GÖRÖG KÖLTŐK 
ANTOLÓGIÁJA

FORDÍTOTTA:
BABITS MIHÁLY
DEVECSERI GÁBOR
FALUS RÓBERT
FRANYÓ ZOLTÁN
GÁSPÁR ENDRE
HORVÁTH I. KÁROLY
JÁNOSY ISTVÁN
KÁLNOKY LÁSZLÓ
KERÉNYI GRÁCIA
MARTICSKÓ JÓΖSEF
MÓRA FERENC
ORBÁN OTTÓ
RADNÓTI MIKLÓS
RITOÓK ZSIGMOND
SOMLYÓ GYÖRGY
SZABÓ LŐRINC
SZEPESSY TIBOR
TRENCSÉNYI-WALDAPFEL IMRE

VÁLOGATTA, SZERKESZTETTE:
FALUS RÓBERT

TARTALOM

HOMÉROSZ
ÍLIÁSZ (Részletek)
ODÜSSZEIA (Részletek)
HIMNUSZ HERMÉSZHEZ
HIMNUSZ DIONŰSZOSZHOZ
HIMNUSZ ÁRÉSZHOZ
HIMNUSZ A NAPHOZ
HIMNUSZ A HOLDHOZ
MARGITÉSZ (Töredékek)
BÉKAEGÉRHARC
EPIGRAMMA
APOLLÓNHOZ
A KŰMAIAKHOZ
A HAJÓSOKHOZ
HÉSZIODOSZ
THEOGONIA (Részlet)
MUNKÁK ÉS NAPOK (Részlet)
KALLINOSZ
MÉG MEDDIG HEVERÉSZTEK?...
TÜRTAIOSZ
A SPÁRTAI HARCOSOKHOZ
SZÉP A HALÁL...
NEM FŰZNÉM VERSEMBE...
ΗΑRCΙ DAL
ARKHILOKHOSZ
KÖLTŐ ÉS KATONA
NEOBULÉ
LÜKAMBÉSZ
A RÓKA ÉS A SAS
MEGNYUGVÁS A SORSBAN
SZÍVERŐSÍTŐ A FEDÉLZETEN
A PAROSZI PERIKLÉSZHEZ
AZ ISTENEK HATALMA
NAPFOGYATKOZÁS
A HITSZEGŐ BARÁT
TOLVAJ ÉS NAPLOPÓ
ALKMAN
LEÁNYKAR ARTEMISZ ORTHIA ÜNNEPÉRE
ESTE
A SZÜZEK KARDALA
NYÚJTOM A HÁROMLÁBU EDÉNYT...
SZTASZINOSZ
KÜPRIA (Töredékek)
ARKTINOSZ
AITHIOPISZ (Töredék)
ÍLION PUSZTULÁSA (Töredékek)
LESZKHÉSZ
KIS ÍLIÁSZ (Töredékek)
HAGIÁSZ
HAΖATÉRÉSEK (Töredékek)
ISMERETLEN KÖLTŐ
THÉBAISZ (Töredékek)
SZÉMÓNIDÉSZ
EMBERI SORSOK
NE GYÁSZOLJUNK!
RÖVID AZ ÉLET!
AZ ASSZONY ÉRTÉKE
FÉLELMES ELLENFÉL
ÉLVEZD AZ ÉLETET!
MIMNERMOSZ
NANNÓ
HÉLIOSZ
TÖREDÉKEK
AZ IÓNOK ÁZSIÁBAN...
SZOLÓN
SZALAMISZ
VESZÉLYBEN AZ ÁLLAM!
KÉTFÉLE ÉRTÉK
A KORMÁNYZÁS BÖLCSESSÉGE
AZ IGAZI GAZDAGSÁG
SENKISE BOLDOG
A FÉLREVEZETETT NÉP
ÖNKÉNYURALOM
SZÁMADÁS
A MÚZSÁKHOZ
SZAPPHÓ
APHRΟDITÉHEΖ
ÚGY TÜNIK NÉKEM...
HALNI VÁGYAKOZOM...
