS 	Hála Istennek, még nem. Bár azt beszélik, hogy hamarosan gyártani kezdik. Régi kalucsniból.
ALBE 	(Elneveti magát és megkóstolja a kaviárt.) Meg lehet enni.
GĖLĖ 	(Stepashoz) Nézd csak, micsoda Apollo!
STEPAS 	Hol?
GĖLĖ 	Itt mellettünk.
STEPAS 	Albe?
GĖLĖ 	Aranyifjú?
STEPAS 	Higany! Szervusz! (Int Albének.)
ALBE 	(Stepashoz) Boldog Új Évet!
STEPAS 	(Felemeli összeszorított öklét.) Neked is!
GĖLĖ 	Azt mondod, hogy nem jársz presszókba, de mindenkit ismersz.
STEPAS 	Egykor szomszédok voltunk.
VYTAS 	(Albehez) Te is ismered?
ALBE 	Én a fél várost ismerem.
VYTAS 	Jó fiú!
ALBE 	Fiú? A harmadik X-et tapossa! De ki az ott vele?
VYTAS 	Nem ismerem.
ALBE 	Nem lenne rossz, csak egy kicsit sovány.
VYTAS 	Ellenben az a másik barátnője. Ott táncol. Az a piros ruhás, látod?
ALBE 	(Örömmel) Aha, Ramunėle! Ő is itt van?
VYTAS 	Kedves kisasszony, ahogyan az egyik klasszikusunk mondta. (Mindketten elnevetik magukat.)
ALBE 	Stepas-szal jött?
VYTAS 	Bizonyára, hiszen mellett ül.
ALBE 	Honnan ismerhetik egymást?
VYTAS 	Nem tudom. De kicsoda ő?
ALBE 	A “Mūsų liniai”-ban dolgozik. Jó kis bábu!
VYTAS 	Figyelj, tényleg olyanok, ahogyan mondod?
ALBE 	Jó csajok. Miért nem szabad vigadni? Ha megöregszem, lesz mire emlékeznem. Tudja, hogy fog kinézni annyi év múlva? Mint a nagynéném! Ez a kémia!
VYTAS 	De talán csak szóbeszéd?
ALBE 	Tanácskozzon az orvosokkal! Sokáig nem bírják ki. Még a tej sem segít!
VYTAS 	Az átkozott szintetika! Kigondolnak mindenféle ördögi dolgot, de ha menekülni akarunk - a tehénhez!
ALBE 	A tehénke a mi örök megmentőnk! (Elneveti magát.) Maga állandóan a kipusztuló fákról, halakról, őzekről ír... de a szomszédok ahogyan dohányoztak, most is éppúgy dohányoznak. A halak, ahogyan pusztultak, ugyanúgy pusztulnak.
VYTAS 	No, mit tanácsolsz?
ALBE 	Köpni mindenre!
VYTAS 	És utánunk a vízözön?
ALBE 	A technika fejlődést nem állíthatja meg!
VYTAS 	De az elbutulás, a meghülyülés útját el kell vágni!
ALBE 	Maga idealista!
VYTAS 	Materialista, Albe, materialista! Mert azt akarom, hogy a Földön emberek éljenek, ne pedig szaharai vakondokok, amik még, amint mondják, a sugárzásra is köpnek.
ALBE 	És maga mit tanácsol Ramunėnek?
VYTAS 	Keressen másik munkát!
ALBE 	Maga igazi tréfamester! De úgy beszél, mintha nyugodt lenne. (Szünet.) Lecsapom Stepas kezéről, habár barátok vagyunk.
VYTAS 	No. Folytatjuk? (Tölteni akar Albenek.)
ALBE 	(A tenyerével letakarja a poharát) Volt a koktélbárban?
VYTAS 	Nincs ott semmi érdekes.
ALBE 	Hát a calvados?
VYTAS 	Azt mondták, hogy nincs?
ALBE 	Lesz!
VYTAS 	Akkor gyerünk! (Felállnak. Stepas és Gėlė mellett haladnak el.)
STEPAS 	Már mennek?
VYTAS 	Orfeusz elvisz a pokolba...
ALBE 	Nem csatlakoztok hozzánk?
STEPAS 	(Gėlėhez) Gyerünk át a koktélbárba!
GĖLĖ 	Túl magasak a székek.
ALBE 	Felemeljük.
GĖLĖ 	Talán később.
ALBE 	Akkor a viszontlátásra a pokolban! (Vytas és Albe kimegy.)
STEPAS 	Tudod, ezt nem értem. Tizennyolc évesekkel kezdesz ki.
GĖLĖ 	Akadt egy öreg!
STEPAS 	Már öreg vagyok. Megkérdeztem egyszer egy tizenhét évest: hány éves koráig fiatal az ember. Ő pedig: huszonhatig. Tehát már két éve öreg vagyok. (Elmosolyodik.) A Beatles-frizura, a széles bőrszíj engem nem érdekel. Én szűk nadrágot és tarka inget viseltem. Most pipázom... de engem az érdekel, hogy mire gondolnak. Már feszélyezve érzik magukat mellettem, úgy néznek rám, mint egy gondozásra szoruló öregre... én pedig őrájuk, mint más bolygók lakóira...
GĖLĖ 	Várj csak, eltelik még pár év, és találtok majd közös nyelvet.
STEPAS 	De akkor lesznek más tizenévesek. (Szünet). Tranzisztoros rádiók, shake, zsargon - mindez csak póz. És belül mi van? Szörnyen szeretném megérteni őket, és félek, hogy nem értem meg. De talán... talán csak úgy tűnik, hogy együtt élünk, pedig valóban... Hiszen mások a mi indulási pontjaink... Mint a futók, akik más-más időben startolnak. Az egyik már messze van, nagyon messze, a másik pedig csak indul...
GĖLĖ 	(Mosolyog.) Állj meg, akkor utolérnek.
STEPAS 	Nem lehet ezt elképzelni. (Szünet) Én talán nem írom meg a kisregényemet...
GĖLĖ 	Stepas, hiszen sírtál, hogy nem fogod megírni a “Találkozás”-t.
STEPAS 	A “Találkozás” az teljesen más. A “Találkozás”-t magamról írtam. De amit őróluk írok, ismét csak saját magamról lesz. A mi fiatalságunk, gondolataink, a mi szavaink. Csupán minden feltétlenül áttéve a hatvanas évekbe...
GĖLĖ 	Minden rendben lesz, Stepas. Ez alkalommal is megírod!
STEPAS 	Optimista!
GĖLĖ 	Nem így van? Te magad is tudod, hogy így!
STEPAS 	Lehet. De nekem most ettől még nem könnyebb a dolgom. (Hirtelen.) Figyelj csak! Ha én most odamegyek ahhoz a bácsihoz és pofon vágom?
GĖLĖ 	(Nevet.) Nagyon udvariatlan leszel.
STEPAS 	Petras Jonaitis találkozott Jonas Petraitisszal. (Gėlė nevet.) Ez a te cikkedből van, amit az udvariasságról írtál.
GĖLĖ 	Meg akarsz sérteni?
STEPAS 	De az tényleg jó cikk. Becsszó! Habár, őszintén megvallva, a te cikkeid az ifjúságról nekem nem tetszenek.
GĖLĖ 	Miért?
STEPAS 	Túl racionálisak és igazak.
GĖLĖ 	És ez baj?
STEPAS 	Tudod, olykor tévedni is jobb dolog. Legalább egy kicsit... Ha az ember téved, akkor mindenki számára érthető. De az okosak és az igazak valamiért gyanúsaknak tűnnek.
GĖLĖ 	Én is gyanús vagyok?
STEPAS 	Te kivétel vagy! De te is... úgy írsz, mint egy bíró, aki előtt minden világos. “A mi derék fiataljaink” és pont.
GĖLĖ 	De ez vitathatatlan. És nem is értem, hogy mit akarsz mondani.
STEPAS 	Pokolba a frázisokkal! Az ördögbe a felszínes ítéletekkel! Fontoljuk meg, és ne csak vakon állítsuk! (Szünet) Az ifjúság nem lehet sem rossz, sem jó. Olyan, mint maga a nép! Millióan. Derék és alávaló, ostoba és okos. (Szünet.) Nem akarom átölelni, amit nem lehet. Meg akarok érteni egyet: egy fiút, egy lányt! És ha sikerülne megértenem akár csak egyet is...
GĖLĖ 	Azt gondolod, hogy Ramunė megmagyarázza neked? (Stepas mosolyog. Visszajön Ramunė és Erich)
RAMUNĖ 	No, hogy táncoltunk?
STEPAS 	Jól.
RAMUNĖ 	Csak jól?
STEPAS 	Csodásan!
ERICH 	(Gėlėhez.) Az a férfi a Rádiótól, szeretne beszélni velem...
GĖLĖ 	Ja, Petras? Hívd ide hozzánk!
ERICH 	Nem egyedül van.
GĖLĖ 	Kár...
ERICH 	Egy pillanatra itt hagynálak benneteket, szabad?
GĖLĖ 	Csak ne maradj el túl soká! (Erich elmegy.)
STEPAS 	(Gėlėhez) Gyerünk táncolni!
GĖLĖ 	(gúnyosan) Ha Ramunė megengedi.
RAMUNĖ 	Megengedem. Csak Stepas nem túl jó táncos. Háromszor is a lábamra lépett.
GĖLĖ 	Akkor magának szerencséje volt. Velem rosszabb dolgok szoktak történni. (Gėlė és Stepas elmegy. Ramunė egyedül ül. Megszólal a zene. Ramunė figyeli a táncolókat. Néha kritikusan elfintorítja az orrát.)
ALBE 	(Odamegy Ramunėhez.) Egy ilyen asztalnál, és egyedül?
RAMUNĖ 	(Örvendve) Albe?
ALBE 	Nem hiszed? (Stepas helyére ül.)
RAMUNĖ 	Mit keresel itt?
ALBE 	Semmit.
RAMUNĖ 	Mit eszel?
ALBE 	Semmit.
RAMUNĖ 	Hogyhogy semmit? Egész idő alatt rágsz valamit.
ALBE 	Rágógumit.
RAMUNĖ 	Adj egyet!
ALBE 	Nincs. (Szünet.)
RAMUNĖ 	Láttad a barátomat?
ALBE 	Nem. Játszani fogtok?
RAMUNĖ 	Disznó! Tudod, hogy ő kicsoda? Író!
ALBE 	Akkor ő írta a harmadosztályú gépkocsivezetői tankönyvet?
RAMUNĖ 	Egy elbeszéléskötetet, te ostoba!
ALBE 	Nem szeretem a prédikátorokat.
RAMUNĖ 	Miért a prédikátorokat?
ALBE 	Az írók, a prédikátorok egyformán oktatnak. Régóta ismered?
RAMUNĖ 	Régóta.
ALBE 	Egy nap? Kettő?
RAMUNĖ 	Két éve!
ALBE 	Ola la! Tölts konyakot!
RAMUNĖ 	(Odatolja a poharát.) Idd ki az enyémet!
ALBE 	Alig van a fenekén!
RAMUNĖ 	Nem töltök neked az idegen konyakból.
ALBE 	Nem a tied?
RAMUNĖ 	Csak két kopekem van, a trolira.
ALBE 	Adjak kölcsön még egyet, a kompra?
RAMUNĖ 	Stepas elvisz taxin.
ALBE 	Mit nem mondasz? Pedig azzal dicsekedtél, hogy megkapod a százhetvenet is!
RAMUNĖ 	Elértem a kétszázat! Selejtet termeltünk. Az egész gyár. (Nevet.) Most szigorúan vesznek. Minket is, a mestereket is! Hát te mennyit keresel?
ALBE 	Nem az számít, hogy mennyit keresek, hanem hogy mennyim van.
RAMUNĖ 	És mennyid van?
ALBE 	Amennyi van, az mind az enyém! (Nevet.)
RAMUNĖ 	Disznó! Még sokáig fogsz itt ülni?
ALBE 	Miért?
RAMUNĖ 	Menj innen! Ahová akarsz!
ALBE 	A fényes holnapba?
RAMUNĖ 	Mehetsz a holnapba is...
ALBE 	A holnap olyan, mint az autóbusz - maga eljön - megvárom.
RAMUNĖ 	Albe, mindjárt visszajön Stepas. Nem akarom, hogy meglásson téged.
ALBE 	Őszintén beszélsz.
RAMUNĖ 	És kedvesen.
ALBE 	De talán örülni fog, ha meglát?
RAMUNĖ 	Eredj, Albe! Légy ember!
ALBE 	És ha én véletlenül éppen azt akarom, hogy az író úr adja nekem a könyvét, és dedikálja, szorítsa meg a kezem...
RAMUNĖ 	Albe, már jönnek!
ALBE 	És azt mondaná: “A könyvem, Albinas, megtanítja élni. Sok sikert a munkában és boldogságot a magánéletben.” (Jön Stepas és Gėlė. Stepas, megpillantva Albet, barátságosan elmosolyodik.)
STEPAS 	Már vissza is jöttél a pokolból?
RAMUNĖ 	Ismeritek egymást?
ALBE 	(Ramunėhez) Régóta. (Stepashoz) Calvados nem volt.
STEPAS 	(Gėlėhez) Ismerkedjetek meg. Albinas...
GĖLĖ 	Gėlė.
ALBE 	Örvendek. (Kezet fog a nővel.)
STEPAS 	Iszol velünk?
ALBE 	Egyszer is visszautasítottam?
STEPAS 	Az anyád azt mondja, hogy absztinens vagy.
ALBE 	Az anyák sohasem ismerik a gyerekeiket.
GĖLĖ 	Mert a gyerekek nem viszik el az anyákat a Metropolba.
ALBE 	Régóta nem járok abba a kocsmába. A Szélmalmot szoktam látogatni. (Stepashoz) Te már voltál ott?
STEPAS 	Amíg nincs Volgám...
ALBE 	A mi korunkban ha az embernek nincs autója, az már bűn!
STEPAS 	És ha pénze nincs?
ALBE 	Az kétszeres bűn.
STEPAS 	Akkor én javíthatatlan bűnöző vagyok!
ALBE 	Hát a könyved?
STEPAS 	A könyvek olyanok, mint a gyerekek, öregem. Ők mindig a sors kegyére bízzák a szüleiket.
ALBE 	Akkor hagyd abba az írást, és gyere el mihozzánk az üzembe. Nálunk az éjjeliőr is többet keres. (Szünet.)
STEPAS 	Tényleg menjek el éjjeliőrnek?... Őrnek lenni vagy nem lenni? Ez itt a kérdés...(Szünet) Igyunk!
GĖLĖ 	Mire?
STEPAS 	Talán arra, hogy éjjeliőr leszek? Az Újévre! (Az órára pillant.) Bár még korán van, de... (Felemeli a poharát.) Igyunk a boldog és jó Új Évre!
ALBE 	Azt hiszed, hogy jobb lesz?
GĖLĖ 	Hát maga?
ALBE 	Minálunk mások gondolkodnak. Én nem szeretem a tervezgetést. Az mindig irreális.
GĖLĖ 	De az emberek mindig reménykednek, ábrándoznak.
ALBE 	Ez gyerekes dolog, bocsásson meg!
GĖLĖ 	Maga miért ilyen?
ALBE 	Milyen?
GĖLĖ 	Hiszen mindez csak póz! Ne haragudjon, ha nyíltan beszélek, de maga Stepas barátja.
ALBE 	(Ironikusan) Készen állok mindent végighallgatni.
GĖLĖ 	Látja, én jóval idősebb vagyok magánál, a nagynénje is lehetnék...
ALBE 	Örülnék, ha ilyen nénikém lenne.
GĖLĖ 	Köszönöm - hát olykor-olykor írok magukról...
ALBE 	Mirólunk? Énrólam?
GĖLĖ 	Nem magáról személyesen, természetesen, de a magával egykorúakról. Megpróbálok következtetéseket levonni. Sőt tanítani. De most gondolkodom. Stepas talán tényleg igazat mondott? Nem értem magukat, de oktatok.
ALBE 	Nem olvastam a cikket. Most azt mondja: póz, álarc... De mi egyáltalán nem szeretjük az álarcokat és a kétszínűsködést. A világot mi olyannak látjuk, amilyen.
GĖLĖ 	És milyen?
ALBE 	A világ egy cirkusz. Mindannyian a saját számunkat adjuk elő. Ki zsonglőr, ki bohóc... Az egyik tüzet nyel, a másik kócot.
STEPAS 	Hát én?
ALBE 	Te illuzionista vagy. A cilinderedből színes szalagokat húzol elő.
GĖLĖ 	Kategorikusan... (Szünet) És maga nem akarja megjavítani?
ALBE 	Mit?
GĖLĖ 	A világot.
ALBE 	De minek?
GĖLĖ 	Hogy emberibbé tegye.
ALBE 	(nevet.) Nekem a saját Volgám megjavítására sem jut időm. És a világot kellene megjavítanom? ... Javítsák meg azok, akiknek nincs mit tenniük. (Az újonnan hangszerelt Sztyenka Rjazint játssza a zenekar.)
GĖLĖ 	Sztyenka Rjazin?
ALBE 	Nem!
GĖLĖ 	Figyeljen jól! “Volga! Volga!” (Dúdol.)
ALBE 	Ez a régmúltban volt. Most pedig a “Vége a karneválnak” a címe... Gyerünk, Ramunė, táncoljunk!
RAMUNĖ 	Gyerünk! (Elmennek.)
GĖLĖ 	A te leendő elbeszélésed hőse?
STEPAS 	Pontosabban az antihőse.
GĖLĖ 	Megsértődtél, amikor azt ajánlotta, hogy menj el éjjeliőrnek?
STEPAS 	Nem. Ő egyáltalán nem akart megsérteni. Ő így is gondolja.
GĖLĖ 	De te azt mondtad, hogy csak egy kicsit ismered.
STEPAS 	Elfecsegtünk párszor egy kis konyak mellet. (Szünet) Nagyon kényelmetlenül érzem magam mellette. Megfigyelted, hogy milyen gúnyos a tekintete? Minket néz, és ezt gondolja: szegények vagytok ti, szegények... Nem érzem magam teljes értékűnek... (mosolyog) De tényleg, talán minden semmi. A művészet, a filozófia, a jóság... félek az ilyen emberektől. Észrevetted? Én nem vitatkozom vele. A szavak - a legemelkedettebb, a legszívélyesebb szavak csak megnevettetik...
GĖLĖ 	Ha csak a szavakban nem hinne, az a bajnak csak a fele lenne, de ő semmiben sem hisz.
STEPAS 	Mi sok mindent nem értünk, Gėlė. Mi korábban startoltunk, az albék és a ramunék később.
GĖLĖ 	De egy asztal mellett találkozunk. Te pedig azt mondod, hogy lehetetlen dolog találkozni.
STEPAS 	A stadionban - talán észrevetted - a hosszútávfutók olykor egymás mellett futnak. De az egyikük az első kört fejezi be, az ellenfele pedig az utolsó előttit. Egymás mellett szaladnak, de egy egész körrel vannak egymástól távol.
GĖLĖ 	Egymás mellett - minden körrel egymástól elválasztva.

DAL A KULCSOKRÓL
Amikor elmegyünk,
otthagyjuk a kulcsokat.
Otthagyjuk a házunk
kulcsait
az utánunk jövőknek.
Kik ők - mi azt nem tudjuk,
mi kik vagyunk - ők sem fogják tudni
de a kulcsokat elveszik.
És hosszan fogják forgatni
a zárakban,
mert nem tudják,
hogy merre kell,
nem tudják,
hogy melyik kulcs
melyik zárba való.
És azokat át kell tenniük,
vagy új kulcsokat kell
készíteniük,
vagy tolvajkulcsokat...
De amikor elmegyünk
otthagyjuk a kulcsokat -
a saját kulcsainkat
az utánunk jövőknek
hátrahagyjuk.

4. JELENET
Kávéház. A jazz elhallgat. Az asztalnál Gėlė és Stepas.

GĖLĖ 	Nézd, jönnek vissza! Albe már meg is ismerkedett Erichhel.
STEPAS 	(nevet) Azt reméli, hogy Erich küld majd neki rágógumit. (Bejön Erich, Ramunė és Albe.)
ALBE 	Utazom tovább!
GĖLĖ 	Remélem, még találkozunk.
ALBE 	Feltétlenül! (Elmegy.)
GĖLĖ 	(Erichhez) Adtál interjút?
ERICH 	És elhoztam a verseit. (Papírlapokat vesz elő, olvas.) “Arról a sárga estéről”... megpróbálom lefordítani.
GĖLĖ 	Mutasd csak meg nekem Petras verseit! (Elveszi Erichtől.)
STEPAS 	Erich, te egy kicsit talán emlékszel a fasizmusra.
ERICH 	Én akkor kétéves voltam. Mire emlékezhetnék?... Emlékszem az óriási holdra... az égen robbanó lövegre... egy amerikai dzsipre, az oroszok tábori konyhájának hosszú kéményére...
STEPAS 	Vagyis nem tudod megmagyarázni...
ERICH 	Mit? Azt, hogy hogyan jön létre a fasizmus?
RAMUNĖ 	Istenem! Találtatok egy jó témát! Unalmas!
STEPAS 	(Ramunėhez) Szereted a piros kaviárt?
RAMUNĖ 	Nagyon.
STEPAS 	Edd meg az én adagomat! Egyél és hallgass!
GĖLĖ 	(Stepashoz, szemrehányóan.) Nem, te nem olvastad az udvariasságról szóló cikkemet.
ERICH 	Az egyik írónk ezt mondta: amikor állandóan a legnagyobb esztelenségeket állítják, hogy például a bolgárok mocskosak, a litvánok tolvajok, a spanyolok erkölcstelenek, és amikor mindenki elkezdi ezt ismételgetni, akkor veszi kezdetét a fasizmus...
STEPAS 	Olvastam egyszer egy magyar költő versét: egy sörözőben egy részeg beleköt egy gyerekbe és arcon csapja. Senki sem áll a gyerek mellé, mindenki közömbösen nézi. Csak egy valaki mondja: “Úgy látszik, vernek egy cigányt”... egy cigányt... ebben a mondatban, úgy tűnik, ott van az egész fasizmus lényege. Nem embert vernek, nem egy bűnöst, hanem valamilyen cigányt... valamilyent... valamilyen lengyelt... valamilyen litvánt... Nagy dolog ez?
GĖLĖ 	Nincs igazuk azoknak, akik azt állítják, hogy mindnyájunkban ott rejlik a fasiszta?
STEPAS 	De bennem tényleg nem rejlik!
ERICH 	Énbennem sem. (Mosolyog.) Habár német vagyok.
GĖLĖ 	(Mosolyog.) Te demokratikus német vagy! Te jó vagy.
RAMUNĖ 	(Felemeli a poharát.) Erichre, a demokratikus németre! (Mindenki nevet. Hangosan szól a zene. Bejön Milda és Algis.)
MILDA 	És hol van a mi Vytasunk?
ALGIS 	El nem vész!
MILDA 	Csak be ne rúgjon!
ALGIS 	Hadd legyen! Ma Szilveszter van. És egész évben úgyis megjátssza a józan életűt!
MILDA 	Végül is nem gyerek!
ALGIS 	Azt képzeled, hogy nekem nincsenek gondjaim, kellemetlenségeim? Isten adjon ennyi mindent az ellenségeimnek! De tudom, hogy ha marcangolom önmagam, az semmit sem segít. Minek ordibálni, ha lehet mosolyogni?
MILDA 	Már nemegyszer mondtam neki. Mindjárt haragszik, háborog... (Konyakot tölt.)
ALGIS 	Azzal vádol engem, hogy elégedett vagyok, boldog. De én ezt kiharcoltam, nem a lottón nyertem. Dolgoztam, fáradoztam, mint koldus álldogáltam a főnökök ajtaja előtt. De most... de most mindennel elégedett vagyok, ez igaz! De hiszen nagy boldogság elégedettnek lenni. Ő azonban nem képes boldog lenni, és ezért megőrül. Az irigységtől. (Szünet.)
MILDA 	Igyunk az egészségünkre!
ALGIS 	Igyunk! (Tölt.) No, az egészségedre!
MILDA 	A tiedre! (Isznak, összecsókolóznak. Bejön Vytas. Talán úgy tenne, hogy semmit sem látott, de Milda észreveszi.)
VYTAS 	(Mintegy boldogan.) Egészségedre!
MILDA 	(boldogan) Mi most arra iszunk, hogy szabadon tegezzük egymást.
VYTAS 	Sok boldogságot! (Leül. Szünet.)
ALGIS 	Hol voltál?
VYTAS 	Ott, ahová a király is gyalog jár.
MILDA 	(Mesterkélten, szemrehányóan.) No, de Vytalis!
VYTAS 	No, jól van, jól! (Algishoz) Adj gyufát!
ALGIS 	(Odaadja a dobozt.) Egy szál maradt benne.
VYTAS 	(Rágyújt. Szünet. Olvassa a címke feliratát.) Gyufa a gyárigazgatónak! (Megmutatja a rajzot Algisnak.) Ez te vagy!
ALGIS 	(Rápillant.) Hasonlít? Milda, nézd csak meg!
MILDA 	(Nevet) Nem mondanám.
ALGIS 	(Vytashoz) No látod! A nejed azt mondja: nem hasonlít.
VYTAS 	(Haragosan elneveti magát.) Az én nejemnek nagy tekintélye van előtted.
ALGIS 	No, nyugodtan, akár csak egy kicsit is hasonlítok rá?
VYTAS 	Nem pofára, csak úgy általánosságban!
ALGIS 	Figyelj csak, nem untad még meg, mi? Legyen józan, legyen részeg, folyton csak ugyanazt hajtogatja. Talán nem érted, hogy minekünk a termelés a fontos, nem pedig a környezetvédelem! Mi javakat termelünk!
VYTAS 	Kinek?
ALGIS 	Magunknak és a gyermekeinknek!
VYTAS 	Tudod, milyenek lesznek azok a gyerekek? Betegesek, torzszülöttek! Még atombombára sem lesz szükség! A te civilizációd megsemmisíti az emberiséget! (Szünet.) De én talán hülye vagyok, teljesen kretén, az ördög tudja, hogy honnan kerültem a Földre, mint a kutya egy mély kútba. És kedvem támad kutyaként nyüszíteni... Neked talán nincs kedved? Soha?
ALGIS 	Részeg vagy, Vytas!
VYTAS 	Egy kiló halért hidegre ültetik az orvpecázót!
ALGIS 	Egy kilóért még nem ültetik le.
VYTAS 	Te pedig milliót pusztítasz el, és semmi!
ALGIS 	Hogyhogy semmi? Büntetést fizetünk. (Nevet.) Te szörnyen elmaradtál az egész élettől, barátocskám. Értsd meg, a technika századában...
VYTAS 	(Félbeszakítja.) Ha a te technikád a leégett fenyvesek, a tüdőrák, akkor legyen az háromszor is átkozott!
ALGIS 	Vytas, te részeg vagy, és nem tudod, hogy mit fecsegsz!
VYTAS 	Részegen is elmondhatom, amit gondolok. Te, legkedvesebb barátom, gané vagy!
ALGIS 	De legalább ne ilyen hangosan!
VYTAS 	Megmondhatom súgva is, ha félsz, hogy valaki meghallja. Te, barátocskám, gané vagy!
MILDA 	Vytas, ez aljasság! Szégyellem magam miattad...
VYTAS 	Te inkább hallgatnál, Milda. Azt hiszed, hogy én nem értem... nem látom... nem veszem észre...
MILDA 	Mi van veled, Vytas? Miről beszélsz?
VYTAS 	Te ugyanolyan csaló vagy, mint ő... a mi pozitív hősünk!
MILDA 	Nekem ez fáj!
VYTAS 	Ne játszd meg magad, ha nem vagy rá képes... Ne rezegtesd a hangodat... (nevet) és ne nézz ilyen szemekkel! Ahogyan Júdás nézett Krisztusra. Az ördögbe, a pokolba! Szálljatok be a kocsiba és eredjetek! Mire vártok? A felesége ügyeletes... az ágy üres.
MILDA 	(Algishoz) Elment az esze...
VYTAS 	Talán hívjuk ki a mentőket? (Nevet) Húzzátok rám a kényszerzubbonyt! Így! (Mutatja) Csak szörnyen kényelmetlen lenne. Tíz könyv szerzőjéről kiderül, hogy elvesztette az eszét. (Nevet) És ne nézz engem ilyen szemekkel! A tekintet nem kés, nem hasít ketté... Mit hallgatsz, te, pozitív hős?
ALGIS 	Úgy látszik, hogy itt az ideje, hogy ágyba kerülj.
VYTAS 	Szilveszterkor?
ALGIS 	Az ágyban köszöntsd az Új Évet!
VYTAS 	Hát ti? Ti hol köszöntitek?
MILDA 	Mit tegyünk vele? Istenem! Annyira nem akartam eljönni erre az átkozott ünnepségre...
VYTAS 	Te nem akartál! Én nem akartam! Ő sem akart! Akkor hogyan kerültünk mi ide? Hogyan? (Szünet) Menjetek... No, menjetek táncolni... Vagy... őhozzá!
MILDA 	Téged pedig elvisznek a kijózanítóba.
VYTAS 	No, jól van. Az ördögbe is! (Lehajtott fejjel ül.) Ne féljetek, többet nem fogok inni. Úgysem segít.
MILDA 	Vytas!
VYTAS 	Ofélia, azonnal az amatőr színjátszó csoportba!
MILDA 	Vytas!
VYTAS 	Ha ti nem mentek, elmegyek én!
MILDA 	Hová? (Vytas legyint és elmegy. Ekkor tér vissza Stepas és Ramunė)
RAMUNĖ 	Pezsgőt, pezsgőt!
STEPAS 	Megfázol.
RAMUNĖ 	Én megfázom? Hát te? (Odasimul Stefanicshoz)
STEPAS 	Én, látod, olyan vagyok, mint egy kihűlt fűtőtest...
RAMUNĖ 	(Megérinti a kezével.) Kihűlt fűtőtest... (A homlokára teszi a kezét.) Forráspont!
STEPAS 	Sok bort ittam!
RAMUNĖ 	Igyál még konyakot!
STEPAS 	Van feleségem, Ramunė. Én nős vagyok. Nős!
RAMUNĖ 	És aztán?
STEPAS 	Én nős vagyok. NŐS!
RAMUNĖ 	Már mondtad... Istenem, milyen unalmas is vagy te... Én pedig úgy képzeltem, hogy te modern gondolkodású vagy. Derék legény! És ráadásul író! (Hozzásimul.) Csókolj meg!
STEPAS 	Néznek.
RAMUNĖ 	Megtiltottad, hogy nézzenek? (Stepas sután megcsókolja.) Oh! Micsoda hideg, ha! Brr... Talán nem tudsz csókolózni?
STEPAS 	Igyál egy kis pezsgőt, te szegény kis emberke...
RAMUNĖ 	(Haragosan) Minek nevezel te engem?
STEPAS 	Szegény kis emberke...
RAMUNĖ 	Én szegény? Nem én vagyok szegény, hanem te, tudod, hogy te milyen vagy? Kocsonya vagy! Kocsonya citrom nélkül! Én pedig virágszál! Te gyáva vagy! Félsz az emberektől, félsz a feleségedtől! Én senkitől sem félek! Senkitől! Te tetszel nekem, és én nem félek senkitől. Azt akarom, hogy te csókolj meg engem! És nyíltan! Én itt unatkozom. Gyerünk el innen! Menjünk! Kocsonya citrom nélkül! Legalább Szilveszter éjjelén! Legyél ember! És ne nevezz engem szegénykének! Ez undorító. Ki nem állhatom. Én nem vagyok szegény! Gazdag vagyok! (Átöleli a férfit.) Menjünk el hozzám! (Belekapaszkodik a nyakába és húzza magával.)
STEPAS 	(Eltaszítja.) Ne butáskodj! Inkább igyál egy kis pezsgőt, és megyünk...
RAMUNĖ 	(Boldogan) Megyünk?
STEPAS 	És megyünk táncolni.
RAMUNĖ 	Kocsonya! Igazi kocsonya! (Tölt magának a pezsgőből.) Te nem iszol?
STEPAS 	Nekem már elég...
RAMUNĖ 	Ha nem akarsz, hát ne igyál! Iszom én egyedül is. (Lassan, ízlelgetve az italt, iszik. Megjelenik Vytas. Odamegy Stepashoz és Ramunėhez.)
MILDA 	Mit tegyünk?
ALGIS 	Ne törődj vele, ez minden!
MILDA 	Talán ez lesz a legjobb...
VYTAS 	Nem zavarlak titeket?
STEPAS 	Nem, nem!
VYTAS 	Tényleg nem fogok zavarni?
STEPAS 	Már én éppen ide akartam hívni.
VYTAS 	Tényleg? (Ramunėhez) Szervusz...
STEPAS 	Ismerik egymást? Ramunė... Vytas Norgela...
RAMUNĖ 	Szervusz.
STEPAS 	Iszunk?
VYTAS 	Köszönöm. Én már úgyis... Itt az ideje, hogy kijózanodjam.
RAMUNĖ 	Éjfélig még sok idő van.
VYTAS 	Annál jobb. Ha minden hullámzik és forog.
RAMUNĖ 	A Föld forog.
VYTAS 	(Elneveti magát.) Talán ezért is... (Stepashoz) No, mi újság?
STEPAS 	Semmi újság.
VYTAS 	A könyv megjelent?
STEPAS 	Meg.
VYTAS 	De én nem láttam. Annyi a munkám! Még arra sem jutott időm, hogy benézzek a könyvesboltba. Azt kérdezitek, hogy miért van ekkora időhiány? Emlékszem a gyermekkoromra... Milyen hosszúak voltak a nappalok... Hosszú reggelek és hosszú esték... Most észre sem veszem a napokat. Csak az estéket... mint a napok csutkáit. Ti nem érzitek?
STEPAS 	Nem, erre még nem gondoltam...
VYTAS 	Még kisgyerek! Mikor is születtél?
STEPAS 	Negyvenben.
VYTAS 	Érthető, hogy az időt napokkal méri. Én hetekkel... Hétfő - a reggel, vasárnap - az éjszaka. Valamikor hallottam, hogy amikor az ember öregszik, számára az idő kezd sietni. Most már én magam is észreveszem... (Szünet.) Mondjátok, nem zavarok?
RAMUNĖ 	(Nevet) Micsoda egy nevetséges ember maga!
STEPAS 	Iszik? Ez jó konyak...
VYTAS 	Micsoda?
STEPAS 	Jó márka.
RAMUNĖ 	Töltök magának. (Tölt.)
VYTAS 	Köszönöm. Most csak az estéket veszem észre... A gyermekkoromban csak reggelek voltak... (Iszik) Gaiva... emlékszem, amikor kicsi voltam, és a gyerekkocsiban ültem, gaivát ittam.
STEPAS 	Az íze talán másmilyen volt.
VYTAS 	Minden bizonnyal... az reggel volt... nagyon-nagyon régen. (Szünet.) No, megyek is.
STEPAS 	Hová?
VYTAS 	Bárhová...
STEPAS 	Várjon egy kicsit! Mindjárt visszajönnek a barátaim.
VYTAS 	Kik azok?
STEPAS 	Jó emberek. Gėlė - a szerkesztőségből. Erich - diák a demokratikus Németországból.
VYTAS 	Tudsz németül?
STEPAS 	Guten Tag! Setzen Sie sich, Anne und Berta baden... Erich jól beszél litvánul. Le akar valamit fordítani tőlünk...
VYTAS 	Rendes gyereknek látszik.
STEPAS 	Alig pár napja ismerjük egymást. Gėlė Berlinben ismerkedett meg vele, ahol turistaként járt.
VYTAS 	Emlékszel rájuk?
STEPAS 	Kikre?
VYTAS 	A németekre.
STEPAS 	Akkor két- vagy hároméves voltam... abból az időből csak egy darázsra emlékszem... megcsípte az ajkam.
VYTAS 	Én emlékszem a zászlókra, a foglyokra, a fát szállító fogatokra, a golyószórók kereplésére... (Szünet) Az én... barátom... még német börtönben is ült.
STEPAS 	Börtönben ült? Bizonyára egy kicsit idősebb magánál.
VYTAS 	Nem sokkal. Alig néhány évvel. Töltényeket lopott, eladta a partizánoknak.
STEPAS 	Arra gondolok, hogy írok egy kisregényt a német megszállás éveiről. Sokat mesélhetne. Mutasson be neki!
VYTAS 	Csalódni fogsz. Semmire sem emlékszik. Csak az önéletrajzában nem felejti el megemlíteni. Látod, milyen gonosz vagyok... Nem rossz... (Szünet.) Bár, őszintén szólva, jó téma lehetne egy regényhez... A mi utcánkban, Klevaiban, élt egy zsidó... nem tudtuk a nevét, egyszerűen Muzsikusnak neveztük. Az étteremben játszott. Amikor közeledtek a németek, nem menekült el. “Hiszen semmi rosszat sem tettem...” Egyszer, amikor már bejöttek a németek, találkoztam vele. Vitte a kis hegedűjét, a kabátján ott sárgállott a csillag. “Látod, Vytas, kitüntettek!” Miért nem menekült el? Nem bújt el? Nem értem... Algis mesélte, hogy a börtönben találkozott egy zsidóval, egy zenésszel. Azt állítja, hogy az más valaki volt, de én valamiért meg vagyok róla győződve, hogy ő volt az...
(Sötét)

