SZÉKELY NÉPMESÉK

Eredeti kiadvány: Székely népmesék

Budapest : Franklin, 1900

A halhatatlanságra vágyó királyfi.

Ecczör volt hol nem volt, hetedhét országon, még azon is tul, még az Operencián is tul, bédőlt kemencének kidőlt ódalába, vén asszony szoknyájának a hetvenhetedik ráncába volt egy fejér bolha, annak a köllős-közepibe volt egy fényös királyi város, a városba pedig lakott egy öreg-rend király, kinek volt egyetlenegy jóramenendő fia, – elég az hezza, hogy a király sokat remélt ebből a fiából, azér őtöt kitanittatta minden iskolai tudományokra, aztán elküldötte külső országokra látni, hallani, tapasztalni. – Oda is országolt több esztendeig a királyfi, mig végre az apja kévánságára hazatelepődött; – de a királyfinak a sok járáskelésbe egészen elváltozott a természete, gondolkodóvá és szomorkodóvá lött, – ezen az öreg király erősen megütődött s gondolkodott, hogy mi lehet ennek a nagy változásnak az oka? de nem szólott senkinek felőle, csak magába főzte, mig arra a gondolatra jött, hogy a királyfi bizonyosan szerelmös, azér olyan gondolkozó. Történt ecczör, hogy a király csak a királyfival ketten voltak a királyi rezsedencia ebédlő szobájába, az öreg király kartőn fogta a fiát, bévezette az ódalszobába, amely teli volt mindenféle szép leányi képekkel, s azt mondá a fiának: Te édes fiam, nagyon kedvetlenül viseled magadot; jó vóna, ha megházasodnál, lásd ebbe a szobába minden császároknak, királyoknak és fejedelmeknek leányaik le vannak festve, tetszésöd szerint választhatsz; amelyik leginkább szüved szerént való, azt hozom feleségül neked, csak jobb kedvödet lássam. – Jaj édes király atyám, felelé a királyfi, se a szerelöm, se a házasság nem bánt ingömet, hanem az a gondolat szomorit, hogy minden emböröknek, még a királyoknak is ecczör meg kell halni; szeretném tehát olyan birodalmat födözni föl, ahol a halálnak nincs hatalma; el is határoztam magamba, hogy ha a lábam térgyig vásik is, addig menyek, mig ilyent találok.

Az öreg király ügyeközött leuntatni fiát föltött szándékáról; mondotta neki, hogy az lehetetlen, elbeszélte azt is, hogy ő már ötven esztendeje, hogy királyja az országának, mindég megelégedve és bódogul élt s egyszörsmind ajánlotta fiának, hogy a királyságot is átadja neki, csak más kedvit lássa, s maradjon honnjába; de a királyfi állhatatos maradt föltételéhöz, másnap reggel kardot kötött az ódalára s utnak is indult.

Mikor több nap mulva kihaladt vóna az apja birodalmából, amint möndögelt az uton, még messzire meglátott egy roppant nagy élőfát, – mintha a tetejibe egy nagy sas libegne; közelebb mene a fához, hát lássa, hogy egy nagy sas annak a nagy fának tetejibe levő ágait ugyancsak rugdossa, ugyan poszátoltak szerteszéjjel az ágak, – mikor elbámészkodnék rajta, a sas csak magát gondolja, leszáll melléje a királyfinak, körösztül bukkik a fejin, lösz belőle egy király, s azt kérdi a bámészkodó királyfitól: Te mit bámulsz öcsém? Hát biz én csak azt bámulom, – felelé emez, – hogy te miért rugdosod ezt a nagy fa tetejit. Erre a sas király azt mondja: Ládd-e én arra vagyok kárhoztatva, hogy se én, se semmi hezzám tartozó zelletségöm meg ne halhassunk addig, valameddig ezt az élőfát innét tőstőből ki nem rugdosom vélle; de már este van, ma többet nem dógozom, hanem haza mönyök s tégödöt is, mint utazót, jószüvel látlak szegény házamhoz hálóba. A királyfi erre el is igérközék s együtt elsétáltak a saskirály rezsedenciájába, – hát a saskirálynak egy gyönyörűséges szép leánya vagyon, ki el is fogadta az apját s a vendég királyfit s azonnal asztalt terittetött s vacsorával ellátta. Vacsorálás közbe kérdé több szóváltások között a sas király az utazó királyfit, hogy mi célja lenne utazásának? A királyfi pedig kinyilatkoztatá, hogy addig akar éppen utazni, hol olyan birodalomra talál, melybe a halálnak ne lögyön hatalma. No édes öcsém, – mondá a sas király – ugy éppeg jó helyen jársz; nem hallád-e, hogy addig rajtam, és a hozzám tartozóimon a halálnak semmi hatalma nincs, amig azt a nagy fát tőstől, gyökerestől ki nem rugdalom; addig pedig eltelik 600 esztendő is. Kelj össze addig a leányommal, s itt nálam addig eleget élhettök. Jaj édös király bátyám uram! az mind jó volna; de 600 esztendő mulva csak meg kell halni, én pedig olyan helyet akarok fölfödözni, hol a halálnak soha se lögyön hatalma. A király kisasszony is marasztotta, mert már jóformán megismerkedtek volt; de semmiképen sem tudá őtöt maradásra birni. Végre hát, hogy minden emlék nélkül mégis el ne bocsássa, adott neki egy iskotoját, melynek a belső fenekén az ő képe volt lefestve, s azt mondá: No te királyfi! mivelhogy semmiképen sem maradál nálam vedd ezt az emléket! – ennek oly tulajdonsága van, hogy ha elfáradsz a fődön járásba, nyisd föl az iskotoját, nézz az én képömre, s ahogy gondolod ugy utazhatsz: ha tetszik a levegőben, ha ott igen élös lesz a levegő fuvása, a föld szinén, mint a sebös gondolat, vagy mint a sebös forgószél. A királyfi az iskotoját megköszöné, zsebibe tette, másnap bucsut vött a saskirály házától s utnak indult.

Egy darabig mönt gyalog az országuton, de egy idő mulva meg kezdött bágyadni, s eszébe jutott az iskotoja; elővövé hát, kinyitotta s reápillantott a király küsasszony képibe s gondolta magába: haladjak ugy, mint a sebös szél fönn a levegőbe, s azonnal fölkereködött, s ugy haladott, mint a sebös szél. Mikor egy jó darabig elhaladt volna, egyszer egy roppant nagy magos hegy fölött haladva, lássa, hogy egy kopacz embör egy kosárba ásóval és kapával fődet rakott a hegy tetejéről, s viszi az alj felé. Megáll s elbámul ezön a királyfi, – a kopacz embör is megáll s kérdi a királyfitól: te mit bámulsz öcsém? Hát én bizony csak azt bámulom, hogy kegyemöd hova viszi innét azt a kosár fődet? Jaj édes öcsém! mondta az öreg, én arra vagyok kárhoztatva, hogy addig se én, se semmi familiám meg nem halhatunk, mig ezt a nagy hegyet evvel a kosárral mind el nem hordom, s a helyet itt meg nem teresitöm; de már este felé van, ma többet nem dógozom; azzal körösztül bukkott a fején, s lött belőle egy kopacz király, melléje állott az utazó királyfinak, s meghitta őtöt magához éjjeli hálóba. – El is mentek együtt a kopacz király rezsedenciájába, hát ennek még százszorta szebb leánya van, mint az előbbinek, – ki őköt jószüvel látta s vacsorával is csakhamar ellátta. Vacsora alatt a kopacz király megkérdezé az utazó királyfit, hogy meddig utazik? mire a királyfi hasonlólag azt felelte, hogy addig utazik, mig olyan országot talál, ahol a halálnak ne lögyön semmi hatalma. Ugy éppen jó helyt jársz, azt mondja a kopacz király is, mert amint mondám, én arra vagyok kárhoztatva, hogy addig meg nem halhat semmiféle familiám, mig azt a nagy hegyet mind el nem hordom, addig pedig eltelik 800 esztendő is; keljetek essze a leányommal, ugyis látom, nem unjátok egymást, a 800 esztendeig eleget élhettök. Igen de, mondja a királyfi, én oda akarok menni, hol a halálnak soha se lögyön hatalma. Erre készülődni kezdett s jóécakát mondván, elmönt a hálószobájába; másnap mindnyájan igen jókor felkőtek, s a király küsasszony ujból marasztá a királyfit, de teljességgel nem maradt; hogy tehát minden emlék nélkül el ne mönnyön a királyfi, adott neki egy olyan arany gyürüt, melynek az a tulajdonsága volt, hogy ha annak birtokosa ujjában megfordította, éppen ott lött azonnal, ahol akarta; – a királyfi a gyürüt elvötte, megköszönte s avval bucsuzott s utra indult megint.

Egy darabig ment az országuton; ekkor eszébe jut az adott gyürü; megfordítja tehát azt az ujjába, s gondolja magában, hogy épen a világ végin lögyön. Behunyja szemit, s hát egy pillantásra, mikor a szemit kinyitja, egy pompás királyi város közepibe vagyon, megindul annak utcáin le és föl; lássa a sok csodálatos öltözetü s formáju emböröket, huszonhét féle nyelvön próbált velök beszélni, mert annyi nyelvet tudott a királyfi, de senki sem felelt egyre is. Megbusul tehát, hogy mitevös lögyön itt, hol senkivel sem tud értekeződni. Addig jár-kel bujában, hogy ecczör egy olyan öltözetü emberre talál, milyent az ő országába szoktak viselni, megszólitsa a maga nyelvén, hát tud rá felelni; megkérdözi tehát legelőbb is, hogy miféle város ez; az ember megmagyarázza, hogy ez a kék király országának fővárosa; de maga a király meghót, hanem vagyon egy kedves szép királyi kisasszony, s az uralkodik hét ország fölött; mert más senki sincs az egész királyi nemzetségből. A királyfi meg volt elégödve a fölvilágositással, s kérdé az embert, hogy nem tudná-e a király rezsedenciáját megmutatni. – Jó szüvel – mondá az ember – s elvezette a királyfit a rezsedenciához, s ott elbucsuzék tőlle. A királyfi beindult a rezsedenciába, hát a királyi küsasszony a rezsedencia garádicsára leülve, himet varr, s a királyfi is egyenesen neki indult; a királyi küsasszony pedig fölállott ülőhelyiből, s megesmerve a királyfit, hogy nem hétköznapi embör, fölvezette őt a rezsedencia palotáiba, s ott urilag elfogadta. Több szóváltás után, hogy a királyi küsasszony megtudta a szándékát a királyfinak, kérte, hogy maradjon nálla s lögyön neki társa az uralkodásba; de a királyfi kijelentötte, hogy csak abba az országba akar megtelepödni, hol a halálnak nincs hatalma. Ekkor a király küsasszony kartőn fogta a király urfit, bevezette egy ódalszoba ajtajába, s hát annak a szobának a pádimentuma úgy teli van szurkálva varrótüvel, hogy csak egyet sem lehetne abba többet leszurni. No te királyfi azt mondja ekkor a küsasszony – látod-e ezt a roppant sokaságu varrótőt? én arra vagyok kárhoztatva, hogy amig ezt a sok tüt el nem használom, el nem vaslalom a varrásba, addig sem én, sem semmi hozzám tartozó familiám meg nem halhatunk; addig pedig eltelik ezer esztendő; ha nálam maradsz, addig eleget élhetünk s uralkodhatunk. – Igen, de, mondja a királyfi, ezer esztendő mulva csak meg kell halni; én pedig olyan országot keresök, hol a halálnak soha hatalma ne lögyön. Eleget ügyeközött a himvarró király küsasszony leverni szándékáról a királyfit; végre is ez kijelentötte, hogy nem marad, hanem folytatja elkezdött utját. A király küsasszony ekkor a királyfi eleibe állott, s igy szólott hezzá: mivel semmiképen nem tudlak megtartani, emlékbe fogadj el tőlem egy arany vesszőcskét, ennek olyan tulajdonsága löszön, hogy szorultság esetibe azzá változik, amivé változtatni meggondolod. A királyfi megköszönte a király küsasszony adományát, azt a zsebibe rejtötte, avval bucsut vött tőlle, s utra indult ujból.

Alig ért ki a városból, hát ott egy nagy folyóra talált; de látta, hogy annak a tulsó szélinél az ég kárpitjai már leereszködtek, s tovább menni nem lehet, mert ott a világnak vége van; felindult tehát vizjöttire a folyó martján; mikor egy darabocskáig fölfelé haladt volna, ecczör a szömibe ötlött egy fényös királyi kastély a folyóviz fölött a levegőbe függve; de minden vizsgálódása után sem látott semmi utat vagy hidat oda, amelyik azt a száraz főddel összekötötte volna; pedig csakugyan szerette volna a fényes kastélyba bepillantani. Ecczör csak eszébe jut az aranyvessző, melyet a himvarró király küsasszonytól kapott volt; elévöszi azt s ledobja a földre evvel a gondolattal: lögyön belölle egy palló átal a fényes királyi kastélyba, s legottan a vesszőből egy arany palló lött átal a fényös királyi kastélyba; a királyfi sem késedelmezött sokáig; reá ugrik az arany pallóra, s átalmönyön rajta a kastélyba; – de mikor a kastély kapuján belépött, hát aztat olyan külömbnél csuda-állatok őrzik amilyenöket ő soha sem látott volt. Megijed s poroncsol a kardjának: kard ki a hüvelyből! – a kardja ki is ugrik s egynehánynak a fejét el is üti; de hát azoknak ecczöribe más fejük nő; erre még jobban megretten a királyfi, a kardját hüvelyibe poroncsolja, s megbámul. A kastély királynéja ezt látta az ablakból s egy inast tüstént utána szalasztott, hogy az őrök ne bántsák, megporoncsolta az inasnak, hogy azt idegen utazót hozzá vigye. Ugy is lött. Az inas gyorsan lefutott, a királyfit az őrökön körösztül vitte a kastély királynéja eleibe.