HÉRÁHOZ
HEKTÓR ÉS ANDROMAKHÉ LAKODALMA
FIVÉRE HAZATÉRÉSÉÉRT
ARIGNÓTA
GONGÜLÁHOZ
ÉDESANYÁM! NEM PERDÜL A ROKKA...
CSILLAGOK...
EZ LOVASNÉPET, GYALOGOST A MÁSIK...
HOLTAN MAJD FEKÜSZÖL
A HÁZASTÁRSAK KORÁRÓL
PÁRBESZÉD
PÁRBESZÉD ALKAIOSSZAL
AKHILLEUSZRÓL
NÁSZDALTÖREDÉKEK
EGYÉB TÖREDÉKEK
ALKAIOSZ
A HAJÓ
A HAZÁRÓL
VESZÉLY KÖZELEDTÉN
AZ ELLENFÉL HALÁLÁRA
HARCI DAL
EGY NAGYRATÖRŐRŐL
PITTAKΟSΖΗΟΖ
PΙΤΤΑΚΟSΖRÓL
NEM SZÉPEN-ÉPÜLT, SZÉPTETEJŰ LAKOK...
NEM KŐ ÉS FA, NEM ÉPITÉSZ...
ZEUSZHOZ
APOLLÓNHOZ
HÉLIOSZHOZ
HERMÉSZHEZ
A DIOSZKÚROSZOKHOZ
HELENÉRŐL
MELEG SZOBÁBAN
BORDAL
BORDAL
BORDAL
ASZIOSZ
EGY ÉHENKÓRÁSZ
ARION
HÁLA-HIMNUSZ POSZEIDÓNHOZ
PHÓKÜLIDÉSZ
INTELMEK
THEOGNISZ
KÜRNOSZ, NEM TEHET ARRÓL SENKI...
VISSZA NE TARTS...
SZÁRNNYAL ÖVEZTELEK ÉN...
MÚZSÁK ÉS KHARISZOK
KOST, SZAMARAT KERESÜNK...
LENNE MA PÉNZEM...
KÜRNOSZ, HALLOTTAM MADARAK HANGJÁT...
A VAGYONRÓL
KÖNYÖRGÉS APOLLÓNHOZ MEGARÁÉRT
VAN IGAZSÁG...?
XENOPHANÉSZ
ASZTALI ELÉGIA
TESTI ÉS SZELLEMI ERŐ
A FÉNYŰZŐ KOLOPHÓN
MÉRTÉKLETESSÉG
BŐKEZŰ AJÁNDÉK
PÜTHAGORÁSZ
IBÜKOSZ
TÖREDÉK A TAVASZRÓL
TÖREDÉK A SZERELEMRŐL
POLÜKRATÉSZHEZ
NÉPDALOK
MALOMDAL
SPÁRTAI KARDAL
KOLDUSOK ÉNEKE OLAJÁG-ÜNNEPEN
VERSENΥ-DALΟΚΒÓL
GYERMEKDALOK
RHODOSZI FECSKEDAL
ANAKREÓN
ARTEMISZHOZ
DIONŰSZOSZHOZ
GYERMEK, SZŰZI TEKINTETŰ...
BÍBOR LABDÁJÁVAL...
SZERELMI PÁRVIADAL
BORDAL
TÖREDÉK A HALÁLRÓL
A VETÉLYTÁRS
SZERENÁD
EGY LEÁNYHOZ
GYŰLÖLÖM...