5. JELENET
Cella. Egy kis villanykörte megvilágítja Vetrát és a Muzsikust. Valahol vidám zene szól. 

MUZSIKUS 	Mulatnak. Az étteremben,
VETRA 	Mulatnak. A gazemberek!
MUZSIKUS 	Miért gazemberek? Sokan vannak, akik mulatnak. Szilveszter van!
VETRA 	Most? A véres világban? Ki mulathat most? Csak a kutyák!
MUZSIKUS 	(Járkál a cellában.) Reggelig játszottunk.
VETRA 	Átkozott burzsujok!
MUZSIKUS 	Hol a burzsuj? Hol a munkás? Az Újév az mindenki ünnepe!
VETRA 	A munkás a burzsujtól mindig megkülönböztethető!
MUZSIKUS 	Mennyire gyűlölködsz!
VETRA 	Te pedig mennyire alázatos vagy!
MUZSIKUS 	Alázatossággal keressük meg a kenyeret.
VETRA 	De harcolni kell! Az ördögbe is! Harcolni! (szünet)
MUZSIKUS 	Te harcoltál, én nem. Mi a különbség? Együtt fogunk meghalni.
VETRA 	Figyelj csak, és miért nem csuktak le téged korábban?
MUZSIKUS 	Az igazolványomban az állt, hogy román vagyok. A szüleim Constanţából származnak. Engem itt senki sem ismert...
VETRA 	Hallottalak játszani. Az étteremben... még fel is figyeltem. Csoda! Egy zsidó! És itt az SS. Arra is emlékszem, hogy mit játszottál. Hallod? (Hallani az “Es geht alles vorüber” foszlányait.) Ezt! (Szünet) Én is akartam hegedülni... de... (Legyint.)
MUZSIKUS 	Megtaníthatnálak.
VETRA 	Ha a túlvilágon találunk hegedűt.
MUZSIKUS 	Mikor vezetnek ki minket?
VETRA 	Jövőre.
MUZSIKUS 	A jövő évig maradt még pár óra. (Félhangon)
Zig gevein amul,
A klein idale,
Hot er hegat
A’ kleine fidale.
Fi-fi-fi,
Fi-fi-fi,
Macht dos fidale,
Oi, dos fidale...
VETRA 	Miről szól ez a dal?
MUZSIKUS 	Élt egy kis zsidó gyerek, volt egy kis hegedűje. Fi-fi-fi, szól a kis hegedű, oj, az a kis hegedű... (Az ajtón túlról lépések hallatszanak.)
VETRA 	(Felugrik) Jönnek.
MUZSIKUS 	Nem értünk.
VETRA 	Értünk, az átkozottak! (Nyílik az ajtó. Az őr belök egy fiút.)
ŐR 	Lesz egy kis barátotok. (Becsapja az ajtót. A fiú végigzuhan a padlón.)
VETRA 	Gyerek! (Föléje hajol.) Jól elintézték! (Muzsikushoz.) Add ide a kulacsot!
MUZSIKUS 	Egy korty maradt... (Átnyújtja az edényt.)
VETRA 	(A fiúhoz.) Igyál! (A fiú mohón iszik.)
FIÚ 	Köszönöm.
MUZSIKUS 	Miért bántak így el veled?
FIÚ 	A patronokért.
MUZSIKUS 	Micsoda patronokért?
FIÚ 	A puskákhoz. (Szünet. Vetrához.) Én magát már láttam valahol... láttam...
VETRA 	Te hová való vagy?
FIÚ 	Klevaiba. Az állomásról.
VETRA 	Nem, mi nem találkozhattunk. Régen bent vagy?
FIÚ 	Két hete.
VETRA 	A patronokért, azt mondod?
FIÚ 	A vagonokból loptam. Teletömtem a zsebeimet és szaladok a pásztorhoz...
VETRA 	Télen a pásztorhoz?
FIÚ 	Nyáron teheneket legeltettek az erdő mellett... Behajítom a tűzbe... Trata-trata! Mint egy golyószóró.
MUZSIKUS 	És nem féltetek?
FIÚ 	Mitől kellett volna félni?
MUZSIKUS 	Hiszen a golyók...
FIÚ 	De mi gödröt ástunk... a gödörben gyújtottunk tüzet...
VETRA 	És egész nyáron loptad a patronokat?
FIÚ 	Nyáron is, ősszel is, télen is...
MUZSIKUS 	És nem féltél?
FIÚ 	Mitől féltem volna. Sok a vagon... ki veszi ott észre?
VETRA 	Mégis elcsíptek...
FIÚ 	Nem láttam, hogy egy rendőr figyel. Megraktam a táskám... a rendőr odaugrott hozzám, én futásnak eredtem. A táska leesett, ő felkapta. Jurkštas a neve... én elrejtőztem a nagynénémnél. Éjjel odaszaladt apa, mondja, hogy a rendőrség keres. Mondja, hogy a táskámat Jurkštas bevitte a parancsnokságra... a táskában pedig ott vannak a füzetek, a könyvek. Így jutottak a nyomomra.
MUZSIKUS 	Szegény kisfiú!
FIÚ 	Apát csukták volna börtönbe... Magam jelentkeztem a rendőrségen.
MUZSIKUS 	Nagyon megvertek?
FIÚ 	Kezdetben fájt, de már hozzászoktam.
MUZSIKUS 	Hány éves vagy?
FIÚ 	Tizenkettő.
MUZSIKUS 	Hiszen még gyerek!
VETRA 	Ők ezzel nem törődnek.
MUZSIKUS 	De a gyerekeket nem szabad kínozni. Miféle ellenség ő?
VETRA 	Most majd az lesz!
MUZSIKUS 	Megkínozni egy gyereket néhány patronért?
FIÚ 	Azt mondják, a patronokat a partizánoknak adtam.
MUZSIKUS 	Ostobaság!
FIÚ 	Én a tűzbe dobáltam azokat.
VETRA 	És télen?
FIÚ 	Télen?... Tartalékoltam nyárra...
VETRA 	Hogy átadd a partizánoknak?
FIÚ 	(Kiabál) Nem! Nem! Én nem láttam semmiféle partizánt sem!
MUZSIKUS 	(Vetrához) Ne kínozd a gyereket!
VETRA 	(A fiúhoz.) Bocsáss meg nekem! Tudom, megvertek. Azt mondtad, hogy valahol láttál engem... (A fiú hallgat.) Nem tévedtél. Csak akkor vörös szakállam volt.
FIÚ 	Emlékszem. Sütött a nap. A tehenek bementek a bokrok közé. Mi feküdtünk. Maga jött, és hangosan köszönt. Mi felugrottunk.
VETRA 	Hogy hívnak?
FIÚ 	Algisnak. Algis Vardunas vagyok.
VETRA 	Én Vetra.
FIÚ 	Maga Vetra? (Vetra bólint.) Vetra...
VETRA 	Derék férfi vagy, Algis. (Lövések, zene, részeg kiáltások.)
FIÚ 	Tizenkettő...
VETRA 	Új év...
MUZSIKUS 	Az utolsó...
(Sötét)

DAL A BÉKÉRŐL MEG A JÁTÉKOKRÓL
Nagyon okosak vagytok, ősz emberek,
a harcok sebeivel és sebhelyeivel felékesítve,
nem szenveditek a háborút meg a tüzet,
sem a golyókat.
Békét követeltek,
de esténként a televízió képernyőjén
rémülettel figyelitek az égő házakat,
habár azok messze vannak a tieitektől.
A repülőgép hatalmas
fakeresztre emlékeztet titeket.
De minden nap
(mert minden egyes nap
a ti fiaitoknak és unokáitoknak
a születés- vagy névnapja,
vagy mert ötöst kaptak
matematikából)
gondosan becsomagolt
ajándékokat visztek haza:
puskákat,
tankokat,
rakétákat,
kardokat...
És már nem valahol hét tengeren túl,
már nem a nagyvilágban,
hanem a ti házaitokban
sokasodnak a fegyverek,
a lőszerek, készülnek a fegyverraktárak,
és hallani a jövő
lövéseit,
a lövegek robbanását,
a golyószórók kereplését,
amikor az még csak a gyerek ajkán szól.
Itt van a Halál főpróbája!
És felszáll a por, 
az utcák szürke pora...
Nagyapák,
ezek az unokáitok,
apák,
ezek a fiaitok,
kipirulva
háborúsdit játszanak!
A fakardok
pengnek, mint az acél,
fatankok
gázolnak át a romokon...
Ti vagytok,
akik elsőként tanítotok kegyetlenséget,
de majd
emberséget vártok!
És nem gondoljátok, hogy magatok előtt hadsereget fegyvereztek fel...
Vegyétek el a fegyvereket!
Vegyétek el
a tankokat,
a mauzereket,
a gépfegyvereket,
a fényes rakétákat,
a kardokat.
Vegyétek el, és semmisítsétek meg!
Tudom,
lesznek most könnyek,
azonban
elkerülitek azokat a jövőben.
Apák, nagyapák!
A világ nagy lefegyverzését
kezdjétek meg a saját udvarotokon!

6. JELENET
Kávéház. Ramunė, Vytas és Stepas.

RAMUNĖ 	Tudjátok, hogy mit szeretnék a leginkább? Hogy az emberek ne játsszák meg magukat, és ne hazudjanak...
STEPAS 	Ezt én is szeretném!
VYTAS 	Ki nem szeretné?
RAMUNĖ 	Mindenki szeretné... de akkor az emberek miért ilyen szívtelenek?
VYTAS 	Mindenféle akad...
RAMUNĖ 	Mindenkinek nyíltnak és egyenesnek kellene lennie. Kell lennie! (Vytashoz) Min mosolyog?
VYTAS 	Magán. Maga nagyon kedves gyerek...
RAMUNĖ 	Gyerek vagyok? Már... (Elneveti magát.) Szeretnék hasonlítani a feleségére...
VYTAS 	Hála Istennek, ez lehetetlen!
RAMUNĖ 	De ő nagyon szép!
VYTAS 	Talán...
RAMUNĖ 	Nem talán, hanem valóban!
VYTAS 	Valóban?
RAMUNĖ 	Összeveszett vele, igaz?
STEPAS 	Mune!
RAMUNĖ 	Mi a bajod? Nem kérdezhetem meg?
VYTAS 	Tényleg, miért ne kérdezhetné meg?
STEPAS 	Megkérdezni még lehet, de nem feltétlenül kell felelni minden kérdésre.
VYTAS 	Töltök magamnak egy kis pálinkát.
STEPAS 	Nem inkább konyakot?
RAMUNĖ 	Ráunt?
STEPAS 	Ramunė, nem az ügyészségről vagy!
RAMUNĖ 	Nem, lehet, hogy nem szereti magát, ha állandóan azzal táncol... egyébként nem tetszik nekem... ez még semmit sem jelent.
VYTAS 	Nem is rossz a pálinka. (Szünet) Persze, ő szeret engem... Lustán... én is... Biztosan, én is ugyanúgy... Magam sem tudom... Valamikor szerettem... csak már nem emlékszem rá, hogy mikor. Talán, amikor szegény egyetemista voltam... Én lyukas cipőben, a könyökömön szakadt ruhában... Megvetett... Érthető is... Végül meglátta, hogy talán ezt-azt elérek... Hozzám szokott. Talán tetszeni is kezdtem neki... ő énnekem akkor nagyon tetszett... (Szünet) Sztolicsnaja. Żubrówka, fél liter... (Szünet.) Szerettem. Eltekintve a szavaitól, amiket sohasem tudok elfelejteni, de nem vagyok hajlamos bárkiről is rosszat gondolni... Már talán a terhükre vagyok. Mondják meg nyíltan: Vytas, eredj a pokolba, már ununk!
STEPAS 	Becsületszóra! Maga...
RAMUNĖ 	Maga nagyon érdekes ember!
VYTAS 	Én bizonyosan nem vagyok tárgyilagos. De hiszen nem vagyok gép. Egyébként annál is előfordul, hogy nem tárgyilagos, amikor kiég valamelyik lámpa. Nagy ostobaságot követtem el... világos dolog volt, hogy engem nem szeret, de én... megszoktam, és kiderült hogy... végül is az ördög tudja... hiszen a világon annyi szép, rendes ember van, de van olyan pillanat, amikor kiderül, hogy mindegyik szemét... Néha megyek, nézem az embereket, vagy sorban állok a fogaskerekűnél, és gondolkodom... Itt, ez bizonyára jó ember. És az... de honnan tudhatod meg? Hogyan jössz rá? Hiszen nem mész oda és nem mondod neki: Jó estét, nekem úgy tűnik, hogy maga jó ember. Én Vytas Norgela vagyok, ismerkedjünk meg... És elmennek mellettem ezek a jó emberek. Mások keresnek valakit. Lehet, találnak is. Nekem azonban nem volt időm keresni. A laboratórium, a munka, munka... Mi kötött minket össze? Azt hittem, hogy ővele beszélek, de kiderült, hogy önmagammal beszéltem. Kellett nekem egy ember... Ma is kell nekem egy olyan valaki, aki esetleg meghallgat... De ő... Egyetlen egy mondatára sem emlékszem vissza...  Minden olyan banális... Most megkóstolom a konyakot... (Tölt magának.)
RAMUNĖ 	Ha látta, hogy ő ilyen, hogy nem szereti, akkor minek kellett megnősülnie?
VYTAS 	Magam sem tudom.
RAMUNĖ 	Váljanak el!
VYTAS 	Maga mindent milyen jól megold!
RAMUNĖ 	Én így is tennék!
VYTAS 	De én nem... Tudom, hogy egyszer kellene... de...
RAMUNĖ 	De?
VYTAS 	De elhalasztom.
RAMUNĖ 	Maga... gyáva!
VYTAS 	Tényleg! Gyáva.
STEPAS 	Mune!
VYTAS 	Igazat mondott. Én gyáva vagyok. Le tudom rombolni a tekintélyeket, tudok harcolni a gazemberekkel a munkahelyemen és másutt... De itt... Ramunė igazat mondott. Én gyáva vagyok!
RAMUNĖ 	Istenem, maguk férfiak mennyire gyávák! Háborúkat kezdenek, emberek millióit irtják ki, feltalálják az atombombát, de ott, ahol nincs szükség semmiféle bátorságra, félnek. (Vytashoz). És maga fél! És ő is!
VYTAS 	Stepas nem fél. Nyíltan és szívből jövőn ír.
RAMUNĖ 	Ír - talán. De a feleségétől fél.
VYTAS 	(Stepashoz) Már nős vagy?
STEPAS 	Látja...
VYTAS 	Mikor volt rá időd?
STEPAS 	Nőtlen vagyok... csak tréfáltam...
RAMUNĖ 	Tréfáltál? (Felugrik.) Persze, amikor a lány maga akaszkodik a nyakatokba, akkor kezdtek húzódzkodni. De hiszen nekem semmi sem kell! Te beszélsz... írsz... És én ritkán olvasok... Azt hittem, hogy te... De te... Hülye!
STEPAS 	Mune!
RAMUNĖ 	Megijedtél, hogy vadászok rád, követni foglak az utcán, telefonálgatni fogok, botrányt csapok... Ettől ijedtél meg, ostoba!
STEPAS 	Mune...
RAMUNĖ 	Eredj a pokolba! (Vytashoz.) Jó éjszakát! (Kimegy.)
STEPAS 	Mune... (Szünet) No, ennyi volt.
VYTAS 	Én voltam a hibás, bocsáss meg!
STEPAS 	Miért hibás? (Szünet) Másokra számíthatok, de magam... nem hiszem, hogy bárki is... érti, elgondolkodtam... No, ha ő... az ördögbe...
VYTAS 	Ha olyan lenne, nem ment volna el...
STEPAS 	Konyakot vagy pálinkát?
VYTAS 	Ceruzát meg papírt.
STEPAS 	Micsodát?
VYTAS 	Egy ceruzát és egy papírlapot.
STEPAS 	Rögtön... (Átad Vytasnak egy ceruzát, a jegyzetfüzetéből kitép egy lapot.) Máris megy?
VYTAS 	Igen.
STEPAS 	Hová?
VYTAS 	Úgy látszik, a vihar elült... csillagos lesz az ég.
STEPAS 	Nem várja meg az éjfelet?
VYTAS 	Nem! (Szünet.) tudom, hogy jó ember vagy. Egy gazember nem írhat így. Az ördögbe... Beittam... kezdek szentimentális és nevetséges lenni... Jó éjszakát! Mennyi ostobaságot összehordtam! Nevetséges, amikor egy ember bekerül egy üzlet kirakatába a próbababák közé. Ilyen vagyok én, úgy gondolom... Mit jelent, ha az ember iszik valamennyit... Isten veled!
STEPAS 	De...
VYTAS 	Egyszer majd találkozunk. Hívj fel, ha lesz időd és kedved... Jó éjszakát!
STEPAS 	Jó éjszakát... (Vytas odamegy az asztalukhoz, ír valamit. A papírt ott hagyja. Visszamegy Stepashoz.)
VYTAS 	Majdnem elfelejtettem... (Visszaadja a ceruzát.) Köszönöm. Minden jót!
STEPAS 	Minden jót! (Vytas elmegy.)
(Sötét)

DAL AZ EMBERRŐL
Engem elpusztítanak minden nap.
Minden nap elpusztítanak engem.
Minden egyes pillanatban elpusztítanak 
engem, az Embert!
A dzsungelekben - nyílvesszők!
A tengereken - viharok,
széttépnek engem bombák,
a szívembe golyók repülnek.
Az esernyőim tehetetlenek
a radioaktív esőkkel,
a megolvadt, fénylő
halálcseppekkel szemben...
Engem elpusztítanak minden nap:
a barátok árulása,
az ellenség nevetése,
a félelem és az éhség
elpusztít engem - az Embert
minden nap, minden pillanatban.
De én élek!
Élek! Halljátok, gazemberek?
Akkor miért állítjátok,
hogy az ember halandó?

7. JELENET
A zenekar elhallgat. Zajongva válnak szét a táncosok. Stepas tölt a poharába. Amint iszik bejön Gėlė és Erich.

GĖLĖ 	Stepas, mit csinálsz?
STEPAS 	Töltök magamnak.
GĖLĖ 	Mit?
STEPAS 	A kisgyerek vizet iszik. Az apja kérdi: “Mit csinálsz?” A gyerek így felel: “Töltök magamba, töltök.”
GĖLĖ 	És Ramunė hol van?
STEPAS 	Kiment.
GĖLĖ 	Elrohant Albevel?
STEPAS 	Semmit sem értesz. Elment és nem jön vissza.
GĖLĖ 	Szegény! Így nem csábította el a kisfiúcskámat.
STEPAS 	Oh nem, Gėlė...
GĖLĖ 	(Gyengéd mosollyal) Nagyon átéled? (Stepas nem felel.)
ERICH 	“Russzkaja vodka” mindent kigyógyít. (Tölt magának és a barátainak.) Igyunk! (Visszajön Milda és Algis.)
MILDA 	De Vytas még mindig nem került elő... (Észreveszi a papírlapot, olvassa.) “Vigadjatok, ameddig csak meg nem unjátok! Gyalog kell hazajönnötök. Én elvittem az autót egy kicsit kocsikázni...” Megint valamilyen ostobaság!
ALGIS 	Teljesen elment az esze! Olyan, mint a köd vagy a füst.
MILDA 	Valahol belezuhan egy árokba.
ALGIS 	Még ha csak egy árokba... De lehet, hogy még nem indult el. Nem olyan könnyű bemelegíteni a motort. (Kisiet.)
MILDA 	(Odamegy Stepashoz.) Bocsánat... Maga, ha nem tévedek, ismeri a férjem... már rég elment?
STEPAS 	Nem, alig öt perce... De mi történt?
MILDA 	Semmi, semmi. Bocsásson meg!
STEPAS 	Kérem! (Milda visszamegy a saját asztalukhoz. Leül.)
GĖLĖ 	Mi történik itt?
STEPAS 	Norgela hagyott ott valamilyen írást és elment...
GĖLĖ 	Nem élnek együtt?
STEPAS 	Ilyen ostobával én sem élnék együtt.
GĖLĖ 	(Mintegy haragosan) Ostoba? Hogy beszél, író úr?
ERICH 	Minálunk: dumme Gans.
STEPAS 	És még azt kérditek, hogy mikor lesz az esküvőm. Amikor egy ilyen bolond családot látok, égnek áll a hajam.
GĖLĖ 	(Gúnyosan) Talán én nem lennék ilyen. (Mindenki nevet. A zenekar hangosan játszik, hol twist-et, hol shake-et. Visszajön Algis.)
MILDA 	No és?
ALGIS 	Már elment. A nyom az egyik mellékutcától a másikig vezet...
MILDA 	Majd megállítják a forgalmi rendőrök.
ALGIS 	Tíz perc múlva éjfél... Most senki sem állítja meg... Telefonáljak?
MILDA 	Kinek?
ALGIS 	Az ügyeletesnek.
MILDA 	Hogy Norgela docens részegen volánhoz ült? El tudod képzelni, hogy mekkora botrány lenne?
ALGIS 	És ha baleset? (Az órák elütik a tizenkettőt. Boldogan felbolydul az étterem. Felugorva koccint Erich, Gėlė és Stepas.)
GĖLĖ 	Boldog Újévet!
ERICH 	Boldog Újévet!
STEPAS 	Erich. A következő Újévet Berlinben fogjuk ünnepelni.
ERICH 	Várlak. De be ne csapjatok! (Gėlėhez) Ez a berlini maci! (Átnyújt egy kis plüss mackót.)
GĖLĖ 	Oh, milyen édes kis brumi! (Arcon csókolja Erichet.) Köszönöm.
STEPAS 	És engem?
GĖLĖ 	Téged miért?
STEPAS 	Előlegként. (Gėlė nevet. Stepast is megcsókolja.) És tessék! (Átnyújt neki egy töltőtollat.) Ötszínű. Majd kijavíthatod vele az elbeszéléseimet.

(Közben a szomszéd asztalnál:)
MILDA 	Igyunk!
ALGIS 	(Dühösen) Mire?
MILDA 	Hogyhogy mire? Hát az Új Évre!
ALGIS 	És ha nekimegy egy oszlopnak? Vagy elgázol valakit? (Szünet.)
MILDA 	Ti barátok vagytok. De már nem látod olyan nagyon gyakran. Nekem azonban minden nap együtt kell élnem vele. Minden egyes napon! Azt mondja, hogy én őt nem szeretem... és nem téved. Már régóta nem szeretem. Makacs, és gyermekesen ostoba, mintha most lépett volna le a falvédőről... nagy lármát csap a munkakerülők miatt, dühöng, oktatgat... megpróbáltam kibékülni vele, de eredménytelenül. És amikor nekem már nincs kedvem a béküléshez, megkezdődik a pokol... Ő egy gonosz, buta, egoista!
ALGIS 	Látod, Milda...
MILDA 	Egyáltalán nem értem, hogy mit akar és hová igyekszik. És nem is akarom megérteni. Én már mindent meguntam.
ALGIS 	De ha bármi is történik...
MILDA 	Te bűnösnek érezheted magad, ez a te dolgod! Én nem! Ő maga rúgott be, ő maga kezdett vádolni engem és téged... isten tudja miféle bűnökkel. Maga szállt be a kocsiba... maga ment el... én nem érzem magam bűnösnek. Nem! (Algis tölt magának pálinkát és kiissza.)

A szomszéd asztalnál:
ERICH 	(Átöleli Gėlėt és Stepast, énekel)
Es geht alles vorüber,
Es geht alles vorbei,
Nach jedem Dezember
Kommt wieder ein Mai.
Es geht alles vorüber,
Es geht...
ALGIS 	(Felugrik.) Hallgass el!
ERICH 	...alles vorbei...
ALGIS 	(Odaszalad Erichhez.) Hallgass!
STEPAS 	Maga részeg? (Felugrik.)
ERICH 	Maga... milyen joga van magának?
ALGIS 	Van jogom! (Megüti Erichet. Összeakaszkodnak. Stepas próbálja szétválasztani őket. Beszalad Albe. Mosolyogva figyel. Zaj. Zűrzavar.)
(Sötét)

8. JELENET
A rendőrségen. Az ügyeletes szobája. Algis és Povilas rendőrhadnagy.

POVILAS 	No, barátom, megfőzted a kását... Mit tegyünk most?
ALGIS 	Nem tudom.
POVILAS 	Te nem tudod, én nem tudom. Akkor ki tudja?
ALGIS 	Elküldtök utcát seperni?
POVILAS 	Nem ártana... (Szünet.) Hiszen józan voltál...
ALGIS 	Majdnem...
POVILAS 	Ha részeg, még megérteném.
ALGIS 	Nemcsak a részegek verekszenek...
POVILAS 	Ok nélkül csak a részegek.
ALGIS 	Akkor részeg voltam.
POVILAS 	Figyelj csak, öregem... Ne ködösíts! Beszéljünk nyíltan... Mert én, becsületszavamra, semmit sem értek. Ült ott egy ember, szórakozott, te pedig odamész, és minden ok nélkül lekensz neki egy pofont.
ALGIS 	Jól céloztam! És nem védekezem!
POVILAS 	És kinek? Egy demokratikus országból jött vendégünknek!
ALGIS 	Magunk miatt kellett volna kiválasztanom valakit?
POVILAS 	Jobb lett volna...
ALGIS 	Eredeti akartam lenni. (Szünet.) Figyelj csak... nem telefonálnál?
POVILAS 	Hová?
ALGIS 	Én nem tudom, hová... oda, ahol tudhatnak valamit a balesetekről.
POVILAS 	Miféle balesetekről?
ALGIS 	No, az autóbalesetekről...
POVILAS 	Történt valamilyen baleset? Mikor?
ALGIS 	Nem tudom, hogy hol és mikor... de történhetett.
POVILAS 	Konkrétabban!
ALGIS 	A városunkban. Bár az is lehet, hogy túl a városon...
POVILAS 	Tudsz valamit?
ALGIS 	Ne kérdezősködj!
POVILAS 	Miért idegesít téged ez annyira?
ALGIS 	Nem fontos!
POVILAS 	Hm.
ALGIS 	Légy a barátom, tudakold meg!
POVILAS 	Megpróbálom... (Tárcsázik.) Griešius? Itt Povilas. Figyelj csak, hogy megy nálatok?... Nyugalom? Aha... Valamilyen baleset?... Semmilyen?... Nem... a barátomat érdekli... Nem újságíró. Nem. (Elneveti magát.) No, akkor nem zavarlak... Viszontlátásra! Jó éjszakát! (Leteszi a kagylót.) Még nem volt baleset... (Szünet.) Jó bácsika - Griešius. Mókamester. Egyszer egy étteremben rendelt egy Trabantot olajban... (Nevet.)
ALGIS 	(Zavartan) Trabantot?
POVILAS 	No, azt a német... keveset fogyasztó autót.
ALGIS 	Humoros.
POVILAS 	Jól van... (Szünet.) Figyelj, öregem... de miért tetted ezt, hirtelen, minden ok nélkül.
ALGIS 	Okom volt.
POVILAS 	Micsoda?
ALGIS 	Énekelt.
POVILAS 	És aztán? Szilveszter van. (Algis hallgat.) Talán fasiszta ének volt?
ALGIS 	Egy kis dal, egyszerű. Talán népdal...
POVILAS 	És ezért ütötted meg? (Algis hallgat.) No, előfordul, néha... előfordul... ül ott egy ilyen felfuvalkodott, tele hassal... neked nem tetszik a pofája... de ez a német nagyon szimpatikus... egyetemista, litvánul tanul... öregem, talán lefordítja Donelaitist, te pedig felpofozod! És ez a litván vendégszeretet?! (Algis hallgat.) Adj hálát az istennek, hogy nem eredt el az orra vére... De mégiscsak egy huligán tett. Még most is... No, miért, öregem?
ALGIS 	Rágyújthatok?
POVILAS 	Te igen!
ALGIS 	Adj, hadd szippantsak egyet!
POVILAS 	(Elővesz egy csomag cigarettát.) Tessék!
ALGIS 	Akkor rágyújtok. Köszönöm.
POVILAS 	(Felül az asztal szélére.) Azt hittem, hogy nyugodt éjszaka lesz... ha történik is valami, csak reggel felé... de ezzel elkezdődött... Gratulálok!
ALGIS 	Nincs mihez.
POVILAS 	De gondold csak el, mi lesz ezután! A gyár főmérnöke... közöljük a munkahelyeden... elkezdődik! Oho!
ALGIS 	Tudom.
POVILAS 	Hiszen te ördögien óvatos vagy... Akkor hogyan tehetted ezt?
ALGIS 	Úgy látszik, meg tudtam tenni... Belecsaptam a pofájába, és nem bánom. (Szünet.) Bár a gyerek, tudom, ártatlan...
POVILAS 	Várj csak, öregem, várj! Tehát magad is azt mondod, hogy a gyerek ártatlan, de te...
ALGIS 	De én...
POVILAS 	A presszó nincs innen messze. Amíg hoztak, nem tudtál volna kijózanodni... tehát eléggé józan voltál.
ALGIS 	Hogy ment a szombati vadászat?
POVILAS 	Üres kézzel tértem haza. Armonas lőtt két nyulat, Strazdas egy rókát... Figyelj csak, az ördögbe is, miért verted meg azt a fiút?
ALGIS 	Nem tudom.
POVILAS 	Tudod! (szünet)
ALGIS 	Tudom.
POVILAS 	Tehát miért?
ALGIS 	Te úgysem érted meg. Ne sértődj meg, de ahhoz, hogy megértsd, a helyemben kellene lenned... világos?
POVILAS 	Nem...
ALGIS 	Végül is számít ez? Részeg állapotban Algis Vardunas polgártárs rátámadott Erich... Erich...
POVILAS 	Schelcher...
ALGIS 	Erich Schelcher polgártársra. A büntetőtörvénykönyv ilyen és ilyen paragrafusa alapján Algis Vardunas polgártárs...
(Sötét)

9. JELENET
Cella. Ismét zene szól, hallani a részegek kiáltásait. Nagy zajjal kinyílik az ajtó. Beesik a részeg őr, a kezében hegedű.