Mikor a királyfi megérközött a királyné eleibe, elkezde a királyné hozzá beszélni. Azt látom, hogy nem mindennapi embör vagy; de azt is akarom tudni, ki vagy s mi járásbéli? A királyfi erre megnevezé, hogy ő melyik királynak a fia, s hogy azér indult utra, hogy olyan országot födözzön föl, hol a halálnak nincs hatalma. No, jó helyt állsz, mondá a királyné, mert én vagyok az élet és halhatatlanság királynéja, itt már bátorságban vagy a halál ellen. Ecczöribe leültette s jó szüvel is látta a királyfit, asztalhoz ültetvén őtet csakhamar.

Éppen egy ezer esztendeig maradt ebbe a fényes kastélyba a királyfi, de az oly hamar eltünt, mint az előtt egy félesztendő.

Mikor eltölt volna az ezer esztendő, egy éjczaka olyan álmot lát a királyfi, mintha otthon az apjával s anyjával mulatozott volna, e miatt a hazavágyódás ugy utolérte, hogy amikor reggel fölkőt, tüstést jelentötte a halhatatlanság királynéjának, hogy ő haza akar menni az apját és anyját még egyszer meglátni. A halhatatlanság királynéja elbámult ezen a beszéden, s azt mondá: Jaj te királyfi, mit töttél te föl az eszedbe, hiszen apád és anyád több 800 esztendeinél, hogy meghótak, azoknak most semmi hirök, porok föl nem találod. De a királyfit nem tudta leverni szándékáról; azt mondá tehát: No ha csakugyan mégis elméssz, addig ne mönj el, jere velem, hogy tarisnyáltassak az utra. Azonnal a nyakába is akaszta egy arany és egy ezüst kulacsot s bevezeté őtet legelőbb egy kis ódalszobába, ennek egyik szögletibe megmutatott neki egy kis lappancsot, azt fölnyittatta s azt mondá: No ebből a folyadékból, mely ez alatt a lappancs alatt van, töltsd teli az ezüst kulacsodat; ez olyan természetü, hogy ha ebből akárkit lepreczkelsz, ha az előtt ezer élettel birt volna is, azonnal halál fia löszön. Azután bévivé egy más ódalszobába, melynek egyik szögletibe hasonlólag egy küs lappancs látszott, azt is fölnyittatta a királyné, s megtöltötte annak folyadékjából az arany flaskót, s azt mondá: no te királyfi, ennek a folyadéknak, mely az örökkévalóság kősziklájából veszi eredetit, olyan tulajdonsága van, hogy ha valaki ezelőtt négy vagy ötezer esztendővel meghótt is, ha csak egy csontocskáját megkapod, s megpreczkölöd ennek vizivel, azonnal a legjobb állapotjába fölébred. A királyfi megköszöné a halhatatlanság királynéjának ajándékait, aval elbucsuzott tőlle és az egész kastélytól, s utra indult.

Csakhamar beért abba a városba, hol a himvarró király küsasszony lakott, de alig ismert reá, annyira el volt változva, mönt sietve a királyi rezsedenciához, hát ott olyan csöndesség van, mintha senki sem laknék benne. Mönyön fül a kastély palotáiba, hát mikor a nappali szobába ér, ott találja a királyi kisasszonyt a varrójára buva s elaluva; szép csöndösen oda osonkodik, szólitsa, de nem felel; meghuzintja a gunyáját, de nem mozdul. Innen szalad abba a szobába, mely teli volt tüvel, hát egy tü sincs benne, az utósó varrótü is a király küsasszony varrójába belétörött, s aval a királyi küsasszony möghót. Csakhamar kapja az arany flaskóját, meglocsolja belőle a királyi küsasszonyt, az éledözni kezd, ecczör feltartsa a fejit, megszólalik s legelőbb is azt mondja a királyfinak: jaj, édös barátom, be jó, hogy fölébrösztél, rég hogy aluszom, ugy lehet. De alhattál volna, mond a királyfi, mig a világ, ha föl nem támasztottalak volna. Ekkor a király küsasszony észrevötte, hogy ő meghót vót s a királyfi támasztotta föl, megköszöné igön szépen s jótétel helyibe jót igért.

Innen a királyfi bucsut véve, mönt igyenössen a kopacz királyhoz, hát még messzire meglássa, hogy a nagy hegyet mind elhordotta, mikorra odaérközik, lássa, hogy a kosarát a feje alá tette, az ásót és lapátot maga mellé elnyujtotta, s meghót. Csakhamar előveszi itt is az arany flaskóját, megpreczkeli vele a kopacz királyt, s mint az elöbbenit föltámaszsza. Ez is jótétel helyibe jót igért, s a királyfi tőlle elbucsuzik, s mönyön a saskirályhoz, hát a Saskirály a nagy élőfát gyökerestől, tőstől együtt úgy kikapálta, hogy a legküssebb ágának sincs semmi hire, pora; maga pedig a szárnyait kétfelé vetette, az orrát a földre guggasztotta s meghót; már a legyek dorolták is. A királyfi előbb előveszi az arany kulacsot, megöntözi vélle a Saskirályt, s az is éledözni kezd, esszeszedi magát s megszólalik: Jaj be sokat aludtam, köszönöm, hogy fölébresztöttél édös jó barátom! De alhattál volna, mond a királyfi, mig a világ, ha föl nem támasztottalak volna. Ekkor vöszi észre magát a Saskirály, hogy ő meghót vót. Reá emlékszik a királyfira, s megköszöni, hogy ötöt föltámasztotta s jótétel helyibe jót igér.

Ezután búcsutvöszön a királyfi a Saskirálytól is, elindul s csakhamar megérközik apja királyi városához, de már messziről észreveszi, hogy a királyi rezsedencia elsülyedt, semmi hire, pora nem látszik, közelebb mönyön hozzá, hát kénköves tó lött a helyire, mely ugy égött kék lánggal folyvást, mint a jó szilvapálinka.

Elveszté minden reménységit a király urfi, hogy valaha az apját s anyját föltalálhassa, bujába visszaindul, de amint a város közül haladna ki, hátulról valaki megszólitsa ezekkel a szókkal. Megállj, király urfi, jó helyt jársz, éppen ezer esztendeje, hogy szüntelen kereslek. A királyfi hátratekint, s megesmeri, hogy aki megszóllitotta, az az öreg Halál (kő fülibe!) Csakhamar kapja az ujjában lévő gyürüt, megfordítsa, s mint a gondolat olyan sebössen a Saskirálynál terem, onnat a kopacz királynál, onnan a himvarró király küsasszonynál, mindenikkel minden ármádiájukat kiállittassa a Halál akadályoztatására, mig ő a halhatatlanság királynéjához béérhet; de a Halál olyan sebössen vágtatott mindenütt utána, hogy mikor a halhatatlanság királynéja kastélyába egy lábát bétötte a királyfi, a másikat kivül megragadta a Halál, ilyen szókkal: megállj! enyim vagy.

Észrevötte a halhatatlanság királynéja a dógot, s leszólott az ablakból, s pirongatta a Halált, hogy mit keres az ő országába, mikor ott hatalma nincs. Igen de, azt mondja a Halál, féllába az én országomba van, az az enyim; igen, de fele az enyim mindenképen, azt mondta a halhatatlan királyné, s mi hasznod, ha elhasitsuk, felinek sem én, sem te nem vehessük hasznát; hanem azt mondom: jere bé hozzám, most megengedöm, s itt ketten fogadással intézzük el a dolgot. A Halál reá állott, bemönt a halhatatlanság királynéja kastélyába, s a királyné azt jovasolta néki, hogy ő a királyfit fölrugja épen a hetedik égig, a hajnalcsillag háta megi, s ha olyan igyenösen föl tudja lökni, hogy a várba esik, akkor lögyön a királynéjé, ha pedig a vár falán kivül esik le, akkor lögyön a Halálé. A Halál ezen fogadásba beleegyezött. Ekkor a királyfit a királyné kiállította a vár közepibe, a lábát a királyfi lábai alá feszitötte, s ugy fölrugta a csillagok közi, hogy egészen odaveszött, de a veselködésbe egy kicsit megtántorodott a királyné s erősen megijedt, hogy bizony kivül esik a királyfi a váron, szorgalmatosan leste tehát, mikor a királyfi visszafordul. Ecczör megpillantja mint egy küs darázst, hogy hol vagyon, méri a szemivel, hogy hova tanál leesni, de hát eppenös éppen a vár falára, – mögijed a királyné, de egy kis déli szél annyit használt mégis, hogy a királyfi éppen a vár mellé belől felől esött volna, ha a királyné ki nem fogja vala, de a királyné oda ugrott, s mint egy könnyü laptát ugy kifogta, bévitte az ölibe a kastélyba, s látván, hogy küsség elszédült megcsókolta, hogy kijózanodjék. Ekkor megporoncsolta a királyi udvar népinek, hogy mindnyájan söprüt keressenek, azt gyujtsák meg, s tüzes söprükkel söprüzzék ki a Halált a halhatatlanság királynéja várából, s megporoncsolta neki, hogy oda többé lábát betönni ne mérészölje. A királyfi és királyné pedig maig is boldogul és dicsőségösön élnek; aki nem hiszi, keresse föl a világ véginél a folyó fölött a levegőbe függő várát a halhatatlanság királynéjának, s mikor azt fölkapja, azonnal meg fog győződni a mese igazsága felől.

A két gazdag ember gyermeke.

Lakott egy országnak két szegletibe messze egymástól két gazdag ember. Egyiknek fia lett, s a másiknak leánya. Mind a ketten meghitták egymást komának, s a keresztelőbe arra egyeztek, hogy a gyermekeiket összeházasittsák.

Nőttek a gyermekek; de munka nélkült s mind kényes beczék. Hogy megnőttek, őkët essze es házasitották.

Csakhamar meghót mind a kettőnek apja annya; ők magikra marattak, a világhoz nem értettek, a gazdasághoz semmit sem tuttak. A jobbágyok, zsellérek vellik azt csinálták, a mit akartak, főggyik mind megburjányosodott, a buzáskas mind megürült, s megkeztek szegényedni.

Ecczer a gazdának eszibe jut, hogy a vásárba kéne menni, met az apjától es ugy látta vót. Elindult vásárba, s elhajtotta a még meglévő fiatal pár szép ökrit es. Uttyába találkozott egy lakadalommal, s annak ugy köszönt: Isten őrözze kjeteket ijen szomoru változástól, s a megszomorodottaknak aggyon vigasztalást! Ő ezt az apjától ecczer a halottas háznál igy hallotta vót. Megharagusznak ezétt rea a lakadalmasok, mett ékkicsitt jó vérikbe vótak, s jól megczibájják; azt mongyák neki: mácczor ha ijen dógot látsz, tartsd fel a kalapodat a botod végibe, s örömödbe rikótozz!

Tovább menyen, s egy erdő széjibe találkozik valami mészárosokkal, a kik kövér disznyókat hajtottak; kapja a kalapját, feltartsa a bottya végibe, s rikótozni kezd. A disznyók megijednek, s mind bérugaszkodnak szerteszéjjel az erdőbe. A mészárosok őt jól elpáhojják s azt mongyák: mácczor, ha ijen dógot látsz, mongyad: az isten ágya meg egy hejjibe kettővel!

Tovább menyen, s lássa, hogy egy ember a főggyit a csipkétől, burjántól tisztogassa, s köszön: Ágya meg isten kjedet bátya egy hejjibe kettővel! Az ember, hogy mérgelődött es a giz-gazra, megcsipi őt, s jól elsupátójja; akkor azt mongya neki: mácczor ha ijen dógot látsz, te es inkább segitts vaj egyet kitépni!

Más hejt találkozik két emberrel, a kik együtt tépelőttek; ő es oda menyen s tépászni kezdi hol egyiket, hol a másikot. Haggyák azok egymást, s őt jól megtépik.

Igy ért el valami-letteképpen a vásárba. Ott széjjelnét, s meglássa, hogy árulnak egy egésszen fakó szekeret. Eszibe jut, hogy apja szekérrel járogatott erdőbe; kérdi attól, a ki árulta, hogy a két ökriétt nem adná-e neki a szekeret? (nem tutta, hogy ha cserel, azután a két ökröt nem aggyák vissza). Az ember előbb még megneheztelt rea, hogy az ő szekerivel miétt csufolkodik; de csakugyan lássa, hogy az ökrös gazdánál nincsenek mind honn, s a cserét megcsinájják.