HIPPÓNAX
A BÚPALOSZ-ÜLDÖZŐKBŐL
KOLDUS-FOHÁSZ HERMÉSZHEZ
FORDÍTOTT HÁLAIMA HERMÉSZHEZ
SOROK PLÚTOSZRA
FÉRFI-TANÁCS HÁZASSÁGRA
SZIMÓNÍDÉSZ
DANAÉ
ARETÉ
EMBER VAGY
THERMOPÜLAI
VÁLASZ KLEOBÚLOSZNAK
A PLATAIAI CSATA EMLÉKÉRE
A NÍSZAIAI EMLÉKOSZLOPRA
A KÜPROSZI GYŐZELEM EMLÉKÉRE
ANAKREÓN SÍRJÁRA
SZTÉSZIKHOROSZ
ÁELIOSZ HAZATÉR
KÜPRISZ BOSSZÚJA
A MÚZSÁRÓL
KIKELETKOR
TIMOKREÓN
THEMISZTOKLÉSZ ELLEN
UGYANAZ
PRATINÁSZ
ÚJ TÁNCDAL
AISZKHÜLOSZ
AGAMEMNÓN (Részletek)
EUMENISZEK (Részletek)
LELÁNCOLT PROMÉTHEUSZ (Részletek)
PARMENIDÉSZ
TANKÖLTEMÉNYÉNEK BEVEZETŐJE
EPIKHARMOSZ
TÖREDÉKEK
BAKKHÜLIDÉSZ
A SZÜRAKÚSZAI HIERÓNHOZ 
A SZÜRAKÚSΖAI HIERÓNHΟΖ 
BÉKE-DAL
AZ ANTÉNORIDÁK, VAGY HELENA VISSZAKÖVETELÉSE
AZ IFJAK - THÉSZEUSZ
ÍDÁSZ
BOR
ATTIKAI SZKOLIONOK
PALLASZ ATHÉNÉ
DÉMÉTÉR ÉS PERSZEPHONÉ
LÉTÓ GYERMEKEI
PÁN
GYŐZELMI ÜNNEP
A SZÍV TITKA
A LEGFŐBB JAVAK
LÉGY ELŐRELÁTÓ!
PÉLDASZÓ
KALLISZTRATOSZTÓL
VEGYES SZKOLIONOK
PINDAROSZ
Α SZÜRAKÚSZAI HIERÓNNAK, ΟLÜMPAI GYŐZELMÉRE
NEKIK OTT AZ ÉJI SÖTÉTET ALANT...
MERT ERŐSEBB NÁLA...
KIKNEK A BŰNEIKÉRT...
AGRIGENTUMI THÉRÓNNAK, A KOCSIVERSENY GYŐZTESÉNEK
LOKRISZI HAGÉSZIDÁMOSZNAK, OLÜMPIAI GYŐZELMÉRE
KÜRÉNÉI ARKESZILÁOSZNAK, A KOCSIVERSENY GYŐZTESÉNEK
AIGINAI PÜTHIÁSZNAK
DITHÜRAMBOSZ-TÖREDÉK
ΚΟRIΝΝΑ
ASZÓPOSZ LEÁNYAI
HÜBRIÁSZ
KRÉTAI LOVAG ÉNEKE
PRAXILLA
AKHILLEUSZ
ADÓNISZ
LEÁNYASSZONY
EMPEDOKLÉSZ
A VÍZÓRA-HASONLAT
SZOPHOKLÉSZ
ANTIGONÉ (Részlet)
OIDIPUSZ KIRÁLY (Részletek)
OIDIPUSZ KOLÓNOSZBAN (Részlet)
ÉLEKTRA (Részlet)
KÜPRISZ-HIMNUSZ
IÓN
FOHÁSZ DIONŰSZOSZHOZ
TIZENEGYHÚRÚ LANT
EURIPIDÉSZ SÍRJÁRA
EURIPIDÉSZ
MÉDEIA (Részlet)
ÍPHIGENEIA AULISZBAN (Részletek)
HÜMÉN-ÉNEK
ARISZTOPHANÉSZ
LÜSZISZTRATÉ (Részletek)
NŐURALOM (Részlet)
A NŐK ÜNNEPE (Részlet)
KRITIÁSZ
SPÁRTAI MÉRTÉKLETESSÉG
A VALLÁS EREDETE
TIMOTHEOSZ
A PERZSÁK
MELANIPPIDÉSZ
BEZZEG ATHÉNÉ...
MÉG AZT SE TUDTÁK...
ARIPHRÓN
AZ EGÉSZSÉGHEZ
PHILOXENOSZ
LAKOMA
PLATÓN
MÍG AGATHÓNT CSÓKOLTAM...