ŐR 	Boldog Újévet!
FIÚ 	Köszönöm! (A Muzsikus és Vetra hallgat.)
ŐR 	(A Muzsikushoz.) Jól játszol, muzsikus?
MUZSIKUS 	Úgy játszom, ahogyan táncolnak.
ŐR 	No, mutasd meg, hogy mit tudsz! (Odaadja a hegedűt. A Muzsikus játszik. A zsidó dallam egy kisvárosba visz el minket, ahol szegfű, mandula, mákos perec illata érződik.) Mit játszol, te bolond? (A Muzsikus abbahagyja.) Eljátszod, hogy “Es geht alles vorüber”?
MUZSIKUS 	Nem tudom.
ŐR 	Nem tudod? Hazudsz! Hé, ti, ki játssza el közületek, hogy “Es geht alles vorüber”? Azt azonnal kiengedem. Halljátok? Menjetek a világ négy tája felé! Te is, te izraelita! Szabadon engedlek.
MUZSIKUS 	Az első őrig?
ŐR 	(Nevet.) Ravasz vagy. No, legyen, az első őrig! De legalább egy percig szabad leszel! Ma olyan hóvihar van, hogy talán messzebbre is sikerül eljutnod. (Nevet.) Játsszál félóra szabadságért! Ki tudja, talán életben is maradsz? Talán úgy elmész, hogy észre sem vesznek, valahol elbújsz és kivárod a tietek győzelmét. (Nevet.) Az Isten útjai kifürkészhetetlenek. A szabadságért érdemes játszani! (Odanyújtja a Muzsikusnak a hegedűt.) Es geht alles vorüber.
MUZSIKUS 	Ne gúnyolódj!
ŐR 	Esküszöm, nem gúnyolódom! (Nevet.) Nem hiszel a Kánaánban? (Vetrához) Hát te? Téged is kiengedlek.
VETRA 	Kiengedsz? Engem? (Nevet.)
ŐR 	Tudsz játszani?
VETRA 	Tudok.
ŐR 	(Nyújtja a hegedűt.) Játssz!
VETRA 	Csak nem ezen. Add ide a géppuskát! Azon eljátszom neked a gyászindulót.
ŐR 	Kutyafajzat!
VETRA 	Virtuózul eljátszom.
ŐR 	Bolondok! Én szabadságot kínálok, ti pedig... No, amíg nem késő. (Elbődül.) Es geht alles vorüber.
FIÚ 	Én eljátszom.
ŐR 	Te? Te tudsz játszani?
FIÚ 	Tudok. Adja ide, eljátszom.
ŐR 	Nesze! (Odaadja a hegedűt.) Csak óvatosan! (Nevet.) Ez egy Stradivari.
FIÚ 	És maga... maga tényleg elenged?
ŐR 	Ha jól eljátszod. (Nevet.)
FIÚ 	Eljátszom... (Játszik.)
ŐR 	(Szünet után a könnyeit törli.) Jól van. Istenem! Nagyszerű! Igaz, muzsikus?
MUZSIKUS 	Jól játszik a gyerek, nagyon jól...
ŐR 	Te szabad vagy. No, mit bámulsz? Te szabad vagy. Eredj! (Kinyitja az ajtót.) Te, nem ők! (Vetra és a Muzsikus felé int.) Senki sem tart vissza, eredj már! (A fiú óvatosan megy az ajtó felé, hitetlenkedve néz a Muzsikusra és Vetrára.)
VETRA 	Menj, amíg ki nem józanodik... Menj... Isten áldjon! (Zene: Es geht alles vorüber.)
(Sötét)

DAL A FIAMHOZ
Te még csak négyéves vagy, fiam.
Akkor tudd meg -
a Földön éltek emberek,
akiket
lelőttek, keresztre feszítettek, felakasztottak,
de ők
nem hagyták az igazukat.
Mindig emlékezz erre, fiam,
habár,
amikor felnősz,
meg fognak győzni téged,
hogy nincs
neked igazad,
csak az erőseknek
van igazuk,
minden igazságnál a legnagyobb igazuk.
De te még csak négyéves vagy.
Akkor tudd,
hogy sok barátod van,
és néhány hűséges barátod,
akik nem árulnak el téged.
És te
ne áruld el őket, fiam!
Habár,
amikor felnősz,
meggyőződsz róla,
hogy a barátok elhúzódnak,
amikor már nincs rád szükség,
elhúzódnak, amikor téged üldöznek,
elhúzódnak,
amikor üres a zsebed.
De még csak négyéves vagy...
Én elmondok neked sok banális igazságot, fiam,
amiket,
később magad is meggyőződsz róla,
az emberek áthúznak és kinevetnek!
De te emlékezz
legalább olykor-olykor
ezekre az én banális igazságaimra...
Érdemes!
(Olaf Olsen norvég költő alapján.)

10. JELENET
Országút, sötétbe süllyed és elvész a havas térben. Csak itt-ott a távolban vannak fények, a távoli csillagok visszatükröződései. Az út közepén Vytas és Ramunė. Láthatatlan autó fényszórói világítják meg a fekete aszfaltot, mintegy égetik a havat.

VYTAS 	No, itt van... havas térség, üres út és mi...
RAMUNĖ 	Kapcsolja ki a lámpákat!
VYTAS 	Kikapcsolhatom. (Elmegy. Ramunė charlstont táncol. Kialszanak a fények. Az autóban hangosabban szól a rádió. Visszajön.) Fázik?
RAMUNĖ 	Nem.
VYTAS 	Akkor mi van magával?
RAMUNĖ 	Boldog vagyok - táncolok. (Nevet.) Táncolunk egyet? Charlston a havas sivatagban!
VYTAS 	Én olyan táncos vagyok, mint amilyen motoros a ló. (Mindketten nevetnek.)
RAMUNĖ 	Akkor emelje fel a fejét! Látja, mennyi csillag? És ez a fényszóró ki akarta oltani azokat.
VYTAS 	Hogyan kerültünk ide?
RAMUNĖ 	A sofőr kérdezi az utast?
VYTAS 	Én nem emlékszem.
RAMUNĖ 	Tréfál?
VYTAS 	Nem. Becsületszavamra!
RAMUNĖ 	Nem emlékszik, hogy hogyan jött?
VYTAS 	Emlékszem, hogy hogyan jöttem ki a kávéházból... hogy nem tudtam beindítani a motort... aztán... és most egyszerre itt... Mindez olyan, mint egy álom...
RAMUNĖ 	De hiszen maga... maga nem volt annyira részeg. Meglátott engem és meghívott autózni.
VYTAS 	Nem értem, hogy hogyan egyezhetett bele?
RAMUNĖ 	Én bátor vagyok! (Nevet.) Ezen kívül szeretem a nagy sebességet. A huszadik század!
VYTAS 	Hiszen összeütközhettünk volna... És már nem lenne számunkra új és boldog ezerkilencszáz...
RAMUNĖ 	Maga mellett ültem. Ha valami van, elkaphattam volna a kormányt...
VYTAS 	Tud vezetni?
RAMUNĖ 	Nem.
VYTAS 	Akkor maga tényleg bátor!
RAMUNĖ 	Maga is bátor!
VYTAS 	Ez nem bátorság, hanem ostobaság!
RAMUNĖ 	De minden szerencsésen végződött... (szünet)
VYTAS 	Isten tudja, hogy minden-e... de ebben a pillanatban én boldog vagyok! Az Új Évet egy havas sivatagban köszöntjük! És ezek a csillagok! Amikor felnézek rájuk, erősnek érzem magam. Minden eltűnik, ami gyenge, ostoba, alávaló...
RAMUNĖ 	Tudja, én irigylem magát. Csak nem az autót, nem a tudományos fokozatát, nem a könyveket... (Elneveti magát.) A maga alapját irigylem. Nem tudom, hogy hogyan is mondjam... No, ahhoz, hogy a rakéta felemelkedjen, kilövőhelynek is kell lennie, igaz?
VYTAS 	Igaz.
RAMUNĖ 	Akkor magának van egy ilyen alapja.
VYTAS 	És mi az?
RAMUNĖ 	Az emlékek... maga átélte, legyen az a gyerekkorában, de átélte a háborút, a megszállást... Emlékszik valami szörnyűségesre... Néha ilyesmire is szüksége van az embernek. De énnekem semmi... Érti? Mindaz, amire emlékszem, egyszerű, lágy, mint a köd vagy a vatta... Ne mosolyogjon! Negyvenhétben születtem...
VYTAS 	Én pedig szeretnék a maga helyében lenni. Nem emlékezném sem a foglyokra, akik a fával rakott kocsikat húzták, sem az útszélen fekvő holt katonákra, sem az emberek számára előkészített vagonokra. (Szünet.)
RAMUNĖ 	De maga tényleg szörnyen nézett ki! Holtsápadt, mint a papír... fehér... Megállított engem egy ismerős fiú, de maga odajött, megfogta a kezem és ezt mondta: “Autózzunk, Ramunė!”
VYTAS 	Én? Én odamentem? Igazat beszél?
RAMUNĖ 	Becsszó! A fiúnak még a szája is tátva maradt. Úgy sejtem, a maga diákja. Ha jól tudom, levelező hallgató.
VYTAS 	El tudom képzelni, hogy mit gondolt. (Elneveti magát.)
RAMUNĖ 	Miért hajlamosak az emberek mindig arra, hogy rosszabbra gondoljanak, mint ami tényleg van? Ha te jószívű vagy, bolondnak tartanak, ha te... De az ördögök nem látták! Mondja meg, hogy hol vagyunk!
VYTAS 	A réten... a világ végén...
RAMUNĖ 	De pontosabban!
VYTAS 	Átjöttünk a Neris hídján?
RAMUNĖ 	Át.
VYTAS 	Tehát nincs messze Klevai.
RAMUNĖ 	Klevai? És az a Klevai messze van Kaunastól?
VYTAS 	Úgy félszáz kilométerre.
RAMUNĖ 	Olala!
VYTAS 	Én Klevaiban végeztem a középiskolát...
RAMUNĖ 	Klevaiban?
VYTAS 	Igen. Nagyon régen.
RAMUNĖ 	Sohasem jártam erre.
VYTAS 	Gyerünk Klevaiba!
RAMUNĖ 	Ne! Ne!
VYTAS 	Megyünk! Ott sok osztálytársam van. Bekopogunk. Hiszen Új Év van! Senki sem alszik. Szervusz, Lukša, nem vártál? (Nevet.) Megyünk? (Szünet.)
RAMUNĖ 	Megyünk!
(Sötét)

11. JELENET
Majdnem üres szoba. Csak egy fenyőfa áll, égő gyertyákkal. Poharak és üres üvegek a padlón, fa hintaló a sarokban. A padlón ül Vytas, egy alacsony heverőn Ramunė.

RAMUNĖ 	Már mindenki alszik.
VYTAS 	Mindjárt hajnalodik.
RAMUNĖ 	Hallgassa csak, mekkora csend!
VYTAS 	Hány óra? Nem látom.
RAMUNĖ 	Milyen hangosan ketyeg az óra. Hallgat, hallgat, és egyszerre tik-tak, tik-tak.
VYTAS 	Haza kell menni.
RAMUNĖ 	Miért ér véget minden, ami szép, ilyen gyorsan? Nem tarthatna örökké az éjszaka?
VYTAS 	Mennyire meg voltak lepődve! Lukša nem ismert meg... Mondom: Szervusz, vén ördög! Ő pedig: Bocsásson meg, maga téved. (Nevet.)
RAMUNĖ 	Nagyon kedves. Garantáltan. És a felesége...
VYTAS 	(Tölt magának egy pohárba.) Magának nem töltök, mert maga még kicsike. Így is elég...
RAMUNĖ 	De...
VYTAS 	Valamikor volt egy falovam. Amikor kicsi voltam.
RAMUNĖ 	Hol van az most?
VYTAS 	Tíz éve még ott hevert a sufniban. Később eltűnt. Talán valaki feltüzelte, vagy elvitték a szomszéd gyerekek... Falovacska szürke foltokkal.
RAMUNĖ 	Ilyen? (Odamegy a hintalóhoz.)
VYTAS 	Honnan került ez ide?
RAMUNĖ 	Egész idő alatt itt állt.
VYTAS 	Nem. Csak most került ide.
RAMUNĖ 	Maga nem vette észre.
VYTAS 	Ideszaladt. Mihelyt az eszembe jutott. (Ramunė nevet.)
RAMUNĖ 	Magának nem szabad inni.
VYTAS 	(Odamegy a hintalóhoz, megtapogatja.) Fekete sörény, hosszú farok, és nagy szürke foltok... most kerekes lovakat gyártanak. Hamarosan lovacska-autókat fognak gyártani. Szegény lovak! (Megsimogatja.) Adjak egy pohár konyakot?
RAMUNĖ 	Kicsi. Nem kell rászoktatni. (A lóhoz.) Hogy hívnak?
VYTAS 	Nem tudja.
RAMUNĖ 	Tudja.
VYTAS 	Nem tudja, mert én is elfelejtettem.
RAMUNĖ 	Ő tudja. (Odatartja a fülét a ló szájához.) Hogy hívnak? Megsúgta! Nekem megsúgta!
VYTAS 	És hogy hívják?
RAMUNĖ 	Nem mondom meg!
VYTAS 	Rajta lovagoltam ki a gyermekkoromból. Bárcsak vissza tudna vinni engem oda! (Megpróbál felülni a lóra.)
RAMUNĖ 	Mit csinál? Még összetöri.
VYTAS 	Erős! Fából van.
RAMUNĖ 	Bár fa, mégis él! (Vytas felül a lóra. Hintázik. Megjelenik a Muzsikus.)
MUZSIKUS 	Ne törje össze a lovat!
VYTAS 	Ez az én lovam!
MUZSIKUS 	Meg az én fiamé.
VYTAS 	Amikor kicsi voltam, ugyanilyen volt nekem. Fekete a sörénye, hosszú a farka.
RAMUNĖ 	(Vytashoz.) Kivel beszél?
VYTAS 	Mondom, ez az én lovam.
RAMUNĖ 	Ez a kis Sarunas hintalova. Ott alszik a szomszéd szobában.
MUZSIKUS 	Ez az én kis Nátánom lova.
VYTAS 	Fakarddal a kezemben lovagoltam.
MUZSIKUS 	Mindnyájunknak megvolt a maga falova.
VYTAS 	És felcseréltük autóra.
MUZSIKUS 	Nekem nem volt autóm, nem is lesz.
VYTAS 	Maga boldog.
MUZSIKUS 	Ki tudja...
RAMUNĖ 	Kivel beszél?
VYTAS 	Senkivel. (A Muzsikus eltűnik.)
RAMUNĖ 	Mi történt magával? Rosszul van? Idehívom a házigazdát.
VYTAS 	Semmi. Nem kell. Semmi, Ramunė, Noël.
RAMUNĖ 	Mit jelent ez?
VYTAS 	Noël. Újévi zene.
RAMUNĖ 	De kivel beszélgetett? Megjelent valaki maga előtt?
VYTAS 	Volt itt egy ember. Kiment.
RAMUNĖ 	Én miért nem láttam?
VYTAS 	Nem láthattad, mert meghalt, amikor te még nem éltél. (Szünet.)
RAMUNĖ 	Félek, meggyújtom a lámpát.
VYTAS 	Nem kell.
RAMUNĖ 	Meggyújtom.
VYTAS 	Nem kell. (Megfogja a kezét.) Itt így is világos van.
RAMUNĖ 	Úgy vidámabb lesz.
VYTAS 	Most talán szomorú? (Iszik, hintázik.)
RAMUNĖ 	Szilveszter éjszakája... Vidám, derűs... De amikor beköszönt az első nap hajnala - kijózanodsz. Minden világos. Világos, mint a fekete fák a hóban. (Szünet.) Maga hazamegy. Magát várja a felesége. És minden úgy lesz, ahogyan volt. És ha egyszer találkozunk az utcán. Nem fog megismerni. Szundítson egyet! Nagyon kérem! És megyünk. Engem, lehet, szintén vár valaki.
VYTAS 	Jól van, szundítok. Tíz percet, nem többet. Jól van? és megyünk haza... Noël... (Vytas megpróbál felállni, de lecsúszik, eltörik a ló fateste. Vytas elterül a földön.)
RAMUNĖ 	Nem megmondtam? Istenem! Mit tett most?
VYTAS 	(Megpróbál felállni.) Szegény lovacska... Véget ért a Noël... Véget...
(Sötét)

12. JELENET
Éjszaka. Utca. Csak itt-ott égnek a lámpák. Milda fel-alá járkál. Megjelenik Algis.

ALGIS 	Milda!
MILDA 	Algis! Már...
ALGIS 	Énrám vársz?
MILDA 	Azt gondoltam, hogy nem engednek ki...
ALGIS 	Kiengedtek... (Szünet. Milda hozzásimul Algishoz.) Ki tudja, hol van most Vytas...
MILDA 	Alszik.
ALGIS 	Alszik?
MILDA 	Mint egy csecsemő.
ALGIS 	Alszik. (Nekidől egy fatörzsnek és fellélegzik.) Alszik, a vén ördög...
MILDA 	Az autó ott van a garázsban. Csend, nyugalom. Gyerünk, Algis! (Kulcsot vesz elő a zsebéből.) Itt van.
ALGIS 	Kulcs?
MILDA 	A barátnőm, Regina, te nem ismered, elutazott Vilniusba. A lakásának a kulcsa... (Szünet.)
ALGIS 	Menj haza, Milda!
MILDA 	Algis!
ALGIS 	A legfőbb ideje, hogy otthon légy!
MILDA 	Algis, te... Hiszen azt mondtad...
ALGIS 	Nem emlékszem.
MILDA 	Nem akarsz emlékezni.
ALGIS 	Nem akarok.
MILDA 	Szeretlek.
ALGIS 	De hiszen az nem igaz.
MILDA 	Igaz! És te is szeretsz engem.
ALGIS 	Nem. Magad is jól tudod, hogy nem. (Szünet.)
MILDA 	Nem megyek vissza hozzá.
ALGIS 	Ahogy akarod.
MILDA 	Sohasem megyek vissza hozzá. Hallod?
ALGIS 	Ha valamilyen Reginától van kulcsod, akkor költözz oda! (Szünet.)
MILDA 	Aljas!
ALGIS 	Légy jó! És siess haza! Taxit nem kapsz, az utcák kihaltak...
MILDA 	Vytas igazat mondott. Te áruló vagy. Mindig is az voltál, és az is maradsz!
ALGIS 	Ha ilyen valakit elárul, megcsal az ember, az aljasság?
MILDA 	Te... (Sietve távozik.)
(Algis egyedül marad, elővesz egy cigarettát, rágyújt. Petárdák különböző színű fényei világítják meg a havat. Algis áll és szívja a cigarettát.)

DAL AZ ÚJSZÜLÖTTRŐL
Barátaim, emberek,
egyszerűen egy örömteli
hírt 
hozok nektek.
Az imént
született meg
az Ember,
aki csodálatba ejti a jövőben a világot!
Képeket fest majd,
hidakat épít
vagy űrhajókat...
Egyelőre nem tudom, ki ő...
Akarjátok tudni a nevét?
Még nem keresztelték meg!
Akarjátok tudni a vezetéknevét?
Nem sikerült megtalálni a szüleit!
Akarjátok tudni a címét?
A legközelebbi házban lakik,
ő a ti szomszédotok.
De talán...
De talán
egy másik földrészen?
Első kiáltását
nem fojtja el atomrobbanás,
az eszét
nem oltja ki a világ egész esztelensége.
És habár még nem tudom sem a vezeték- sem a keresztnevét,
és nem tudom, hogy hol lakik,
bejelentek nektek, barátaim,
egy örömteli hírt:
ma a Földön megszületett az Ember!
(Sötét)

HA BEKOPOGNAK AZ AJTÓN
(Jeigu pasibels) 
/1967/

Színmű

ELSŐ RÉSZ
Kékesszürke köd takarja el a teljesen üres színpadot.
Három szoba - balra Kernius dolgozószobája, középen a vendégszoba, jobbra Lina szobája.
Kernius dolgozószobájában: kályha, íróasztal, két fotel, Kernius arcképe, telefon.
A vendégszobában: nagy ablak, amin keresztül csak az eget lehet látni, kis asztal, néhány szék.
Lina szobája: ágy. A falon lóg az arcképe.
Késő este.
Valamikor mindegyik szoba tele volt bútorral, de mára csak azok romjai maradtak meg. A díszletező feladata, hogy bemutassa a nem létező tárgyakat, amiket eladtak, amik elégtek, amiket kidobtak. Érezni kell, hogy a szobákból hiányoznak ezek a tárgyak.