Az éfju gazdának szekere vót, s azt huzogatta előbb-előbb a vásárba; talált egy kovácsra, s aval a szekeret egy féjsziétt elcserélte. A féjszit egy fénkővel cserélte el.

Mintha a dógot legjobban eligazitotta vóna, haza felé indult. A falujához közel egy tóba meglátott egy sereg vadréczét, a fénkövet közikbe dobta, a fénkő belémerült a tóba s a vadréczék elrepültek mindegyig. Levetkezett, s csórén bement a tóba, hogy a fénkövet keresse meg; de addig az egyetmássát es a tó martyáról ellopták. Igy kellett haza menni a vásárból, mindeniből kivetkeztetve.

Felesége nem vót honn, mikor ő megérkezett. Ő az asztalfiából egy sorkolat kenyeret vett, s aval lement a pinczébe. Mig a hordóhoz ment, hogy bort ereszszen, a kenyeret letette a pinczeküszöbre. Mikor a bort eresztené, visszanéz, s hát lássa, hogy a kutya a kenyerit eppen akkor kapja el. Utánna dobja a csapot, a csap elvesz, s a kutya a kenyérrel elfut – a bor pedig mind egy cseppedős cseppig elfoj. Vót a pinczébe egy zsák liszt; hogy felesége a borfojást észre ne vegye, azt mind reahintezte. Egy lud ott kotolt, s e mig ő dógozott, őt sziszegte; ő azt gondolta, hogy az azt mongya, hogy őt a feleséginek béárujja; kecczer, háromszor, megkérdezte: béárulsz-é? s arrafelé ment, de a lud még jobban sziszegett; megfogta hát a nyakát, s jól fődhöz sojtotta, hogy a lud ott maratt. Arra még jobban megijett; hogy helyrehozza a hibát, a ludat megmejesztette, a lisztes hibókába meghingerődzött, azután a tuluba, s ugy a fészekre ült kotolni.

Haza jő felesége, nyitva lássa a pinczeajtót, s oda lemenyen. Ő a fészken ült, s sziszegett, mind a lud. Észreveszi felesége, hogy ő; kap egy darab fát, s neki menyen, mongya: Uram, Jézus, miféle állat, mett ütöm agyon! Ő a fészekről felszökik, s nagyijedve azt mongya: Ne bánts, édes feleségem, mett én vagyok! – Felesége számba kéri, mit vásárolt? Ő mindent úgy elmondott, a hogy vót. Felesége neki kiatta az utat, s azt monta: addég szemem eleibe ne kerüjj, a mig a hibádot herre nem hozod! egy darab kinyeret s egy porczió pálinkát a zsebibe tett, s aval utnak eresztette; azt kévánta: Jó utat, a hol sár nincs!

Uttyába találta Krisztus urunkot, s azt monta neki: Nem eszem meg veled a kinyeremet, mett nem csináltál belőllem gazdag embert! Azután találta a halált; aval a kinyerit s a pálinkáját megosztotta, hogy őt nem vitte el; s komájának fogatta a halált. A halál azt mongya neki: Most láss csudát, koma! s bébutt a porcziós évegbe. Ő az éveget bédugta. A halál kéredzett ki onnét, de ő azt monta neki: Igird meg, hogy gazdag embert csinálsz belőllem, s ugy kiereszlek! A halál meg es igirte. Megegyeztek, hogy ő legyen datkor (doctor); a kinek a halál a lábához áll, a nem hal meg, s az ojant akarmijen urussággal meggyavithassa; de a kinek a fejihez áll, annak halál a fejin. Evel egymástól elváltak.

A mü emberünk elér egy városba, a hol a kiráj leánya erőss beteg vót. A datkorok mindent elkövettek, de nem tutták megurusolni. Jelenti, hogy ő megurusojja, ha élnivaló; s ha nem, azt es megmongya. Elment a beteghez, s hát lássa, hogy a halál a lábánál áll. Meggyujt egy kaszaj szénát, annak a hammából feredőt csinál, megfereszti benne a leánt, s a szépen meggyavul. A kiráj őt ugy megajándékozta, hogy nagy gazda ember lett belőlle. Ott maratt lakni; feleségit magához vitette, s az uruslásból együtt uri módra éltek. – Ecczer ő es erőss beteg lett, s a komája a fejihez állott, ő eleget kérte, hogy ájjon a lábához, de a komája azt felelte: én biz’ egyet sem! Aval hát ő es elkőtözött a más világra.

A möndölecskék.

Ecczö’ hó vót, hó nem vót, hetethét országon, még azon is tul vót egy szegény özvegy asszony, annak vót három legén fia, de hogy szegények vótak, hát égynek mindég é kelött mönni szógá’ni. Legelőbb is emőnt a nagyobbik fiu, s a miko mönne mönne hetethét országon, még azon tul is, talál egy öreg embört. Hogy hát talál egy öreg embört, e megszólittsa őtöt: Ecsém uram, mi járásbali? azt feleli a fiu: En edös apám, szógá’ni indutam. En pedig éppen szóga keresni! Ahajt megfogaggya a fiut a möndölecskék (juhok) mellé.

Rögge, mikó megindul véllök, meghaggya az öreg, hogy azokot ne hajtsa, ne téröngesse, csak mönnyön, möndögejjön mind utánnok, met azok magokra is szép csöndösön ellegelésznek.

Megindittsa a fiu a möndölecskéköt; legelőbb is érnek egy gyönyörüségös szép rétet, ő csak mönt, möndögélt utánnok, a mind meghatta vót neki az öreg embör; azután egy sebös fojóvizhöz érköznek, körösztü, mönnek réta a möndölecskék, de ő nem mert beél mönni a nagy vizbe, henem ott kerü’te a vizet, hát a möndölecskék magoktó’ visszajöttek, átal a vizön, ő pedig kapta magát, estére haza hajtotta. Azt kérdi tőlle az öreg embör: No édös fiam, beszéld e neköm, hó jártál a möndölecskékkel? – En édös apám csak möntem möndögeltem utánnok, hát azok möntek esőben is egy nagy sijáttságra, onnét erköztek egy nagy sebös fojóvizhöz, azon a nagy vizön körösztü’ möntek, én pedig innet marattam, mett nem mertem belémönni a nagy vizbe! Hogy ezt beszéli a szegén fiu, hát azt mongya neki az öreg: Nó édös fiam, én tégödöt eleresztlek, mett látom, hogy nem szógá’ni való legén vagy. Ahajt szepön fizetés nélkül eleresztötte.

Emönyön biz ő nagyszomorán haza. Hogy haza mönyön, hát azt kérdi tölle a más két testvére: No édös bátyánk, hat mit szógála? Hm mit szógá’tam? mönnyetök ê tük is, megtuggyátok.

No jó’ van! Emönyön a közbeeső is szógálatot keresni, hát éppen ahoz a gazdához szegődik bé, ő is ugy jár mind a nagyobbik, s egy nagy sömmivel haza mönyön. Hogy haza mönyön hát, kerdi a küssebbik testvére: No hát édös bátyám! kied mit szógála? Hm! mit szó’gátam? mönny e, tés is megtudod.

No jó’ van! Emönyön biz ő is, hogy poróbá’jon szöröncsét; a miko mönne, mönne, hát ő is éppen aval az öreggel találkozik, bészegődik hézza esztendőre a möndölecskék mellé, s az öreg megmongya neki is, hogy csak mind utánnok mönnyön, suhutt töllők e ne maraggyon.

Rögge fö’tarisnyál az öreg a pajtábó’ kiereszti a möndölecskéköt, megindunak, a fiu is mind nyomró’ nyomra mönyön utánnok; hát a möndölecskék legelőbb is érnek egy szép ződ sijáttságot, körösztü’ mönnek azon szép lassan legelészve, s elérnek egy sebös fojóvizet, körösztü’ mönnek azon is a möndölecskék, utánnok a legénke is belé mönyön; de mihejt belémönyön a vizbe, écczöribe az a sebös viz ugy lesorvassza rólla a gúnyát, húst, mindönt, hogy a miko kiért a túsó martra, csupán a csontya s a bőre vót megmaradva. A hogy kiért a túsó martra hát, a möndölecskék visszafordunak, ahajt csak fúni kez’nek rea, écczöribe még külömb teste lössz, mind a mijen vót. Esmet megindunak elől a möndölecskék, hát érnek egy nagy rétet; de azon a rétön ojan nagy fü van, hogy kaszá’ni is lehetött vóna, még is ott a marhák ojan soványok vótak, hogy a szél szinte efútta őköt; onnat möntek a möndölecskék egy más rétre, hat ott ugy nincs mit ögyenek a marháknak mind a kopacz fődön, mégis ojan köverek, mind a gyurott háj; onnat möntek a möndölecskék egy nagy erdőbe, hát ott mindön fán ojan keserves sirás rivás vagyon, hogy! Nözi, nözi, hogy miféle nagy sirás lehet az? hát mindön ágon égy-égy csóré verébfiu vagyon, ott sirnak rinak. Onnat is tovább möntek möndögéltek a möndölecskék, mig egy nagy kerthöz juttak, hát kétfelől a kertön két kutya ugy marakodik, hogy a hob szakadva szakad a szájokbó’, még sem tuggyák egymást bántani. Tovább möntek a möndölecskék, mig egy nagy tóhoz értek, hát lássa, hogy egy asszonyembör a tóban egy kalánnyal valamit a vizbő’ mind csak meröget, de még sem tuggya soha kimerni. – Onnat elébb möntek a möndölecskék, hogy előbb möntek, lássa, hogy egy patakba mijen szép tiszta kiristáj viz foj; ő hogy erőssen meg vót szonnyulva, hát innya akart belőlle, de gondôta magába, hogy annak a fôrása még sokkal szöbb lehet; ő bizon êmönyön a fôrására, hát lássa, hogy egy döglött büdös kutyának a szájábó’ buzog a viz, ahajt ugy megijett, hogy egy csöppött sem iszik belõlle. Innét möntek a möndölecskék egy kertbe, de ez a kert ojan csuda szép vót, hogy annál szöbbet emböri szöm még soha sem látott, külömbné’ külömb virágok nyiltak benne, még is a möndölecskék egy virághoz sem nyultak, csak ötték a zõd füvet. Hogy ötték a zõd füvet hát, õ is leül egy szép virágos fának az árnyékába, hogy falatozzon egy kicsit, ecczö’ csak lássa, hogy egy szép fejér galamb előtte repdös, ő bizon kapja magát, vót neki egy kicsi mordájja, hézza lő a galambhoz, egy tollát le is lövi, aval êfut a galamb, õ fõ’vöszi a tollat, belé töszi a zsebibe.

Megindunak azonba a möndölecskék haza fele; ő is utánnok mind mönt möndögélt, mig éppen haza érköztek.

Hogy haza érköztek hát, azt kérdi tölle az öreg embör: No fiam, hát jól jártak-e a möndölecskék? azt feleli a fiu: Jól jártak bizon, mett neköm écczö’ sem kellött téröngetnöm, csak éppen mönnöm utánnok. Hogy azt mongya, hát azt kérdi még az öreg embör: No fiam, beszéld el, hó jártál a möndölecskékkel? Ahajt beszélni kezdi, hogy esőbben is möntek a möndölecskék egy szep ződ siáttságra, azután egy sebös fojóvizön átmöntek, no csak mind êbeszéli, hogy ő hó járt, męre járt vellök. Hogy ebeszéli, hát azt mongya az öreg: Édös fiam, ládd-é, az a gyönyörüseges szép ződd siáttság, a hova legelőbb möntél a möndölecskékkel, a te eddig való éfiuságodat jelenti; a viz, a mejikön körösztü’ möntél: a bünmosó életvize; hogy róllad mind a gunyádat, mind a husodat lesorvasztotta, ez azt jelenti, hogy a te eddig való büneidöt lemosta; hogy a túsó marton a möndölecskék reád futtak, s azután még sokkal frissebb testöd lén, ládd-e fiam, ez azt jelenti, hogy mivel a szönt hüt, az életvize, a lelködöt egésszen átaljárta s a te büneidbő’ kitértél, hát egessz lelkedbe ujraszülettél; azok a möndölecskék, a kik reád futtak, az angyalok s a kegyös jó tanottók; azok a marhák, kik a kövér fübe is soványok vótak, azt jelentik, hogy ezön a világon a fösvények nagy bőségbe vannak, de magoktól is sajná’ják az ételt; azok a más világon is nagy bőségbe lösznek, elég ételök, italok lössz, ösznek, isznak, de azé’ mégis örökké ehök, szonnyak lösznek? azok a marhák, kik a kopaczon is jól öttek, attól is jó kövérök vótak, azok azt jelentik, hogy a kik a világon a kicsiből is attak a szegénnek, a magok testököt sem sonyorgatták étlen, szonnyan, azok a más világon kicsi eledelből is jóézü falatot ösznek, soha sem ehöznek, nem szonnyulnak meg; hogy az erdőn ojan keservösen sirtak a madárfiak, e ládd-é édös fiam, azt jelenti, hogy a mej anyák ezön a világon nem körösztö’tetik meg gyermökeiköt, hanem ugy étemettetik, a más világon azok örökké sirnak rinak; hogy két kutya egy kertön átal ugy marakodott, ez azt jelenti, hogy a kik ezön a világon az atyafiak közül ugy virrognak, pölleködnek a jószág fölött, a más világon is örökkétig veszeködnek, de soha éssze nem férhetnek; hogy egy tóba egy asszonyembör ojan erőssen halászott valamit egy kalánynyal, még sem tutta kifogni, ez azt jelenti, hogy a ki ezön a világon a tejbe vizet tő’t, s ugy aggya e másnak, az a másvilágon fojvást egy tóba lössz, s ott egy kalánynyal örökké halász, hogy valahogy a viz közül válassza ki a tejet, de soha sem tuggya; hogy egy szép tiszta patakot láttál, de abbó’ nem ittál, hanem a fôrásra möntél, hol egy döglött kutyának a szájábó’ foj ki a viz, ládd-e édös fiam, az a szép tiszta patak vize jelenti a papok szép predikáczióit, szönt imáttságait, a kutya pedig, a kiből foj a szép viz, a papokot jelenti, a kik kegyös, bőcs tanittásokat tösznek, de magok nem tartsák meg; a kert pedig, a mejikbe bémöntetök, az a mennyország; a kik ezön a világon bün nélkül élnek, a más világon egy ojan szép kerbe mönnek.