HOZZÁD RÖPPEN AZ ALMA...
ALMA VAGYOK...
CSILLAG, AZ ÉLŐK KÖZT...
ÉN, KI LENÉZTEM...
CSILLAGOK
A TIZEDIK MÚZSA
AZ ARANY ÉS A KÖTÉL
KRATÉSZ
PARÓDIA SZOLÓN FOHÁSZÁRA
PÉRÉ, A CINIKUSOK VÁROSA
MINDENÜTT OTTHON
OLCSÓ BOLDOGSÁG
ARISZTOTELÉSZ
HERMIÁSZ EMLÉKÉRE
HIMNUSZ AZ ERÉNYHEZ
MOSZKHIÓN
AZ EMBERISÉG ŐSKORA
TELESZTÉSZ
ŐT, AMA SZENTDALU...
PHÍLÉTÁSZ
BITTISZ DALA
ΗΕRΜÉSΖΙΑΝΑX
SZERELMESEK KATALÓGUSA
PHANOKLÉSZ
ORPHEUSZ HALÁLA
MENANDROSZ
DÜSΖΚΟLΟSΖ (Részlet)
ÍTÉLETKÉRŐK (Részletek)
KISEBB TÖREDÉKEK ELVESZETT VÍGJÁTÉKOKBÓL
ISMERETLEN KÖLTŐK
HIMNUSZ TÜKHÉHEZ
HIMNUSZ PÁNHOZ
HIMNUSZ A MOIRÁKHOZ
ASZKLÉPIADÉSZ
OLDOGATOM, BONTOM...
ÉLETUNTSÁG
EPIGRAMMA
KÜLDJ HAVAT...
SZŰZESSÉGEDET ŐRZÖD...
ELRAGADOTT DIDÜMÉ...
A LÁMPÁHOZ
ERINNA
A HALOTT BAUKISZ
BAUKISZ SÍRBOLTJÁRA
POSZEIDIPPOSZ
A ZOKOGÓ PHÍLAINISZHOZ
KEKROPSZ-FÖLDI POHÁR...
HERMOKLÉSZ
PAIÁN DÉMÉTRIOSZRA
SZIMIÁSZ
A KOZMIKUS ERÓSZ 
A SZEKERCE 
ZÉNODOTOSZ
EGY ERÓSZ-SZOBORRA
KALLIMAKHOSZ
ZEUSZHOZ
ARTEMISZHOZ
PALLASZ FÜRDŐJÉHEZ
DÉMÉTÉRHEZ
MINT A VADÁSZ...
EGY LEÁNY AJTAJA ELŐTT
BATTOSZ SÍRJÁRA
MATRÓZTEMETÉS
KRITIÁSZ SÍRJÁRA
KISGYERMEK SÍRJÁRA
SÍRIRAT
AZ EMBERGYŰLÖLŐ TÍMÓN SÍRJA FÖLÖTT
AZ EMBERGYŰLÖLŐ SÍRIRATA
BOR MELLETT
SAJÁT SÍRFELIRATA
SÍRIRAT
SÍRIRAT
EGY SÍR FÖLÖTT
EGY SÍR FÖLÖTT
ESKÜT TETT...
A NEGYEDIK KHARISΖ
LEÓNÍDÁSZ
ANAKREÓN SZOBRÁRA
ASSZONY, E PÁROSZI OSZLOP ALATT...
FUSS...
PORLIK MÁR...
FÖLD S TENGER...
MESSZE KERÜLTEK...
GYAKRAN ELŰZTE...
ΑΝÜTÉ
TENGERPARTON ÁLLÓ APHRODITÉ-SZOBOR
EGY ÚTMENTI FORRÁSRA
ARÁTOSZ
DIOTÍMOSZ
DIPHILOSZ
EMBER, NE TÉKOZOLJ!