KERNIUS 	(a vendégszobában áll az ablak előtt) Éjszaka... az egész világon éjszaka van... A lámpákat eloltották, a függönyöket leengedték. A csillagokat eltakarták a felhők. Az éjszaka, mint egy folyó, kiáradt. Lebegünk a víz felszínén, mint apró szalmaszálak, szilánkok, papírfecnik... Talán nem is a nappal, hanem az éjszaka a világ természetes állapota? És talán nem az éjszaka után hajnalodik, hanem minden egyes nappal csupán az éjszaka előszobája. (Kernius bemegy a szobájába, lámpát gyújt. Odamegy az arcképhez és ironikusan nézve rá beszél. Kernius egy kicsit nevetséges is lehet, mint egy olyan valaki, aki saját magával beszélget.) Vesztettél, Kernstok... szabadságról, egyenlőségről, testvériségről ábrándoztál... Az élet legallyazott téged, mint a favágó a vén fenyőt... Elvesztetted a feleséged. Agyonlőtték a fiadat, egyedül maradtál, magába savanyodott öregember. Arról ábrándoztál, hogy megvárod az öregséget, elalszol egy napsütötte kertben, ami olyan, mint a mennyország az olcsó képeken, körülvéve unokákkal, tiszteletteljes kritikusokkal, kedves olvasókkal. Hm. De most arra vagyok kényszerítve, hogy az életemet hideg lakásban fejezzem be, a gazdag könyvtáramat pár garasért eladjam egy antikváriumban. Homéroszt és Baudelaire-t nem tudom elcserélni avas szalonnára. Ostoba! Milyen szépek is lennének az ábrándjaid, azok mégiscsak nem állandóak és olcsók, mint a színes léggömbök!
	Micsoda gőgös vagy és magabiztos! Hallgatsz? Nem találsz érveket, hogy elhallgattass engem? Az öregség, kedves professzor, az nem a kritikus kollégák, akiknek az elhallgattatásához nem olyan nehéz szavakat találni! És közeledik az idő, amikor még sötétebb éjszakába kell távoznom... Te szerencsés vagy, bölcsen gondolkodó emberke! Te itt maradsz, ha nem hajítanak ki az eresz alá, én pedig vendégségbe megyek a nagy ismeretlenhez... Te valamikor tudtál harcolni és harcoltál is! De hogyan harcoljak én? Én gyenge öregember vagyok, arra kényszerítve, hogy megadjam magam, bezárkózzam a magány börtönébe. De őszintén szólva, érdemes volt-e harcolni, ha minden rosszul ért véget? Te hittél az irodalom csodás erejében. Én nem hiszek. Mit jelentenek a vastag kötetek, az emelkedett gondolatok és eszmék gyűjteményei, ha a szerzőjüket egy jött-ment csavargó megölheti egyetlen pisztolylövéssel? És vajon érdemes volt forradalmat hozni az irodalomba, hangzatos kiáltványokat írni, ha ma minden remekmű lángra lobban a tűzön, ha a nagy műveket elkorcsosultaknak kiáltják ki és arra ítélik, hogy megsemmisítsék azokat. Mit jelent az egész világ esze, értelme, ha elegendő egyetlen egy esztelen, hogy minden megsemmisüljön? Te azt hitted, hogy élni fogsz tovább a műveidben. Naiv ábrándozó! A te könyveidet is el fogják égetni. Egyesek azért gyújtják meg, mert meg akarják semmisíteni, mint az ördög írmagját; mások azért, hogy megmelegítsék a kezüket... (A számunkra láthatatlan könyvszekrényből elővesz egy vastag könyvet, lapozza. Majd a kályha mellé ül és az első adandó oldalt olvassa.) Emberek, nyújtsátok egymásnak a kezeiteket! Karjaitokat lepje be a rozsda... (Kitépi a lapot.) Milyen nevetségesen is csengenek ezek a szavak az éhes szobában! (Kitép még néhány lapot és meggyújtva azokat, bedobja a kályhába. Végül az egyik lapot a másik után tépi ki és dobja a tűzbe, melegíti megdermedt kezét.)
LINA 	(Bejön.) Mit csinálsz, apa?
KERNIUS 	Melegítem a kezem. (Szünet) Melegítem a kezem, Lina...
LINA 	Fázol?
KERNIUS 	Hát te?
LINA 	Nekem melegem van. Egész úton futottam és kimelegedtem. Apa, egy hónap múlva ismert varrónő leszek. Nem csak tüzelőre, hanem süteményre is futja majd.
KERNIUS 	Megértem, a varrónő nem az irodalom professzora. Az emberiségnek most papra, állatorvosra és varrónőre van szüksége. Boldog hármas!
LINA 	Mit csinálsz?... Ettél már?
KERNIUS 	Nem.
LINA 	Mindjárt csinálok teát. Hoztam kenyeret és lekvárt.
KERNIUS 	Talán egy kis teát. (Csöngetnek az ajtón.) Ki lehet az? Hány óra van most?
LINA 	Nyolc... Beengedjem?
KERNIUS 	Mi mást tehetnél? Nézd meg! (Lina kimegy. A távolban golyószórók kattogása. Bejön Lina és Taunys.)
TAUNYS 	Jó estét, professzor!
KERNIUS 	(A szalonban fogadja.) Taunys!
TAUNYS 	Bocsásson meg nekem... hogy... ilyen későn... (Kezet fog Kerniusszal.) Jó estét. Lina kisasszony mondta, hogy még nem alszik, ezért be mertem törni...
KERNIUS 	Még csak nem is készültem az ágyba. Úgysem tudnék aludni. Milyen jó, hogy rászántad magad, hogy eljössz. Most ritkán látogat meg engem bárki is... Az ördög tudja, hiszen rég oly sok barátom volt! Gyerünk be a dolgozószobába! Ott melegebb van, és úgy általában... Lina, csinálj erős teát!
LINA 	Rendben.
KERNIUS 	De Taunysnak kávét. Ő szereti az erőset, mint a pálinka!
TAUNYS 	Énnekem mindegy, professzor!... Ne fáradjon, Lina kisasszony!
LINA 	(Elmosolyodik.) Micsoda fáradozás! (Kimegy.)
KERNIUS 	Én nem iszom kávét. Esetleg a legegyszerűbből, a cikóriából. Nem szeretem az úrhatnámságot. Tudod, falusi legény... (Nevet)
TAUNYS 	De énnekem tényleg mindegy, higgye el!
KERNIUS 	No, no, ne magyarázkodj! Gyerünk be a dolgozószobába! (Bemennek.) Tessék, ülj a fotelbe... Nagyon kényelmes. Én pedig a helyemre.
TAUNYS 	(Nézi a papírlapokkal befedett asztalt.) Professzor, egész idő alatt alkot?
KERNIUS 	Kedves Taunys! Mikor hagyod abba, hogy engem professzornak titulálj? Micsoda megtiszteltetés ez egy író számára? Semmilyen!
TAUNYS 	Bocsásson meg!
KERNIUS 	(Elneveti magát.) Megbocsátok. Nagyon jól tetted, hogy eljöttél. Olyan rettenetes kétségbeesés, reménytelen hangulat ragadott el... Nyisd csak ki az ablakot és vonyíts a Holdra! Bár ma nem is látszik.
TAUNYS 	Olykor nekem is sötét gondolataim támadnak.
KERNIUS 	No, de félre a pesszimizmussal! (Felemel néhány lapot.) Testvér, itt...
TAUNYS 	Valami új dolog? Emlékiratok?
KERNIUS 	Az emlékiratok az végrendelet. Nem érdemes elsietni. Én babonás vagyok.
TAUNYS 	Akkor...
KERNIUS 	Egy drámát kezdtem írni!
TAUNYS 	(Kinyújtja a kezét.) Belekukkanthatok?
KERNIUS 	Hát még nincs semmi... Éppen csak felvázoltam a tervet, pár jelenetet megpróbáltam... Itt ni... (olvas)
	Bedobtak minket az idő folyamába,
Mint kutyakölyköket, hogy belefulladjunk.
Két part.
Két ellenséges szemközti part.
Meglehet, egyikhez sem jutunk el,
Azonban tudnunk kell,
Hogy melyiken akarunk kijutni.
TAUNYS 	Ez valamilyen modern dolog?
KERNIUS 	(Bólint) Butautasról.
TAUNYS 	Butautasról?
KERNIUS 	Igen. Csak nem a divatszabó Butautasról! Butautasról, Kestutis fiáról.
TAUNYS 	Hiszen ez történelem!
KERNIUS 	A történelem ismétlődik. És Butautas története az mai történet!
TAUNYS 	Ha nem tévedek, áruló volt.
KERNIUS 	Teljesen igaz! Amikor az apja, Kestutis, és a nagyapja, Algirdas Volynba ment, ő Vilniusban összeesküvést szőtt. Nem sikerült. Butautast tömlöcbe zárták. A barátai kiszabadították, és ő elmenekült a Rendhez, Aleksandernek kereszteltette át magát. Majd segítségül hívva a Kereszteseket, Litvánia ellen vonult. Ismét nem járt sikerrel. És élete végéig az uralkodó palotájában bolyongott... mint felesleges, senkinek nem szükséges bolond... Prágában temették el. (Szünet.) A vár falai, szűk utcácskák, őszi levelek... Már kifakult ég... Butautas egy olyan ember, aki nem arra a partra jutott... Öreg. Fázik. Íme így kezdődik a darabom...
TAUNYS 	Vagyis a főhős egy áruló?
KERNIUS 	Mostanában miről írj, ha nem árulókról és gazemberekről? Manapság egy becsületes ember hogyan foglalhat el a műben fő helyet, ha az életben félre lökték?
TAUNYS 	Jaj, professzor, igaza van. (Szünet)
KERNIUS 	No, milyennek találod?
TAUNYS 	Jó, de mostanság talán túl bátor, nem?
KERNIUS 	Mitől féljek?
TAUNYS 	Tudja, a mi időnkben...
KERNIUS 	Az idő... visszataszító. De emberien kell átélni... mit csinálsz most, Taunys?
TAUNYS 	Vidéken utazgatok... népművészeti tárgyakat gyűjtök.
KERNIUS 	Vidéken utazgatsz... istenkéket gyűjtögetsz...
TAUNYS 	(Nem érezve Kernius szavaiban a gúnyt) Igen. Tudja, sikerült rábukkannom nem egyszerűen érdekes faragásokra. A tizenkilencedik század elején... sok törölköző, régi ruha érdekes díszítésekkel... Elkezdtem egy könyvet...
KERNIUS 	Miről?
TAUNYS 	A díszítő elemekről. A mi népi díszítéseinkről - emlékszik, egyszer arról beszélgettünk, hogy valamikor volt egy litván minta, és az a gondolatom támadt, hogy annak a maradványait éppen a mi díszítéseinkben kell keresni.
KERNIUS 	Kinek van rá szüksége? Kinek kellenek ilyen könyvek? Mit adnak?
TAUNYS 	Csak a művészet és a tudomány örök, minden más mulandó.
KERNIUS 	Az ember nem örök. Az ördög utáni legnagyobb csoda nem örök. Ő most él, most tud gondolkodni és dönteni. Most kell segítenünk neki. Nem a díszítő elemekről szóló agyrémekkel, hanem azzal, hogy megmutatjuk neki, hogy hogyan éljen. (Szünet) Bocsáss meg, hogy így rád támadtam.
TAUNYS 	Nem számít...
KERNIUS 	Igaz is, hogy van Morkus?
TAUNYS 	Régóta nem hallottam róla.
KERNIUS 	Nem találkozgatsz vele?
TAUNYS 	Nem tudja?
KERNIUS 	Mit?
TAUNYS 	Morkus koncentrációs táborban van.
KERNIUS 	Letartóztatták?
TAUNYS 	Igen. És nem csak őt, hanem Tarvidast, Kunčiust, Visbarast is. Nem tudott róla?
KERNIUS 	Honnan tudtam volna? Úgy élek itt, mint egy remete.
LINA 	(Bejön, csészéket és szendvicseket hoz.) Tessék, apa, neked tea, Taunys úrnak pedig kávé.
TAUNYS 	Becsületszavamra, nem kellett volna így fáradoznia. Ez a lakoma...
LINA 	(Nevet) Jó lakoma! Kenyér és lekvár.
TAUNYS 	Minden relatív dolog, Lina kisasszony. Minden relatív... (Lina kimegy.)
KERNIUS 	Vagyis Morkus is, Kunčius is...
TAUNYS 	Igen... Azt mondják, hogy kapcsolatban álltak valamilyen ellenálló csoporttal. Legalábbis ezzel vádolják őket.
KERNIUS 	És Visbaras? Hiszen ő már öreg! Figyelj csak, öt évvel idősebb nálam. Micsoda harcos ő? Hülyeség, abszurdum! Alig tud járni.
TAUNYS 	A nácik elhatározták, hogy minden ellenségüket megsemmisítik.
KERNIUS 	Képesek lesznek rá! Csak azon csodálkozom, hogy még miért nem jutottak el hozzám... Talán kisebb ellenségnek tartanak engem, mint Visbarast?
TAUNYS 	Azt beszélik, hogy nemsokára újabb tisztogatásra fog sor kerülni. Még többet le fognak tartóztatni... A barátai ezért ravaszsághoz folyamodtak... Olvasott ezekben a napokban újságot?
KERNIUS 	Én újságot nem olvasok! Rosszul vagyok a hazugságuktól. Reggel-este kerepel a golyószóró. Az jobban mesél arról, hogy mi történik most a világon... (Taunys elővesz a zsebéből egy újságot, és átadja Kerniusnak, aki elolvassa a címét.) “A szabadság felé”. Nem lenne jobb “A rabszolgaság felé”?
TAUNYS 	No, itt...
KERNIUS 	(Olvas) “Megértjük mi, hogy a nagy holnapi nap nem születhet meg fájdalom és harc nélkül. A fennkölt eszmék és jelszavak mögé búvó ellenséget szét kell zúzni! Nincs helye kegyelemnek! Ezért köszöntjük a mi nagy Führerünket és acélkemény hadseregét, amely kardja ma...” És minek olvassam én el ezt a szennyet? Micsoda gané írta? Vismantas, Zakaras, Aukstuolis, Kernius. Kernius? (Szünet) Ki az, Taunys?
TAUNYS 	(Bátortalanul) Maga...
KERNIUS 	Én?
TAUNYS 	Igen...
KERNIUS 	(Elneveti magát) Elment talán az eszed? Tényleg azt hitted, hogy én képes vagyok leírni ilyen mondatokat?
TAUNYS 	De ez tényleg maga... Látja: I. Kernius professzor. Ignas Kernius professzor.
KERNIUS 	Én? Hogyhogy én? Hogyan... (Becsukja a szemét, mintha hirtelen rosszul lenne.)
TAUNYS 	Rosszul van, professzor? (Felugrik, be akarja hívni Linát.)
KERNIUS 	Ki találta ki ezt a szörnyű trükköt?
TAUNYS 	A barátai...
KERNIUS 	Kik azok?
TAUNYS 	Mi...
KERNIUS 	Te?
TAUNYS 	Így-úgy én is hozzájárultam...
KERNIUS 	Te?
TAUNYS 	Higgye el, a legjobb érzések vezéreltek minket...
KERNIUS 	Az ördögbe is, gyönyörű szavak! Bemocskoltatok engem, de azt mondjátok, hogy az én javamra tettétek.
TAUNYS 	Mások már korábban tettek ilyen kijelentéseket.
KERNIUS 	Így mentik a bőrüket.
TAUNYS 	No, így is lehet. Mindenki akar élni!
KERNIUS 	De az ördögbe is! Miért nem kérdeztetek meg előbb engem? (Taunys hallgat.) Miért?
TAUNYS 	Amikor megtudtuk, hogy szerepel a Gestapo listáján, úgy döntöttünk, hogy nem késlekedhetünk tovább. Minden perc drága volt, és... és az igazat megvallva, ismerve magát, féltünk, hogy nem egyezik bele...
KERNIUS 	Én sohasem egyeztem volna bele! Soha, Taunys! De most... de most minden gazember kiabálni fogja, és nagydobra verik majd, hogy Kernius, még maga Kernius is, akinek a fiát megölték, velük tart! (Kézbe veszi az újságot.) “Köszöntjük a mi nagy Führerünket és acélkemény hadseregét, amely kardja ma...” A pokolba! Undorodom. (Szünet) Egy órával korábban arról ábrándoztam, hogy nyugodtan haljak meg. Erre most nem vagyok méltó. Úgy kell meghalnom, mint egy árulónak.
TAUNYS 	Ez nem árulás!
KERNIUS 	Hát micsoda?
TAUNYS 	Az életben maradás egyetlen módja. Ez az írás megmenti magát. Már megmentette. Ez igazolja a lojalitását.
KERNIUS 	Ez nem az én írásom.
TAUNYS 	De azt senki sem tudja.
KERNIUS 	Annál rosszabb.
TAUNYS 	Kinek?
KERNIUS 	Nekem.
TAUNYS 	Magának? Professzor, de hiszen az csak jó, hogy senki sem tudja. A Gestapo azt hiszi, hogy ez a maga nyilatkozata. És annak, hogy kinek a keze írta, nincs semmi jelentősége. Csak a maga neve a fontos!
KERNIUS 	De az emberek! Taunys, mit mondanak majd az emberek?
TAUNYS 	Az emberek? Egy ilyen időben fontos a közvélemény?
KERNIUS 	Talán le kell majd állítanom az utcán a járókelőket, hogy bebizonyítsam, hogy ezt a mocskot nem én, hanem mások írták...
TAUNYS 	Mi csak jót akartunk magának...
KERNIUS 	Kiabálnom kell majd az embereknek, hogy az nem én vagyok. De ki fogja elhinni?
TAUNYS 	Magát figyelik. A nácik nem felejtik el, hogy maga rájuk támadott...
KERNIUS 	Én mindig azt írtam, amit gondoltam.
TAUNYS 	Maga tévedhetett, megtéveszthették.
KERNIUS 	Azt írtam, amit láttam. És én láttam, hogy az emberek hogyan változnak át hóhérokká. És a jó, tisztalelkű emberek a gyilkosok zagyvaságait kezdték ismételgetni. Az ördögbe az emberiességgel! Gondolkodni - ez a legnagyobb bűn! És én a saját szememmel láttam, a kulturált állam hogyan vált bolondokházává! És hallgatnom kellett?
TAUNYS 	De, professzor, az, amit tettek, elkerülhetetlen volt. Másképpen ők...
KERNIUS 	Megsemmisítettek volna engem, mint ahogy a fiamat semmisítették meg?
TAUNYS 	A harc az harc.
KERNIUS 	Hívatlanul jöttek a mi országunkba.
TAUNYS 	Ha a gyengéhez egy erős megy vendégségbe. Akkor az mindig hívatlan vendég.
KERNIUS 	(Felugrik) Én harcolni fogok!
TAUNYS 	Ki ellen?
KERNIUS 	Ő ellenük!
TAUNYS 	A harc ma lehetetlen!
KERNIUS 	Az emberek harcolnak!
TAUNYS 	Az esztelenek!
KERNIUS 	Az esztelenségtől a hősiességet alig egy lépés választja el.
TAUNYS 	Ha a harc egyetlen módja a türelem és a hallgatás.
KERNIUS 	Hallgatni arany, de most acélra van szükségünk.
TAUNYS 	Mit nem hallok! Maga, Kernstok, a pacifista és humanista, acélkardot akar ragadni?
KERNIUS 	Az én kezem túl gyenge, hogy felemelje a kardot. De harcolni fogok...
TAUNYS 	Egész életében arra szólította az embereket, hogy éljenek békében, egyezkedjenek, ne harcoljanak.
KERNIUS 	De lehet az állatokkal a békéről tárgyalni? Beugrott hozzám Leizeris. Te jól ismered...
TAUNYS 	Igen.
KERNIUS 	Megkérdezett: “Mondja csak Kernius, mi az én bűnöm?” Goethéről és Schillerről írt, de egy hét múlva megtudtam, hogy agyonlőtték.
TAUNYS 	Zsidó volt...
KERNIUS 	Hát Audrius, a fiam?
TAUNYS 	Az nagy tévedés volt...
KERNIUS 	Tévedés! Nap mint nap itt ülök az ablaknál... most sötét van, még csak a lámpák sem égnek... De nappal látom, hogy hogyan pusztulnak az emberek, mint űzött vadak. Látom, hogyan lövik le őket, hogyan hullanak az utca porába, husángokkal verik a foglyokat... És hogyan lehet megszabadulni ettől a látványtól, mit tanácsolsz?
TAUNYS 	Ne nézzen ki az ablakon!
KERNIUS 	Leengedni a redőnyt, becsukni a szemet, bedugni a fület. (Szünet). Oh, Istenem, milyen nevetséges is Dosztojevszkij Raszkolnyikovja. Milyen egyszerű és emberséges, ha összehasonlítod a gyilkosokkal, akik pontosan kiszámítják, hogy mit lehet gyártani a holttestekből.
TAUNYS 	Látja, most megsemmisítik a veszélyes elemeket. Ez valahogyan megérthető, habár nem igazolható...
KERNIUS 	Hát a gyerekek? Azok miféle veszélyes elemek?
TAUNYS 	Az ellenség gyerekeiből, ha felnőnek, ellenségek lesznek.
KERNIUS 	Fiam, mit beszélsz? Figyelj csak jól a saját szavaidra: “Megsemmisítik a veszélyes elemeket... Az ellenség gyerekeiből ellenségek lesznek...” Hiszen a gyilkosok szavait ismételgeted. Az ördögbe veled, Taunys!
TAUNYS 	Talán nem ért pontosan... azt akartam...
KERNIUS 	Akkor te nem érted, hogy mit is beszélsz. Hallgasd meg jól a saját szavaidat és ijedj meg tőlük! (Szünet)
TAUNYS 	Életet csak egyszer adtak. És én élni akarok.
KERNIUS 	Ha mindenki csak saját magára gondolna, akkor az emberiség már régen kipusztult volna.
TAUNYS 	Az emberiség halhatatlan. Több ezer évet adtak neki. De én nem emberiség vagyok. Ember vagyok! És élni akarok. Van feleségem, két gyermekem - Binuta és Audrius...
KERNIUS 	Énnekem is volt Audrius fiam.
TAUNYS 	Értse meg, professzor, ha most valamibe belekeverednék, akkor áruló lennék, a családom árulója. Bánatot okoznék nekik... bajt... és ezért...
KERNIUS 	Írjál csak a díszítőelemekről! De ne felejtsd el, hogy eljön az az idő, amikor már te sem fogsz tudni írni. Olyan könyvek kellenek majd nekik, amilyenekre szükségük van. Neked majd dicsőítened kell őket, a hódításukat felszabadításnak nevezni, igazolni a kegyetlenkedésüket és az alávalóságukat: a feketét fehérré változtatni, a fehéret meg feketévé! Íme ez vár rád holnap! Becsukni a szemed, nem látni, hallgatni... ez a te árulásod előszobája! És te most itt állsz az előszobában.
TAUNYS 	Hadd legyek áruló! Hadd legyünk árulók! De mindez csak ebben a pillanatban látszik olyan szörnyűségesnek! A történelem számára a mi életrajzunknak nem lesz semmiféle jelentősége. A jövendő nemzedékek számára csak a mű lesz fontos! Kik voltak a Reneszánsz nagy mesterei? Az uralkodók talpnyalói! Smetana “Az eladott menyasszony” c. operája librettóját egy osztrák spicli írta, aki pénzért árulta a barátait. De ma ez mit számít? Semmit!
KERNIUS 	Vagyis egy dolgot kell prédikálni, másikat meg csinálni?
TAUNYS 	Ha nincs más kiút, igen!
KERNIUS 	Soha! Soha! (Járkál a szobában.) Istenem! Én nyugodtan ülök itthon, miközben minden becsületes ember átkoz engem, mint egy megvásárolható árulót, a megszállók kutyáját.
TAUNYS 	Hadd legyen így! De maga életben marad és alkothat. Alkothat a népének!
KERNIUS 	Most, amikor, hála nektek, áruló lettem? Mit mondhatok most a népemnek, és ki fog követni? Senki! Egy maréknyi megvásárolható lélek! Mindaz, amit most tehetek az, hogy cáfolatot írok. Megmagyarázom az embereknek, hogy az alá a jelentés alá a nevemet a tudtomon kívül és a beleegyezésem nélkül írták.
TAUNYS 	És elmegy a koncentrációs táborba.
KERNIUS 	Ha kell, igen. Most tiszteletre méltóbb dolog a koncentrációs táborban rohadni, mint szabadon járni! (Megint az újságot olvassa.) “Mi, a litván kultúrában tevékenykedők, ma köszöntjük...” (Összegyűri az újságot, ledobja a padlóra.) Amikor elfogták a fiamat, végigjártam minden Gestapo parancsnokságot és állambiztonsági szervet, kiabáltam, ugráltam, mint egy vén bohóc, mint kötélen rángatott báb. Azt mondták, hogy Audrius eltűnt, hogy semmit sem tudnak... “Szabadon engedve” vigasztaltak június 26-án... Június 26-án szabad lett, igen, mert agyonlőtték. És akkor én elhallgattam. Hallgattam, amikor megölték a barátaimat, hallgattam, amikor a koncentrációs táborokba hurcolták, hallgattam, hallgattam... mert nem hittem, hogy az én hangomnak lehet még haszna. Hallgattam. És semmi mást nem tudtam kitalálni. Örültem, hogy én nem vagyok áldozat. Büszke voltam - hogy nem vagyok hóhér. De ti hóhért csináltatok belőlem! És most kiabálni fogok! Elkiabálom a világnak, annak a hárommilliárd embernek, hogy én nem akarok hóhér lenni! Most írni fogok, azonnal írni fogok, ameddig csak tudok, mert lehet, hogy holnap már nem leszek rá képes. Megírok mindent, amit látok és hallok.
TAUNYS 	Ők megölik magát. Mihelyt megtudják, hogy maga ellenük van.
KERNIUS 	Ők most is tudják, hogy én ellenük vagyok. De nem tudnak megölni. Nem fognak tudni megölni, mert van egy kis gyermekjátékom... (Kihúzza az íróasztal fiókját, a kezébe vesz egy kiskaliberű pisztolyt.) Itt van... Audrius játéka, amivel a madarakra célzott, de sohasem lőtt. Itt vannak a golyók. Svéd. Királyi koronával. Kicsik, és úgy lehet játszani velük, mint az ólomkatonákkal, de meg lehet tőlük halni. Ha eljönnek, felhasználom ezt a játékszert. Hasznát fogom venni Audrius játékának... (Szünet)
TAUNYS 	Nagyon kellemetlen ez a számomra. Higgye el, és bocsásson meg.
KERNIUS 	Így talán rendben van, Taunys. Nem, én nem tréfálok, nem gúnyolódom... Megköszönhetem neked? Felébresztettél az álmomból. Úgy látszik, így volt elrendelve... Most eredj!
TAUNYS 	Nos, jó éjszakát, professzor...
KERNIUS 	Isten áldjon!
TAUNYS 	(Az ajtó felé megy, megtorpan.) De maga...
KERNIUS 	No, jól van, fiam, jól van. Lina, kísérd ki!
TAUNYS 	Nem kell... magam kitalálok. (Megjelenik Lina. Taunys Kerniushoz) Jó éjszakát!
KERNIUS 	Isten veled! 
(Taunys Lina kíséretében kimegy. Kernius a szoba közepén áll. Lina visszajön.)
LINA 	(Felveszi a csészéket az asztalról.) Apa... Mindent hallottam.
KERNIUS 	Mit hallottál?
LINA 	Hallgatóztam. Az ajtó mögött. Az ilyen szavakért most...
KERNIUS 	Mi most?
LINA 	A Gestapo...
KERNIUS 	Megölhet? Legyen!
LINA 	Nem félsz?
KERNIUS 	Már hetven éves vagyok.
LINA 	Mi ennek a jelentősége?
KERNIUS 	Az, hogy már nem fontosak a számomra a még hátralévő évek. (Szünet. Kernius bekapcsolja a rádiót.)
RÁDIÓ 	“A szobában volt egy negyven éves nő és a tizenhat éves lánya. Semmi rosszra sem gondolva, beengedték az ismeretlent. Csak reggel vették észre a szomszédok a két nő eltűnését, amikor jött a postás, de hiába csöngetett. Néhány nap múlva az állomáson találtak két bőröndöt és bennük a feldarabolt holttestek darabjait. A rendőrség gondosan vizsgálja ezt a szörnyű tettet. Vannak adatok, amik alapján azt lehet feltételezni, hogy a gyilkos a mi városunk felé jött. Kérjük a város és a környék lakóit, hogy tegyék meg az óvintézkedéseket. Ha sötétedés után bekopog az ajtajukon egy idegen...” (Kernius kikapcsolja a rádiót.)
LINA 	Borzalmas!
KERNIUS 	A gazemberek! Ők maguk megölnek ezreket, de valamilyen patologikus gyilkosról beszélnek! Szándékosan híresztelnek ilyen szörnyűségeket, hogy mindenkit rémületben és sötétségben tartsanak. Azt akarják, hogy mindenki zárja be az ajtót és ott remegjen a szobájában. (Kopognak az ajtón.) Kopognak?
LINA 	Kopognak... (Szünet) Már fél tizenkettő.
KERNIUS 	Ki lehet az?
LINA 	A rendőrség?
KERNIUS 	A rendőrség már betörné.
LINA 	Apa, én félek.
KERNIUS 	Ha valaki kopog, be kell ereszteni.
LINA 	Apa, ne menj ki... ne menj!
KERNIUS 	(Átöleli) Ne félj...
LINA 	Talán ő az...
KERNIUS 	Kicsoda?
LINA 	“Ha sötétedés után bekopog az ajtajukon egy idegen...” 
(Szünet. Kernius határozottan megy az ajtó felé. Lina a szalonban marad.)
KERNIUS 	Ki az?
HANG 	(Kintről) Eresszen be!
KERNIUS 	Ki maga?
HANG 	Professzor, eresszen be...
LINA 	Kicsoda maga?
HANG 	Viktoras Mažeika.
KERNIUS 	Viktas? Ilyen későn? Azonnal, azonnal. Az átkozott kulcs. (Kinyitja az ajtót. Bejön Viktas. Az egyik keze átkötözve, a másikban pisztoly.) Mi történt veled?
VIKTAS 	Üldöznek...
KERNIUS 	Kik?
VIKTAS 	A Gestapo. De maga ne féljen! A sarkon befordultam. Nem láthattak... Átugrottam a kerítést és... Még messze voltak. És éjszaka van, nem látsz tovább az orrodnál. (Valahol nem messze lövések.) A ganék! (Hallani, amint emberek szaladnak. Lövés. És minden elcsitul.) Elszaladtak. (Megkönnyebbülten fellélegzik. Szünet.) Nem volt más kiút. Bocsásson meg! Hiszen már éjszaka van, és...
KERNIUS 	Ne magyarázkodj! Az én ajtóm a te számodra mindig nyitva áll.
VIKTAS 	Köszönöm.
KERNIUS 	Gyerünk beljebb...
VIKTAS 	Egyedül van?
KERNIUS 	Lina van itt. De hiszen ismeritek egymást. (Bemennek a szalonba. Linahoz.) Váratlan vendég jött.
VIKTAS 	Jó estét.
LINA 	Viktas? Micsoda? Megsebesült?
KERNIUS 	Nézd meg, Lina! Talán át kell kötözni...
VIKTAS 	Nem, nem kell. Apró karcolás...
KERNIUS 	Ülj le, Viktas! Hiszen alig állsz a lábadon...
VIKTAS 	Az igazat megvallva, igen... (leül)
KERNIUS 	Reggel felhívom Gucust, ha működik a telefon... Vagy Lina elszalad... ő jó sebész, régi barátom... Majd megnézi a sebet.
VIKTAS 	De becsületszóra, semmi sem kell... Milyen meleg van itt, és kellemes...
KERNIUS 	Meleg és kellemes... Hát igen, ha a sötétből jön be az ember, akkor úgy tűnhet...
VIKTAS 	Mindjárt elmegyek...
KERNIUS 	Most? Elment az eszed? Megint akarsz találkozni velük? Nálunk töltöd az éjszakát... Ne is tiltakozz! Reggel pedig... Tedd azt, amit jónak látsz.
VIKTAS 	De számomra kellemetlen.
KERNIUS 	Neki kellemetlen! Az ördögbe! Ülj le és hallgass!
VIKTAS 	Köszönöm, de...
KERNIUS 	Nincs semmi de!
VIKTAS 	Ha ők...
KERNIUS 	Tudom. Agyonlőnek. Mindenkit. De itt ne félj!
VIKTAS 	Nekem... Nekem nem kell félnem.
KERNIUS 	Neked? Mi? Mivel vagyunk mi rosszabbak nálad? (Szünet.) Lina, csinálj nekünk valami harapnivalót!
VIKTAS 	De, higgye el, nem vagyok éhes - ha lehet, egy pohár hideg vizet...
KERNIUS 	Micsoda? Hideg vizet? (Linához) Csinálj teát!
LINA 	Máris! (Kimegy)
KERNIUS 	És most mesélj! Mindent, sorjában! Csak tedd el azt... (A pisztolyra mutat. Viktas zsebre vágja a pisztolyt.) Nem szeretem az ilyen játékszereket. Most pedig mesélj...
VIKTAS 	Látja...
KERNIUS 	Nem kívánom, hogy eláruld a titkodat. Tudom, konspiráció. Mondd el azt, amit el lehet mondani!
VIKTAS 	(Mosolyog) Csak hallgatni lehet.
KERNIUS 	De nekem tudnom kell, hogy hogyan harcoltok, hogyan veritek ezeket a gazembereket.
VIKTAS 	Nos, ma éjjel... ma éjjel be kellett törnünk a börtönbe...
KERNIUS 	De hiszen ott magasak a falak, őrség kutyákkal és golyószórókkal.
VIKTAS 	Mégis rászántuk magunkat, hogy betörjünk. Oda zárták a mi emberünket. Valószínűleg ismerte - Julius Banga.
KERNIUS 	Julius? Julius Banga?
VIKTAS 	Igen...
KERNIUS 	Olyan sovány, szemüveges?
VIKTAS 	Igen...
KERNIUS 	Francia irodalmat tanítottam neki. (Szünet.) És őt miért?
VIKTAS 	Kiadtunk egy kis újságot, “Az Igazság Hangja”. Julius volt a szerkesztője. (Szünet) Sokáig kínozták... De Julius nem köpte be a barátait. Golyó általi halálra ítélték. És akkor mi elhatároztuk, hogy kiszabadítjuk.
KERNIUS 	Kiszabadítottátok?
VIKTAS 	Nem. (A kezét a szeme elé emeli) Elkéstünk...
KERNIUS 	Agyonlőtték?
VIKTAS 	Ma reggel. De mi túl későn tudtuk meg... A mieink közül kettő pusztult el. Szaladtam és lövöldöztem, és vártam a golyót a hátamba. De az éjszaka sötét. És itt van maga...
KERNIUS 	Egy egyszerű gyerek... hős lett. Én pedig... Láttad a mai újságokat?
VIKTAS 	Átlapoztam.
KERNIUS 	Olvastad azt az átkozott nyilatkozatunkat?
VIKTAS 	Igen.
KERNIUS 	És ennek ellenére bekopogtál az ajtómon?
VIKTAS 	Nem hiszem., hogy azt maga írta. Nem tudom, hogy miért vannak olyan elképzelései, talán álarcot kellett felvennie? Nem tudom... De meg vagyok róla győződve, hogy azok nem a maga szavai és a maga gondolatai...
KERNIUS 	Igen, igen! A pokolba! (Fel-alá jár a szobában.) De még senki sem tudja.
VIKTAS 	Ha én nem hittem el, miért hinnék el mások?
KERNIUS 	Te nem hitted el, mert régóta ismersz engem. De mások... Mások engem nem ismernek.
VIKTAS 	Magát ismeri egész Litvánia.
KERNIUS 	Ismer egész Litvánia! Szép szavak - mindössze ennyi.
VIKTAS 	Ne ismerjék bár személyesen, de a műveit ismerik.
KERNIUS 	Kedves barátom, ne felejtsd el, hogy mennyi író elárulta a hitét!
VIKTAS 	De maga...
KERNIUS 	Én miért nem adhatom el magam? A hóhérok nem sajnálják az ezüstöt, és ha a pénz nem segít, előveszik a korbácsot... (Szünet) Az embereknek meg kell tudniuk, hogy én nem vagyok áruló! Ez most nagyon fontos! Azok, akik tanulták a verseimet az iskolában, kell hogy tudják, hogy nem adtam el magam. Erre feltétlenül szükség van.
VIKTAS 	Mit akar tenni?
KERNIUS 	Cáfolatot írni! Hadd legyen az az utolsó szavam, a végrendeletem, de meg kell írnom!
VIKTAS 	És hol fogja leközölni?
KERNIUS 	Nem tudom...
VIKTAS 	Látja, a mi “Igazság Hangja” újságunk...
KERNIUS 	De hiszen azt mondtad, hogy a Gestapo a nyomotokra bukkant...
VIKTAS 	Nagyon akarták... de ha azt képzelik, hogy mi elhallgatunk, nagyon nagyot tévednek! Pár nap múlva kiadjuk az új számot.
KERNIUS 	És abban lehozzátok az én nyilatkozatomat.
VIKTAS 	Az ötlet nagyszerű, de ha megtudja a Gestapo...
KERNIUS 	Egész életemben a hősiességről írtam, tanítottam az embereket, hogy hogyan legyenek bátrak, becsületesek, most pedig, amikor énrám került a sor - ijedjek meg, tagadjam meg önmagam? Nem!
VIKTAS 	Vitatkoznom kellene magával, lebeszélni, rámutatni, hogy ez esztelenség, hogy...
KERNIUS 	Nem győzöl meg engem! Én makacs vagyok! Mindig ilyen voltam, most pedig öregkoromban még inkább! Megyek írni. Reggelre be is fejezem.
VIKTAS 	Akkor a reggeli viszontlátásra, professzor! 
(Kernstok átmegy a dolgozószobába. Szünet.)
LINA 	(Teát hoz.) Bocsáss meg, hogy ilyen soká... De nincs tűzifa... Amíg megmelegedett... (A csészéket az asztalra teszi.)
VIKTAS 	Köszönöm.
LINA 	Hát apa?
VIKTAS 	Elment írni. Állítólag reggelig írni fog... (Feláll, odamegy Linához. Ott állnak és egymást nézik.) Lina... (Szünet) Mennyi ideje nem láttuk egymást?
LINA 	Sok... nagyon sok, Viktas...
VIKTAS 	Nem felejtettél el? (Lina hallgat) Miért hallgatsz?
LINA 	Talán el tudtalak felejteni? (Szünet) Súlyosan megsebesültél?
VIKTAS 	Semmiség.
LINA 	Ez nem semmiség - az apám vérmérgezésbe halt bele...
VIKTAS 	Ejha. Énvelem semmi sem történik.
LINA 	Megnézem...
VIKTAS 	Nem, nem. Itt hideg van...
LINA 	Menjünk az én szobámba! (Felveszi a csészéket. Átmennek Lina szobájába. Lina odatol egy alacsony széket, maga pedig az ágyra ül.)
VIKTAS 	(Az órára pillant) Milyen kevés idő maradt - Hajnalban elmegyek, és lehet, hogy soha többé nem találkozunk.
LINA 	Reggel kimenni, ez veszélyes dolog.
VIKTAS 	Hiszen nem maradhatok nálatok. Habár szeretnék...
LINA 	Véletlenül kopogtál be hozzánk?
VIKTAS 	Véletlenül szaladtam be a ti utcátokba, de a ti házatokba már nem véletlenül jöttem be. (Szünet.) Tudod, hogy mi fenyeget titeket, ha itt találnak engem?
LINA 	Tudom.
VIKTAS 	És nem félsz?
LINA 	De elszaladtak mellettünk.
VIKTAS 	Visszajöhetnek.
LINA 	Miért kergetnek ők téged?
VIKTAS 	Ők... Amikor kicsi voltam, egyszer bementem a mocsaras erdőbe. Sok kígyó volt ott. És az egyik öreg elmondott nekem egy titkot: “Ha nem ejted ki a kígyó szót, azok sohasem támadnak.” Emlékszem, amikor te azt mondtad, hogy ők...
LINA 	Miért üldöznek téged?
VIKTAS 	(Előveszi a zsebéből a pisztolyt.) Emlék - Megtanulhatnád, hogy hogyan kell használni.
LINA 	Nem.
VIKTAS 	No, nézd. (Kiveszi és visszateszi a töltényeket.) Most meg van töltve. Csak meg kell itt húzni... (Átnyújtja a nőnek.) Tessék, vedd el!
LINA 	Nem, nem. Félek.
VIKTAS 	Gyáva! (A padlóra teszi a pisztolyt.) Emlékszel Emmára?
LINA 	Aha.
VIKTAS 	Egy hadnagy jár hozzá, valamilyen Hans vagy Walter. Talán nem hazafias tett, de ostobaság is lenne hazafiasságot kívánni tőle.
LINA 	Valamikor egy szakaszvezetővel barátkozott...
VIKTAS 	Tehát avanzsált. (Elneveti magát.) Nekünk meg szükségünk volt fegyverre. Egyszer kilestem ezt a Hansot vagy Waltert, amikor reggel ment hazafelé... Az őszi reggel pedig sötét, mint az éj. És elvettem Hanstól vagy Waltertől a pisztolyt... (Félrerúgja a pisztolyt.)
LINA 	Agyonverted?
VIKTAS 	Nem. Most is jár Emmához. Csak mindig kíséri egy közlegény. Hiszen Emmának van egy húga. Úgyhogy a kiskatona nem zavar... Ha a háború tovább tart, akkor a testvérek eljutnak a tábornokokig...
LINA 	Már régen nem jártam az utcámban.
VIKTAS 	Én is elég régen. Az után az eset után Hansszal vagy Walterrel... Az utca, persze, ugyanolyan. Csak szűkebb és sötétebb.
LINA 	Igazad van. Tényleg nagyon összeszűkült.
VIKTAS 	A te ablakaidnál már nincsenek georginák... no, de beszéljünk a jelenről!
LINA 	Iszol egy kis bort?
VIKTAS 	Valami erősebb nincs?
LINA 	Nincs. Csak bor. És az is rossz.
VIKTAS 	Hozzál! (Lina kimegy. Viktas a kezébe veszi a pisztolyt, megnézi, majd visszateszi a padlóra. Visszajön Lina, üveget és poharakat hoz.)
LINA 	Ír... (Az üvegeket és a poharakat a padlóra teszi.) Hozhattam volna kisebb poharakat, de...
VIKTAS 	Az ördögbe velük! (Kinyitja az üveget, tölt magának és Linának. Iszik egy kortyot.) Tűrhető.
LINA 	Akarsz enni valamit?
VIKTAS 	Nem kell. Ilyentől nem rúgsz be. No, hogy megérjük a hajnalt! Fenékig! (Isznak. Szünet.) Majdnem egy évet töltöttem az erdőben. Ott sok derék ember van, habár banditáknak nevezik őket.
LINA 	Tudom.
VIKTAS 	Talán volt itt közülük valaki?
LINA 	Nem, de mesélték nekem...
VIKTAS 	(Tölt magának a borból.) Egyszer páncélvonatból kellett ránk lőni. Nem tudták pontosan a gazemberek, hogy hol vagyunk, mert a lövedékek a fejünk felett repültek. Feküdtem, vártam, hogy mikor talál el... de nem talált. Később megbosszultuk. Karácsonyi ajándékot tettünk nekik a sínekre, és a levegőbe repült a szerelvény az üzemanyaggal.
LINA 	Te mindig is bátor voltál.
VIKTAS 	Akadnak bátrabbak is. (Kiissza a bort.) Tudod, kezd ízleni. (Lina is kiissza a bort.) Nincs jogom megmondani neked. Ha elkapnának téged ők...
LINA 	Hallgatni fogok, mint a sír.
VIKTAS 	Ha nagyon fáj, a sír sem bírja ki.
LINA 	Én kibírom!
VIKTAS 	Derék lány vagy! Igazi Jeanne d’Arc! Nincs kedved eljönni mihozzánk az erdőbe?
LINA 	Magaddal vinnél?
VIKTAS 	Ha szépen megkérnél...
LINA 	Felövezném magam töltényszíjjal, gránátokkal, és bosszút állnék.
VIKTAS 	Az Eldorádói Bosszúálló. Hiszen még ezt a kis játékszert is féltél kézbe venni... (Belerúg a pisztolyba.)
LINA 	Amikor kell, nem félek. Vannak nálatok nők?
VIKTAS 	Vannak.
LINA 	Akkor vigyél magaddal!
VIKTAS 	Rendben. (Szünet.)
LINA 	Nem, nem tehetem...
VIKTAS 	No, vége a te nagy hősiességednek!
LINA 	Vigyázni kell az öregre.
VIKTAS 	Majd vigyáznak rá mások.
LINA 	Kik mások? Családja már nincs. Most mindenki csak saját magára vigyáz... Mennyi vendég járt ide! Reggel-este - mint a vásárban! Amíg volt mit enni és inni. De most... Ha valaki egyszer egy hónapban betoppan, az nagy esemény. A vendégek nem szeretik a szárazságot. (Viktas tölt magának és Linának.)
VIKTAS 	Ilyenek a barátok!
LINA 	A legjobb barátait agyonlőtték, koncentrációs táborokba hurcolták. Mindenféle szemét maradt.
VIKTAS 	A gané sosem süllyed el. Iszunk?
LINA 	Igyunk! (Isznak.)
VIKTAS 	A telefonotok működik?
LINA 	Mikor hogy. De a leggyakrabban nem. Telefonálni akarsz?
VIKTAS 	Most késő van. Esetleg hajnalban. (Szünet.) Hajnalban lőttek agyon...
LINA 	Emlékszel a regényre?
VIKTAS 	Valamilyen kémekről. Emlékszem, mintegy ködön át. Akkor sokat olvastam. Amikor apa aludni küldött, én a takaró alá húztam a fejem és a zseblámpa fényénél olvastam. - “Hajnalban lőtték agyon” - érdekes. De a pokolba! A pokolba! Én élni akarok. Nem akarom, hogy agyonlőjenek. Nem számít, hogy mikor, hajnalban, vagy alkonyatkor. A pokolba! (Figyelmesen nézi Linát.) Milyen keveset változtál...
LINA 	Te megőszültél.
VIKTAS 	Ezért hívnak Ősznek. Nem rossz, ugye?
LINA 	Ősz.
VIKTAS 	Viktas nincs, Ősz van. És ha minket megölnek, senki sem fogja tudni, hogy ki pusztult el...
LINA 	Ti fogtok győzni.
VIKTAS 	Mi fogunk győzni... Boldog lehetsz, hogy hiszel.
LINA 	Te nem hiszel?
VIKTAS 	Nem vagyok már gyerek. Valaha én is hittem... sok mindenben hittem... Például a szerelemben... (Szünet) Azt mondják, hogy a szerelem vak, mint nappal a bagoly. A szerelemnek semmi sem kell. Oh, nem. A szerelemnek sátáni jó a szeme, ugye, Lina? Audrius egy neves író fia volt, és már maga is kezdett hírnévre tenni szert. És te őt választottad.
LINA 	Szerettem őt.
VIKTAS 	És engem?
LINA 	Ha minden olyan egyszerű lenne...
VIKTAS 	Ma nyíltan kell beszélni. Olyan kevés időnk van, hogy ne csapjuk be egymást. Audriusnak volt háza, a legvalódibb, és pénze is a bankban... és te elmentél hozzá.
LINA 	Nem én mentem, te vezettél el hozzá.
VIKTAS 	Neked pénzre volt szükséged, neki pedig modellekre.
LINA 	Pénze nem volt, de tudott szabadságot adni nekem! Az ég egy darabját akartam, a kék ég egy pici darabját... Mim volt nekem azelőtt? Egy kis szűk utca sara, kerítések, véget nem érő kerítések. Magas, tömör... Álmomban még most is látom. Úgy tűnik, hogy rám dől és összenyom. És én menekülök. Az átkozott kerítések, a megsüllyedt kis házak és a megdőlt klozetek. Meg akartam szökni ebből a bekerített világból. Azt mondod, hogy énnekem gazdagságra volt szükségem. Köpök rá! Audrius különös egy teremtés volt. Gyerek! Azt hitte, hogy a színekben rejlik az emberiség megmentése, hogy a képei megváltoztatják a világot. De hiszen semmit sem változtattak meg. A világnak nem színekre e volt szüksége, hanem kenyérre...
VIKTAS 	... meg pálinkára.
LINA 	...meg pálinkára. Igen, az én világomnak szüksége volt pálinkára. Csak nem az ő képeire. Gyerek volt... Talán éppen azért szerettem. Ő szabadságot adott nekem. És köphettem azokra a szűk, bekerített utcákra... a kerítéssel körülvett utcákra... Az ördög tudja, hogyan is nevezzem azokat. Emlékszel, hogy hívtak engem a mi utcánkban?
VIKTAS 	Emlékszem.
LINA 	Prostituált. Meztelenül festik a festők, majd... Nem így van? És ki más vett volna el így egy lányt? Senki.
VIKTAS 	Én elvettelek volna.
LINA 	Akkor mire vártál?
VIKTAS 	Én magam egy mocskos lyukban nyomorogtam. Hová vittelek volna téged?
LINA 	Ne magyarázkodj! Igyunk! Milyen régen is ittam. De néha úgy szeretnék berúgni! (Tölt magának egy egész pohárral és egyszerre felhajtja.) Én szerettem őt, mert gyerek volt - naiv és jó... Szerettem, mert megvédett a gúnyolódástól, az átkoktól.
VIKTAS 	De ki védett meg Simas Silkétől? Emlékszel Simasra?
LINA 	Mindig hálás leszek neked.
VIKTAS 	És adós.
LINA 	És adós, ha úgy akarod.
VIKTAS 	Emlékszel, hogy hogyan bömbölt véresen, nyájasan, és köpte ki kivert fogait?
LINA 	Emlékszem. (Elneveti magát.)
VIKTAS 	Most nevetsz, de akkor sírtál és segítségért kiabáltál.
LINA 	Köszönöm. Te jó fiú voltál.
VIKTAS 	Silke most is fél tőlem. Habár már régen csináltatott magának arany fogakat. (Bort tölt magának.) Én sohasem voltam jó fiú. Mindig rossz voltam, mert nem volt sem híres apám, sem kőházam, sem csillogó pénzem. Én lumpen voltam, kilenc szakmával - a tizedik az éhség. De mindig szerettelek téged, és most is szeretlek. (Átöleli Linát. Szünet.) Hallod? Még mindig szeretlek.
LINA 	(Kiszabadítja magát a férfi karjaiból.) De ha egyszer bekopognak az ajtón, s amikor kinyitod, bejön ő?
VIKTAS 	Ki?
LINA 	Audrius.
VIKTAS 	Audrius?
LINA 	És belép Audrius...
VIKTAS 	Már részeg vagy. (Szomorúan) Milyen kevés kell neked...
LINA 	Ne nevess!
VIKTAS 	A holtak nem kopognak az ajtón.
LINA 	De ha ő él?
VIKTAS 	Ő halott.
LINA 	Senki sem tudja, hogy hol és hogyan halt meg... És meghalt-e. Csak beszéltek róla, ködösen... Amikor elutaztunk Viržynaiba, megmutattak egy sírt... Jártál Viržynaiban?
VIKTAS 	Jártam.
LINA 	Nem messze a zsidó temetőtől, a kőbánya mellett. Mindenkit este lőttek agyon, és senki sem tudta, hogy közöttük volt-e Audrius. A gazdasszony, akinél akkor lakott, azt mondta, hogy hárman jöttek, puskával, és eltemették. Hová? Az öregasszony nem tudta. Ez minden. Audrius eltűnt. Érted? A rendőrségen, hisz apa végigjárt minden rendőrséget és Gestapo parancsnokságot, azt mondták, hogy nem tudják. Én is azt hiszem, hogy talán sikerült Audriusnak megszöknie.
VIKTAS 	Tőlük még senki sem szökött meg.
LINA 	De olyan jó, ha az ember még legalább reménykedhet. (Kiissza a bort.) Emlékszel a “Hetedik ég”-re?
VIKTAS 	Nem.
LINA 	Emlékezz vissza! A “Győzelem”. Az utolsó előadás. Majdnem üres terem...
VIKTAS 	Sok filmet láttam. Akkor majdnem minden egyes filmre elmentem.
LINA 	De velem csak néhányat láttál.
VIKTAS 	Mindegy - nem emlékszem.
LINA 	Volt egy szegény lány, Diana. Simon Simone játszotta. Tényleg nem emlékszel? (Viktas megrázza a fejét.) Egy utcaseprőbe volt szerelmes, Csikóba. Kirobbant a háború. A fiút behívták. A háború befejeződött, de ő csak nem jött haza... úgy tűnt, hogy elesett, de Diana továbbra is várta. Tudta, hogy az él, bár nem tudta megmagyarázni, hogy miért.
VIKTAS 	Már emlékszem. A film happy enddel végződött. Tánccal, énekkel. Esti köd. Párizs háztetői, füst a kéményekből... És Csikó hazatér...
LINA 	És Csikó hazatért.
VIKTAS 	Így fejeződött be az amerikai film. És te még mindig bízol a boldog befejezésben?
LINA 	És te? Te talán nem bízol?
VIKTAS 	Nem bízom! Mert a mi világunk nem amerikai film! Most a mi országunkban, a földünk felett madarak helyett golyók repdesnek, kutyák helyett szirénák vonyítanak. Itt nincs helye Csikónak és a happy endnek. Akkor a pokolba a gyermekmesékkel! Minek csapjuk be magunkat? Ők agyonlőtték Audriust.
LINA 	Te úgy beszélsz, mintha tudnád.
VIKTAS 	Tudom.
LINA 	Tudod?
VIKTAS 	Tudom, csak nem akartam megmondani.
LINA 	Honnan tudod?
VIKTAS 	Június 26-án lőtték agyon, Viržynaiban, este, nem messze a zsidó temetőtől. Előbb kiásatták a sírt. Mi ez nekik? Majd belelőtték őket... (Szünet)
LINA 	Ki mondta neked?
VIKTAS 	Egy ember, aki maga is részt vett a lövöldözésben.
LINA 	???
VIKTAS 	Igen, hosszú történet. De most nem mondhatok el mindent. Egyszóval: az a gazember a kezünkbe került... És miután jól megmelegítettük a hátsóját, sok nevet elárult. Audrius Kerniusét is. Bíróság nélkül intézték el. Valaki beköpte. Tudod, akkor... Mindenki az elszámolással volt elfoglalva. De Audrius - ostoba volt. El kellett volna menekülnie abból a lyukból. Ha időben elment volna, életben maradt volna.
LINA 	Az a gazember maga lőtte le Audriust?
VIKTAS 	Nem ő egyedül lőtt. Ő volt a vezetőjük...
LINA 	De talán... Talán nem értetted jól. Talán nem azt a nevet mondta. Talán tévedtél.
VIKTAS 	Ezt mondta: “Még likvidáltunk egy Kernius nevű fickót...” (Szünet)
LINA 	És aztán?
VIKTAS 	Mi aztán?
LINA 	Hol van? A gyilkos!
VIKTAS 	Lehet, hogy a pokolban. Ha van Isten, és ha legalább egy kicsit is igazságos.
LINA 	Ti őt...
VIKTAS 	(Pátosszal) Bosszút álltunk a barátainkért és a te Audriusodért. (Szünet) Hinni akartál... Reményt akartál. De minden reményt és a szerencsés végbe vetett hitet már rég agyonlőtték.
LINA 	Tölts nekem... (Viktas tölt a nő poharába.)
VIKTAS 	Ilyen az életünk, Lina... Ez minden - ebben a pillanatban... Nincs múlt és nincs jövő. Csak jelen létezik... Hiszen csoda, hogy ma életben maradtam... De holnap... Bármely pillanatban meghalhatok. Lövés az egyik sarokból vagy kínzások a Gestaponál... És ha a világon lenne akárcsak egy ember is, akinek a halálom...
LINA 	Te élni fogsz, Viktas! Minden elmúlik... Meglátod!
VIKTAS 	Amikorra a Nap felkel, a harmat kimarja a szemet.
LINA 	Te életben maradsz! (Viktas átöleli.)
VIKTAS 	Ha ez tőlem függne...
LINA 	Maradj nálunk!
VIKTAS 	Lehetetlen...
LINA 	Miért lehetetlen? Amíg szabadon vagy, minden tetőled függ!
VIKTAS 	Sajnos...
LINA 	De ha a halált el lehet halasztani legalább egy nappal, egy héttel, egy hónappal...
VIKTAS 	(Félbeszakítja) A halál olyan, mint az éjszaka... nem halasztod el. Bekövetkezik a kijelölt órában...
LINA 	Én azt akarom, hogy éljél...
VIKTAS 	És én talán nem akarom?
LINA 	Imádkozni fogok az Istenhez...
VIKTAS 	Az Isten csak elvesz. Még senkinek sem sikerült kiimádkozni tőle akár egy csepp vizet is...
LINA 	De ha az ember nagyon akarja...
VIKTAS 	Ki nem akar inkább élni, mint meghalni? De eljön a reggel és kivezetik...
LINA 	Istenem! Milyen szörnyű dolog ilyen gondolattal együtt élni!
VIKTAS 	Én talán élek? Csak várok... Várom a soromat...
LINA 	Emlékszem, hogy te mindig vidám voltál, optimista. Még akkor is, egy garas nélkül a zsebedben... Ki vette el tőled az életbe vetett hitet?
VIKTAS 	Te! Amikor elhagytál, magaddal vitted a hitem is!
LINA 	Ha vissza tudnám adni...
VIKTAS 	Visszaadni nem lehet - a hitet csak elvenni lehet...
LINA 	Nem igaz! Ismét hinned kell a boldogságban. (Viktas egyszerre erősen átöleli.)
VIKTAS 	Milyen sokáig vártam erre, Lina! Nem hittem, hogy valamikor meg is történhet, de vártam... és hittem! Lina... Lina... Lina! 
(Sötét)