De most azt kérdöm, édös, fiam! meg tudod-é bizonyittani, hogy te jártál abb’ a kerbe is? A fiu csakhamar kivöszi a tarisnyájából a fejér galambtollat, od’aggya: nézze öreg atyám, ezt éppen ott lőttem egy fejér galambból. Az öreg evöszi a galambtollat s azt mongya neki: Ládd-e, fiam, az a fejér galamb én vótam, én mindönkó vigyáztam reád, egész utadba fojvást möntem utánnad, örökké szömmel tartottam, hogy mit cselekszöl? ládd-é az Isten is igy mönyön titkon az embörrel, hogy láthassa, ki mit cselekszik; hogy te egy tollát kilőtted a galambnak, az az én egyik ujom, csak nözd meg, hogy nincs itt; nözi, hát oda van az öregnek a kicsi uja! ahajt csak oda töszi az öreg a tollat, reá fu, hát écczöribe fáinul oda csinálódik.

De má’ bétőt vót az esztendő, me – hogy szót egybe keverjek – akko csak három nap vót egy esztendő. – Azt mongya az öreg a küs szógának: No fiam, immá’ bétőt az esztendő, hocczide a tarisnyát, aval elereszlek! de esőbben azt kérdöm tölled: inkább a mennyországot választod-e, vaj pedig annyi arannyat, a mennyit ebirhatsz haza? A fiu azt feleli réa: Neki nem kell aranny, csak hogy mennyországba mehessön. Az öreg écczöribe megtő’t egy zsákot neki aranynyal, fő’töszi a hátára, aval ebocsátotta.

A fiu pedig hogy a gazda ajándékát szépön megköszönte, fogja magát, emönyön haza a zsák aranynyal, de ojan hat ökrös gazda lössz belőlle, hogy az egéssz faluba, de még a vidékbe is csak egy láb sem vót hézza hasonló; feleségöt is kapott egy derék jó leánt, ojan szépöt, mind egy virágszál; még a mái nap is él, ha meg nem hót. Hónap lögyön a kietök vendégök.

Az apám lakadalma.

Ecczer csak azon veszem eszre magamot, hogy hát apám házasodni akar, s anyámot meg akarja venni. – Azt mongya nekem apám: Eriggy a malomba, s őrless a lakadalomra kenyérnek valót! – Rajta szegén! kapom én frissen magamot, mind eme könnyű fickó, keresek egy átalvetőt, fel, viszek a hijjuba három tarisnyát, s megtőtök kilenc surgyét ojan dalnoki búzával, mind a makk, s mind a kilencet ecczerre vállamra billentem, s kiviszem a szekérre. Kivezetem az ökrököt, s bé akarom fogni, de hát egyik sem tanál a régi hejjire, fogom a csást hócsból, a hócsost csából s úgy jól tanál. Poróbálom a járompálcát, s hát nem tanál a hejjire; dugom egyik hejjett a lapát nyelit, másik hejjett a kötőrudat s úgy jól van a dolog.

Elmenyek a malomba, s mikor odaérek, megállíttom az ökrököt, felütöm az ostor nyelit előttik a fődbe, nehogy megindujjanak; magam pedég bémenyek a malomba, hadd hijjam a mónárt, hogy a buzát segíttsen béhordani.

Egyetlen egy lelket sem kaptam benn a malomba. Nezek széjjel az ágy alá, s a pest megi, s hát látom, hogy a ződ kancsó nincs ott a szegen; abból megtuttam, hogy a malom oda van eprészni. Gondolom, hogy immán ha ennibe van, szép békességesen haza várom; de eszembe jut, hogy nem igen szokása haza sietni, s a mig eléjön, én addég meg se őszülhetek, – osztág az ökröknek es bajosocska esztendőről esztendőre várakozni, mett nem es hoztam vót nekik, mit enni aggyak. Utánna iramodom hát sebess kutyafuttába ki a bérczre, s hát ott szimatol a bokrok között! vágok egy istenes jó husángot, kosztolni kezdem két ódalba, a hogy csak tőllem lehetett; még ecczer jól neki huzom a husángot, s a mig rea sójtottam vóna, hallom messzüről, hogy megzerdül oda bé a vőgybe, s hát ugy őröl, ugyan zakatol: eppen az én buzámot járta.

Hogy a bérczről hamarébb leérjek a vőlgybe, neki fekvém s béhingerődzém az ódalon; utánnam a mennyi csutak: megkévánták töllem az üdőtőtést. Nekik nem lett belé semmi bajik; én es csak egy kicsiddég üttem belé az arromot egy lágy tehenganyéjba, de nem mártottam fel onnét egészen, még ott es elég maratt a hejjin; több baja lett annak a szegén fejér lónak, a mik ott eddegelt az ajjba, met a töllünk ugy megijett, hogy a lábára szoritott nyüggel együtt kifutott a világból, s még nem jött vissza ez napságig.

Hezza dörgölgetém az arromot a gyephez, mind a tyuk szokott, s elmenék, hadd lássam, az ökrök nem mentek-e el az álló hejjikről; a hát az én ostornyelem oda fogont a fődbe, s akkora fa nőtt belőlle, mind a barassai nagy torony; de anyi fiát kőtöttek belé a seregéjek, hogy azoknak a csárrogásától a malomzugás nem hallott. Bezzeg megörvendék neki; gondolám hogy most fogok seregéjfiát eleget! Jól tuttam hágdosni, a hogy csak kellett: felhágok a fára, dugom a kezemet, s hát nem tér bé a likba, próbálom a fejemet, s hát jól bétér! teli szettem a keblemet seregéjfiuval. Ki akartam buni a likból, de hát én nem térek ki? haza futok, elviszem a ródaló féjszit, s kivágom onnét magamot. De nem tuttam leszállani, met a fa vastagocska vót, s a fejem es szédült, hanem kiátottam a mónárnak, hogy vegyen le; a mónár azt gondolta, hogy az a bajom, hogy megehültem, s nekem a fiától mónárpogácsát küdött. De én a fiunak ojan erőss ludméreggel montam meg, hogy nem efféle bajom van, hogy az ecczeribe elfutott, s hozott egy véka korpát, azt nekem egy koszt végin felnyujtotta. Én kötelet sodorék belőlle, ojant, hogy a malomkövet es fel lehetett vóna vélle akasztani; próbálám, leér-e a fődig, de hát egyrét nem éri; fogom kétrét, s hát ojan jól leér, hogy még a fődön meghajlik. Ereszkedni kezdek le rajta, de egy féreg ott fenn, a hol egy ághoz megköttem vót, elkerczelte, s én kötelestől lecseppentem. De míg a fődre érnék, addig a seregéjfiak a kebelembe megtolvasottak, szárnyikra kőtek, s engem repitteni keztek. Mikor az Ó felett repültünk, valami asszonyok ott az Óton rongyát mostak, s kiátozni keztek felém: Mi a tüzes gutot csinál az a gyermek, hogy ugy tud repülni? ha leesik, eppen az Ótba szottyan, s beléhal! Láttam, hogy mind felém neznek, de a seregéjfiak csarrogásától nem tuttam tisztán kivenni, mit kiátnak; azt gondoltam, azt kiáttság, hogy óggyam meg az ingem derekát. Én az ingem derekát kiszabadittám a harisnyám szijja alól; aval a seregéjfiak ecczerre a kebelemből mind kiduvadának, nekem amennyi szárnyam, mind elrepüle, s én az Ótnak köllősközepibe belécsubbanék. Csubbanásommal az Ótat ugy kicsapám az árkából, hogy az egésszen kiloccsant a hegy ajjáig; de mikor az árkába visszatakarodott egy kicsi héjjával, a mit egy gidófalvi szonnyu komondor lecselt fel belőlle, annyi hal maradt künn utánna, hogy a hejjet Mánástól Dobojig, s Árkostól Angyalosig, mind ellepte – még a Szépmezőt es egészen. No, ott vót hal elég! Tizenkét bihalszekér egy hétig mind örökké hordotta, soha meg nem szünt, még sem tutta megkezdeni; de mene egy csóré czigánpurdé Kőröspatakról, mind felszede a pendejjibe, s elvivé.

Eszembe jut, hogy engem nem jászodni küttek vót, hanem őrölni; elindulok arrafelé, a hol az ökrök vótak, hadd lám, micsinálnak? nem mentek-e el hejjikről? Sokáig mentem, úgy, hogy megfárattam belé. Látok a réten egy lovat, s reagondolom, hogy: ezen könnyen oda jutok, a hova kell. Utanna indulok, de hát ő engem nem vár meg. Fogom a farkát, egyet fordíttok rajta, s magammal szembe állíttom, s mondom neki amugy mirgyilusoson: Hó! megájj, pityigangos! ne légy ojan jeszke! Megértette a jó szót s megállott, mind a czüvek. Megnyergelém a szürkét, felülék a barnára, s úgy elmenék a sárgán, egy lőtőn ki, s egy hágón bé, hogy a főd es szakatt utánnam.

Egy hejt egy szőllő alatt menék el, s annak a kerittésin belől sok szép ért gyümőcs vót. Megállittám a szürkét, leszállék a barnáról, s megkötém a sárgát a gyépühöz; próbálom, hogy béhágjak, de nem tudék; megmarkolám a hajamot, s annálfogva bélódittám magamot. Rázni kezdem a szilvát, hull a dió, szedem a magyarót; s teli rakám a keblemet.

Erőss meleg vót, meg vótam szonnyulva, hogy majd megepettem. Látom, hogy ott nem messze vadnak valami aratók, s kérdem, hol kapnék itt vizet valahol? Azok nekem megmutattak nem messze egy forrást. Oda menyek, de hát béfagyott! eleget akartam a jeget a sorkammal vaj kővel betörni, de nem lehetett, mett a jég lehetett egy araszos; hanem kapám a fejemről a koponyámat, s könnyen betörém vélle a jeget vizet meritték velle s amugy jót ivám.

Elmenék a gyepühöz, hajamnál fogva kilódittám magamot az utra; elódám a szürkét, felülék a barnára, s úgy elvágtaték a sárgán egy lőtön ki, s egy hágón bé, hogy ugyan lógott a hajam belé. Egy hejt találék két embert; mikor meghalattam vóna őköt, utánnak azt kiáták: Te fiu, hova lett a fejed? Tapasztom a fenekem, s hát nincs ott a fejem! vissza én aval sebess kutytroppba a forráshoz; de hát mit látok! az én koponyám magát nállam nélkül megunta, s neki csak annyi esze vót, hogy mindekutánna ott felejtettem, magának sárból nyakat, kezet, derekat, lábat csinálatott, s a jégen sikolándva kaptam meg. Én es meglehetősöcskén tuttam sikolándani; eleget sikolándottam utánna, de ő jobban tudott, mind én, nem tuttam semmi letteképpen megfogni. Uram isten, mi tevős legyek! merőbe megjettem, hogy fejem nélkül kell csakugyan maradnom. De eszembe juta valami, s mondám magamba: hadd el, koponya, ne vesd magad, mett engem nem vágsz ki! csakhamar sárból egy agarat csinálék, neki uszittám a koponyának, s az egy miczre elfogá, s szépen előmbe hozá: én elvém, feltevém, menék a gyepühöz, hajamnál fogva kilódittám magamot; elódám a szürkét, felülék a barnára, s úgy elmenék a sárgán egy lőtön ki, s egy hágón bé, mind a madár.

Mikor a malomig értem, ott veszem eszre, hogy engemet apám otthon nem győzött várni, keresésemre indult, s hogy nem kapott, siratni kezdett nagy jajszóval: Jaj lelkem, fiam, hova lettél? jaj, jaj, miétt es küdélek el csak magadra! jaj, lelkem, fiam, most vége neked, valahol elpusztultál! – A mennyit engem apám életembe szidott, s korholt, soha sem hittem vóna, hogy engemet ugy tuggyon sajnálni. Hogy láttam, mi baja van, még távurról hezza szóllottam: Ne busujjon kjed egyet es apám uram, mett itt vagyok! rossz féjszi nem vesz el!