THEOKRITOSZ
SZERELMES PÁRBESZÉD
THÜRSZISZ
ARATÓK
A KÜKLÓPSZ
SZÜRAKÚSZAI NŐK AZ ADÓNISZ-ÜNNEPEN
A MÉZTOLVAJ
ANAKREÓN SZOBRA
ARKHILOKHOSZ SÍREMLÉKE
HIPPÓNAX SÍRJA
NÍKIÁSZ
FESTŐ ÉS BORBÉLY
SZÓTADÉSZ
KIRÁLY HA VAGY...
HA DERÉK VAGY
BÉSZANTÍNOSZ
IFJÚSÁG ÉS ÖREGSÉG
ISMERETLEN KÖLTŐ
DAL
APOLLÓNIOSZ RHODIOSZ
ARGONAUTIKA (Részletek)
EUPHORIÓN
EGY TENGERBE VESZETT SÍRVERSE
EUDOXOSZRA
BIÓN
ADÓNISZ SIRATÁSA
AZ ÉVSZAKOK
A PÁSZTORLÁNY ESTI DALA
MOSZKHOSZ
A MEGSZÖKÖTT ERÓSZ
A FÖLDMÍVES ÉS ERÓSΖ
EURÓPÉ ELRABLÁSA
HÉRONDÁSZ
AZ ISKOLAMESTER
KLEANTHÉSZ
HIMNUSZ ZEUSZHOZ
RHIANOSZ
A TROIZÉNI EMPEDOKLÉSZRE
KLEONÍKOSZHOZ
A RIGÓ
IFJAK SZÉPSÉGE
ANAXILÁSZ
A HETAIRÁKRÓL
ERATOSZTHENÉSZ
A BORISSZA XENOPHÓN AJÁNDÉKA
MINT A DÜHÖNGŐ TŰZ...
MEGLÁTVÁN MELITÉT...
ATHÉNIÓN
A SZAKÁCSMŰVÉSZET DICSÉRETE
HÉGÉSZIPPOSZ
HERMIONÉBA VALÓ...
A HALOTT MEG A HALAI
HÉGÉMÓN
LÁTVA E SÍRT...
DIOSZKORIDÉSZ
DÓRISSZAL AZ ÁGYBAN
SZELEUKOSZ
DRÁGÁBB, JOBB SZERETŐK...
ISMERETLEN KÖLTŐ
AZ ELHAGYOTT LEÁNY PANASZA
ALKAIOSZ
GYŰLÖLÖM ÉN...
HÉLIODÓROSZ
HIMNUSZ THETISZHEZ
MELINNÓ
ÓDA RÓMÁHOZ
ANTIPATROSZ
SΖAPPHÓ ÉS MNÉMOSZÜNÉ
BÁRHOL TENGER...
MELEAGROSZ
TAVASZ
NYÍL A FEHÉR SZEKFŰ
SAJÁT SÍRFELIRATA
TÖLTS...
HERVAD HÉLIODÓRA...
EGYBE FEHÉR VIOLÁT...
ASZKLEPIÁSZ...
EGY CSAK A KÉRÉSEM...
GYŰLÖLT HAJNALI CSILLAG
UGYANAHHOZ
ESKÜSZÖM ÉN...
MINDNYÁJUNK ANYAFÖLDJE...
A TÜCSÖKHÖZ
UGYANAHHOZ
SZEMED ÉS CSÓKOD...
AZ ÖSSZETÖRT SZERETŐ ERÓSZHOZ
SZÍNBORT, HOGYHA CSALÓDTÁL...
A SZÉP THÉRONHOZ
KÜLÖNÖS ESET
AZ ELHAGYOTT NŐ
A KEGYETLEN ERÓSZHOZ
AZ ESKÜSZEGŐHÖZ
A GONOSZ ERÓSZRÓL
ISMERETLEN KÖLTŐ
HELENÉ GYÁSZDALA
ETRUSZKOSZ
KETTŐS TISZTE SZERINT...
ΚΑΡITÓΝ
SZÉPSÉG BÁJ NÉLKÜL…
PHILODÉMOSZ
ÉJÜNK TITKAINAK...
ÓH LÁB, ÓH LÁBSZÁR...
JÓ REGGELT
XANTHIPPÉ DALA...