MÁSODIK RÉSZ
Lina szobája.

VIKTAS 	(Odahajol az alvó Linához.) Lina! Lina!
LINA 	Viktas?
VIKTAS 	Kelj fel!
LINA 	Mi történt?
VIKTAS 	Egyelőre semmi, de megtörténik. Nemsokára. (Lina felemelkedik az ágyon.) Öltözz és menekülj!
LINA 	Mit beszélsz? Semmit sem értek.
VIKTAS 	El kell innen menekülnöd.
LINA 	Hová?
VIKTAS 	Ahová akarsz. Csak minél messzebb innen.
LINA 	Viktas...
VIKTAS 	Többet ne kérdezz!
LINA 	Mit beszélsz? Hát apa? Ki fogja a gondját viselni?
VIKTAS 	Nem fog meghalni.
LINA 	Ő öreg és gyenge.
VIKTAS 	Annál jobb. Nincs mit vesztenie. Ma itt, holnap ott. De te előtted még ott az élet!
LINA 	De miért kellene elmenekülnöm a saját házamból?
VIKTAS 	Egy óra múlva, két óra múlva, vagy még hamarabb már nem lesz a tied. Betör ide a Gestapo.
LINA 	Miért a Gestapo? Hiszen senki sem látott, te magad mondtad, hogy senki sem látott, amikor bejöttél hozzánk.
VIKTAS 	Nem láttak, de tudják.
LINA 	Elárulták? Ki árulta el?
VIKTAS 	Nem a te dolgod! Szedd össze a legfontosabb holmit és fuss!
LINA 	Hát apa?
VIKTAS 	Megint apa!
LINA 	Figyelmeztetted?
VIKTAS 	Nem.
LINA 	Miért?
VIKTAS 	Azért mert éppen csak őrá van szüksége a Gestapónak. No, miért nézel így rám, mint akinek elment az esze, kidülledt szemekkel?
LINA 	Azonnal megmondom neki.
VIKTAS 	Te hallgatni fogsz!
LINA 	Nem!
VIKTAS 	Te most összeszeded az aranyaidat vagy a rongyaidat, nem tudom, milyen kincsedet, és futsz, amerre a szemed lát.
LINA 	És te?
VIKTAS 	Én itt maradok.
LINA 	Ők téged is elpusztítanak.
VIKTAS 	Te törődj csak saját magaddal! Énmiattam ne fájjon a fejed!
LINA 	Mindnyájan elszökünk.
VIKTAS 	Te egyedül szöksz el!
LINA 	De ők...
VIKTAS 	Én magam vagyok ők! (Leveszi a kezéről a kötést.)
LINA 	Te?
VIKTAS 	Látod? Semmiféle seb sincs! Még csak egy karcolás sem! Karneváli maszkabál!
LINA 	Te...
VIKTAS 	Igen!
LINA 	Nem! Nem!
VIKTAS 	De igen! Én vagyok ők! A Gestaponál dolgozom.
LINA 	Te? A Gestaponál?... Istenem... Nem lehet!
VIKTAS 	Nem lehet? Pedig így van!
LINA 	De hiszen azt mesélted...
VIKTAS 	Te pedig elhitted. Ostoba! Hát akkor hallgasd! A Gestapo úgy döntött, hogy eltünteti az öreg Kerniust - túlzottan ismert személyiség, hogy úgy egyszerre, különösen most, a nyilatkozat után... Ki kellett találni valamit, és ki is találtak. A tisztelt professzorhoz elmegy a Gestapo-kereste ember, talán egy partizán. Az öreg, természetesen, elrejti. Reggel a Gestapo házkutatást tart, megtalálja az elrejtett banditát. Világos, hogy nem tehetnek kivételt. Az öreget elfogják. Látod, mekkora tiszteletet adtak a mi klasszikusunknak? A Gestapo ilyen csodálatos színjátékot készített elő...
LINA 	Milyen nyugodtan beszélsz.
VIKTAS 	Idegek helyett vasköteleket kaptam, amiket szigeteltek a kispolgári érzésekkel szemben.
LINA 	Viktas, mondd azt, hogy csak tréfálsz, hogy mindez...
VIKTAS 	...hogy mindez álom, amerikai film, április elsejei tréfa. Oh! Ha tréfa lenne... Én magam is szeretném! De ha egyszer a karmaik közé kerültél, az ember már nem tréfálhat. Amikor én megpróbáltam, úgy elverték a körmeimet, hogy mint egy kutya, vonyítottam.
LINA 	Kutya is vagy!
VIKTAS 	Mi mindannyian kutyák vagyunk. És mindannyian kutyaéletet akarunk élni. Most értem, hogy mit is jelent élni! Saját lábon járni, nem falábakon; hideg vizet inni és látni, saját szemmel látni, a bemocskolt, de mégis szép világunkat. Amikor a hajó süllyed, kihajítanak mindenféle mocskot. Én a pokolba vetem a hitet és az eszméket.
LINA 	És a lelkiismeretet!
VIKTAS 	Lelkiismeret nélkül még élsz, de ólommal a homlokodban... így? Tűnj már innen, Lina!
LINA 	Sehová sem megyek!
VIKTAS 	(Előrántja a pisztolyt.) Elmégy.
LINA 	Te nem fogsz rám lőni.
VIKTAS 	Fogok lőni, fogok, mert, az ördögbe is, szeretlek. És nem akarom, hogy ők téged mindnyájan... Az ördögbe! Inkább azonnal megöllek. Gyorsan szedelőzködj, és...
LINA 	(Magára veszi a pongyolát, kiszalad a nappaliba. Kernius szobájából fénysugarak a padlón. Az ajtó kissé nyitva van. Lina visszajön.) Nem tudok kimenni. Apa ír, a dolgozószoba ajtaja egy kicsit nyitva van. Észrevesz és megkérdi, hogy hová megyek. Mit mondjak neki?
VIKTAS 	Mássz ki az ablakon! (Lina az ablakhoz szalad, kinéz.)
LINA 	Félek.
VIKTAS 	Semmi, jó a létra, lemászol.
LINA 	Menj ki! Át kell öltöznöm.
VIKTAS 	Segítek neked.
LINA 	Eredj a pokolba!
VIKTAS 	Ahogy óhajtod... (Kimegy a szalonba. Viktas a szalonban áll, az ablakon túl a távoli csillagok látszanak. Viktas rágyújt. Megszólalnak a szirénák. Légiriadó. Az eget fényszórók sugarai pásztázzák. Légiriadó. Repülőgépek zúgása, még messze, de erősen hallható. Az égen fényszórók sugarai. Légelhárító lövegek tompa hangja. A padlón fényösvény jelenik meg. Kernius kinyitja az ajtót és bemegy a szalonba.)
KERNIUS 	Te nem alszol?
VIKTAS 	Hogyan alhatnék most?
KERNIUS 	Fel kell kelteni Linát.
VIKTAS 	Hagy aludjon - csak megijed.
KERNIUS 	Nem, nem. Le kell menni az óvóhelyre... Nos... A mi óvóhelyünk jó. (Kernius kopogtat Lina szobája ajtaján. A kopogtatás hangját mi nem halljuk, mert a szirénák, mint veszett kutyák vonyítanak. Megjelenik Lina már felöltözve.)
KERNIUS 	Látod, mi történik?
LINA 	Igen...
KERNIUS 	Azonnal menj le az óvóhelyre!
LINA 	Nem.
KERNIUS 	Ne ellenkezz! Itt... (Most vesszük észre az öregember kezében a kis csomagot.) Ez minden, amim van... Julia karkötője, gyűrűk, az én órám... Vedd el! Kevés... de elélhetsz belőle. Legalábbis nem halsz éhen. (Bombák egész közelben.)
LINA 	És ti?
KERNIUS 	Nekem írnom kell. Nem sokat, de még kell.
LINA 	Akkor én sem megyek sehová.
KERNIUS 	Menj! Azonnal!
LINA 	(Átöleli Kerniust.) Nem! Nem! Ne kergessen el! Én sehová sem megyek! (A bombák robbanásába a ház is beleremeg.)
KERNIUS 	Gyorsan! (Linát az ajtó felé tolja.)
VIKTAS 	Megyünk, Lina! Ne légy gyerek! (Robbanás. Lina és Viktas gyorsan kimegy. Az ablakon túl hatalmas tűz visszfénye.)
KERNIUS 	(A tüzet szemléli.) Örülök... Igaz, ott talán emberek pusztulnak, talán épp olyanok, mint maguk. .. de én örülök. Ez talán valamilyen állati öröm, barbár öröm, elsődleges öröm. Az ördögbe! De ez nagyszerű! Nagyszerű, hogy lángolnak, pusztulnak. Ez bosszú. Bosszú Audriusért, a sok ezer Audriusért... Az egész égbolt lángol, a láng elnyeli a sötétet, megsemmisíti az éjszakát. Most majd írni fogok. Írni fogok a tűzről, ami elpusztítja az ő poklukat. Hadd legyen ő, a Tűz, rettenetes, félelmetes, de szükség van rá! Tűz a tűzért, halál a halálért! (Kernius gyorsan bemegy a dolgozószobába és leül írni. Ír, miközben félhangosan diktál magának.) Én mindig a népemmel tartok, amelyik harcolt, harcol és harcolni fog. És ez a harc csak akkor ér majd véget, amikor az én hazámban nem lesz egyetlen megszálló sem. A nagy tűzvészben elpusztulnak maguk a gyújtogatók, de a megtámadott népek, megedződve a tűzben, még keményebben lépnek majd a jövőbe. (Kopognak az ajtón. Kernius az ajtóhoz megy.) Ki az?
HANG 	Itt lakik Kernius?
KERNIUS 	Igen.
HANG 	Posta. Expressz távirat.
KERNIUS 	Rögtön. (Kinyitja az ajtót. Bejön Audrius.)
AUDRIUS 	Itt a távirata, Kernius úr.
KERNIUS 	(A sötétben nem lát.) Távirat? Nekem távirat? Itt sötét van... jöjjön beljebb! (Elöl megy. Bemennek a dolgozószobába.)
AUDRIUS 	Távirat, apa! (Kernius megfordul, felismeri a fiát, akar valamit mondani, de képtelen kiejteni akár egy szót is. Audrius átöleli az apját.) Jó reggelt, apa!
KERNIUS 	Audrius... Mi ez? Ember vagy, vagy jelenség? Az öregember álma, vagy valóság?
AUDRIUS 	Apa, hiszel a csodákban?
KERNIUS 	A csodákban?... (Megint összeölelkeznek.) Most elhiszem... (Szünet.)
AUDRIUS 	Lina alszik?
KERNIUS 	Lement az óvóhelyre.
AUDRIUS 	Utána megyek.
KERNIUS 	Várj!
AUDRIUS 	Látnom kell.
KERNIUS 	A veszély már elmúlt. Azonnal visszajönnek.
AUDRIUS 	Jönnek? Kik?
KERNIUS 	Viktas.
AUDRIUS 	Viktas? Itt van nálunk?
KERNIUS 	A Gestapo üldözi. Megsebesítették.
AUDRIUS 	Tehát ő is...
KERNIUS 	Az ellenállásban.
AUDRIUS 	Régóta nálunk van?
KERNIUS 	Este szaladt ide...
AUDRIUS 	El tudom képzelni, hogy mennyire meg fognak lepődni, amikor meglátnak. (Szünet)
KERNIUS 	Mesélj magadról!
AUDRIUS 	Nem... Várj, apa... (Körülnéz a szobában, mintha először lenne ott.) Milyen különös... mintha más világba csöppentem volna, egy másik országba... ismeretlenbe, elfelejtettbe, amit csak a meséből ismerek.
KERNIUS 	No, ülj le, Audrius. Hiszen kifáradtál...
AUDRIUS 	Nem, nem... Én most álmodom, de fel kell ébrednem. Meg kell győződnöm a dolgok valódiságáról. (Végigsimítja kezével az asztalt.) Ez azt jelenti, hogy nem álmodom... (Odamegy a könyvespolchoz.) És a könyveim is. Az enyéim. (Elhúzza az üveget és kivesz egy vastag füzetet.) “Bélyegek”. Libéria, Algéria, Svájc... És indiánok tolldíszben. A svéd oroszlán. Az én füzetem. Az én bélyegeim. Az én gyermekkorom. Igen. Megint itthon vagyok.
KERNIUS 	Honnan jössz?
AUDRIUS 	Az erdőből.
KERNIUS 	Sokáig maradsz?
AUDRIUS 	Az első napsugárig. (Odamegy a képhez.) Az embereknek most nincs szükségük képekre. A festéket felváltotta az égő lövegek tüze, az ecsetet a golyószórók csöve. (Szünet.) egyáltalán nem tudom elhinni, hogy most élhetnek az emberek, még a repdeső golyók is elkerülik őket... és valahol van Palanga, van napsütötte homok, és a művészbarátaim, akik nyugodt tengert festenek és sárga homokot... (Szünet.)
KERNIUS 	Mindenütt kerestelek.
AUDRIUS 	Engem kivégeztek.
KERNIUS 	Június 26-án?
AUDRIUS 	Június 26-án lőttek rám. Siettem eldőlni, habár arra gondoltam egyre, hogy szuronnyal befejezik a munkájukat. De nem tették. Nem néztek meg. Elfáradtak. És elsiettek megpihenni. Besötétedett... Nem tudom, miért, de tudtam, hogy életben maradok. Csak borzalmasan fájt. És amikor megpillantottam egy nőt, feljajdultam. Ő a fivérét kereste. Az nem volt ott. Engem talált meg helyette.
KERNIUS 	Miért ítéltek halálra?
AUDRIUS 	Halálra ítéltek... Nem ők ítéltek el. Én magam írtam alá a halálos ítéletemet.
KERNIUS 	Magad? Hogy-hogy magad?
AUDRIUS 	Emlékszel, 41-ben elhatároztam, hogy megfestem a földosztást. Emlékszel?
KERNIUS 	Igen. És elmentél Viržynaiba.
AUDRIUS 	A föld - kenyér. Nagy szeletekbe kell szelni és átadni a kiéhezetteknek. Két- vagy háromméteres vászonnak kellett lennie. Középen egy hatalmas kenyér. Ilyent a Földön sehol sem sütnek. És ezt a kenyeret szeletelik a parasztok. Egyszerű, fáradt, ráncoktól szabdalt arcok... Állnak és mosolyogva szelik a kenyeret. A háttérben - vörös Nap. Ilyennek kellett volna lennie az én Földosztásomnak. Kitört a háború... Várni akartam néhány napot, amíg haza nem lehet utazni... De eljöttek hozzám. Megnézték a vásznat. A vásznon már ott volt a világosan nem kivehető vázlat meg a kenyér. A háziasszonyom finom kenyeret tudott sütni - természet után festettem... (Elneveti magát.) “Mi ez?” - kérdezték. “Földosztás”. Tudtam, hogy mit mondok, és tudtam, hogy mit fognak ők válaszolni... Hazudhattam volna, mondhattam volna, hogy csendélet, vagy valami más, de ezt mondtam “Földosztás”. Gazember! Majd megmutatjuk neked a földosztást! Elvezettek. Egy intellektuel beszélt és engem is intelligensnek nevezett. (Megvilágítás. Két szem néz ránk.)
HANG 	Maga - intellektualista. Mi magát nem fogjuk megkínozni, nem szúrunk a körme alá tűt. Agyonlőjük, ez minden.
AUDRIUS 	Kopasz kis ember. Fáradt. Szemüveges. Nagy orr.
HANG 	Neve?
AUDRIUS 	Audrius.
HANG 	A vezetékneve?
AUDRIUS 	Kernius.
HANG 	NKVD-s?
AUDRIUS 	Festőművész.
HANG 	Kommunista?
AUDRIUS 	Nem.
HANG 	De minekünk vannak híreink, hogy kommunista.
AUDRIUS 	Ez azt jelenti, hogy hamisak.
HANG 	Így áll ez nálunk... Kernius - kommunista.
AUDRIUS 	Ki írta?
HANG 	A neve semmit sem mond magának.
AUDRIUS 	Így az enyém sem őneki.
HANG 	(Gonoszul elneveti magát.) Akkor kicsoda maga.
AUDRIUS 	Festőművész.
HANG 	Ismerjük az ilyen festőművészeket! És a szovjetek vezetője, Vasinora miért ugrált annyit körülötted? Mindenhová a vörös kocsiján vitt? (Audrius hallgat.) Nem vitt volna bárkit. Magát becsülte. Ahol Vasinora, ahol az NKVD vezetője, ott van maga is!
AUDRIUS 	Egy írást hoztam a Képzőművészeti Szövetségtől. Vasinora volt itt a főnök, ezért őhozzá fordultam.
HANG 	Milyen írást?
AUDRIUS 	Hogy alkotói szabadságra jövök Viržynaiba. Megnézni.
HANG 	Hogy a bolsik hogyan osztják fel az idegen vagyont?
AUDRIUS 	Igen, engem érdekelt a földreform.
HANG 	Minek magának föld?
AUDRIUS 	Énnekem nem kell, de... (Elhallgat.)
HANG 	No, miért hallgatott el? Mondja meg nyíltan! Mi adhatunk földet. Három métert, talán elég lesz? (Szünet.)
AUDRIUS 	Képet akartam festeni...
HANG 	Az ilyen képekért mi lövünk. Igen. Igen! Szemet szemért, fogat fogért! Dicsőíteni akartad az ő földosztásukat, a nagygyűléseken és bemutatókon ott álltál Vasinora és Lygumas mellett. Igaz, te hallgattál, de velük együtt ott álltál! A kommunisták és az NKVD-sek mellett álltál. Az emberek láttak! (Szünet) Lygunasnak sikerült meglógnia. Amikor bementünk az államvédelmi osztályra, csak egy halom hamu volt az udvaron... Mindent megsemmisített, egy papír sem maradt. Vasinorát bekerítettük az erdő mellett... Ránk lőtt. Megsebesítette két emberünket... Nos, akkor mi... Még pár kisebb gazembert. És maga, festő úr... ugyanabba a brancsba tartozik. Nem fogjuk megkínozni magát, nem fogunk tűt szúrni a körme alá. Agyonlőjük, ez minden!
AUDRIUS 	A bíróságnak meg kell értenie... Bármilyen is legyen, meg kell...
HANG 	Mit kell?
AUDRIUS 	Meg kell találnia az igazságot, legalábbis igyekeznie kell megtalálni...
HANG 	Kedves művészkém, a földön oly sok az igazság, hogy keresni sem kell. Válaszd ki, melyik a kellemesebb. Egyébként bíróság nem lesz.
AUDRIUS 	Hogy-hogy nem lesz?
HANG 	Te magad elítéled magad.
AUDRIUS 	Én?
HANG 	Igen, te magad.
AUDRIUS 	Nem érzem magam bűnösnek. Én felmentem magam.
HANG 	Bűnös vagy.
AUDRIUS 	De miben? Miben?
HANG 	Abban, hogy Vasinora és Lygumas mellett álltál, megtapsoltad őket, és az ő piros autójukon utaztál. Az emberek láttak téged, művészkém! Az én embereim ezt nem felejtik el. És kérdezik: ha megsemmisítettük Vasinorát, elintéztük a sofőrjét... miért maradjon életben az elvtársa? Az én embereim bosszúra éhesek. És van miért bosszút állniuk, művészkém! És mi téged agyonlövünk!
AUDRIUS 	(Hirtelen) Lőjetek!
HANG 	Minek siessünk? Hiszen, amint mondják, nincs kezdet vég nélkül. (Audrius hallgat.) Adunk magának lehetőséget életben maradni. Élni akar? (Szünet) Vagy azt akarja, hogy agyonlőjük?
AUDRIUS 	És maga talán meg akar halni?
HANG 	Helyes válasz. Habár kérdés formájában.
AUDRIUS 	Azt gondoltam, hogy a múltban tanító lehetett. Csak hogy mire taníthatta a tanítványait?
HANG 	Holnap estére ünnepélyt rendezünk. Eljönnek a német hadsereg képviselői. Maga is érti, illően kell fogadni őket. Zászlók, jelszavak... Tárgyaltam a barátokkal, és megegyeztünk... Nos, a fénykép! Tessék, nézze meg!
AUDRIUS 	Hitler és gyerekek.
HANG 	Igen. A német kancellár a gyerekek nagy barátja.
AUDRIUS 	Egy újságból kivágott fényképet mutatott. Hitler egy fehér ruhás kislány fejét simogatja. Mellette boldog, jóllakott gyerekek virágcsokrokkal...
HANG 	Holnap estig mindezt vászonra tudja vinni!? (Szünet) Nos?
AUDRIUS 	Igen.
HANG 	Ez egy okos válasz. Az élet magáé.
AUDRIUS 	De még nem fejeztem be...
HANG 	Közölje a feltételeket.
AUDRIUS 	Nem. Meg tudom festeni, de nem festem meg.
HANG 	Nem?
AUDRIUS 	Nem.
HANG 	Gondolja csak át, hogy végül meg ne bánja!
AUDRIUS 	Már átgondoltam!
HANG 	Bátor felelet, de adok még három perc gondolkodási időt. (Gúnyosan) Ha megengedi, rágyújtok. (Szünet.) Visszautasítja az életet és felkészül a halálra.
AUDRIUS 	Nem festem meg. (Szünet) Nem követelték, hogy áruljam el a barátaimat vagy valami hasonlót... Ha beleegyeztem volna, senki sem lőtt volna, senki sem kínzott volna meg, csak eggyel több kép lett volna a Führerről, ez minden. Valamikor eltennék a sarokba és ott lepné a por, sőt még az aláírásom sem lenne rajta. Másolat. Senki sem tudná, hogy kinek a műve. És mégis visszautasítottam... miért?
KERNIUS 	Képtelen voltál beleegyezni, Audrius. Te az én fiam vagy. (Szünet.)
AUDRIUS 	Mondtál valamit?
KERNIUS 	Nem, csak gondolkodtam...
AUDRIUS 	Miről?
KERNIUS 	Hogy nem tudtál beleegyezni. Mert te az én fiam vagy.
AUDRIUS 	Akkor nem tudtam. Akkor... de ha most lenne, amikor az apám is...
HANG 	Letelt a három perc!
AUDRIUS 	Már megmondtam.
HANG 	Halálra ítélte magát - Uraim, mosom a kezeimet! Maga aláírta a halálos ítéletét! Kivezetni!
AUDRIUS 	Összevertek. Kint a magas szürke kerítésnél ott állt egy csoport megkínzott ember... elhajtottak a zsidó temetőhöz és agyonlőttek mindenkit. (Felveszi az asztalról a lapokat, amiket Kernius teleírt.)... “Én mindig a népemmel tartok, amelyik harcolt, harcol és harcolni fog. És ez a harc csak akkor ér majd véget, amikor az én hazámban nem lesz egyetlen megszálló sem. A nagy tűzvészben elpusztulnak maguk a gyújtogatók, de a megtámadott népek, megedződve a tűzben még keményebben lépnek majd a jövőbe ...” Kié ez?
KERNIUS 	Az enyém.
AUDRIUS 	A tied? Mikor írtad?
KERNIUS 	Ma éjjel. (Szünet)
AUDRIUS 	Ma éjjel? Vagy tegnap?
KERNIUS 	Olvastad?
AUDRIUS 	Mindannyian olvastuk. Ezért jöttem el hozzád. Bár nem kellett volna kockáztatnom.
KERNIUS 	Tudják, hogy te az én fiam vagy?
AUDRIUS 	Csak a nevemet tudják, mást nem.
KERNIUS 	Mit beszéltek rólam?
AUDRIUS 	Egyesek szidnak, azt mondják, hogy elárultad őket. Mások csodálkoznak. Azt feltételezik, hogy esetleg félelemből, vagy kényszerből. Van egy gimnazista. Csak ő állította, hogy ezt nem írhattad te.
KERNIUS 	Hát te?
AUDRIUS 	Én nem akartam elhinni, de ott van a cikk alatt az aláírásod. Én azt hiszem, hogy nem - mégis.
KERNIUS 	De eljöttél...
AUDRIUS 	Mert meg akartam tudni az igazat. Bármelyik nap végem lehet, ezért tudnom kell: az apám áruló... vagy csak gyáva.
KERNIUS 	Az nem az én aláírásom, Audrius.
AUDRIUS 	Nem a tied?
KERNIUS 	Mások írták alá helyettem. Hallod? Mások! Az ördögbe! Ha tudtam volna! Átok?
AUDRIUS 	Ez azt jelenti, hogy úgy csinálták, hogy te nem is tudtál róla?
KERNIUS 	A Gestapo újabb hajtóvadászatot készít elő. Én is célpont vagyok... És valaki a barátaim közül... el tudod képzelni, valaki a barátaim közül úgy döntött, hogy megmenti a vén Kernius bőrét, és ezt a szörnyű tréfát találta ki...
AUDRIUS 	Én elhiszem... de az emberek...
KERNIUS 	Tessék... (Felvesz egy csomó papírt.) Én ezt ezen az éjjel írtam... Az ő alávalóságukról és mocskosságukról, az én barátaimról, akiket megöltek, terólad... Viktas beadja az “Igazság Hangjá”-ba. Talán túl sokat írtam... Le lehet rövidíteni. Csak nyomtassák ki! És terjesszék Litvániában! Adják le a Rádióban! Hadd jusson el mindenhová! Hiszen a nagyvilágban is ismer engem valaki!
AUDRIUS 	(Lapozgatja a kezében lévő írást.) Jól kigondoltad, apa. Szépen kigondoltad. De... egy valamire nem gondoltál. Mihelyt csak megtudja a Gestapo, végeznek veled.
KERNIUS 	Jobb meghalni becsületesként, mint árulóként élni.
AUDRIUS 	Terád elevenen van szükségük az embereknek.
KERNIUS 	Elevenen... Ma mindenki fölött ott lebeg a halál zászlaja... mi a különbség, hogy mikor következik be mindez? (Kernius sorba rakja a lapokat.)
AUDRIUS 	És te? Ülsz és várod, hogy mikor jönnek letartóztatni?
KERNIUS 	Én... Hiszen én elutazhatom vidékre, Tadashoz. Ott van egy olyan zug, ami senkinek sem jut az eszébe. Majd megkérem Butkust. Van kocsija...
AUDRIUS 	Ugyanaz a Butkus?
KERNIUS 	Igen. Emlékszel, valamikor cipőüzlete volt, de most kievezett a nyílt vizekre. Milliomos.
AUDRIUS 	Elárul téged.
KERNIUS 	Ő nem árul el. Az üzlet az üzlet, az emberiesség pedig...
AUDRIUS 	Jól van, apa. Ha megígéred, hogy ma mindjárt elmész Tadashoz, akkor tégy úgy, ahogyan döntöttél.
KERNIUS 	Lehet, hogy Butkus ma nem tudja. De holnap-holnapután...
AUDRIUS 	Esküdj meg!
KERNIUS 	(Elneveti magát.) Megesküszöm!
AUDRIUS 	Igaz is, Lina?
KERNIUS 	Magammal viszem - Tadasnál sok hely van.
AUDRIUS 	Tadastól küldj levelet Lazdenaiba, Andrikoniusnak! Ő a mi emberünk. Sőt még csak írni sem fontos. Elküldesz egy üres borítékot - Lazdenai, Andrikonius. Nem felejted el?
KERNIUS 	Nem.
AUDRIUS 	Ez jel lesz, hogy biztos helyen vagy.
KERNIUS 	Tom Sawyer és Hucklebery Finn! Játék!
AUDRIUS 	Játék. Minden nap így játszva pusztulnak a mieink. (Bejön Viktas. Megremeg, amikor megpillantja Audriust.)
VIKTAS 	Audrius?
AUDRIUS 	Szervusz, Viktas! (Átöleli Viktast.) Szervusz, barátocskám!
VIKTAS 	Szervusz, Audrius! (Szünet. Egymást nézik.) Sok mindent láttam, de...
AUDRIUS 	Szellemmel még nem találkoztál? (Elneveti magát.)
VIKTAS 	Honnan kerül ez ide?
AUDRIUS 	Úgy gondolom, hogy mindketten ugyanonnan jöttünk.
VIKTAS 	Illegalitás? Partizánok?
AUDRIUS 	Egyszer majd elbeszélgetünk erről...
VIKTAS 	Bocsáss meg, ostoba kérdés... de mindez annyira lehetetlen... (Az órára pillant.) Már mennem kell.
KERNIUS 	És a seb?
VIKTAS 	Semmiség! Még a kötést is levettem. (Kerniushoz.) És a maga nyilatkozata? Befejezte?
KERNIUS 	Igen. (Felveszi az asztalról a teleírt lapokat.) Az írásom olvasható. Nézd meg!
VIKTAS 	(Nézi.) Pompás.
AUDRIUS 	Csak vasárnapnál korábban ne közöljétek!
VIKTAS 	Korábban nem is tudjuk.
AUDRIUS 	Vasárnapig apa el tud rejtőzni.
VIKTAS 	Jól kigondoltátok.
KERNIUS 	(Viktashoz) Várj egy percet! (Valamit javít a kéziratban.)
AUDRIUS 	Most nincs idő, apa... Ez felhívás...
KERNIUS 	Alatta lesz az én aláírásom.
AUDRIUS 	(Nevet) Nehéz a klasszikus sorsa! (Viktashoz) És Lina hol van?
VIKTAS 	Mindjárt jön. Szegény, annyira megijedt... A bombák egész közel hullottak.
AUDRIUS 	A Vulkán gyár felrobbant.
KERNIUS 	Talán lemehetnénk érte...
AUDRIUS 	Úgy hallom, már jön is fel a lépcsőn.
VIKTAS 	(Hallgatózik.) Nem, ez csak a szél... (Kernius állandóan a kéziratot javítgatja.)
AUDRIUS 	Siess, apa. (Bejön Lina.)
VIKTAS 	Lina?
AUDRIUS 	Lina!
LINA 	Audrius?... Istenem!... (Megtántorodik.)
AUDRIUS 	Rosszul vagy, Lina?
LINA 	Nem, nem... semmi... (Kerniushoz.) Ne adja oda neki a kéziratot!
KERNIUS 	Nos, csak...
LINA 	Ne adja oda neki!
KERNIUS 	De hiszen Viktas átadja...
LINA 	A Gestaponak.
KERNIUS 	Mit beszélsz, Lina?
VIKTAS 	Lina!
LINA 	Ő áruló!
VIKTAS 	(Előveszi a pisztolyt.) No, ha valaki megpróbál bolondozni...
AUDRIUS 	Viktas!
VIKTAS 	Csend legyen! Mindenki menjen be a szalonba!
KERNIUS 	De mit jelentsen ez, Viktas?
VIKTAS 	Menjenek, menjenek! Gyorsan! (Mindenki bemegy a szalonba.) Megengedem, hogy leüljenek. (Kernius leül.)
KERNIUS 	Semmit sem értek...
VIKTAS 	Nincs itt mit nem érteni. (Gúnyosan, gonoszan felnevet.) Én a hetes számú ügynök vagyok... Nagyon örülök, hogy ilyen jól sikerült. (Odamegy a telefonhoz. Kíváncsin szemlélve a többieket, tárcsázza a számot.) Miért nincs jelzés?
LINA 	A telefon nem működik.
VIKTAS 	(Hitetlenkedve.) Nem működik? (Ismét tárcsáz.) Talán igaz... Várnak...
KERNIUS 	Barátként fogadtunk...
VIKTAS 	Mert nem tudták, hogy ki is vagyok.
KERNIUS 	Egy ember voltál, akit üldöznek.
VIKTAS 	Senki sem üldözött.
KERNIUS 	Mi azt nem tudhattuk. Meg akartunk menteni.
VIKTAS 	Oh, jaj! A jó szívéért én nem tudok ugyanazzal fizetni. Ez az én kenyerem...
KERNIUS 	Engedd el Audriust. Hiszen jó barátok voltatok.
VIKTAS 	Ne legyen naiv, professzor! Most, amikor a testvér elárulja a testvérét, a fiú az apját... Még mindig hisz a barátságban?
KERNIUS 	Mindent eladtam... De maradt még valamennyi értékem... Kapsz értük ezret is...
VIKTAS 	Ma minden egyes ezres értéktelen holmi.
KERNIUS 	De valamikor...
VIKTAS 	Akkor elvitték Jézust a pusztába, hogy elcsábítsa az ördög... - Máté evangéliuma, professzor!
AUDRIUS 	A mieink majd mindenért megfizetnek neked!
VIKTAS 	Lehet. Csakhogy te meghalsz holnap vagy holnapután, én pedig még elélek egy kicsit! A mi időnkben ez is nagy szerencse! (Szünet.) Az egyetlen ember, aki kimehet, az Lina.
KERNIUS 	Lina?... Ne gúnyolódj, te kurafi!
VIKTAS 	Nem gúnyolódom. Hamarosan itt lesz a Gestapo. Lina, te mehetsz. Vedd magaddal, amit csak akarsz, és menj!
LINA 	Nem.
VIKTAS 	Gondolkozz egy kicsit! Nem sok időd maradt. Ők elpusztulnak. De te? Mi értelme van makacskodni? Ostobaság. Fél óra múlva megbánod, de akkor már késő lesz. Betesznek egy teherautóra, levisznek a nyirkos földalatti börtönbe, kihallgatnak, megkínoznak, majd... hiszen szép vagy... Ők pedig jól táplált kövér bikák... És akkor majd kiabálsz nekem, de semmit sem fogok tudni segíteni. Ők nem Simas Silke, akinek kiverhettem a fogát...
LINA 	Én sehová sem megyek!
AUDRIUS 	Menj, Lina!
VIKTAS 	Hallod, mit mond a férjed?
LINA 	Nem!
VIKTAS 	Mész. De ha nem mész, nagyon meg fogod bánni! Van egy mód, és én mindjárt felhasználom... Tudod, hogy mit fogok tenni azonnal...
LINA 	Nem... (Audrius egy gyors ugrással kiüti Viktas kezéből a pisztolyt, a másikkal a földre teperi.)
AUDRIUS 	Gazember!
VIKTAS 	Ördög...
AUDRIUS 	Mivel ijesztett meg, Lina?
VIKTAS 	Nem mondja meg.
LINA 	Megmondom. Mindent.
VIKTAS 	Megmondod... (Gonoszul nevet.) Megmondod, hogy velem háltál?
AUDRIUS 	Hallgass, vadember!
LINA 	Igazat mond. Én bűnös vagyok. Ugyanolyan áruló vagyok, mint ő.
AUDRIUS 	Lina!
LINA 	Ez igaz. (Szünet. Viktas felugrik, felkapja a pisztolyt.)
VIKTAS 	No, te ügyes Audrius... De én ügyesebb vagyok! Köszönöm, Lina! Segítettél nekem. Audrius, ülj le! Oh, milyen sápadt vagy! Szegény... Még elájulsz. (Audrius a falnak támaszkodik.) Nos, igen... (Az órára néz.) Itt kellene lenniük. Hamarosan mindnyájatokat elvisznek a Gestapohoz, és ugyanolyan árulókká lesztek, mint én. Eláruljátok majd a barátaitokat és az elveiteket! A mi világunk egy mocskos piac. Trágya és árulás szaga van. Ha közületek akárcsak egy valaki is visszajön abból a pokolból, már nem emberként jön vissza... Akkor ne csak engem ítéljetek el, ha titeket el nem ítélnének. (Nevet.) Most én vagyok a ti istenetek! Gyűlölhettek engem, megvethettek, de én vagyok a ti uratok! Professzor, hozza a lángoló szavú tanítását, olvassa fel! Majd maga is meglátja, hogy milyen nevetségesen és erőtlenül csengenek a maga fennkölt szavai!... Na, hozza már, és olvassa! Érdekelni fogja a fiát is, talán nem tudott még mindent elolvasni. No, mire vár? Beengedem magát a dolgozószobába, hogy kihozza. No, rajta!... Talán valamilyen csoda fog történni? A szavai majd olyan hatással lesznek rám, hogy elengedem mindannyiukat, magam pedig kimegyek bűnbánóan, a hajam tépve és hamut szórva a fejemre. Nos, mire vár, professzor? Menjen, de gyorsabban, amíg meg nem gondolom magam. (Kernius bemegy a dolgozószobába, és rögtön jön is vissza, a papírlapok alatt egy kis pisztollyal.) Magáé a szó, professzor!
KERNIUS 	Kérem! (Lő. Viktas elzuhan.)
AUDRIUS 	Apa!
KERNIUS 	Ez a szavam! (Szünet. Audriushoz.) Itt van a kéziratom, Audrius. (Átnyújtja a kéziratot.) Te szaladj! Azonnal!
AUDRIUS 	És te?
KERNIUS 	Hová menjek most?... Messzire nem jutok.
AUDRIUS 	Menj el hazulról. Bárhová. Akár Sargunashoz. Ők nem árulnak el. Ott maradsz pár napig, amíg ki nem találok valamit...
KERNIUS 	Jól van, jól. Elmegyek hozzájuk. Elmegyek... Csak te siess! Tudnom kell, hogy szerencsésen kijutottál a házból.
AUDRIUS 	(Elrejti a kéziratot.) Viszontlátásra, apa!
KERNIUS 	Viszontlátásra!
AUDRIUS 	(Az ajtó felé megy. Megáll.) Nem! Nem hagyhatlak itt! Nem!
KERNIUS 	A te halálod céltalan lesz.
AUDRIUS 	És a tied, apa?
KERNIUS 	Ha kinyomtatod a kéziratomat, nem lesz céltalan. (A távolban autó hangja.) Hallod? Ezek ők!
AUDRIUS 	Jól van... De te is azonnal menj... maradjon itt minden, pusztuljon el... csak te maradj életben!
KERNIUS 	Lina! Menj vele!
AUDRIUS 	Menjen bárhová, csak ne énvelem!
LINA 	Audrius!
AUDRIUS 	Már elárultál!
LINA 	Nem tudtam, hogy élsz.
AUDRIUS 	Mi a különbség: holtat vagy élőt árulsz el?
KERNIUS 	Audrius, ne késlekedj! Juknasék udvaráról kijutsz a Vulkán romjaihoz és ott már senki sem talál meg téged.
AUDRIUS 	Jól van, apa! Isten veled! Csak te is...
KERNIUS 	Jól van, jól... (Audrius futva távozik. Linához.) Hát te? Mit állsz itt? Mindjárt itt lesznek.
LINA 	Nincs hová mennem... (Hallani, hogy megérkeznek az autók.)
KERNIUS 	Lina, még nincs késő!
LINA 	Sehová sem megyek! (Már kopognak az ajtón, törik is be. Kernius a szoba közepén áll.) 
(Sötét)