Meghoztam szegény apámnak a lelkit. A zsákokat a liszttel szekérre raktuk, haza mentünk, s az apám lakadalmát fáinosan meginnapoltuk. A menyasszony anyám vót, s a menyasszonytánczot legelőbb én jártam el vélle, s azután jött a szer másokra. Mikor a lakodalomnak vége lett, mások mind eltakarottak, s mü otthon marattunk csak magunkra: s maig es élünk, ha meg nem hótunk!

Én még azután egy esztendőre lettem, mert apámnak igazi törvényes fia vagyok; szépen felcseperettem, s ügyes legén lett belőllem.

A házasodni akaró királyfiu.

Egyszer vót, hol nem vót, hetedhétországon tul; ahol a bolhát rézpatkóval verték, hogy a sulyba a fenékbe meg ne botorkázzék. Egyszer volt egy ögyvez királyné, annak vót egyetlen egy fia. Erőltette az édesanyja a fiát, hogy párosodjék meg, de azt mondotta volna j’az fia:

«Miért párosodjam meg édesanyám, mikor még nagyon nevendék vagyok megpárosodni.»

«De mégis, édes fiam, kiváncsi volnék s várnám aztat, hogy te megpárosodjál, mert én már mindjárt odakerülök, hogy ma-hónap az életem, s szeretném tudni, hogy hogy élhetsz a tulajdon pároddal.»

«No édesanyám ugylátszik, hogy nagy kivánsága engem megpárosítani, tarisnyájjon hát fel engemet, hátha a jó Isten rendelne nekem egy jó tássat valahol.»

Elindult a fia s megérkezik egy nagy havasba. Ottan meglát egy nyáj aranyszörü juhot s egy óriás ember őrizé. Azt kérdi az óriás ember:

«Mit keresel itt, te emberiszing, hogy vetődtél ide, ahova még a madár se jár.»

«Elindultam szerencsét próbálni» – felelé a fiu.

«Nohát gyere te hozzám», – mondja az óriás ember – «szállásba écczakára, majd én meg fogom neked mondani, hol találod meg a szerencsét». Ezzel elindultak a nyáj juhokkal elé a szálláshoz. Behajtja az óriás ember turma vaslappancsa alá, ő bemenyen a setét kőpalotába s mondja a kis fiunak:

«Arra kérlek te küs fiu, nagyon nyughatnám vagyok, egy küsnyég meg akarok pihenni, légy szives ottan a szegletbe a kád tejet fórrald fel. Mikor az a tej legjobban lobog, kőccsél fel ingemet, hogy keveset használhassál belőle.»

Ott ugyan a küs fiu meg is fogadá az óriásnak kivánságát, de mivel Isten hatalma által nem engedte, hogy a küs királyfi elpusztuljon, sugarával sugároltatta, hogy:

«Te küs fiu, nehogy felköltsed óriás embert, mert neked nagy veszedelmedre lessz, hanem mikor legjobban buzug a tej, végy a gerendából egy nagy kovácskeverő kanalat, mericsd teli a nagy kádból tejjel s vágd a szeme közi.»

A fiu megcsinálta a tüzet, felforralta a tejet s mikor legjobban lobogott a tej, akkor a küs fiu a kovácskeverő kanalat elévette, belemeritett az forró tejbe s ugy vágta az óriásnak szeme közi, hogy azonnalt kiesett a két szeme. Felugrik az óriás ember, megijed a küs fiu, hogy mi történik most vele. Futott a fiu az ajtó sarkához, kezdte kerülni a szobának belvilágát, hogy hua legyen. Megkapott a fiu egy köböl diót, kiódta ott a zsákot, de egyéb gondolatja nem volt, hanem belemarkol a zsák dióba. Keresi vala az óriás ott a szobába, hogy hova lett a küs fiu. De a küs fiu elszórta a diót a markából a ház főggyire, hogy ide-oda höngörögött a sok dió s az óriás azt tudta, hogy mind ott jár a küs fiu s ott kereste az óriás. A fiu nagyon féldegélt vala s észrevétel nélkül kiosonkodott a szobából az udvarra. Ottan az óriás embernek aranyszőrü berbécsit megnyuzta vala a királyfiu, mert kénytelensége reáhajtsa vala, hanem soha meg nem szabadul vala. Ekkor belebutt királyfi az aranyszőrü berbécsnek bőribe. Mialatt a fiu eztet megtette vóna, azalatt az óriás is kimene a házból:

«Várj, várj, te utonjáró, rablótolvaj, megcsufoltál engemet, kifogyattál minden életemből, hanem én is megmutatom, hogy te ki nem méssz az életemről; vagy megadd magadat, vagy étlen vagy szomjan ki kell, hogy mulj az világból.»

De keresi vala az óriás életje körül a királyfiut, holott ő nem is gondolhatta vala, hova lehetett az fiu. Mind keresi még se kapja meg. Ezzel béméne óriás tapogatva szobájába; ott buslakodik vala egész écczaka. Mondogatta magába az óriás: «Talán meg se virrad soha!» Gondolta utoljára, hogy: «Talán eddig felvirrasztott az Isten, kimenyek, elbocsátom a nyájamat.» Kimene az óriás az udvarra, vitte a markába a nagy lakatkócsot, kinyitja három mázsás vaslakatot, felkapcsolja a vaslappancsot s monda vala az óriás magamagába: «Édes kicsi nyájaim, már kibocsátlak a mezőre, mert már eleget éheztetek idegen vándor tekergő, bódorgó mián.» Az óriás odamene vala szejjelvetette a lábát a vaslappancs alatt, fütyögette vala nyájait egyenkint, hogy bocsássa ki. Mind megtapogatta vala az óriás, minden darab juhát szőrénél fogvást, vajjon nem a királyfi menyen ki a lába között. Legkésőbbre maradt az aranyszőrü berbécs. Ment a királyfi aranyszőrü berbécs képibe, megfogja vala óriás lába között aranyszörü berbécsnek a gyapját:

«Eriggy édes kicsi aranyszörü berbécsem, mert benned van minden gyönyörűségem.»

Mikor a királyfi az aranyszörü berbécs képiben kimene vala, kibujék vala a berbécs bőréből, összeütötte bokáját s felelé vala:

«Itt vagyok te tolvaj, bennem tudom nincs semmi gyönyörüséged, mert szabad vagyok magammal, Isten ő felsége kiszabadított a te kénos kezeid közül.» Feleli vala az óriás:

«Ó, te kis fiu, csak tréfálkoztam veled, gyere vissza, né milyen ‘jándékot adok én neked. Mért ijedtél meg tőlem, hiszen én nem bántalak téged. Itt van egy aranygyürü, huzd fel az ujjadra.» Felelé vissza a királyfiu:

«Hé, nem csalsz meg vén kutya, ha ide akarod adni azt a gyürüt, hát dobd ide!»

Oda is dobta vala az óriás a gyürüt a királyfiunak. A királyfiu felveszi a gyürüt a földről és behuzza az ujjába. De a gyürü egy perc alatt ugy bedagadt a fiu ujjába, hogy semmi letteképen ki nem tudta venni többé. Elkezdte a gyürü a királyfi ujjában kiáltva:

«Erre, erre vak óriás erre!»

Erre már megijed a királyfiu, hogy már most vége az életinek. Mit volt mit tenni, kivesz egy bicskát a zsebiből s mindjárt levágja az ujját s beledobja egy tóba. De a gyürü ott is mind azt kiáltotta:

«Erre, erre, vak óriás erre!»

A vak óriás ment a gyürü után s egyszerre csak beleszaladt a tóba. Mostan már megindult a legény a világba. Utközben találkozik egy nagy fekete medvével. Szembeszáll vele a medve s mondja:

«Hát te emberiszing, most már megeszlek, miért vakítottad meg a bátyámat.»

Eleget könyörgött a királyfiu, igyis meg ugyis, de azt mondja a medve:

«Életedet meghagyom, de ha megpárosodol, akárhol ott leszek s vége az életednek.»

No de már most még jobban megbusult a királyfiu s mondta magában: «A biz én elpusztitom magamat, hisz ugy sincs semmi hasznom az életben, ha már megházasodni sem szabad.» Ment mendegélt tovább, egyszer csak egy nagy erdőbe érkezik. Az erdő közepén volt egy kis házikó; hát látja, hogy ott benn van egy vén boszorkány. Kérdi tőle a vén boszorkány:

«Hát te mit keressz itt?»

«Én bizony szolgálatot keresek öreg nanyám.»

«Hát én megfogadlak.»

Meg is fogadta a vén boszorkány a királyfiut. Mindennap kellett a királyfiunak vadászni, hogy egy nyulat lőjjön. Volt a boszorkánynak egy ügyes, szép leánya. A királyfiu beleszeretett a leányba s feltette magába, hogy ő bizony megkéri a vén boszorkánytól a leányt. Ugy is tett, megkérte a leányt s a vén boszorkány oda is adta s mondja, hogy ásó, kapa válassza el egymástól. Amint mennek az esküvőre s a templom előtt vannak, valami nagy bődülést hallanak. Szertenéz a királyfiu, hát látja, hogy egy nagy fekete medve jő le a hegyen. Mindjárt ráismert, hogy ez az ő fekete medvéje, aki egykor meghagyta vala, hogy soha meg ne házasodjék. Mindjárt a jegygyürüjét kettéharapta, a zsebkendőjét kettészakitotta s felét adta a leánynak, fele maradt neki s avval elbucsuznak egymástól. Amint megy mendegél a királyfiu hetedhét országon tul is, talál egy kis házikót. Ő bemegy oda s látott egy vén ősz embert, lehetett száz esztendős. Köszön neki szépen:

«Szerencsés jó estét öregapám.»

«Jó, hogy öregapádnak szólítál, mert különben helyben halálfia lettél volna. Hát mit keressz te itt, mikor már száz esztendeje, hogy embert nem láttam.»

A fiu elpanaszolja, hogy vele mi történt s az öreg ad neki egy gyürüt s mondja neki:

«Nó fiam innét három nap járásra találsz egy nálamnál még öregebb embert, menj el hozzá, hátha ő is ad valamit.»

El is megy a királyfiu s harmadnapra elérkezik egy kis házikóhoz. Ő bemegy oda s lát egy olyan öreg embert, hogy a fehér szakállával seperi a ház főggyit, s ha nem volt száz esztendős, soha sem lessz többet annyi.

«Jó napot öregapám!»

Fogadja az öreg: «Szerencséd, hogy öregapádnak szólítottál, mert különben egy az életed, az sem sokáig lett volna.» Kérdi az öreg, hogy miféle járatban van? Elpanaszolja, hogy mi történt vele, s hogy egy öreg ember igazította ide. Arra az öreg odaad egy gyürüt neki s azt mondja, hogy:

«Ide három napig való földön tul van még egy nálamnál öregebb ember, menj el hozzá, ő többet tud, mint én.»

El is megy a fiu s elér egy nagy erdőségbe. Annak közepében állott egy házikó. Ő bemegy oda s lát egy öreg embert. Olyan öreg volt az az ember, hogy a lába gyökeret vert sok ültiben s a patkányok fészket raktak a szakállában.

«Jó napot öregapám!»

Fogadja az öreg: «Szerencséd, hogy öregapádnak szólítottál, mert egy az életed, az nem sokáig tartott volna.»

Kérdi az öreg, hogy miféle járatban van. Elpanaszolja, hogy mi történt vele, s hogy két öreg ember igazitotta ide. Erre az öreg ember odaad neki egy gyürüt s azt mondja neki:

«Innet egy naprajáró, ott van egy nagy siátság, mikor odaesteledel, a három gyürüt tedd le a siátság közepibe s reggel mikor felébredsz, ottan lessz három nagy kutya. Ezeket mind neveken szólitod. Az egyiket hijjok, Földneheze, a másikat Mindenttudónak, a harmadikat Világotlátónak.»

Ugy is tett a királyfiu. Mikor odaért a nagy siátságba, letette a három gyürüt a siátság közepibe s reggel mikor felébredt, ottan lett három nagy kutya. Szólítja a kutyákat nevüknél s kezdik nyalni kezeit, lábát. És elindul a királyfiu a faluja felé, mert most már nem félt a medvétől. Mikor a falujába ért, kérdezősködik, hogy mi hir van idehaza. Hát mondják, hogy egy leány menyen férjhez; az a leány pedig éppen az ő kedvese volt azelőtt. Mindjárt felöltözik koldusgunyába s elmegy a lakodalmas házhoz. Ahogy meglátja a menyasszony, mindjárt viszen neki egy darab kalácsot s egy pohár bort. A koldus azt feleli:

«Kedves menyasszony, én felét megiszom, te is idd meg a más felét.»

Ugy is tett a fiu, megissza a bornak felit s a fél gyürüt, amit egykoriban kettőharapott, beledobta a pohárba. A leány, mikor megitta a bort, meglátja a félgyürüt a pohárban s kérdezi a királyfiut:

«Hát kend hól kapta ezt a gyürüt?»

«A hol te a másik felit», feleli a királyfiu.

Ekkor megtöröli a száját a fiu zsebkendővel.

«Hát ezt a fél zsebkendőt hól kapta kend?»

«A hól te a másik felit», mondja vala a királyfiu.