ONESZTÉSZ
NEM KELL
ANTIPATROSZ
ARISZTOPHANÉSZ DICSÉRETE
ALPHEIOSZ
A HÓBA-TEMETETT JÉRCÉRE
DÉLOSZ SZIGETÉNEK DICSÉRETE
PHILIPPOSZ
BESZÉLGETÉS EGY HERMÉSΖ-SΖΟΒΟRRAL
LEÓNÍDÁSZ ÉS XERXÉSZ
NIKOLÁOSZ
AZ INGYENÉLŐ
MARKOSZ ARGENTÁRIOSZ
KEBLEM AZ Ő KEBELÉN...
LÁTOD-E, HOLD...
GAITULIKOSZ
HABVERT SZIRTFOKOT...
SZEKUNDOSZ
AZ ÖREGEDŐ LÁISZ PANASZA
LUKILLIOSZ
NIKÜLLA FEKETESÉGE
ARCKÉPFESTŐ ÉS APA
A FUKAR HERMÓNRÓL
ASSZONYTEST ÉS SÖTÉTSÉG
AZ ENYVESKEZŰ ANTIOKHOSΖRΑ
NÍKARKHOSZ
CSÓK ÉS GYŰLÖLET
LEÓNÍDÁSZ
SZÜLETÉSNAPI AJÁNDÉK
ΒΑΒRΙΟSZ
Α SZÉL ÉS A NAP
A RÓKA ÉS A SZŐLŐ
A KÉTSZÍNŰ FÉRFI
A SZERELMES MENYÉT
A VESSZŐNYALÁB PÉLDÁZATA
HERMÉSZ ÉS A KUTYA
ÁLLAT-SZÉPSÉGVERSENY
ZEUSZ, POSZEIDÓN ÉS ATHÉNA VETÉLKEDÉSE
IDEGEN TOLLAKKAL NE ÉKESKEDJ!
HERMÉSZ ÉS A MESTERΕΜΒΕR
A TÜCSÖK ÉS A HANGYA
AMMIÁNOSZ
NEARKHOSZ TEMETÉSÉRE
MESZOMÉDÉSZ
A MÚZSÁHOZ
OLVADT ÜVEG
KILLAKTÓR
TERMÉSZET ÉS TUDOMÁNY
ÉDES ÉS KESERŰ
DIONŰSZIOSZ
A RÓZSAÁRUS LÁNYHOZ
LUKIÁNOSΖ
Α BOLOND ÉS A BOLHÁK
A TANÍTÁS MEGSZÁLLOTTJA
PRIAPOSZ PANASZA
SZEMREHÁNYÓ HÁLÁLKODÁS
SZERENCSE ÉS BARÁTSÁG
A BÜDÖS TELESZILLA
A JÓZAN, AKI RÉSZEG
RÖVID ÉS HOSSZÚ ÉLET
EGY ORVOSRÓL
ZERGELÁB
RHÚPHINOSZ
ILLATOZÓ KOSZORÚT...
KÜLÖNÖS ÍTÉLET
A TELJESÜLÉS ÓRÁJÁN
VETÉLKEDŐK
AZ ÉLET GYÖNYÖRE
ISTENI MELITÉ
KÉSŐ!
RÉSZVÉT
FURCSA MEGHATOTTSÁG
GYŰLÖLÖM...
HÉRA-SZEMŰ M ELITÉ...
ANAKREÓNI DALOK
ERÓSΖ
SZÜRETI ÉNEK
PIHENŐ
EGY FECSKÉHEZ
ERÓSZ A RÓZSASZIRMON
GYERE, BOLDOGAN BOROZZUNK
EGY FECSKÉHEZ
A KÖLTŐ AZ ÁLMÁRÓL
ERÓSZRÓL
TÜCSÖK, Ó BE BOLDOG IS VAGY...
A NŐK AZT MONDOGATJÁK...
ERÓSZRÓL
A VÍG ÖREG...
ÖNMAGÁHOZ
EGY LEÁNYHOZ
GÜGÉSSZEL MIT TÖRŐDÖM...