F Ü G G Ö N Y

MADÁRKÁM, GYERE IDE
(Kétfélidős színpadi riport)

SZEREPLŐK:
ERTAS
VYTAS ŽIOGAS
SMILTĖ - a nővére
ANDRIUS - Smiltė férje
APA - Andrius apja
FÉRFI (Andriulaitis)
SAULIUS
KRISTINA
SZÍNÉSZNŐ
JUTA
JANGO
“DOCENS”
EMBER (Markonis)
NŐ - Andrius felesége
ESŐKABÁTOS FÉRFI

ELSŐ FELVONÁS
1. JELENET
Sötét.
Valahol egy rádió futballmeccset közvetít.
A riporter energikus hangon dobálja a szavakat, amiket nem lehet megérteni, a szurkolók kiabálnak, a bírók sípjai szólnak.
Bejön a FIATAL FIÚ.
Világos ruha van rajta, a kezébe kartondoboz és műanyag virágcsokor.
A fiú siet valahová.
Egy fényszóró hirtelen meggyullad, vakító fényt hint szét.
A fény közeledik hozzá minden oldalról, fentről hullik rá.
A fiú félremegy.
Szurkolók kiáltásai.
A fiú a földre zuhan.
A riporter energikusan kommentál valamit.
A fényszórók hirtelen kihunynak.
A fiú a földön fekszik.
Halvány utcai lámpa világítja meg.
Változnak a fények.

2. JELENET
Éjszaka. Kinyílik az ajtó, bejön a FÉRFI, lámpát gyújt. Szépen berendezett szoba, televízió. A férfi a televízióhoz megy, bekapcsolja, beállítja az élességet.

BEMONDÓ 	Amint tudják, a Berkeley egyetem sporttermében most ért véget a Szovjetunió és az Amerikai Egyesült Államok egyetemistáinak barátságos könnyűatlétikai versenye. A magasugrásban a kaunasi műegyetem harmadéves hallgatója, Vytas Žiogas lett az első. Habár az eredménye még nem túl nagy - 2 méter, 18 centiméter - sok reményt fűznek hozzá. Az indianai egyetem hallgatója, Josef Jackson, volt a második. Az ő eredménye 2 méter 15 centiméter... (A férfi kikapcsolja a televíziót.)
NŐ 	(Bejön.) Hol voltál ilyen sokáig, Andriulaitis? (A férfi nem válaszol) Történt valami?
FÉRFI 	Nem. Mi történhetett volna?
NŐ 	Nem tudom.
FÉRFI 	Senki sem telefonált?
NŐ 	Nem... Fáj a fejed?
FÉRFI 	Miért kellene fájni a fejemnek?
NŐ 	Mindig arra panaszkodsz, hogy fáj a fejed, ha iszol.
FÉRFI 	(dühösen) Talán ittam?
NŐ 	Talán nem?
FÉRFI 	Azonnal indulok Vilniusba.
NŐ 	Azonnal? Tréfálsz?
FÉRFI 	Egyáltalán nem.
NŐ 	Ilyen későn?
FÉRFI 	És aztán? (A férfi bemegy a fürdőszobába. Az ajtó kicsit nyitva. Látjuk, hogyan nyitja ki a csapot, leöblíti a kezét. A víz pirosra festődik. Bemegy a Nő egy törölközővel.)
NŐ 	Istenem! Megsebesültél?
FÉRFI 	Én?
NŐ 	A víz véres...
FÉRFI 	(nevet) Képzelődsz... (A nő szeme elé emeli a kezét.) Nézd meg! Még csak egy karcolás sincs rajta.
NŐ 	De a víz véres...
FÉRFI 	(Vizet merít a markába, iszik.) Mint a bor...
NŐ 	Piros...
FÉRFI 	Mint a vörös bor... (Megtörli a kezét. A törülközőn piros foltok maradnak.)
NŐ 	Nézd! Vér!
FÉRFI 	Mi van veled, kedvesem? Félrebeszélsz? Vagy álmodsz? (A férfi felakasztja egy szegre a törülközőt. Semmiféle vérnyom nem látszik.)
Változnak a fények.

 3. JELENET
Smiltė lakása. Nappali. Dohányzóasztal, fotelek, televízió.
Andrius és Ertas.

ERTAS 	(Piros pipacscsokrot tesz az asztalra) Ez Smiltėnek.
ANDRIUS 	Mindjárt jön. (Kiabál) Smiltė! Eljött a szerelmed...
SMILTĖ 	(hangja) Ertas?
ERTAS 	Szervusz, Smiltė!
SMILTĖ 	(hangja) Szervusz! Mindjárt... félek, hogy odaég a liba.
ANDRIUS 	Ülj le!
ERTAS 	Köszönöm! (Járkál a szobában, kutatóan szemlél mindent) Vytas még nincs itthon?
ANDRIUS 	Csak tegnap repült Vilniusba. Kilenckor érkezik.
ERTAS 	Vagyis félóra múlva.
ANDRIUS 	Ugrált, ugrált... semmiféle különösebb eredmény... és egyszerre. Minden újság írja...
ERTAS 	Meglátod, még a két méter harmincat is át fogja vinni.
ANDRIUS 	Na-na...
ERTAS 	Ne felejtsd el a szavam! (Levesz a polcról egy kisautót) Ezt még nem láttam.
ANDRIUS 	Régi, a Minerva 15. évi modellje. Belgiumból hoztam.
ERTAS 	Úgy néz ki, mint egy cipő.
ANDRIUS 	Négyhengeres, 40 lóerős.
ERTAS 	És ez?
ANDRIUS 	A híres Auffenberg. A gengszterek legkedveltebb kocsija. 210 kilométer. Micsoda sebesség!
ERTAS 	Ejha!
ANDRIUS 	Figyelj csak! Amíg nincs itt Smiltė... (A heverőből elővesz egy üveg gint.) Berendeztem ezt a rejtekhelyet. (Az üveget az asztalra teszi, tölt a poharakba.) No... fenékig!
ERTAS 	Egészségedre!
ANDRIUS 	Köszönöm! (Isznak) Mit írsz most?
ERTAS 	Krimit.
ANDRIUS 	Ne mondd!
ERTAS 	Tényleg... Így kezdődik: “Egy nemzetközi futballmeccs... az egyik játékos tizenegyest lő. Nekifut, és amikor rúg... Robbanás. És nincs sem játékos, sem labda. Kiderült, hogy a labda kis pokolgép volt.”
ANDRIUS 	Oho! De miért?
ERTAS 	A konkurencia csapdája... (szünet)
ANDRIUS 	(nevet) Talán érdekes is!
ERTAS 	Figyelj, mi lenne, ha kosárlabdázók és labdarúgók versenyeznének?
ANDRIUS 	Angol humor?
ERTAS 	Vagy a jégkorongozók és a sakkozók?
ANDRIUS 	(nevet) A jégkorongozók nyernének.
ERTAS 	Miért? Hiszen a sakkozók értelmesebbek.
ANDRIUS 	De a jégkorongozók erősebbek... (Nevet) No, még egyet! Rendben?
ERTAS 	Várjuk meg Smiltėt...
ANDRIUS 	Smiltėt?... Ha meghalnék, te lennél a családom megmentője. Mint egy régi regényben... A család megmentője. Szépen hangzik! (nevet) Csak, látod, nem készülök egyhamar meghalni... (Isznak, kényszeredett csend.)
ERTAS 	(Vizsgálja az üvegen a címkét) Marine dry gin... Doubly distilled...
ANDRIUS 	Ne ijedj meg mindjárt! Én csak tréfáltam!
ERTAS 	(Egy beüvegezett fényképre mutat) Ez kicsoda?
ANDRIUS 	John Wolf - angol autóversenyző.
ERTAS 	Híresség?
ANDRIUS 	Már meghalt. Les Menusben.
ERTAS 	Franciaországban?
ANDRIUS 	Igen - ott minden évben rendeznek versenyeket. Egész huszonnégy órán keresztül száguldoznak a férfiak egy lezárt úton... 13469 méter! A szerencsések elérik a legnagyobb sebességet... John a Porsche 917-tel az első szakaszon az élen volt. 260 km óránként! És a kanyarban hirtelen egy oszlopnak rohant a kocsija.
ERTAS 	Figyelj csak... kinek jó mindez?
ANDRIUS 	Micsoda?
ERTAS 	A versenyek, ahol emberek pusztulnak el... Sebesség a sebességért.
ANDRIUS 	A huszadik század sebességet adott az embernek.
ERTAS 	És a sebesség mit adott az embernek?
ANDRIUS 	A sebesség, az minden! A sebesség!... de te mit is értesz hozzá?!
ERTAS 	Amikor megszületsz, még nem értesz a négykézláb mászkáláshoz.
ANDRIUS 	Ne haragudj... de talán így is van. (Szünet. A beszélgetés közben Ertas egész idő alatt a kisautókkal játszik, az asztalon tologatja azokat. Egyszerre megcsúszik a Duizenberg. Ertas nem tudja időben elkapni. Az autó leesik a padlóra.)
ERTAS 	Az ördögbe!
ANDRIUS 	(nevet) Még egy baleset a világban. (Felveszi az autót.)
ERTAS 	Nem tört össze?
ANDRIUS 	(megnézi) Nem. Jó modell! (szünet)
ERTAS 	Nemrég vonattal jöttem Klaipedából... felszállt egy férfi, úgy nézett ki, mint valamilyen főnök... A falusi úton száguldva a sofőrje elgázolt egy öregembert... Az Isten tudja, hogyan is történt. Az öreg már elmúlt hetvenkilenc éves. Halálra gázolta.
ANDRIUS 	Mindennapi dolog.
ERTAS 	(keserű iróniával) A férfi nagyon fel volt háborodva... két órát várt a rendőrségre, átfázott. Köröskörül pusztaság, még csak egy kocsma sem volt. Ő pedig annyira megszomjazott egy kis sörre. (Szünet) Egész éjjel képtelen voltam elaludni, bár semmilyen öregembert sem gázoltam el... az a gazember pedig horkolt!
ANDRIUS 	De hiszen nem ő gázolta el, hanem a sofőr.
ERTAS 	Az öreg vére az ő ingét is bemocskolta. (Szünet. A szomszéd szobából bejön Apa, a kezében esernyő.)
APA 	Szervusz, Ertas!
ERTAS 	(felugrik) Jó estét. Hová indul?
APA 	Alvás előtt akarok egy kicsit sétálni. Egészséges dolog.
ERTAS 	Világos.
APA 	Neked mi világos?
ERTAS 	Semmi.
APA 	Akkor miért mondod, hogy világos?
ERTAS 	Mi mást mondjak?
ANDRIUS 	Apa, iszol?
APA 	Apa iszik. Csak nem sokat.
ANDRIUS 	Tessék!
APA 	(iszik egy kortyot) Azt mondod, világos... Már annyit éltem, annyi mindent láttam. Háborúk, mindenféle változások, rengeteg ember. De ha elgondolkodom, semmit sem értek... Minek élni? Minek ennyit fáradozni? Nem tudom... És oly sok könyvet elolvastam. De hiszen bölcs fejek írták azokat.
ERTAS 	Egy bogáncs fejében több a gondolat, mint minden kötetben együttvéve...
APA 	Hm... (szünet) Tudod, hatéves koromban láttam először kerékpárt...
ERTAS 	Én pedig tizenkilenc éves voltam, amikor villamost láttam.
APA 	Emlékszem, apa leszállt a kocsiról, a lovat gyeplőn vezette, hogy ne ijedjen meg...
ANDRIUS 	Mitől?
APA 	Hát a biciklitől... (Mindenki nevet.)
ERTAS 	Ez azt bizonyítja, kedves uram, hogy minden jobbra változik. Most már a csecsemők is reggeltől estig repülőket meg autókat látnak...
APA 	Félelemmel néztem akkor arra a biciklire. Úgy tűnt, hogy a sátán robog rajta... Nos, fiam... Nem mész el gyorsan?
ERTAS 	Megvárom Vytast.
APA 	No, akkor még találkozunk! (kimegy)
ANDRIUS 	Szeret téged az öregem...
ERTAS 	Én is szimpatikusnak találom... (Bejön Smiltė)
SMILTĖ 	Itt is vagyok! Szervusz, Ertas!
ERTAS 	Jó estét! Ezt neked hoztam! (Átnyújtja a virágot)
SMILTĖ 	Oh, milyen szép! Mint a láng! Hol szerezted?
ERTAS 	A szomszédék nyaralnak. Bemásztam a kertjükbe. (Smiltė nevet, körülnéz, hogy hová is tegye.)
ANDRIUS 	Így kell megköszönni? Megengedem, hogy megcsókold.
SMILTĖ 	Az engedélyed nélkül is megcsókolom. (Megcsókolja Ertast.)
ANDRIUS 	Tudom, hogy szeret téged... Érted minden nő elveszti a fejét...
ERTAS 	Kösz, barátocskám, kellemes hallani, de...
ANDRIUS 	Nem vagyok irigy... azon kívül tudom, hogy van határ, amit te nem lépsz át...
ERTAS 	No, hogyan mondjuk itt...
ANDRIUS 	Te nagy fecsegő vagy, Ertas, és a nők nem szeretik a szószátyárokat. A nőkről és a szexről legtöbbet az impotensek beszélnek. A nőcsábászok tevékenykednek: jöttem, láttam és lefeküdtem. (Szünet)
SMILTĖ 	Magadról ítélsz?
ANDRIUS 	Nincs rá okom?
SMILTĖ 	Van. Ki kételkedik benned? De siess, még bezár a bolt!
ANDRIUS 	Értem. Azt akarod, hogy mielőbb elmenjek, és rögtön a karjaiba omolsz.
SMILTĖ 	Ezt már hallottuk! Fogd a szatyrot, és futás!
ANDRIUS 	Mit hozzak?
SMILTĖ 	Egy kenyeret... ha lenne, fél-fehéret.
ANDRIUS 	Elmehetnél te magad.
SMILTĖ 	Siess!
ANDRIUS 	(Ertashoz) Örülj, hogy nőtlen vagy, Ertas! (kimegy)
SMILTĖ 	Végre elhordta magát.
ERTAS 	Miért nem omolsz a karomba?
SMILTĖ 	De te... nem... (Szünet)
ERTAS 	Egyszer egy taxiban terád gondoltam. Hirtelen megfordultam, és megláttalak. Antoniusszal voltál. Kint volt a kezed. Megelőztetek minket. Egy ideig egymás mellett haladt a két kocsi... Meg akartam fogni a kezed...
SMILTĖ 	Mikor történt?
ERTAS 	Nem túl régen.
SMILTĖ 	Hogyhogy nem vettelek észre?
ERTAS 	Lehet, nem ismertél fel. Napszemüveg volt rajtam.
SMILTĖ 	Miért nem érintetted meg a kezem?
ERTAS 	Amikor rád gondoltam, már késő volt. Csak egy pillanatig tartott. (szünet)
SMILTĖ 	Te mindig elkésel, Ertas, mindig!
ERTAS 	Ezért marad meg a remény, hogy valamikor még időben sikerül...
SMILTĖ 	Adja Isten, hogy sikerüljön... De egyszer talán meg kellett volna próbálni.
ERTAS 	Nekem balsikereim vannak, Smiltė. Olyanoknak, mint én, nincs joguk megbéklyózni másokat...
SMILTĖ 	Minek ez az önmarcangolás? (Szünet)
ERTAS 	Amikor levelet adok fel, mindig attól félek, hogy nem jut el a címzetthez.
SMILTĖ 	De eljut.
ERTAS 	Félek a fényképészektől, orvosoktól, fodrászoktól, hivatalnokoktól, főnököktől.
SMILTĖ 	A kéményseprőktől és a cigányoktól...
ERTAS 	Éppen őtőlük valamiért nem félek. (Szünet)
SMILTĖ 	Tudtam, hogy mindent elhalasztasz másnapra. Nem is átadhatnál belőle... de talán jó, hogy minket nem köt össze az átkozott hétköznapiság... Te olyan vagy, mint valami szép álom, ami csak ritkán látogat meg, de jó rá emlékezni... (szünet)
ERTAS 	Miért nem hívtál meg az esküvődre?
SMILTĖ 	Talán boldog lettél volna ott? (szünet)
ERTAS 	Mentem a Mickiewicz utcában... Késő este volt... És egyszerre esküvői autók... Felszalagozva, koszorúkkal, zászlókkal. Átrobogtak a kereszteződésen és eltűntek, csak az elgázolt macska maradt ott...
SMILTĖ 	Álmodtad?
ERTAS 	Nem. Ti voltatok azok.
SMILTĖ 	Mi nappal esküdtünk, Ertas. Este nem láthattál minket.
ERTAS 	Tehát mások voltak... (Szünet) Nemrég megismerkedtem egy lánnyal... csodálatosan hasonlít rád.
SMILTĖ 	Én mégis szebb vagyok!
ERTAS 	Ő hat éves. (Smiltė nevet) Vendégségben voltam Rimasnál. Egyszercsak valaki megfogja a kezem... Ott áll az a kicsi. No, kérdem, hogy vagy? Ő pedig ezt mondja: “Mi barátok leszünk, Ertas! És én sohasem hagylak el!” Hiszen már öreg vagyok - mondom. Ő erre: “Micsoda öreg vagy! Olyan vagy, mint a málna.”
SMILTĖ 	Ezt mondta?
ERTAS 	Becsszóra! A fejünk, mondja ő, fiatal. A szemeink - fiatalok, a füleink - fiatalok. Mi még fiatalok vagyunk, Ertas!
SMILTĖ 	Te még fiatal vagy, Ertas!
ERTAS 	Hát te?
SMILTĖ 	Kövek közé zártok minket.
Vasak közé zártok minket.
És marék hamut véve fel 
mondjátok: “Semmi, a fának nem fáj...” 
(Szünet) De miért beszélünk így? Hiszen ma van a születésnapom!
ERTAS 	Tényleg... inkább igyunk!
SMILTĖ 	Igyunk! Egészségedre!
ERTAS 	A tiédre!
SMILTĖ 	Vytaséra!
ERTAS 	Hogy ugorjon kettő harmincat!
SMILTĖ 	(kinyit egy újságot) A könnyűatléták startolnak a Barkeley egyetem sporttermében. Kora reggel óta egyre csak olvasom és olvasom. Talán százszor is elolvastam! A mi Vytas Žiogasunk a magasugrásban nyert. Az eredménye 218 centiméter. Az amerikai Josef Jackson három centivel elmaradt a mi Žiogasunk mögött, a második lett... te ugornál ekkorát?
ERTAS 	(nevet) Esetleg teérted!
SMILTĖ 	Ilyen öcsém van!
ERTAS 	Mi többet tegyen? Vytas Žiogasnak úgy kell ugrania, mint egy szöcskének!
SMILTĖ 	És mennyi Žvirblis van, aki nem repül? (nevetnek). Vytas tizenkét éves korában győzött először a köztársasági versenyen... Látom, jön éremmel a nyakában... Mama fel is sóhajtott! És így jöttél az utcán? - kérdem. Vytas nevet... Hiszen az egész város téged nézett... “Nem, nevet, ne félj! Hiszen nem vagyok bolond. Csak az udvarban akasztottam fel, hogy meglepjelek benneteket.” (Az órára pillant.) Jaj, mindjárt jön az öcsikém! A vonat már megérkezett. Trolibusszal tizenöt perc. (Smiltė kiszalad. Ertas megint elkezd játszani az autóval. Visszajön Smiltė tortával, rajta gyertyák.)
SMILTĖ 	Tessék!
ERTAS 	Micsoda remekmű!
SMILTĖ 	Ne gúnyolódj!
ERTAS 	Hány gyertya?
SMILTĖ 	Kevesebb az éveim számánál! (az asztalról felveszi a gyufát, meggyújtja a gyertyákat.)
ERTAS 	Várj, még korán van!
SMILTĖ 	De nekem így tetszik. (Meggyújtja az összes gyertyát. Az ajtón csengetnek.) Egy, kettő - Vytalis! (Smiltė az ajtóhoz szalad, kinyitja. Bejön egy esőkabátos férfi)
ESŐKABÁTOS 	Bocsánat, maga Smiltė Žiogaitė?
SMILTĖ 	Igen.
ESŐKABÁTOS 	Csak figyelmeztetem, ne idegeskedjen!
SMILTĖ 	Mi történt?
ESŐKABÁTOS 	Az öccse megsérült.
SMILTĖ 	Vytas? Még él?
ESŐKABÁTOS 	Él... fellökte egy autó.
SMILTĖ 	Hol van?
ESŐKABÁTOS 	Bevittük a klinikára.
Minden elsötétül, csak a tortán égnek a gyertyák.