Ekkor megismerte, hogy ez az ő kedvese, akivel egykoriban jegyben járt. Össze-vissza csókolódznak s a vőlegénynek utat adnak. Ekkor csaptak olyan lakodalmat, hogy egy évig tartott s az öreg Mihók bá ott törte ki a lábát a nagy táncolásba. Ha nem hiszik, kérdezzék meg tőle.

Ekkor a királyfi nagyon örvendezett, hogy megint visszakapta a régi kedvesét és járt mindig vadászni, de a vén medve mindig nyomban kisérte, csak félt bántani a királyfiut a nagy kutyák mián. Összeegyezett a vén boszorkánnyal, a medve, hogy miképpen pusztitsák el a legényt. Azt mondja a vén boszorkány, hogy bizza csak reá, ő majd eligazitsa. Másnap a vén boszorkány nem engedte, hogy a fiu a kutyákat magával vigye vadászni, hanem nagy kőfalak közé rakta be a kutyákat. Mikor estefelé jön elé a királyfiu, hogy haza menjen, hát látja, hogy jő vele szemben a nagy medve. A királyfiu nagy ijettibe felszalad egy fára. «Szaladhatsz» – kiáltja a medve – «a világ végére is, ott is megfoglak.» Feleli vala a királyfiu:

«Tudom, hogy kifogyatsz az életemből, engedd meg, hogy hármat kiáltsak.»

«Kiálthatsz tizenhármat is, mégis szétszaggatlak.» Mondja a medve.

Kiáltja egyszer a királyfiu:

«Ne, Mindenttudó, ne!»

Meghallja ezt a kutya s mondja a többinek:

«Hé, valaki nevemen szólított.» Mondja a többi:

«Ne csaholj hé, hiszen csak álmodtál.» Ekkor megint kiált egyet a fiu:

«Ne Világonátlátó ne!»

Meghallja eztet Világonátlátó s mondja a másikoknak:

«Most engem szólított.»

«Te is csak álmodtál.» Mondja a többi.

«Ne Földneheze ne!» kiáltja a fiu.

Erre felugrik a Földneheze, Mindenttudó rug egyet a kőfalra, hogy megrendül bele. Rug egyet Világonátlátó, hogy meghasad a kőfal. Rug egyet Földneheze, hogy az egész kőfal összeomlott. Kiszabadulnak a kőfal közül s Világonátlátó lépik egyet s épen a fánál áll meg. Ugrik egyet Mindenttudó s eppen a másiknak nyakáig szökött. Megragadja Földneheze a medvét s ugy vágja Földhöz, hogy a hetvenhetedik csontporcikája is hetvenhét felé szakadt. Erre hazamentek, a boszorkányt összevissza morzsolták s csendesen éltek. Elindulnak hazafele a királyfiu édesanyjához. A nagy havasokban odaadják a kutyákat a nagy embereknek s ők elérkeznek az özvegy királynéhoz. Össze vissza csókolja őket a királyné s csapnak nagy lakodalmat. Hercegek, grófok, princegek most is járják a csürgöndölőt.

Nád Péter.

Nos tehát egy időben vólt egy igen nagy gazdag király. Annak a királynak volt egyetlenegy szép fia. Azt mondja a királynak a fia:

«Édesapám, eresszen el engem a tizenkét jágerrel vadászni». Azt mondja az édesapja:

«El is eresztenélek, édes fiam, de nem birod meg a ló rázását.» Azt mondja a kis fiu:

«Legyen szives nyergeltesse fel a lovat, a tizenkét jágert készíttesse el, hogy azokkal elmehessek, ha meg is ráz a ló egy kisség.»

Avval nekiállt s kimennek a vadászhelyre, a havasra s itt megállapodnak egy fa alatt. Itt mondja a kis fiu:

«Kedves társaim, én meg vagyok bággyadva s lefekszem, ti tizeneggyen menjetek vadászni a tizenkettedik maradjon itten.» El is menyen a tizenegy jáger vadászni s a tizenkettedik ott marad mellette. Egyszer az uton három királykisasszony menyen el. Azt mondja a legnagyobbik:

«Kedves hugom, né milyen szép királyfiu fekszik ott; ha én ezt magaménak tudnám tenni, az egész katonaságot egy orsófonálból egy esztendeig ki tudnám állani.» Azt mondja arra a közbelső leány:

«Ha én ezt a királyfit magaménak tehetnem, egy árpacipóból az egész katonaságot ki tudnám tartani.» Mondja a legkisebbik:

«Kedves két néném, ha magamévá tehetnem azt a királyfiut, olyan tizenkét aranyhaju gyermeket szülnék neki, mint tizenkét tulipánt.»

A királyfiu nagyon aludt s nem hallott semmit, csak a jáger hallotta, hogy mit mondanak. Egy kicsi légy megcsipi a királyfiut s arra megébred. Azt mondja a jáger neki:

«Kedves királyfiu, legyen szives, ha szóval meg nem sérteném, hallgasson meg, egy hirt mondanék.»

Kap a királyfiu rajta. «No csak rajta, mondjad.»

Ekkor a jáger elmondja szép rendbe, hogy mit mondtak a királykisasszonyok, amig a királyfiu aludt. Ekkor a királyfiu a jágerrel megfuvassa a vadászkürtet s a többi jágerek összegyülnek. Mondja a királyfiu:

«Kedves jáger barátaim, szedjétek össze magatokat, többég nem vadászunk.» Megindulnak hazafelé.

Az édesapja kiszökik elejükbe s leveszi a ló hátáról a fiut s kérdi:

«Kedves fiam, nem lett semmi bajod.» Feleli a királyfiu:

«Nem lett semmi a világon.»

Csakhamar bémenyen a királyfiu: egy pohár bort megisznak, egy darab kenyeret megesznek s röktön mondja az apjának:

«Egy hintó elé négy lovat fogasson be nekem.»

Röktön az apja négy lovat befogat egy hintó elejébe s elmennek a Fekete király kastélyához. Bémennek, köszönnek:

«Jó napot felséges királyom.»

«Isten hozott kedves gyermekem, mi járásbélik vagytok.»

«Jöttünk a felséges királyhoz, hogy nézzünk szerte, de leginkább azér jöttünk, hogy a kisebbik leányát adja nékem feleségül.»

A király röktönd oda is adja a leányát s felteszik, hogy mikor legyen meg a lakodalom, de sokáig az időt nem töltik ott. Megindulnak s mennek hazafelé s mondja a királyfiu az édesapjának:

«Kedves, édesapám, azér jártunk, hogy feleséget kértem magamnak.»

Nodehát nagyon készülnek itt is ott is lakodalomra. El is mennek huszonnégy hintóval az leány után s elhozzák s eltelik a lakodalom s azontul boldogul élnek. De megbusulja az királynak az más két leánya magát, hogy a legkisebb testvérüket férjhez vitték, ők pedig maradtak otthon. Mondja az nagy leány az édesapjának:

«Édesapám, hogy volt magának annyi esze, hogy a legkisebb leányát férjhez adta s minköt pedig itt hagyott szégyenben.» Mondja a középső:

«Édesapám, ha minköt itt hagya szégyenben, csináltasson nékünk egy nagy havasban egy két emeletü palotát, hogy menjünk oda lakni, mert a szégyentől itt a háznál többet nem ülhetünk.»

A király röktönd összeszedett kőmiveseket és pallérokat s megcsináltatja a palotát; ellátta mindenfélével a mi a királyi életbe talál s odaköltözött mind a két leány. A kisebbik királykisasszony teherbe esett s jött az idő, hogy a királyfiunak el kell menni háboruba. Megbusul a királyfiu nagyon s kéri a szüleit, hogy olyan gondját viseljék a királykisasszonynak, «Hogy különben mint nekem kicsikoromba, nehogy valami bántódása legyen neki a mig haza gyövök.» Azt mondja az édesapja:

«Ne féjj semmit, mert ha az Isten megsegit, a mig te ottléssz, gondját fogjuk viselni.» Evvel nagy sirva elbucsuzik a fiatal király a feleségitől s elmenyen hazunnat. Mikor esztendeje lett volna, hogy odavan, a felesége megbetegszik. Egy hassal tizenkét aranyhaju fiut ojat szült, mint tizenkét tulipán. Az áldott napra is lehetett nézni, de még azokra is igen. Megörvendnek az öregek erősen, hogy az Isten ő felsége az ők menyüknek milyen szép tizenkét aranyhaju fiut adott. Mámost hozattak neki bábasszonyt négyet is, doktort is tizenkettőt melléje, nehogy valami bántódása legyen. Azt mondja az öreg király:

«Fiam, legyünk mi most azon, hogy a fiunkat is értessitsük az örvendetes ujságról.» Röktönd irt a király egy levelet és lepecsételi. Vólt az udvarba egy öreg ember. Feltarisnyázzák s a levelet kezibe adják, hogy röktönd menjen s adja oda a felséges királyfiunak. Menyen az öreg azon uton, azon a havason keresztül, ahol a Fekete király két nagyobbik leánya lakott, éppen az ut mellett. Meglássák a fellegvárból a leányok az öreget, behivják a várba s kérdezik, hogy mi járásban van? Az öreg elbeszéli a dolgot. Röktönd leültetik, etetik, itatják. Az öreg ugy leissza magát mint egy disznyó, s a királykisasszonyok elveszik a levelet tőle. Kicserélik egy másikkal s megparancsolják neki, hogy mikor visszatér, jöjjön be hozzájuk. Mikor az fiatal király olvassa a levelet, ugy elkezdett sirni, hogy a kik mellette voltak, mind sirva fakadtak bánatukban. Az volt a levélbe írva: «No ugyan édes fiam, hoztál nekünk egy olyan menyet, hogy tizenkét kopókölyket szült neked.» Visszairja a királyfiu: «Az Isten ő felsége rosszul látogatott meg engemet, de ha kutya-, ha macskakölyök, viseljék gondját a mig hazamenyek.» Ismét megy az öreg a havasi kastély mellett s a királykisasszonyok behivják, lerészegitik, hogy nem tud magáról s a levelet kicserélik. Beleirják abba: «A tizenkét aranyhaju fiut dobják bele a tengerbe, a feleségemet pedig vagdaltassák össze.» Hazamenyen az öreg ember s adja a királynak által a levelet. Mehelyt belenéz röktönd hullani kezdett a könnye. Fut az öreg királyné is arra, hogy mér sir a király s az is helyből sirni kezdett. Azonnal mondják egyik a másiknak, hogy micsoda sziv fekszik benne, hogy azt a tizenkét szép gyermeket hányják a tengerbe s az anyjokat vagdalják össze? Bémenyen a király a menyihez s lássa az menye, hogy oly erősen sir az király. Igy kérdi az menye:

«Mi az kedves édesapám, hogy már két éve itt vagyok s még eddig sirni nem láttam soha.» Mondja erre a király:

«Hadd el fiam, mert nem lessz javadra amér én sirok.» Röktön kérdi a fiatal királyné, hogy talán levelet küldött az ő ura. Mondja hogy: «Adja ide, hogy olvassam fel én is.»

Odaadja a király, belenézett a levélbe és lássa, hogy mi van beleirva, ugy kezd sirni mint a záporeső. «Ha tudta, hogy engem elpusztít, akkor mér nem hagyott békét nekem.»

Röktön összeszedett a király ácsokat s egy bárkát csináltatott neki s tizenegy gyermeket belehánták a tengerbe a tizenkettediket tették a bárkába melléje, őt is avval beeresztették a tengerbe. Igy szól a király:

«Isten viselje gondodat, kivánom.» Egy év mulva hazajött a királyfi, de nagy bánattal vót, hogy az ő feleségit elpusztitották. Helyből elvette feleségnek a felesége nagyobbik nénjét. Tenger viszi erre is arra is. A hogy elmegyen a bárka messze messze, kiveti őket a tenger egy tengerszigetbe. Ekkorra a fiu akkorát nőtt a bárkába, hogy alig tudott férni benne. Megrugta a fiu a bárkának az oldalát s ez azonnal széjjelomlott. Kijöttek belőle s a térre állottak ugy adtak hálát az Istennek, hogy kivezérelte őket a szárazra. Ekkor Krisztus azt mondja Szent-Péternek:

«Péter, nézz le a fődre, mit látsz?»

«Uram teremtőm, látok egy asszonyt, vagyon egy kicsi fia; térden állva kérik az Istent.» Mondja Krisztus:

«No lásd te Péter, az a fiu nincsen megkeresztelve, menjünk le és kereszteljük meg őtet.»

Elmenyen Krisztus-Urunk Péterrel s leszáll hozzájuk s megkeresztelik a fiut Nád Péternek. Röktön azt mondja Krisztus-Urunk Szent-Péternek:

«No ajándékozzuk meg őtet valamivel.»

Adtak neki egy egész rend gunyát s adtak egy olyan nyilat neki, hogy akármihez lőtt a világon, annak el kellett esni. Krisztus-Urunk adott neki egy almát is s azt mondja neki:

«No te Péter, menj el s keress magadnak egy olyan szép helyet, a hol te szeretsz lakni; dobd fel ezt az almát s lesz belőle egy kétemeletü palota, s a mig éltek édesanyáddal ellakhattok benne.»

A hogy mennek elérnek egy térségre. Ekkor mondja az édesanya:

«Most hová menjünk édes fiam, mert nincs sem országunk sem házunk.»

«Hadd el édesanyám, mert rendelt az Isten.»

Ekkor feldobta az almát s meglessz a kétemeletü palota. Ekkor élnek ők boldogul az édesanyjával ebbe a kétemeletes palotába. De Krisztus-Urunk adott neki egy aranyvesszőt is s Nád Péter átaldobta az aranyvesszőt a tengeren keresztül s lett belőle egy akkora hajó, a kivel szekeret is átal tudott vinni. Egyszer jő az édesanyjának az udvarából három béresszekér; vitt a Zöld király katonaságának eleséget átal. És mikor odaérkeznek hezzuk, bé menyen egy béres s mondja a fiunak:

«Hajóslegény legyen olyan szives s vigyen minket átal pénzér.» Kérdi Péter, hogy: «Honnan jönnek maguk?» Nevezi, hogy Veres királytól jönnek. Ekkor Péter is nem lessz rest, felszökik kiszalad s meglássa a szekereket a terüvel. Röktön behijja a béreseket s asztalba ülteti; étellel, itallal ellássa, ugy bocsátotta őket keresztül a hajón. Másnap jönnek vissza a béresek. Ujra átalhozza, behijja s eltarcsa őket esmén. Megindulnak a béresek, hogy menjenek haza. Volt Péternek egy kicsi kutyája. Azt mondja a legnagyobbik béresnek:

«Kedves jó Bácsi legyen szives ezt a kicsi kutyát vigye el magával. Mikor bé fog menni maga a királyhoz, ezt is ereszsze bé, de arra vigyázzon, hogy mikor maga kijön, ő is kijöhessen.»

Hazaérkeznek, a marhákat kifogják s békötik a hejjekre. Szalad a béres, hogy jelentse, hogy hol jártak. Igy mondja a béres a királynak:

«Szerencsés jó estét adjon Isten felséges királyatyámnak.»

«Hál’Istennek, hogy hazajöttetek.»

«De hoztam egy hirt a felségednek.»

«Szaporán szeretném meghallgatni a hírt» mondja a király.

«Felséges királyatyám, szépen kérem, olyan hírt hoztam, hogy itt és itt a tengersziget mellett vagyon egy hajóslegény. Kénáltuk pénzzel a mér’ átalvitt, de azt se vette el. Vissza is visszahozott, de akkor se kért semmit; étellel, itallal jól tartott.» Feleli erre a királyné:

«Annál nagyobb hazugságot is tudok én mondani.» Mondja a király:

«Szeretném meghallani, hogy mi lessz az.»

«Itt és itt a tenger mellett vagyon egy akkora kan mint egy hároméves tulok. Ha találtatnék olyan ember, a ki odamenne, hogy azt a kant elvinné onnét s birna vele; annyit szántana egy esztendőn keresztül, hogy még hat sem tudná elhasználni.» Eztet a kicsi kutya mind hallgatta. Avval elbucsuzik a béres, megnyitsa az ajtót s kijönnek onnat. Megindul a kicsi kutya s egy szemhunyás alatt otthon van. Kérdi pedig a gazdája, hogy mit hallott a királynál. Mondja a kicsi kutya:

«Nagyobb az, hogy meg vagyok ehülve, nem érkezem beszélgetni.» Röktön enni ad Péter a kutyának s jollakik s így mondja Péternek:

«J’azt mondja a királyné, hogy a tenger mellett vagyon egy akkora kan, mint egy hároméves tulok. Ha találtatnék olyan ember, a ki odamenne, hogy azt a kant elvinné onnat s birna vele; annyit szántana egy esztendőn keresztül, hogy még hat évig sem tudná elhasználni.»

Nád Péter reggelre kerül, felöltözik s veszi a nyilját a vállára, megindul a tengersziget mellett s egyszercsak megtalálja a kant; reá tartsa a nyilját, hogy lőjje keresztül. Azt mondja a kan:

«Hó, te Péter, ne lőjj keresztül engemet, mer’ a mér’ jöttél teljesíteni fogom, hanem gyere ide ülj fel a hátamra, mer én hazaviszlek.» Felült Péter s elmentek haza. Ekkor a kan elment a mezőre s annyit túrt s vetett, boronált, hogy már annál többet nem lehetett. Mikor megért a gabona, le is vágta s haza is hordta, ki is csépelte s hambárba is rakta s minden a világon ellátott.

«No kedves gazdám Péter, készen vagyon minden, én elmenyek, maradjatok vigan.»

Estére kerekednek s mikor lefeküdtek, olyan keserves sirást hallanak künn, hogy Péternek a lelke is megesett rajta. Azt mondja az édesanyjának:

«Keljen fel édesanyám, gyujtson lángot, keressük meg a mi künn sir.»

Fel kel az édesanyja s lángot gyujt, hogy keressék meg. De mikor kimentek volna az utra, akkor semmi sirás nem volt sehol. Bemennek, hát isment olyan keservesen kezdett sirni, hogynem lehetett kiállani. Esment kimennek s keresni kezdik. Meg is látják, hogy két ember a sánczba belevagyon esve. Felveszik őket ugy sárosan s beviszik a szobába, belefektetik az ágyba s ételt italt adtak nekik. Mikor elaludtak volna, azt mondja Krisztus Szent Péternek:

«Azér próbálgatjuk az én keresztfiamat, hogy nem hitte é el magát? Hogyha valami szegény utonjáró ember járna éccaka, vajon behinna é a házába s adna neki bár szállást? De látod, hogy nála a jólelküség örökké egyformán áll.»

Reggelre kerülnek s Krisztus adott neki egy aranyalmát s avval elmennek. De meghagyta Nád Péternek, hogy az almát vesse átal a tengeren. Átalveti Péter az almát s egy ojan aranyhíd lessz belőle, mijent ember szemeivel sohasem látott. Nemsokára a veres királytól három szekér jön át a zöld királyhoz. Meglássák a béresek messzire, hogy milyen ragyogós hid vagyon annál a hajósnál. Mikor odaérkeznek, nem mernek a hidra menni, a mig meg nem kérdezik a hajóstól. Bémenyen a nagyobb béres:

«Szerencsés jó napot adjon Isten hajóslegény.»

«Adjon Isten maguknak is.»

«Megengedi-e, hogy ezen az aranyhidon keresztül menjünk?»

«Hogyne engedném, mikor hogy nem csak azér adta az Isten ő felsége, hogy csak én járjak réta.» Kérdi Péter hogy: «Honnan jönnek maguk?»

Nevezi, hogy a veres királytól jönnek.

Röktön behijja a béreseket, az asztalba ülteti: étellel, itallal ellása, ugy bocsátotta őket keresztül a hidon. Másnap jönnek vissza a béresek. Ujra átalereszti, behijja s eltarcsa őket esmén. Megindulnak a béresek, hogy menjenek haza. Péter esmén odaadja a kicsi kutyáját s azt mondja a legnagyobbik béresnek:

«Kedves jó Bácsi, legyen szives, ezt a kicsi kutyát vigye el magával. Mikor bé fog menni maga a királyhoz, ezt is eressze bé, de arra vigyázzon, hogy mikor maga kijön, ő is kijöhessen.» Hazaérkeznek, a marhákat kifogják s bekötik a hejjekre. Szalad a béres, hogy jelentse, hogy hól jártak. Igy mondja a béres a királynak:

«Szerencsés jó estét adjon Isten felséges királyatyámnak.»

«Hál’Istennek, hogy hazajöttetek.»

«De hoztam egy hirt felséges királyatyámnak.»

«Szaporán szeretném meghallgatni a hirt,» mondja a király.

«Felséges királyatyám, szépen kérem, olyan hirt hoztam, hogy itt és itt a tengersziget mellett vagyon egy hajóslegény, annál vagyon egy olyan hid, a milyent emberi keresztény szem nem látott. Még messziről az ember a ragyogástól megijed. Kénáltuk pénzzel a mér átaleresztett, de azt se vette el, vissza is visszahozott, de akkor se kért semmit; étellel itallal jól tartott.»

Ekkor fordul az asszony:

«Ennél nagyobb hazugságot tudok én mondani.» Igy mondja az asszony: «Itt és itt a tengersziget mellett lakik tizenegy koronás hattyu. Tiz hattyu olyan szépen játszik napestig, hogy gyönyörüség nézni, de a tizenegyedik olyan keservesen sir s bujdosódik, hogy a ki aztat hallja s lássa, a szive szinte meg kell hasadjon. A ki azt a tizenegy hattyut meglövi, olyan királyságot nyer, hogy egy madár egy év alatt sem tud keresztül repülni rajta.» Ezzel a béres megnyitsa az ajtót s kijönnek onnat. Nád Péter reggelre került. Addig megy a tengersziget mellett, a mig szinte álló dél lessz. Meglássa távolrul, hogy tiz koronás hattyu olyan szépen játszik, hogy gyönyörüség nézni, de a tizenegyedik olyan keservesen sir es bujdosódik, hogy a ki aztat lássa és hallja, a szive szinte meg kell, hogy hasadjon. Felszóval kiáltsa Péter:

«Kedves testvér, ne sirj s ne bujdosódj, én vagyok a testvéred, szállj le hozzám, már rég hogy nem játszodtunk együtt. Tik legalább tizenegyen voltatok testvérekül, de én csak árvasággal nevelkedtem egyedül.» Leszáll reptiből az öcscse s mind a tizenegyből olyan fiu lessz, mint a mijen volt, a nyakába szökik mind a tizenegy s össze-vissza csókolják. Megindulnak tizenkét testvérekül hazafelé. Mikor meglássa édesanyjuk, hogy a tizenkét gyermeke menyen haza, röktön elájult. Odaszökik a tizenkét fiu s felmozsdassák s mind a tizenkettőt összecsókolja, hogy az Isten ő felsége még egyszer egy hejre rendelte őket. Másnap reggel ujra jönnek a veres király béresei s bémenyen a nagyobb. Mikor belépik az ajtón elbámul, hogy ojan tizenkét legény ül az asztal mellett, mint tizenkét tulipán. Igy mondja a béres:

«Kedves fiuk, legyenek szivesek a hidon átalereszteni.» Kiszökik Péter behijja őket, az asztalba ülteti, étellel itallal ellása, ugy bocsátotta őket keresztül a hidon. Másnap jönnek vissza a béresek, hogy menjenek haza. Péter átalereszti, de a kicsi kutyát nem küldi velük. Hazaérkeznek, a marhákat kifogják s bekötik a hejjekre. Szalad a béres, hogy jelentse, hogy milyen csudát láttak. Igy mondja a béres a királynak:

«Szerencses jó estét adjon Isten felséges királyatyámnak.»

«Hál’ Istennek, hogy hazajöttetek.»

«De hoztam egy hirt felséges királyatyámnak.»

«Szaporán szeretném meghallgatni a hirt», mondja a király.

«Felséges királyatyám, vagyon a hajóslegénynél tizenegy olyan legény, mint tizenegy szál égő gyertya, mint tizenkét hajnalcsillag.» Erre a szóra a királynak a korona a fejéből kiszökik s leesik az asztalra, a királyné alól pedig kiszökik mind a hét párna s a királyné leesik a földre. Elig várja a király, hogy reggel legyen, felöltözik s kapja a fegyverit s megindul a hajóshoz. Mikor beérkezik az ajtón s meglássa a feleségit s a tizenkét fiut, az ajtó közé leromlott. Odaszökik a felesége tizenkét fiuval s rögtön felmozsdassák. Ekkor felébred a király s örömmel kérdezi az okát, hogy így vagynak. Mondja a királyné:

«Látod látod te rosszlelkü, tizenegy gyermekemet a tengerbe hányattad, engemet a tizenkettedikkel egy bárkán tengerbe eresztél, de az Isten gondot viselt reánk s nem hagyott el.» Ekkor a király sirni kezd s mondja: «Hál’ Istennek, hogy ismét láthatlak; a másik feleségemet, a ki titeket el akart pusztitani, négyfelé vágatom s hammát a város négy szegletén a széllel elfujatom.» Ekkor a király czirkulártassa hetedhét országon keresztül, hogy királyok, herczegek, bárók jöjjenek össze. Ujból megesküszik s boldogul élnek.

Tál, tányér elég vót,

Kenyér, czipó kevés vót

Mig a kutyák az izin elmentek

Azok is mind eldeglettek

Istenes csuda vót

Ki egy csepp levest kapott.

A deákot erővel királylyá teszik.

Utra ment egy deák, s a mind a mezőbe ment, talált valami kipattogzott borsószemekre; gondolta, hogy azoknak hasznát veheti, mett ő szegén legény; hiszen az apja azt es tanácsolta vót neki, hogy a mi többet ér egy bolhánál, azt ha talájja, vegye fel. Felszette hát a borsót, s a zsebibe rakta.

Uttyába elestéledett egy kiráji városba, béjelentette magát a kirájnál, s utikőttséget kért, s az éjjelre szállást.