4. JELENET
TEMETŐ. Magas fenyők, régi sírkövek. Itt még nem látni a nagyvárost, ahol az egyik sír eltakarja a másikat, ahol mindent vasráccsal, fallal, tujafákkal és sövényekkel védenek. Itt sok a tér, mert a puhább földrakásokat régen letaposta az idő és a sok járókelő, hervadt fű és lehullott tűlevelek rétege fedi... A temető egy dombon van, úgy tűnik, hogy arrébb semmi sincs, csak szürkés-zöldes égbolt. Valahonnan tömeg zsivaja hallatszik, búcsúztató szavakat mondó ember nem világos hangja.

SZÍNÉSZNŐ 	(fekete kosztümben, fekete kalapban, fejet hajtva áll, egy kicsit szomorúan, mert elképzeli a saját temetését, egy kicsit megjátszva maga és mások előtt a fájdalmat, mert az elhunytat szinte nem is ismerte).
ERTAS 	(Odamegy a Színésznőhöz, megfogja a kezét) Én vagyok... (A Színésznő nem szól, csak megszorítja a kezét és nem ereszti el.) Ismerted?
SZÍNÉSZNŐ 	Egy kicsit... Egy estélyen ismerkedtünk meg... de ti barátkoztatok egymással.
ERTAS 	Nagy rokonszenvet éreztünk egymás iránt... habár sokkal fiatalabb volt nálam...
SZÍNÉSZNŐ 	Én nem szeretem a sportot, de Žiogasról mindent elolvastam... (Szünet) A színészek és a sportolók hasonlítanak egymásra. Olyanok, mint a zene - lejátszották, és vége...
ERTAS 	A zenét fel lehet eleveníteni. Megmarad a melódia... (Szünet)
SZÍNÉSZNŐ 	Milyen régen nem találkoztunk...
ERTAS 	Tényleg régen.
SZÍNÉSZNŐ 	Összejöhetnénk egyszer... Egy kicsit vágyódtam utánad...
ERTAS 	Én is egy kicsit... (szünet) Tudod, csak nemrég értettem meg, hogy miért voltam olyan nagyon szerelmes beléd.
SZÍNÉSZNŐ 	Miért?
ERTAS 	A negyedikben nagyon tetszett nekem egy lány. Tényleg nagyon hasonlítasz rá...
SZÍNÉSZNŐ 	Csak azért szerettél, mert hasonlítok rá?
ERTAS 	Talán azért is...
SZÍNÉSZNŐ 	Megsértődhetnék... De megbocsátok. Te tényleg szerettél engem... (Szünet. A távolból búcsúztató szavak hallatszanak: “...örökre a szívünkben maradsz...”)
ERTAS 	Egy ilyen pillanatban is a legszörnyűségesebb banalitásokat mondjuk.
HANG 	Sohasem felejtünk el téged.
ERTAS 	De már ma este minden el lesz felejtve. (szünet)
SZÍNÉSZNŐ 	Vytas már nem tért magához?
ERTAS 	Nem.
SZÍNÉSZNŐ 	Hát Andriulaitis?
ERTAS 	Meglógott. Ha Vytast legalább fél órával korábban bevitték volna a klinikára... életben maradt volna.
SZÍNÉSZNŐ 	De Andriulaitist elfogták?
ERTAS 	Nem tudom... ez fontos?
SZÍNÉSZNŐ 	Mikor gázolta el Vytast?
ERTAS 	Pénteken.
SZÍNÉSZNŐ 	Andriulaitis akkor sokat ivott.
ERTAS 	Honnan tudod?
SZÍNÉSZNŐ 	Vele volt a barátnőm, Juratė. Szombat reggel találkoztunk. Dicsekedett, hogy jól mulatott.
ERTAS 	Andriulaitis tehát részeg volt.
SZÍNÉSZNŐ 	Ember, látta őt valaki józanul? (szünet) Bár Vytasnak most minden mindegy... Hogy egy részeg vagy józan gázolta el...
ERTAS 	Meglehet... 

(A díszlet változik. A tágas tavaszi vagy a meleg őszi tájat nagyon korai téli táj váltja fel: sűrűbbek a fák, most Ertast és a Színésznőt tuják, erdei- és lucfenyők, vas- és kőkerítések veszik körül. Az égbolt szürke... Nagyon lágyan, nyugodtan hull a hó, mert nincs szél és egyszerre
az öreg fák és
a szürke ég között
a hópelyhekkel
színes
és sápadt
szomorú
zsonglőrök,
bohócok,
kék harlekinek, pierrók
ereszkednek alá...
mint pókháló szálai,
kifeszülve,
mint a köd,
szállnak,
és nézik az egybegyűlt
tömeget
hogy bámulva
meresztgessék a szemüket.
Az égbolt magasából harlekinek, pierrók ereszkednek alá. Nagyon könnyedén ereszkednek, mintha súlytalanok lennének, egymásba kapaszkodva... Arcuk, ruhájuk ködbe vész. A levegőben lassú, melankolikus táncot járnak, néha megdermedve néznek lefelé... Nem ereszkednek le a földre, ott maradnak az ágak, a facsúcsok között, repdesve, táncolva... (Picasso: “Harlekin család”, “Öreg és fiatal Harlekin”, “Akrobata-család majommal”, “Pierrot”, “Művészcsalád”, “Lány a labdán”, és egy tarka harlekin a “Lapin agile”-ből - “Arlequin au verre”) Olyanok, mint freskók egy épület falán, amint a vakolat megrepedt, a sápadt alakok egyszerre világosan kirajzolódnak.)

ERTAS 	Különös! Az egyik barátomat temetik... de én semmit sem érzek. Sem szomorúságot, sem sajnálatot. Csak nagyon álmos vagyok, hazamegyek és sokat fogok aludni...
(Sötét)

5. JELENET
Smiltė szalonja. Alkonyati félhomály. Smiltė és Ertas.

SMILTĖ 	(fotelben üldögél) Vytas-szal egyszer a tengerparton ültünk... nézte, hogy a hullámok hogyan nyaldossák a homokot. Látod, mondta, az egyik hullám otthagyja a nyomát, a másik azt elmossa, a sajátját hagyva ott... így rajzolják be és hagyják ott a végtelen vonalakat. Mindegyikük előretörés vagy visszatérés 2,17... 2,15. És egyszerre 2,12... Otthagyom a levegőben a saját vonásaimat, amit majd saját magam törlök le, vagy másvalaki... Hogy minden újból kezdődjön... (szünet) Láttál veszett kutyát?
ERTAS 	Igen, Smiltė.
SMILTĖ 	Félek járni az utcákon. Félek az autóktól. Veszett kutyákra emlékeztetnek.
ERTAS 	Nem az autók pusztulnak el, Smiltė... az emberek halnak meg. (bejön az Ember.)
EMBER 	Jó estét.
SMILTĖ 	(felugrik) ...stét!
EMBER 	Bocsásson meg... engem Andriulaitis küldött. (Szünet)
SMILTĖ 	Andriulaitis?
EMBER 	Megkért, hogy adjam át... (elővesz egy borítékot, átadja Smiltėnek) magának...
SMILTĖ 	Mi ez?
EMBER 	Nem tudom.
SMILTĖ 	(feltépi a borítékot) Pénz?
EMBER 	Igen.
SMILTĖ 	Vigye vissza!
EMBER 	De hiszen Andriulaitis azt kérte, hogy adjam át magának.
SMILTĖ 	Adja vissza neki!
EMBER 	Ő maga nem mert eljönni.
SMILTĖ 	Megölte az öcsémet...
EMBER 	Higgye el, ő ártatlan.
SMILTĖ 	Ártatlan?
EMBER 	Ez csak egy tragikus baleset volt. A sors!
SMILTĖ 	Ő megölte az öcsémet.
EMBER 	Akarta?
ERTAS 	Hiszen Andriulaitis részeg volt!
EMBER 	Oh, Istenem! Ki terjeszthet ilyen szörnyű rágalmakat? Milyen aljas is az emberi természet... Milyen szörnyű! Hiszen ez csak egy kis szerencsétlenség volt... Szerencsétlenség, ami elől senki sem menekülhet. Aznap sok kellemetlenségben volt része... Az üzemében volt valami meghibásodás... Ráadásul a minisztérium képviselői is kiszálltak... Andriulaitis egészen Vilniusig elkísérte őket. A sofőrt eleresztette, maga ült a kormányhoz... Fáradtan tért haza, feszült idegállapotban... (szünet) ...és az útkereszteződésben!... Azt mondja, hogy maga sem tudja felfogni... Egyszerre csak a kocsi előtt termett egy fiatalember... Lenyomta a féket, tülkölt, de túl késő volt...
ERTAS 	Elment, otthagyta a sebesültet.
EMBER 	Nem, nem! Kiugrott az autóból, meglátta, hogy elesett... de félt, hogy ha beemeli az autóba, csak ront az állapotán. Járókelők nem voltak... sem telefonfülke... Hazáig pedig csak pár perc... úgy vélte, hogy onnan gyorsabban kihívhatja a mentőket.
ERTAS 	De nem hívta!
EMBER 	A mentők száma mindig foglalt volt.
ERTAS 	A mentőknek egy járókelő telefonált.
EMBER 	Andriulaitis észre sem vette, hogy milyen gyorsan rohan az idő. Egész órán át tárcsázott, de neki úgy tűnt, hogy csak pár perc telt el. A baleset hatása alatt, mintha az eszét vesztette volna. Miután magához tért, kirohant az útkereszteződésre, de a sebesült már nem volt ott...
ERTAS 	Ha Vytast csak egy kicsit korábban bevitték volna...
EMBER 	Ha ilyen pillanatokban képes lenne az ember józanul cselekedni...
ERTAS 	A rendőrség csak hétfőn találta meg Andriulaitist...
EMBER 	Félt...
SMILTĖ 	Adja vissza neki ezt a pénzt!
EMBER 	Ő érti, hogy a pénz senkin sem segít, és nem hoz vissza senkit, de ez az összeg, miután a fájdalom kissé elcsitul, lehetővé teszi magának, a családjának... No, hogy elutazzon egy kis időre, messzebbre... ez semmit sem változtat már, de az utazás mégis elfakítja... és...
SMILTĖ 	Én bosszút akarok! (szünet)
EMBER 	Amikor a tűz már majdnem kihunyt, nem érdemes újból olajat önteni rá. A láng megperzselheti azt is, aki az olajat önti...
ERTAS 	(megragadja a borítékot, az Ember zsebébe dugja.) Menjen a pokolba!
EMBER 	Ne ordibáljon, fiatalember... (Smiltėhez) Jegyezze meg jól a szavaimat, kedvesem, semmit sem ér el, semmit! Minden jót! (kimegy)
SMILTĖ 	Ertas! Ezt mondta: Semmit sem ér el. De mit is érhetnék el? Életre kelthetném Vytast? (Szünet. A szomszéd szoba ajtajában megjelenik Andrius) Itthon voltál?
ANDRIUS 	Aludtam.
SMILTĖ 	Hallottad, hogy mit beszélt az az aljas gazember?
ANDRIUS 	Ez Andriulaitis nagybátyja, Markonis. Megismertem a hangját.
SMILTĖ 	Miért nem jöttél ki?
ANDRIUS 	Mit változtatott volna az? (szünet)
SMILTĖ 	Legalább kitetted volna az ajtón.
ANDRIUS 	Miért tettem volna ki? Hiszen nem ő gázolta el Vytast. Ezenkívül a hivatali dolgok miatt jóban kell lennem Markonis-szal.
SMILTĖ 	Volt még képe pénzt kínálni.
ANDRIUS 	Mennyi volt?
SMILTĖ 	Nem tudom. Számít valamit? (szünet)
ANDRIUS 	Sajnálhatod, hogy nem fogadtad el. Szép kis összegnek kellett lennie.
SMILTĖ 	Ember, mit beszélsz?
ANDRIUS 	Smiltė, gyerek vagy? A te maximalitásod egyenesen nevetséges! Butaság! Te Andriulaitisnak semmi rosszat nem tudsz tenni! Semmit! Ezért kellett volna elfogadni azt, amit lehet.
SMILTĖ 	Elfogadni a gyilkos pénzét?
ANDRIUS 	Ő csak a te szemedben gyilkos. Csak Ertas szemében. Végül énszerintem is. Azonban a bíróság őt mindig felmenti.
SMILTĖ 	Nem lehet!
ANDRIUS 	Felmenti, Smiltė. A legigazságosabb, legtárgyilagosabb bíróság sem fogja tudni bebizonyítani a bűnösségét és megbüntetni, mert...
SMILTĖ 	Te tudsz valamit, és eltitkolod azt előlem!
ANDRIUS 	Ugyanannyit, tudok, mint te meg Ertas. De azt, amit mi tudunk, nem lehet bizonyítani. (Egyszerre odarohan a televízióhoz.)
SMILTĖ 	Mi történt? (Andrius bekapcsolja a televíziót.)
BEMONDÓ 	Kedves nézők, el tudom képzelni, hogy hogyan izgulnak a csarnokban összegyűlt szurkolókkal együtt. Nem tehetünk semmit, már annyira bonyolulttá vált... (Zaj) Két perc, tíz másodperc... (Lárma...) Cchereli,... Venzberg... Még ötödször is hibázott. (Lárma. A bíró hangja) Cchereli két büntetőt dob... (hangos sípszó) 72-75... Az ellenfél is hibázik, de kevesebbet, mint valamikor. Szenvedélyesen, makacsul játszanak, az első perctől kezdve... hajszolva a győzelmet...
(Sötét)

6. JELENET
Kávéház. Az egyik asztalnál ül Smiltė, kávét iszik. Bejön Ertas, észreveszi Smiltėt.

ERTAS 	Szervusz, Smiltė!
SMILTĖ 	Ertas?! Szervusz! Ülj le! (Ertas leül.) Egy beteghez sietek... de nagyon megéheztem. No, honnan ez az öröm?
ERTAS 	Tudod, trolival jöttem, és egyszerre csak megéreztem, hogy valami mászik a karomon. Nézem, hát egy katicabogár. A troli telis-tele, mindenki lökdösődik... Ha elrepülne vagy leesne, vége lenne...
SMILTĖ 	És?
ERTAS 	Mászik, csak mászik... engem meg lökdösnek, én szinte lógok, csak egy kézzel kapaszkodom... amint leszálltam, körülnézek, hogy hová tegyem. Körös-körül aszfalt, autók. És egyszerre csak az eszembe jutott, hogy nem messze van egy kis utca. Ott apró házak vannak, kertek... és elmentem oda. Találtam egy kis füves térséget, lehajoltam, mintha a cipőfűzőmet akarnám megkötni, és a bogarat letettem egy levélre.
SMILTĖ 	Így megmentettél egy életet.
ERTAS 	De hiszen ő semmit sem ért. Hogy is érti meg, hogy a számára valamilyen hatalmas hegynek őmiatta, egy csepp kis pontocska miatt ennyi gondja volt.
SMILTĖ 	Talán velünk is ennyi gondja van valakinek, Ertas? Csak mi nem tudjuk... (szünet)
ERTAS 	De néha tenyérrel rácsapunk egy kis légyre, és már nincs!
SMILTĖ 	Elmegyek a fivéremhez, Ertas.
ERTAS 	A fivéredhez? Mit beszélsz?
SMILTĖ 	Van még egy. Él...
ERTAS 	Fivéred? De...
SMILTĖ 	Jó magam is csak nemrég tudtam meg. A nagynéném mondta.
ERTAS 	Korábban nem tudtad?
SMILTĖ 	Nem.
ERTAS 	Hogy lehet az?
SMILTĖ 	Tudod, a családunkban sohasem beszéltek róla. Apa hallgatott... anya pedig, ha tudta is, nem akarta felfedni a titkot.
ERTAS 	Érdekes.
SMILTĖ 	Apa, amikor katona volt, megismerkedett egy nővel... és az fiút szült neki. (szünet)
ERTAS 	Sokkal idősebb nálad?
SMILTĖ 	Jóval.
ERTAS 	Nos, érdekes lehet találkozni egy olyan bátyáddal, akit sohasem láttál, akiről sohasem hallottál... de legalább a fényképét láttad?
SMILTĖ 	Nem... a nagynénémnek nincs fogalma róla, hogyan is néz ki, csak annyit tud, hogy valahol Emberbarátijában él... Asztalos... Vagy üveges... Vagy valami hasonló... (szünet)
ERTAS 	Úgy gondolom, kopasz, magas, kicsit meggörnyedt öregember.
SMILTĖ 	Honnan tudod?
ERTAS 	Ilyennek látom... egy csomó gyerek, alacsony kis ház a város szélén, agyagpadló. Sok macska - az ablakpárkányon és az ágyon... Letaposott udvar. Valamilyen bokrok.
SMILTĖ 	Távolbalátó vagy.
ERTAS 	Nem, rövidlátó. (Szünet) Jó, ha barátságosan fog fogadni téged... de ha...
SMILTĖ 	Mégis elutazom, Ertas. (szünet)
ERTAS 	Én várnék.
SMILTĖ 	Te csak vársz és vársz, és minden elsuhan melletted... és sohasem ismétlődik meg... Vytas halála után megértettem, hogy várni nem lehet. Nincs időnk... Becsapjuk magunkat, mert félünk ettől a fekete, szörnyűséges ismeretlentől, ettől az átkozott gödörtől! És arról biztosítjuk egymást, hogy halhatatlanok vagyunk, hogy a szemünk előtt több ezer év van! Mindig mások halnak meg, más valaki. Nem mi... de minekünk talán csak ez az egy napunk maradt? Csak ez az óra! Csak ez a perc! Ki tudja, talán Vytas is száz évet élt volna. Vagy legalábbis félszázat. De rárohant egy részeg gazember... És elgázolta azt az ötven évet, összes érmeit, összes nőjét, minden barátját, minden csúcsteljesítményét... Talán azt a két méter harmincat is, amiről annyit ábrándozott! Ez a gazember megölt több ezer eseményt, több ezer beszélgetést... Én nem akarok várni, Ertas! Azt akarom, hogy most minden az enyém legyen! Látni, hallani, nevetni, barátkozni! Most! Most... MOST! Ezért is megyek el a bátyámhoz, Ertas! Szombaton vagy vasárnap. Feltétlenül! (Feláll.) Már mennem kell. Hol van az a pincér?
ERTAS 	Majd én kifizetem.
SMILTĖ 	Köszönöm! Minden jót! Ne tűnj el a szemem elől.
ERTAS 	Majd telefonálok. Viszlát. (Smiltė kiszalad. Bejön Kristina, a pincérnő.)
KRISTINA 	Ertas?
ERTAS 	Szervusz, Kristina!
KRISTINA 	Szervusz, Ertas! Hát az, aki itt ült?... Elment úgy, hogy nem fizetett?
ERTAS 	Majd én kifizetem.
KRISTINA 	Miért?
ERTAS 	Az ismerősöm.
KRISTINA 	Nagyon sok ismerősöd van. Gyanús dolog! (Ertas nevet.) Tudod, azt mesélik, hogy nagy nőcsábász vagy. Olyanok ültek itt egykor... hallom, mindenki téged emleget. No, nem bírtam ki és hallgatóztam.
ERTAS 	(Elneveti magát) Engem is érdekelne...
KRISTINA 	Fiacskám, ha tudnád, hogy mi mindent látok én itt... akár regényt is írhatnál róla... Érdemes lenne neked többször is megfordulni itt.
ERTAS 	Fülledt itt a levegő.
KRISTINA 	A szellőztetés tényleg nem a legjobb. De kint, a szökőkút mellett, tudod, milyen kellemes! Összegyűlik ott oly sok művész, író, mindenféle nevezetesség.
ERTAS 	De hiszen én nem vagyok nevezetesség.
KRISTINA 	(elneveti magát) Eszel vagy iszol?
ERTAS 	Talán iszom egy kicsit. Egy pohár konyakot kérek. (Megjelenik a Docens, rózsacsokorral a kezében.)
KRISTINA 	Nézd csak, megjött a docens!
ERTAS 	Ő olyan docens, amilyen pápa vagyok én!
KRISTINA 	Fiacskám, csak lenne olyan a fejed!
ERTAS 	Ami igaz, az igaz!
DOCENS 	(Odamegy Kristinához, átadja neki a rózsát.) Ez az öné, Madame.
KRISTINA 	Az enyém? Maga tréfál.
DOCENS 	Én talán úgy nézek ki, Madame, mint egy tréfamester?
KRISTINA 	(felnevet) Oh, mily csodálatosak!
DOCENS 	Maga, Madame, még csodálatosabb!
KRISTINA 	Docens, maga egy igazi Don Juan!
DOCENS 	Madame Kristina, maga olyan, mint egy királynő!
KRISTINA 	Én? (kacag)
DOCENS 	Volt egy ilyen film: “Krisztina királynő” Greta Garbóval. Látta?
KRISTINA 	Nem. És maga?
DOCENS 	Én sem. De mit számít ez? Engedje meg, hogy megcsókoljam az állacskáját!
KRISTINA 	De maga már hörpintett egy kicsit, docens!
DOCENS 	Az alkalom... no... felkészültem.
KRISTINA 	(Odatartja az arcát, a docens megcsókolja.) Ah! (A docens elégedetten nevet.) Megyek, vízbe teszem a rózsát. Nagyszerűek, ugye, Ertas?
ERTAS 	Add, hadd szagoljam meg! (Megszagolja.) Málna szaga van.
DOCENS 	Szuper-sztár! A legjobb fajta, Madame! (Leül) mint mindig, ennyit... (mutatja) És a barátunknak is egy pohárral.
ERTAS 	De...
DOCENS 	Ne tiltakozzon, Monsieur!
KRISTINA 	És bekap egy falatot?
DOCENS 	Szeleteljen fel egy citromot és hintse be cukorral!
KRISTINA 	Azonnal. (kimegy)
DOCENS 	Maga valahonnan ismerős nekem.
ERTAS 	Az utcán találkozgatunk. Hiszen nem nagy a város.
DOCENS 	Ide nem szokott járni?
ERTAS 	Nem.
DOCENS 	De ismeri Kristinát.
ERTAS 	Régóta.
DOCENS 	Elbűvölő egy kislány!
ERTAS 	És szexi!
DOCENS 	Miért ilyen cinikusak maguk mindannyian?
ERTAS 	Divat...
DOCENS 	Kristina nagyszerű! Nagy szemek, vékony ujjak. És a járása! Nézze csak! (Kristina hozza a kancsót, poharakat, citromot.)
KRISTINA 	Tessék. A konyak csak moldvai, ötcsillagos.
DOCENS 	Mi egyszerű emberek vagyunk, nem válogatunk. Foglaljon helyet mellettünk, Madame!
KRISTINA 	Most nem tudok. Hív a főnök.
DOCENS 	Kergesse a pokolba!
KRISTINA 	(elneveti magát) Sajnos... (elmegy)
DOCENS 	(tölt konyakot magának és Ertasnak) A megismerkedésünkre! Bemutatkoznom talán nem kell, ugye?
ERTAS 	(bólint) Egészségére!
DOCENS 	A magáéra is. Csakhogy én még nem tudom, hogy ki is maga.
ERTAS 	Hogy én, látja, senki...
DOCENS 	Senki? Azt mondja, hogy senki. A szerénység, ismeretes, az erény, díszére válik az embernek, és így tovább... de az ember nem lehet senki. Az EMBER büszkén hangzik, Monsieur!
ERTAS 	Büszkén hangozva eltűnt az ember...
DOCENS 	Ne gúnyolódjon, fiatalember! Az ember az egész világ mértéke! Igen, igen, Monsieur! (Tölt konyakot - csak magának. Kiissza) Maga kedveli a cigányokat?
ERTAS 	Szeretem a cigánydalokat.
DOCENS 	Hallotta, hogyan énekel Jules Brinerd?
ERTAS 	Aljosa Dmitrijeviccsel?
DOCENS 	Tehát hallotta. A természet gyermekei! Milyen büszkén hangzik! Nemrég egy fiatal cigány megölte a barátnőjét. Állítólag az egy másikba lett szerelmes... Pont a szívébe döfte a kést. Hát hogy is van ez, Monsieur? És maga, rászánná magát?
ERTAS 	Nem. És maga?
DOCENS 	Én?... nem tudom. Talán nem... Olyan sok van.
ERTAS 	Cigány?
DOCENS 	Nem... nő!
ERTAS 	Megtudván, hogy a feleségük a szeretőjükkel találkozik, a férfiak most nem kést ragadnak, hanem fényképezőgépet. Hogy legyen a bíróságon bizonyítékuk.
DOCENS 	Maga ironizál, Monsieur. (Ertas elneveti magát) Mégis igyunk a cigányokra! Ők olyanok, mint az ég madarai, se nem vetnek, se nem aratnak... és még szerelemből is képesek gyilkolni. Szerelemből, fordítson erre figyelmet!
ERTAS 	Ez, ismeretes, nagyon sok... mert az emberek megtanultak gyilkolni csak úgy maguknak, minden emóció nélkül, unalomból. Egy év alatt - hétmilliót megsebesítenének és kétszázezret agyonvernének...
DOCENS 	Imponáló számadatok. De, látja, egy halál az tragédia, de száz halál már csak statisztika. (Iszik.) És mégis bűnös vagyok, Monsieur, ezek a vadállatok - a gyalogosok...
ERTAS 	Igaz, magának van autója.
DOCENS 	Számít ez? A szavaimat igazolják a tények.
ERTAS 	De ismerje be, hogy az autó veszélyesebb az emberre nézve, mint az ember az autóra.
DOCENS 	Maga olyan, mint az angol ludditák, akik fogták a baltákat és elmentek összezúzni a gépeket.
ERTAS 	Ilyesmire senkit sem beszélek rá. Nem a gépek veszélyesek. Az a szörnyű, hogy a technika ezerszeresére növeli a mi ostobaságunkat és aljasságunkat. Mit tehetett az a szegény bolond azokban az évszázadokban? Nagyon keveset. Most, ha megnyom egy gombot, milliókat semmisíthet meg.
DOCENS 	No, ezek már nagyon absztrakt dolgok. De ha már a balesetekről beszélünk, nézzük csak meg, hogy hogyan büntetik a gyalogosokat, és hogyan a gépkocsivezetőket. Az összetört autóért és a megsebesített emberekért két évi szabadságvesztés, halálos balesetért vagy súlyos sebesülésért - tíz évig terjedő szabadságvesztés! A gyalogosoknak pedig pénzbüntetés! Fillérek! A társadalom azonban csak a gépkocsivezetőt tudja elítélni... Még akkor is, ha a kerekek alá egy részeg ember került. Nem azt vádolja be, hanem a sofőrt... A gondolkodás miféle inverziója, Monsieur! Nemrég halt meg az a Žiogas diák... Feltételezem, hogy hallotta.
ERTAS 	Igen.
DOCENS 	És most nagy vihar támad Andriulaitis ellen. De hogy Žiogas részeg volt, maga esett az autó alá, azt elhallgatják.
ERTAS 	Mert ez képtelenség. Žiogas sohasem ivott.
DOCENS 	Kedves uram, ismerem az ügyet, és garantálhatom önnek, hogy Žiogas volt a hibás.
ERTAS 	Én a barátja voltam. És akár meg is esküdhetek, hogy ő sohasem ivott.
DOCENS 	Azon a szerencsétlen estén részeg volt. Ezt igazolták az orvosszakértők.
ERTAS 	Abszurdum! Akkor Andriulaitis volt tökrészeg!
DOCENS 	Micsoda dolog! Maga is csak ismételgeti ezt a koholmányt! Andriulaitis józan volt, ezt jól jegyezze meg, Monsieur!
ERTAS 	Andriulaitis a Backonysban volt, és részegen ment haza.
DOCENS 	Hol vannak a bizonyítékai?
ERTAS 	A bizonyítékok ... a baleset péntek este történt, Andriulaitist pedig csak hétfőn találták meg, világos dolog, hogy akkorra a vérében már egy csepp alkohol sem maradhatott.
DOCENS 	Látja, uram, a bíróságot nem érdeklik a pletykák és az inszinuációk. A bíróságnak a vitathatatlan tények a fontosak. De hogy Andriulaitis józan volt, az tény.
ERTAS 	Az emberek látták, hogy néhány órán át a balesetig egész idő alatt ivott.
DOCENS 	A munkatársai pedig, akik részt vettek vele együtt a találkozón, és mellette ültek, azt állítják, hogy Andriulaitis a poharába csak ásványvizet töltött, és csak úgy tett, mintha inna. Akkor kinek lehet hinni? Azoknak-e, akik mellette ültek, vagy valaki kívülállónak, aki mindent csak a sarokból figyelt?
ERTAS 	Vagyis Andriulaitisnak biztos alibije van?
DOCENS 	Igen, Monsieur!
ERTAS 	Milyen szépen elrendeztek mindent... Pompásan! Kezdem irigyelni a gazembereket. Becsületszavamra!
DOCENS 	Irigyelni a gazembereket?
ERTAS 	Hiszen a gazemberség is isteni adomány. De gazságot követni el, és mindig tisztának maradni - ez már nagy tehetség! Művészet! A művészettel pedig el kell ragadtatnia magát az embernek, viharosan meg kell tapsolnia. (Szünet)
DOCENS 	Elfelejti, uram, hogy Andriulaitis a barátom.
ERTAS 	És aztán?
DOCENS 	Az, hogy ha rágalmazza őt, engem is érint.
ERTAS 	És amikor maga rágalmazza Žiogast?
DOCENS 	(Tölt magának konyakot, kiissza) Azt hittem, monsieur, hogy maga értelmesebb ember. (Feláll) Isten áldja! Megengedem, hogy a konyakot kifizesse. (Elmegy)
ERTAS 	A szemét!... (Pénzt vesz elő, tekintetével Kristinát keresi... Bejön Jango.)
JANGO 	Szabad ez a hely?
ERTAS 	Tessék! (Jango spanyolul beszél, Ertas spanyolul nem ért. Ezért ők ketten egymást csak érzékelik.)
JANGO 	Milyen kedves kis kávéház.
ERTAS 	Én nem értem önt, kedves uram... Úgy sejtem, hogy spanyolul beszél... Vagy portugálul?
JANGO 	Spanyolul, eltalálta. Talán tud angolul?
ERTAS 	Sajnos nem. És maga esetleg oroszul?
JANGO 	Sajnos nem.
ERTAS 	Hol is láttam magát?... Hol?
JANGO 	Megbetegedett a tolmácsom... Ez szerencse... Most teljesen egyedül kóborolhatok a városban, nem kell hallgatnom az ő állandó fecsegését. Megállás nélkül csak fecseg. Már meguntam azokat a múzeumokat, az építészeti műemlékeket...
ERTAS 	Talán moziban... televízióban láttam már magát?
JANGO 	Mindenütt ezek a falak... ki nem állhatom őket. Már több száz éve állnak, és túlélnek minket, még akkor is, ha megélnénk annyi évet, mint Pablo Casals. Engem csak az emberek érdekelnek. Sétálok a városban. Bemegyek az üzletekbe, bár semmit sem veszek, vagy leülök egy padra valamelyik parkban, nézem az embereket, a nőket, a lányokat... Pompás város. Szeretnék még egyszer eljönni ide.
ERTAS 	De hiszen maga Andres Ribeira. A híres Ribeira!
JANGO 	Ismer engem?
ERTAS 	Tegnap voltam a hangversenyén.
JANGO 	Tegnap volt a hangversenyem.
ERTAS 	Kevesen voltak. Most nincs szezon. A sznobok és a zeneszeretők a tengerparton nyaralnak... Amikor a hangversenyét hallgattam, az eszembe jutott, hogy a zenetudósok magát Jango Reinharthoz hasonlítják. Én magamban elneveztem Jangónak.
JANGO 	Hallotta Jango Reinhartot?
ERTAS 	Olvastam róla a lengyel Jazz újságban. Cigány volt, gitárművész...
JANGO 	Hallottam játszani. Negyvenhatban. Akkor hívta meg Duke Elington Jangót vendégszereplésre Amerikába. Három gitár, hegedű, kontrabasszus. Különös kvintett, igaz? De fantasztikus volt! Hihetetlen improvizációs pillanatok! De hiszen a bal kezén két ujját nem tudta használni.
ERTAS 	Valahol a zsebemben itt van a programja... Esetleg kaphatnék egy autogramot?
JANGO 	Autogramot. Örvendek. Csak hová írjam? Erre a papírszalvétára...
ERTAS 	(Előveszi a zsebéből az összehajtogatott műsorfüzetet.) Itt van.
JANGO 	Oh, a műsorom!
ERTAS 	Kérem, írja alá!
JANGO 	Tehát ott volt a hangversenyemen... Milyen kedves. Mit írjak? Hiszen sem a kereszt- sem a vezetéknevét nem tudom. És hogyan tegyem? Hiszen maga engem nem ért meg. Így fogok írni... (ír) “Kedves barátomnak, akivel egy fülledt nyári este egy kellemes kis kávéházban találkoztam... Köszönöm, hogy a tizenhat hallgatóm között ott volt maga is. Ha véletlenül eljut Santiagóba, hívjon fel a 332743-as számon. Szívből, Andreas Ribeira” Nos... tessék!
ERTAS 	Köszönöm. (Nézi a számára érthetetlen írást) Köszönöm.

VÉGE AZ ELSŐ FÉLIDŐNEK

MÁSODIK FELVONÁS
7. JELENET
Éjszaka. Színes hirdetőoszlop.

JANGO 	Most hová megyünk?
ERTAS 	Nem értem a kérdését.
JANGO 	Végül is nem számít.
ERTAS 	Most elmegyünk énhozzám. Beleegyezik?
JANGO 	(nevet) Vezessen, ahová csak akar!
ERTAS 	(Nézi a hirdetőoszlopot) Talán még nem ragasztották át a maga plakátját? Felakasztanám a szobában... (Körbejárja az oszlopot)
JANGO 	(Olvassa a feliratokat) Meccs. Keresse fel az Állatkertet... “Zavedra”... Ez mit jelent?
ERTAS 	Nincs itt a plakátja. Vagy talán egyáltalán nem is volt. (valahonnan egy nyitott ablakon át gitárzene hallatszik. Muszorgszkij “Egy kiállítás képei” részlete Emerson, Lake és Palmer interpretációja.)
JANGO 	Muszorgszkij!
ERTAS 	“Egy kiállítás képei”
JANGO 	Nagyszerű interpretáció! (Bejön Apa - kalapban és esernyővel)
APA 	Kit nem látnak szemeim?!
ERTAS 	Apa?
APA 	Szervusz!
ERTAS 	Jó estét! Ismerkedjenek meg: ő Andres Ribeira, a híres gitárművész. (Jango biccent) Ez...
APA 	(kezet nyújt Jangonak és elmormogja a nevét.) Örvendek. (Jango mond valamit.) Nem ért litvánul?
ERTAS 	Nem. (szünet)
APA 	Mondd csak, boldog vagy, Ertas?
ERTAS 	Néha azt gondolom, hogy nagyon is... van néhány szívélyes jó barátom. Semmi hasznuk sincs belőlem, de ők kedvelnek engem. Minden számítás nélkül. Ez nem boldogság?
APA 	Talán úgy is van...
ERTAS 	Nem jön velünk?
APA 	Nem. Majd máskor.
ERTAS 	Akkor jó éjszakát!
APA 	Jó éjszakát! (Jango és Ertas elmegy. Apa áll és nézi az eget. Változnak a fények)

8. JELENET
Éjszaka. Ertas szobája. A falon Norwid arcképével egy plakát. Ertas és Jango.

ERTAS 	Nos, itt lakom.
JANGO 	(odamegy a plakáthoz) Cyprian Kamil Norwid... ki ez?
ERTAS 	Egy lengyel költő.
JANGO 	Költő? Sohasem hallottam ilyen nevű költőről.
ERTAS 	Száz éve halt meg... Menhelyen. De most, a születésének az évfordulóját egész Európa megünnepli. (Norwid valamelyik versét szavalja)
JANGO 	Nem értem... (kézbe vesz egy könyvet) Grey... olvasta a könyveit?
ERTAS 	Ez egy magyar kiadás. Természetesen semmit sem értek... még azt sem, hogy milyen regény. De kellemes dolog legalább a kezemben tartani, átlapozni. Amikor kicsi voltam, olvastam a “Tvirtovas apgalima”, “Henrio fortas”, “Rito fortas” c. könyveket.
JANGO 	“Henrio fortas?” Hiszen az a “Vár ledöntése”?!
ERTAS 	De vannak könyvek, amiket elkezdvén olvasni, egyszerre érzem, hogy már mindent régóta ismerek... Mintha valamikor már olvastam volna. Habár jól tudom, hogy nem olvastam. Hogyan lehet ezt megmagyarázni?
JANGO 	Nem értem, hogy miről beszél. De végül is mit számít ez? A véletlen összehozott minket... mi az, hogy maga nem ért engem, én pedig magát? Annyit beszélgetünk... (kinyitja az ablakot, lenéz az udvarra)
ERTAS 	Megkínálhatnám egy pohár Martinivel. Mint minden sznobnak, énnekem is van egy kicsi. De a litván bor biztosan jobban érdekli. (Egy üveget és poharakat tesz az asztalra.)
JANGO 	Semmi kedvem sincs inni, Signore.
ERTAS 	Kóstolja meg, ez litván bor!
JANGO 	Köszönöm.
ERTAS 	Azt beszélik, hogy a maguk borát issza az angol királynő. Feltételezem, hogy az segített abban, hogy széthulljon az angol birodalom.
JANGO 	Nem tudom, mit mond... a bor valóban nem rossz... Pontosabban mondva - rossz. (nevet). Hála Istennek, nem érti. (Szünet) Van gitárja?
ERTAS 	Gitár?
JANGO 	Igen.
ERTAS 	Már nagyon késő van... sehol sem szerzek.
JANGO 	Kár... Pedig annyira szeretnék játszani egy kicsi. (Szünet) tudja, nagyon jó itt maguknál. És egyáltalán nincs kedvem elutazni innen. De holnap már messze leszek... Nem tűnik magának úgy, hogy ezek a sebességek, ez a forgalom egyenlő az állással, megdermedéssel? Például repülővel néhány óra alatt átrepülsz több ezer kilométert. Az ablakon keresztül semmit sem lehet látni, mert nagyon magasan repülsz. Újságot lapozgatsz vagy szundikálsz... Beutazod a fél világot, de semmit sem tudsz meg róla, semmit sem érzel. Még félelmet sem, hogy a gép lezuhanhat. Csak ennyi... majd koncertek, tapsok. És megint tovább.
ERTAS 	Talán jó is, hogy nem értjük egymást. És ezért nem hallgathatjuk ki egymást, nem hazudhatunk, nem bánthatjuk meg egymást... Számunkra a szavak csak olyanok, mint a zene. Úgy tűnik nekem, hogy a kapcsolat az emberek között egykor olyan erős volt, hogy nem volt szükség szavakra. Az ember érezte az embert, érezte a természetet, a fát, a füvet, a közeledő esőt vagy vihart, mint a kutya, amikor megérzi a gazdáját még akkor is, amikor az nagyon messze van. Amikor az ember elkezdett beszélni, a szó megváltoztatta az érzéseket. Az ember megszűnt érezni a természetet és a közeli embertársát. Befedte a földet aszfalttal és olajat kezdett gyártani kőszénből... Beszennyezte a földet szavakkal. A szavak pedig szörnyűségesebbek, mint a szenny, a szemét. Nem lehet azokat elégetni, megsemmisíteni. És akkor a gazemberek jóságról, a gyilkosok - emberiességről beszélnek. Azok, akik a leginkább nem bírják az embereket, hangosan prédikálnak az embertársaik iránti szeretetről... És a szavaikkal megbénítanak minket... de vajon lehet vitázni velük? Hiszen az ő szavaik igaziak... SZAVAK ... átkozott szavak. Az emberek azért teremtették meg azokat, hogy könnyebb legyen az élet. De azok, mint a méreg, elpusztítanak minket... Egészségére, seńor!
JANGO 	Egészségére! (Cseng a telefon)
ERTAS 	Bocsánat! (Felemeli a kagylót.) Halló!
SMILTĖ 	(hangja) Én vagyok...
ERTAS 	Smiltė?
SMILTĖ 	(hangja) Aludtál?
ERTAS 	Nem. Hiszen még olyan korán van.
SMILTĖ 	(hangja) Fél kettő.
ERTAS 	És aztán? Gyere el vendégségbe!
SMILTĖ 	(hangja) Ügyeletes vagyok, Ertas... De szörnyen beszélni akartam veled.
ERTAS 	Jól tetted, hogy felhívtál. (Szünet)
SMILTĖ 	(hangja) Szeress engem, Ertas...
ERTAS 	Talán nem szeretlek, Smiltė? Mindig is szerettelek!
SMILTĖ 	(hangja) Ah, Ertas! Amikor az ember egy meredek szikláról lezuhan, bízik benne, hogy lesz egy kis ág, egy kis bokor, amibe belekapaszkodhat. Legyél te az a kicsi ágacska...
ERTAS 	Szeretlek, Smiltė, esküszöm, hogy szeretlek!
SMILTĖ 	(hangja) Nagy szükségem van rád, Ertas! Egyébként megbolondulok! Vagy öngyilkos leszek!
ERTAS 	Mi történt, Smiltė?
SMILTĖ 	(hangja) Nem tudom, de valami rosszat sejtek...
ERTAS 	Rögtön szaladok hozzád!
SMILTĖ 	(hangja) Lehetetlenség. A kórházban karantén van. (Szünet) Este behoztak egy gyereket. Pont a vihar előtt otthagyták az erdőben. Az előtt a szörnyű vihar előtt... A szájában vatta van, a pelenkája nedves, az egész gyerek átázott. Csak a nagy szemeivel pislog. Sok ilyent hoznak be hozzánk. De amikor megpillantottam ezt, hangosan elbőgtem magam... Éjszaka, erdő, vihar... és egy magányos, gyenge kis emberke. (Szünet) Elutazom a bátyámhoz.
ERTAS 	Mikor?
SMILTĖ 	(hangja) Szombaton.
ERTAS 	Elmegyek veled.
SMILTĖ 	(hangja) Tényleg?
ERTAS 	Feltétlenül.
SMILTĖ 	(hangja) Köszönöm neked, Ertas. Andrius holnap elrepül Szverdlovszkba, csak hétfőn jön haza... Szombaton beülünk az autóba és pár óra múlva ott is vagyunk a bátyámnál!
ERTAS 	Akkor szombaton elszaladok hozzád!
(Sötét)

9. JELENET
Smiltė lakása - folyosó és szalon. A folyosón Smiltė és Ertas.

ERTAS 	Nem vagy egyedül?
SMILTĖ 	Nem...
ERTAS 	Akkor nem utazunk el a bátyádhoz?
SMILTĖ 	Ma nem. Andrius ma reggel jött vissza.
ERTAS 	Sokan vannak?
SMILTĖ 	Nem, csak Saulius és Kristina.
ERTAS 	Tudod, akkor én megyek is...
SMILTĖ 	Miért?
ERTAS 	Mert ma valahogy olyan vagyok... Nem tudom milyen... ingerlékeny, dühös.
SMILTĖ 	Az idő miatt. Olyan... olyan forró, fülledt...
ERTAS 	Nem az időtől. Azért, mert ezt a cipőt vettem fel.
SMILTĖ 	(Ránéz a fiú zöld cipőjére) Mi különös van benne?
ERTAS 	Amikor felveszem, úgy érzem, hogy megbolondulok. Ma alig tudtam eljönni. Becsszóra!
SMILTĖ 	Igazi egybeesés, Ertas.
ERTAS 	Talán már elment az eszem?
SMILTĖ 	(Megfogja a kezét) Gyerünk, gyerünk, Ertas!
ERTAS 	Magam sem tudom, mit tehetnék... egyszer az iskolában a főnökömet pofon vágtam!
SMILTĖ 	Tudsz verekedni?
ERTAS 	Ritkán...
SMILTĖ 	Miért verted meg?
ERTAS 	A demagógiáért... nagyon ügyesen fecsegett az osztálygyűlésen, és másokat bevádolt. Befont minket a szavak pókhálójával... és mi elerőtlenedtünk. (Az ajtóban megjelenik Andrius)
ANDRIUS 	Oh, a várva várt vendég! És megint csókolóznak.
SMILTĖ 	Ne ismételd meg önmagad, Andrius!
ANDRIUS 	És ti? (átöleli Ertast) Időben jöttél. Itt van Saulius, megnézzük Vytas amerikai útját. Én pedig hoztam egy üveggel... Gyerünk! (Bemennek a szobába.)
ERTAS 	Jó estét!
KRISTINA 	Ciao, Ertas! Ő Saulius, a barátom... ismerkedjetek meg egymással!
SAULIUS 	Jó estét!
ANDRIUS 	(Odaad Ertasnak pár újságot) Nézd meg, Saulius hozta!
ERTAS 	Ejha!
ANDRIUS 	És ezt megkóstolod?... Látod miből készült? Homoktövis!
ERTAS 	Köszönöm. Csak egy keveset. (Andrius tölt.)
KRISTINA 	És ki volt az a külföldi, aki odaült melléd?
ERTAS 	Andres Ribeira. A gitárművész.
KRISTINA 	Imádom a gitárosokat. Miért nem mutattál be neki?
ERTAS 	Mert eddig én magam sem ismertem.
KRISTINA 	De hiszen beszélgettetek?
ERTAS 	Ő spanyolul, én litvánul.
KRISTINA 	Tud litvánul?
ERTAS 	Nem.
KRISTINA 	Hát te spanyolul?
ERTAS 	Nem. (Mindenki nevet.)
KRISTINA 	Ha már Ertas beszél... az kész anekdota.
SAULIUS 	Aha, anekdota. Figyeljetek! Egy szigetre, ahol kannibálok élnek, megérkezik egy külföldi delegáció. Úgy fogadják őket, ahogy illik, megmutatják a szigetet, megvendégelik őket. Aztán, amikor már mennek vissza, valaki a delegációból ezekkel a szavakkal fordul a vendéglátókhoz: “Itt minden nagyon szép, minden érdekes, csak árulják el, hogy hová tűntek az emberevők!” “Mi azokat már régen megettük” - felelnek. (Mindenki nevet.)
ANDRIUS 	(Ertashoz) Nézz csak ide! (Kinyit egy újságot.) Ez aztán az autó, ugye?
ERTAS 	Engem jobban érdekelnek a nők.
ANDRIUS 	Krisztina, fordítsd!
KRISTINA 	Mindjárt... “Imperial lux” nemegyszer leutánozták, de senkinek sem sikerült megismételnie. Az imperial a legtágasabb, legkényelmesebb amerikai autó, felülmúlja a többi autót. Légkondicionálás... nem ismerem ezt a szót... szótárra lenne szükség. Valamilyen furcsa fűtés...
ANDRIUS 	És ez?
SMILTĖ 	Milyen különös... Andrius egy őrült versenyző, tíz balesete is volt, de nem ő, hanem Vytas halt meg.
ANDRIUS 	Ne veszítsd el a reményt. Még mindez a jövő kérdése! (Krisztinához) Az ára fel van tüntetve?
KRISTINA 	2470 dollár. Lehet írni erre a címre, küldenek brosúrát.
ANDRIUS 	No, igyunk!
SAULIUS 	Aki konyakot iszik, lányt is kap. Népi mondás. (Koccintanak)
ANDRIUS 	(Krisztinához) Olvasd el, mit írnak a Volkswagenről!
KRISTINA 	(fordít) “Volkswagen 411 - ez nem egy olyan nagy bogár, amelyik csak a parkolóhelyeket falja és az üzemanyagot zabálja. Olyan kocsi ez, ami kényelmet biztosít, amiért nem kell többet fizetni: automata áttétel, felhajtható ülések, elektromos üzemanyag adagoló...
SMILTĖ 	Saulius, mutasd meg nekünk Vytast!
SAULIUS 	Jól van! (A készülékkel bíbelődik)
ERTAS 	Ennyi dia?
SAULIUS 	Vytasszal nem sok.
ANDRIUS 	(Kristinához) Nézd csak! És ez itt?
KRISTINA 	Az 1899 január 9-én New Yorkban lejátszódott esemény megrázta az egész országot. Már besötétedett, az utcákon kigyulladtak a gázlámpák. Josif Blume szabó sietett hazafelé, otthon várta terhes felesége és három gyermeke. Amint befordult az utcába, szembe rohant egy sört szállító furgon, és egyszerre csak leütötte a lábáról az autó. Ez Manhattan szigetén, a 24. utca és a Broadway kereszteződésében történt. A sebesültet nem sikerült megmenteni. Blume volt az első amerikai, akit az emberiség az autónak áldozott fel. Így kezdődött minden.
SAULIUS 	Ez is autóreklám?
KRISTINA 	(nevet) Mit nem beszélsz?
ERTAS 	(dühösen) A felakasztott ember házában nem beszélnek a kötélről. (Senki sem figyel Ertasra.)
KRISTINA 	1899-től 1951-ig Amerikában egymillió ember esett áldozatul. A halottak száma később rohamosan kezdett növekedni.
SAULIUS 	Na, itt van! Be lehet bizonyítani!
ANDRIUS 	Várj, ne oltsd el... Kristina, fordítsd le ez itt!
SMILTĖ 	Majd utána! (Eloltja a lámpát. Felhőkarcolók előtt áll Vytas, mosolyog.)
KRISTINA 	Mintha élne, ugye? (Vytas autóbuszon. Kint az ablakon túl kerítés csillogó fényreklámokkal)
ANDRIUS 	Mi van oda írva?
KRISTINA 	A Smirnoff vodkát reklámozzák.
ANDRIUS 	Mi pedig igyunk a sajátunkból!
SAULIUS 	Csak egy bolond mondana le róla. (A képernyőn egy sportterem. Messziről emberi hangyaboly, a közelben emberi arcok, verseny pillanatai. A képernyőről kilép Vytas. Fehér mezben, nagyon izgatott.)
VYTAS 	Hogy mi történt a sportcsarnokban, elmondani is nehéz. Kiabáltak, fütyültek az emberek, szóltak a trombiták, dudák. A verseny két méter három centiméterrel kezdődött. Elsőre átugortam. Kettő tizenhárom után már csak ketten maradtunk, én és Jackson. Végül kettő tizennyolc... először ugrom, a léc leesik. Ugrik Jackson, szintén lelöki. Elsőnek úgy rémlik, hogy csak rémálom... olyan jó lenne leheveredni és mindennel a pokolba! Ugrom másodszor - megint a léc. Nekifut Jackson... De hirtelen, az utolsó pillanatban, félrefordul. A terem ordít, fütyül... olyan lárma van, hogy úgy tűnik, azonnal valami szörnyűséges dolog veszi a kezdetét. “Figyelj - mondom magamnak - képzeld el, hogy teljesen egyedül vagy itt... És próbálj meg úgy ugrani, csak magadnak... Magadnak kell saját magadat megelőznöd... Hát Jackson? Egyáltalán nem számít, hogy átugorja-e vagy nem...” És köröskörül minden elcsendesedett. Lehet, hogy zajongtak, mint korábban is, de én már semmit sem hallottam. Könnyedén nekifutottam... és a legkisebb erőfeszítés nélkül átugrottam a lécet. Jackson ezt a magasságot nem bírta legyőzni. (Szünet) odamentem hozzá, kezet fogtam vele. Sajnáltam. Átöleltük egymást. A terem ordított, fütyült, tapsolt. (szünet) Te azt mondod, hogy én dicsőségre vágyom. Természetesen, kellemes dolog... álszent lennék, ha ezt tagadnám... de leginkább nem másokat akarok legyőzni, hanem önmagam, mindenekelőtt önmagam... aki másokat győz le, az veszít. Minden egyes győzelem aranypapírba csomagolt veszteség, mint a külsőleg egészséges alma, amely belsejében ott rejtőzik egy kis kukac. Melbourne-ben Dumas kettő tizenkettőt ugrott. Rómában Robert Savlakadze - kettő tizenhatot, Tokióban Brummel - kettő tizennyolcat, Mexikóban Fosbury - kettő huszonnégyet. Egyre mások... Ha én kettő harmincat is átviszek - mindegy, egy vagy száz év után jön másvalaki, aki még magasabbat ugrik. (Vytas eltűnik, megint a képernyőn jelenik meg, éremmel a nyakában.)
KRISTINA 	Az tényleg arany?
SAULIUS 	Tényleg!
KRISTINA 	És milyen nagy! (A képernyőn nagyvárosi utca, mint egy szűk csatorna. Vörös az égbolt, a nap lenyugvóban. Autók.)
ANDRIUS 	Nézd csak, Kord!
KRISTINA 	Ford? Melyik?
ANDRIUS 	Nem Ford, hanem Kord, kedvesem! Ez pedig, fogadok, Avanti lesz, a legutolsó a Studebakerekből!
SMILTĖ 	Akaszd fel magad azzal a Studebakkerrel!
ANDRIUS 	No, jól van, jó! Hajtsd tovább, Saulius! Aztán majd még egyszer megnézem! (A képernyőn megint utcák, megint autók, ismeretlen emberek.)
SMILTĖ 	Hát Vytas? Hol van?
SAULIUS 	Ezek New York utcái!
ANDRIUS 	Istenem, mennyi autó van ott! Pathfinder is! Az angol Armstrong-Siddeley is! (A képernyőn Vytas, egy fehér és egy fekete lányt karol át.)
SAULIUS 	Jó cicuskák, ugye?
ANDRIUS 	Jó kis képek!
SAULIUS 	Van a csoportunkban egy ilyen. Úgy hasonlítanak egymásra, mint két tojás! Igazi kis baba!
ANDRIUS 	Tudjátok, hogy mit jelent az a szó, hogy szadista?
KRISTINA 	Nem. Mit?
ANDRIUS 	A szadista az egy olyan gyönyörű nő, aki csak a saját férjét szereti. (A képernyőn teljesen üres stadion. A tágas térséget a reggeli nap világítja meg. A padsorban egyedül Vytas, mint egyetlen mákszem egy óriási tányéron.) Mennyi ember férhet itt el?
SAULIUS 	Az ördög tudja. Sok.
ANDRIUS 	Az egész városunk elférne!
SAULIUS 	Annál is több! (A képernyőn megdermedt gipsz emberi alakok)
KRISTINA 	Ez meg micsoda?
SAULIUS 	Ez már Pompeji.
KRISTINA 	Milyen nevetséges próbababák.
ERTAS 	Nem nevetségesebbek minálunk... (A szavai mindenkit megnevettetnek. A képernyőn Pompeji elpusztult lakóinak az alakjai. Csengetnek.)
KRISTINA 	Ó, egy kései vendég!
ANDRIUS 	Jurga.
SAULIUS 	Milyen Jurga?
ANDRIUS 	A jóságos, kimondottan Ertashoz!
SMILTĖ 	Beengedem. (Kimegy a folyosóra, kinyitja az ajtót. Belép az Esőkabátos. A kezében műrózsa-csokor és egy kis kartondoboz.)
ESŐKABÁTOS 	Jó estét!
SMILTĖ 	Oh, Istenem!
ESŐKABÁTOS 	Bocsásson meg, hogy ilyen későn!
SMILTĖ 	Kérem, talán bejönne...
ESŐKABÁTOS 	Köszönöm... Még mindig nem vette át az öccse ajándékait...
SMILTĖ 	Nem tudtam.
ESŐKABÁTOS 	Értem. De olyan sokáig feküdtek nálunk. Azt gondoltam, hogy...
SMILTĖ 	Köszönöm.
ESŐKABÁTOS 	Tessék... ez a virág és ez a doboz... Tessék!
SMILTĖ 	Talán megiszik egy csésze kávét.
ESŐKABÁTOS 	Nem, nem. Köszönöm. Jó éjszakát!
SMILTĖ 	Jó éjszakát! (Az ember elmegy. Az ajtóban Andrius)
ANDRIUS 	Oh! “Rózsa, kerti kis virág...” Hol van Jurga?
SMILTĖ 	Nem Jurga volt.
ANDRIUS 	Egy újabb hódoló? Vagy egy hálás beteg?
SMILTĖ 	Ez a rózsa Vytastól.
ANDRIUS 	Vytastól? Miféle Vytastól?
SMILTĖ 	Az én Vytasomtól!
ANDRIUS 	Félrebeszélsz!
SMILTĖ 	Vytas hozta nekem.
ANDRIUS 	Drágám, térj magadhoz!
SMILTĖ 	Most hozta el egy ember.
ANDRIUS 	Mindjárt mondhattad volna. És ez micsoda? (a dobozra biccent)
SMILTĖ 	Nem tudom.
ANDRIUS 	Akkor nézzük meg! (Kinyitja a dobozt, elővesz egy kis autómodellt.) Oh! (Beszalad a szobába, miközben kiabál.) Nézzétek csak! The Blue Flame! (Örömében még táncol is.) Micsoda munka! Micsoda modell! (Kristina, Saulius odaszaladnak)
SAULIUS 	Mutasd meg!
ANDRIUS 	A leggyorsabb autó a világon! Óránként ezer kilométer.
SAULIUS 	De hiszen ez elképzelhetetlen!
ANDRIUS 	Ember! Itt egy turboreaktív motor, ötvenháromezer lóerő!
KRISTINA 	Nekem kellene egy ilyen autó!
SAULIUS 	Akkor irigyelnének a lányok!
ANDRIUS 	(fütyül, mint egy repülőgép) Ho-ho! (Ugrál, imitálja az autó berregését. A képernyőn pedig autók, divatos ruhák, szép lányok villannak fel. És egyszerre megint visszajön a már látott kép: a hatalmas stadion és a parányi Vytas.)
SMILTĖ 	(Bejön) Ne takard el, Saulius! (Kristina és Andrius odamegy a készülékhez, elmozdítják a képeket, mindenki a maga számára érdekeset akarja megtalálni. Az arcok egymást váltják. Ertas felugrik és megy az ajtó felé. Smiltė odaszalad hozzá) Ertas, hová?
ERTAS 	Megyek haza.
SMILTĖ 	Mi bajod van?
ERTAS 	Semmi.
SMILTĖ 	Van még néhány képem Vytasról. Olaszországból hozta.
ERTAS 	Vytas... Kinek mutatod meg? Kinek? Itt senkit sem érdekel. Ő nem Cadillac, nem párizsi divat... meghalt. Már nincs, ámen. (Ertas megy az ajtó felé.)
SMILTĖ 	Várj, Ertas!
ERTAS 	(Felemel egy szál művirágot) Mi ez?
SMILTĖ 	Műrózsa.
ERTAS 	De eleven vér csöpög... (Ledobja a rózsát a padlóra, a fináléig ott fog feküdni. Ertas az ajtóban találkozik Apával.)
APA 	Hová sietsz ennyire, Ertas?
ERTAS 	Haza.
APA 	(Megfogja Ertas kezét.) Láttad tegnap “Az állatvilágban” című műsort?
ERTAS 	Nem.
APA 	A korallokról.
ERTAS 	Nem.
APA 	Úgy látszik, a korall-telepek megvédik a szigeteket az óceán hullámaitól. És ezért hasznosak az emberek számára. De van egy ilyen állat, a korallhalál. Az felfalja a korallokat, elpusztítja a telepeiket. És akkor a viharok tönkreteszik a partvidékeket.
ERTAS 	Korallhalál... Jó cím egy novellának.
APA 	A tudósok elkezdték megfigyelni a korallhalált. Kiderült, hogy a korallokat csak ott fogyasztja el, ahol a partmenti víz be van szennyezve a civilizáció hulladékaival, míg ott, ahol tiszta a víz - nem fordul elő.
ERTAS 	Az átkozott korallhalál! No, isten vele!
APA 	Isten veled! (Ertas kisiet. Amíg a város utcáin megy sietve, a bemondó egy hírt olvas fel a távoli Japánból.)
BEMONDÓ 	Szokatlanul sötét volt Tokió utcáin hétfő este. Kihunytak a neonreklámok, a fényszórók, amik megvilágították a felhőkarcolókat. Ennek az elsötétítésnek az volt a célja, hogy Tokió lakosai megfigyelhessenek egy ritka természeti jelenséget, a meteorhullást. Hosszan és nyugodtan készültek fel, de a csillagászok és a kíváncsiak csalódtak: este az eget felhők takarták el. Csak Észak-Japánban, Hokkaido felett volt tiszta az ég. Az első meteoritok fél tízkor jelentek meg, de messze nem voltak olyan szépek, mint ahogyan képzelték...

10 . JELENET
Este. Az imént meleg eső esett, most párás, forró a levegő. A kinyitott ablakon át látni lehet a város fényeit, a nagy házak ablakai különböző színű fényekkel világítanak. Az alacsony házak tetejei csillognak. A szobában halványan lámpa ég, megvilágítja az íróasztalt. Bejön Ertas és Juta.

ERTAS 	Hát Tomas hol van?
JUTA 	Tomas ünnepel... (Ertasnak átad egy újságot.) Itt.
ERTAS 	(Szemével átfutja az újságot.) “Tegnap végetért a bajnokság. A kiskaliberű pisztolyból a kerek céltáblára legsikeresebben a mi városunk képviselője lőtt, Tomas Auginas - 545 pont...”. Gratulálj neki a nevemben!
JUTA 	Hamarosan itthon is kell lennie... Ülj le!
ERTAS 	Nincs kedvem. (Fel-alá járkál a szobában.)
JUTA 	Mivel kínálhatlak meg?
ERTAS 	Jó szóval.
JUTA 	Sokat akarsz. Van falusi darált pacalom.
ERTAS 	Nem, nem. Köszönöm!
JUTA 	Egy kis olasz vermutot?
ERTAS 	Talán egy pohárkával... (Juta átmegy a szomszéd szobába. Ertas felugrik, odamegy az asztalhoz, óvatosan kihúzza az íróasztal fiókját. Belenéz, majd visszatolja a fiókot. Bejön Juta, kezében az üveggel.)
JUTA 	Itt van... Nagyon furcsa az íze... Mint a desztillált vízé...
ERTAS 	Tehát részeges vagy. Ezért is tisztellek téged.
JUTA 	Ertas! Talán részeg vagy?
ERTAS 	Nem, Juta, józan vagyok, mint soha... (szünet) Figyelj csak, neked még senki sem világított fényszóróval a szemedbe?
JUTA 	Nem... soha!
ERTAS 	A fényszóró hirtelen nyílást vág a sötétbe. Beleütődik a fény az üvegbe, az szétreped, mindenfelé szétszóródik. Színesen felcsillannak a sugár-buborékok, hegyes fény-szilánkok. Álltam, mintha büntetésre várnék, és éreztem, hogyan fut át rajtam a fény: nyúlós, ragadós, mint a nyál. Álltam és vártam az arculcsapást... Szörnyen undorító érzés.
JUTA 	Mi történt, Ertas?
ERTAS 	Semmi. Mi történhet a mi korunkban? Amikor nappal otthon egészen egyedül ülök, amikor a ház üres, majdnem mindenki munkában van, egyszerre hangok áramlanak be... a falakon keresztül, a mennyezeten keresztül, a padlón keresztül bekúsznak valamilyen beszélgetésfoszlányok, mormogás... Hallom a leghalkabb hangokat, sőt még értem is a szavakat. Este pedig, amikor a ház tele van, amikor minden lakásban zaj van, nekem csendnek tűnik. A hang megsemmisíti a hangot. (Felveszi az újságot.) Íme... “Expressz kiadás - KETTŐT AGYONVERTEK, TIZET MEGSEBESÍTETTEK... A HELYZET BURUNDIBAN... LEÉRTÉKELTÉK A PAKISZTÁNI RÚPIÁT... TRAGÉDIA AZ EZÜSTBÁNYÁBAN... 50° HŐSÉG... LEZUHANT AZ F-4”... Az esemény elnyeli az eseményt, Juta. És úgy tűnik, hogy csend van a Földön.
VÉGE