A deák jóforma legén vót, hejesen beszélt, s ügyesen viselte magát. A kirájnénak e figyelmire esett, s mindhogy eladó leánya vót, ugy véllekedett, hogy hát ha ő kirájfiu, s leánnézőbe jött, s csak azét őtözött deáknak, hogy ne esmerjék meg! Ezt a gondolattyát megmonta az urának, s a kiráj es hejjesnek vette. Ketten megegyeztek, hogy tuggyák ki, igazán kirájfiu-e? megmarasztották vaj két napra. Első éczakára nem igen pompás ágyat vettek neki, azétt, hogy ha aval megelégszik, ugy csak deák, de ha nem, akkor kirájfiu.

Az ágyat megvették egy ódalházba, s egy bizadalmas emberit a kiráj annak az ablakára állitotta, hogy lesse meg a deákot, mit csinál. Megmutatták a deáknak az ágyat, s ő vetkezni kezd ott egyedül; de a mind vetkeznék, a borsó a zsebiből mind az ágyba hull alája; ő keresgélni kezdi, s egyenként esszeszedegetni; hajnal lett, mig essze tutta szedni.

A vigyázó nem látta, mivel dógozik a deák, de látta, hogy nem aluszik, hanem mind csak az ágyat igazgassa, s csak hajnalra alutt egy cseppecskét. Azt jelentette a kirájnak, hogy a szálló nem alutt, csak az ágyával bajlódott, ugy látszik, hogy nem afféle ágyhoz van szokva.

Felkőt a deák, s reggeli ebéd alatt a kiráj megkérdette, hogy alutt? A deák azt monta: Egy kicsit nyughatatlanul, de annak es magam valék az oka! Ebből azt huzták ki, hogy megbánta, miétt nem atta ki magát, hogy ahoz való jó ágyat vessenek neki. Hitték, hogy kirájfiú, s ahozvéve bántak vélle.

Más este esmént oda vettek ágyat, de kiráji módra. A deák, hogy a mult éjjel nem alutt vót, mihentes a fejit letette, ugy elalutt, mind a tök, virattig meg sem mocczant. Most a borsóval nem kellett hogy baja legyen, mett azt a küsruhája szegibe kötte vót, mikor az ágyból összekeresgélte. A vigyázó azt jelentette reggel, hogy az utazó végig jól alutt.

Csakugyan most mán meghitték, hogy a deák csak deák képet vett de kirájfiu; reá fogták, hogy kirájfiu, s kirájfiunak szólítgatták.

A kiráj leánya jól járt utánna a deáknak, nem nagy dologba került, hogy magát vélle megszerettesse; s ketten esszekőtek. Álló esztendeje vót, hogy együtt élnek; akkor őköt felrakták, s utnak eresztették, hogy a deákkiráj es mutassa meg feleséginek a maga országát.

A deák még most ijett meg, hogy kuruczoson tanál járni. Szepegett, szepegett, de csak elszánta magát, hogy úgy legyen, a hogy jő. Mondá magába: Elindulok véllik, s ha nem egyéb, elszököm töllik, visszamegyek a kolegyomba! A deákköntöst soha sem hatta el magától. – Elindulnak, s addig mennek, mig egy nagy erdőbe érnek; ott egy hejt a deák férre menyen, s méj árokba vetkezödni kezd, hogy a deák gunyába őtözzék s elszökjék.

Éppen ott hevert egy hétfejü sárkán, s ez őt megszóllította: Ki vagy? mit keressz itt? mit akarsz? – A deák elbeszélte, a sárkánnak az egész dógát, s azt es, hogy most eppen szökni akar el. – A sárkán azt monta rea: Nem szükség elszökni; kár vóna! – csak fojtasd utadot, s a mind az erdőből kiérsz, meglátsz egy ludlábon forduló rézvárat, menny be abba, s lakjál ott békével feleségestől, kutyástól, macskástól, addig, mig a vár mozogni s forogni kezd; de akkor osztán kotróggy onnét, met akkor én menyek oda haza, s ha bennekaplak, vége életednek.

Visszament hát a deák az uti társasághoz, s tovább utaztak, mig az erdőből kiérve a várat meglátta; oda mind bementek, s megtelepettek, mind az övébe. Jól találták magikot két esztendőn keresztül, s maga es hinni kezte, hogy ő mán igazán kiráj. De hát ecczer a vár csak mozogni, forogni kezd gyorson! Megbusul a deák, s kimenyen a vár élire, ott sétál nagy-buson alá s fel. Talál ott egy vén banyót, a ki azt kérdi tőlle: Mi bajod van, felséges kiráj? Hm! az a baj anyó, azt mongya a deák, hogy nem vagyok kiráj, de még es annak kell lennem! Elbeszélli egész dógát mostanig. A még nem baj fiam! azt mongya a banyó; köszönd, hogy nem titkoltad el előllem dógodot! én a kuruzsos kirájné vagyok, a hétfejü sárkánnak legfélelmesebb ellensége, azett azt tanácsolom: igen hirtelen süttess egy czipót, egymásután hét sütéssel azt a czipót mindenkor legelőbb tétesd bé a kemenczébe, s legutóljára vétesd ki; azt hónap ecczere, mikor a hétfejű sárkán megérkezik, tétesd ki a várkapuba, s az a sárkánnak ugy megfelel, hogy a téged soha sem fog háborgatni s a vár mindenestől neked marad!

A deák a czipót éppen úgy elkészittette, s már éjfél után egy órakor a czipó ki vót téve a várkapuba.

Mikor a nap butt fel, a hétfejü sárkán a várkapura ment, de őt a czipó igy szólította meg: Hó! itt én vagyok az őrző, ide az én engedelmem nélkül nem be! ha bé akarsz menni, előbb ki kell állanod azt, a mit én kiállottam!

Nekem ide csak bé kell mennem! azt mongya a sárkán; micsoda próbákat állottál ki hát?

A czipó elbeszélte, hogy őt, mikor mag vót, felásott fődbe takarták, elrothatt, kikőtt, felnőtt, sok hideget, meleget, essőt, havat kiállott, még es megtermett, levágták, esszekötözték, megcsépelték, esszemorzsálták, meggyurták; azután hétczer egymás után, mindannyiszor minden társainál előbb, a tüzes kemenczébe bévették. – Ha ezt mind igy kiállod, akkor hiszen béeresztlek, de máskülömben ide nem bé!

A sárkán tudva, hogy mind azt ki nem álhassa, ugy neki haragudott, hogy mérgibe kihasatt s igy elpusztult.

A deák pedig az naptól fogva annak a várnak ura lett; apóssa s anyóssa halála után két országnak lett kirájja; s ha meg nem hót, ma es uralkodik.

Ha tudnám, hogy ijen szerencsésen járok, mind az a deák, én es a mái szentséges nap béállanék deáknak!

A rossz fonóleányból lett királyné.

Vót egy közönséges asszonnak egy leánya, a ki egyebet csak dógozott, hanem fonni nem szeretett. Ezétt az annya sokat czirmolta; s ecczer annyira es ment, hogy a guzsajjal kergetni es kezte. A hogy az ut mellett futnak, egy kirájfiu ott ment el hintóba.

A leán szep vót; a kirájfiunak szemibe akatt, s megkérdeztette az annyát, hogy miétt kergeti?

Az annya azt monta: Hogy ne kergetném, mikor minden fonni valómat nagyhamar megfonta, s most még a kert fedelit es meg akarja fonni, hogy egyebet nem kap!

A kirájfiu azt felelte: Haggya el kjed asszonyom, ne üsse, hanem aggya ide, hadd vigyem el magammal; adok én neki fonnivalót, mett anyámnak elég van, ott a fonásba kedve telhetik!

Az asszony örömest odaatta a leányát; gondolta, hogy a mit otthon restellett, idegen hejt szégyelletbe es megszokja, s még csakugyan lehet belőlle jó fonó.

Elvitte a kirájfiu a leánt haza, s bétette egy nagy magaziumba, a mejik teli vót kenderrel; azt monta neki; ha ojan jó fonó léssz, hogy egy hónapra mind megfonod, feleségemnek veszlek!

A leány hogy a temhetetlen sok kendert megnézte, a gút jedtibe szinte megütte, mett az elég lett vóna egy egéssz falu leányának es egéssz télre. Nem es csinált egyebet, hanem leült egy herré, s ott csak busult. Igy tőt el az üdő három hétig. Az alatt a ki neki enni vitt, mindegyiget megkérdezte: mi ujság van? Mindegyig mondott neki hol egyet, hol mást.

A harmadik hét végivel egy éjjen mikor erőssen busulna, ecczer csak eleibe lép egy félsinges ember másfélsinges szakállával, s azt mongya: métt busulsz te jó fonó szép leán?

A leán azt mongya rea: Éppen az a baj, hogy nem vagyok jó fonó, s meg es meghitték, hogy jó fonó vagyok; s ide es azétt zárattak bé.

Egyet se busujj! mongya az ember, – segétek én a dógon; én ezt a sok fonót mind megfonom a jövő héten, ha te es felfogadod, hogy eljössz velem ha a nevemet ki nem találod, a mig a fonást elvégzem.

Jó lessz biz a! mongya a leán; ugy el es menyek! Gondolta, hogy igy es csak oda menyen ki a dolog, hogy a fonástól megszabadul.

A törpe ember elment aval dógára.

A negyedik héten egy ojan inas vitt enni a leánnak, a ki a kirájfiuval vadászni járt; ott elmaratt vót, s későn jött haza. Ettől es azt kérdi a leán: mi ujság van? Az inas elbeszélli, hogy ő az este mijen későn jött haza, s az erdőn egy setét árokba látott egy félsinges emberkét másfélsinges szakállával, a ki egyik ágról a másikra szökdösött, fonalat matóllált, s mind azt dudolgatta:

«Az én nevem Tánczi Vargaluska,

Feleségem lessz jó fonó Zsuska.»

Tutta a leán, mit matóllál az az ember; de az inasnak azt monta: Te csak képzelőttél a setétbe! – De azonba megjött a kedve, mett tutta, hogy a fonnivaló megfonódik, tutta azt es, hogy őt az a kicsid emberke el nem viszi, mett mán tuggya a nevit es. Mikor hát este az ember a fonalnak harmad részit megfonva eléhozta, s tőlle azt kérdezte: no hát tudod-é a nevemet? a leán rá fogta, hogy: tám e lessz! tám a lessz! de az igazi nevit a világétt es meg nem említette vóna, nehogy a fonás félbeszakaggyon.

Másik este sem monta meg a nevit, mikor a fonót az emberke haza vitte.

Harmadik este, mikor a fonal mind készen vót, azt es a kisded emberke haza vitte; de vitte magával a három kerekű tajigát es, hogy azon a leánt elvigye. De akkor a leán sem tréfált a beszéddel, hanem azt monta: Én ugy gondolom, hogy tégedet Tánczi Vargaluskának hívnak! Erre a kicsid emberke, mintha az orrát megütötték vóna, ugy oda lett.

Mikor az egy hónap ki vót telve, utánna nézetett a kirájfiu, hogy a leán a fonással készen van-e? s megvitték a hirt, hogy kész a fonal. A kiráj elcsudálkozott, hogy miféle dolog lehet, annyit fonni ojan hirtelen? Elment, maga es megnézte, sok vélle lévő urakkal s uri asszonyokkal; s erőssen elbámultak azon a temhetetlen sok szép fonalon; nem győzék dicsérni a leánt, s érdemesnek itilték rea, hogy kirájné legyen az országba.

Más napra kelve megülték a lakadalmat, s a leánból kirájné lett.

A nagy lakadalmi ebéd után jöttek a szegények, s azoknak a kiráj alamizsnát osztogatott. Leginkább szemibe akatt a kirájnak három félszeg kódus: egyik vót egy vén asszon, a kinek szeme pillája úgy lefittyent, hogy az egész ábrázattyát eltakarta; másik vót egy pittyett ajaku vén asszon, a kinek az ajaka szinte a térgyit verte; a harmadik vót egy lapos fenekü vén asszon, a kinek ojan lapos vót az ülete, mind egy kerek lapittó. Ezeket béhitta, s elbeszéltette véllik, hogy lettek olan félszegek?

Az első azt monta: Én éfju koromba ojan fonó voltam, hogy az egész vidékbe sem vót párom; addig fontam, hogy ugy belejöttem, hogy éjjel es mind fonnom kellett; a sok éjjészés mián a szemem pillája leszakadt, s a daktorok sem tutták herré gyavittani.

A második azt monta: Életembe addig s addig fontam, addig rágtam a sok szöszpököt, hogy az ajakam ugy kilágyult, hogy a térgyemig lepittyett.

A harmadik azt monta: Addig ültem egy hejbe a guzsaj alatt, mig a fenekem ojan lapos lett, mind egy lapittó.

Ezeknek a beszéggyire azon ijett meg a kiráj, hogy az ő felesége es ojan erőss fonó, s megporoncsolta feleséginek, hogy többet egyet se fonnyon.

Ennek a dolognak a híre elment mindenfelé a világon. Minden kiráji udvarba s minden városba a fejérnépek megijettek, hogy ugy járnak, mind azok a félszegek; azétt hát az orsót, guzsajat, matóllát mind ésszetörték, s a tüzre tették.

Table of Contents

Címlap

A halhatatlanságra vágyó királyfi.

A két gazdag ember gyermeke.

A möndölecskék.

Az apám lakadalma.

A házasodni akaró királyfiu.

Nád Péter.

A deákot erővel királylyá teszik.

A rossz fonóleányból lett királyné.