AKARTAM ÁTRIDÁKRÓL...
TE CSAK DALOLD KI THÉΒÁT...
ÍME, ITT A KATALÓGUS
A BARNA FÖLD ISZIK...
A TERMÉSZET BIKÁKNAK...
ΒΟRDAL
EGY EZÜST IVÓEDÉNYRE
MONDJÁK, A SZÉP KÜBÉBÉ...
A PÁSZTORHOZ, AKI MÜRÓN SZOBRÁNÁL LEGELTET
ORPHIKUS HIMNUSZOK
A NAPHOZ
A HOLDHOZ
A TERMÉSZETHEZ
A FELHŐKHÖZ
A FÖLDHÖZ
ERÓSZHOZ
HÜGIEIÁHOZ
APHRODITÉHEZ
AZ ÁLOMHOZ
QUINTUS SMYRNAEUS
AINEIÁSZ
GRÉGORIOSZ
SZASZÍMA
SZÜNESZIOSZ
HIMNUSZ KRISZTUS POKOLBASZÁLLÁSÁRÓL ÉS MENNYBEMENETELÉRŐL
PALLADÁSZ
LEPEDŐ ÉS TEMETŐ
NONNOSZ
DIONŰSZIAKA (Részlet)
AZ EPOSZBA ÁTÜLTETETT JÁNOS-EVANGÉLIUM (Részlet)
KLAUDIÁNOSZ
A MEGVÁLTÓHOZ
ISMERETLEN KERESZTÉNY KÖLTŐK
KRISZTUS SZÜLETÉSÉRE
A NAPKELETI BÖLCSEKRE
ANGYALI ÜDVÖZLET
A MEGFESZÍTÉSRE
ISTEN BÁRÁNYÁRA
PROKLOSZ
KÖZÖS HIMNUSZ AZ ISTENEKHEZ
ISMERETLEN KÖLTŐK
IFJAK SZIVÉT...
VÁROST LÁNGBABORÍTÓ...
ÉGTEM, CSÓKOLTAM...
BÁRHA LEHETNÉK...
MELLETTED, CITERÁSLÁNΥ...
TÖRJÖN RÁM...
AZ ÖNTUDATOS ATHÉNI POLGÁR
SZÉLTÖRTE FENYŐ A HAJÓÁCSOKHOZ
A MÁSODIK HÁZASSÁGRÓL
HÉRODOTOSZ ÉS A MÚZSÁK
MENANDROSZ DICSÉRETE
SZAPPHÓ DICSÉRETE
A SZÉP EGYIPTOMI LÁNYRA
A PARÁZNA ALKAIOSZ SÍRJÁRA
EGY VÁZAFESTMÉNYRE
EGY FÜRDŐ CÉGÉRÉRE
EGY MÁSIK FÜRDŐ CÉGÉRÉRE
RÓZSA ÉS TÖVIS
KÉTRŐFÖS FÉRJ - NÉGYRŐFÖS FELESÉG
PRAXITELÉSZ NΙΟΒÉ-SΖΟΒRÁRA
HOMÉROSZ ÉS A HÉT VÁROS
ANAKREÓN KÉPMÁSÁRA
A SZÉP HETAIRA HALÁLÁRA
FÜSTBEMENT ÜZLET
MÚSZAIOSZ
HÉRÓ ÉS LEANDROSZ
JULIÁNOSZ
A RÓZSALUGASBAN LELT ERÓSZ
RHÓMANOSZ
AZ UTOLSÓ ÍTÉLETRŐL
MENANDROSZ
EGY PERZSA MÁGUSRA, AKI KERESZTÉNY LETT ÉS MÁRTÍRHALÁLT HALT
PAULOSZ SZILENTÁRIOSZ
AZ ARANY HATALMÁRÓL
VETKŐZZÜNK HAMAR...
LÁTTAM HŐ SZERETŐKET...
RÁNCAID ÉKESEBBEK...
KEBLE KEZEMBEN...
KÉPZELD EL...
AGATHIÁSZ
SZENT MIHÁLY ARKANGYAL SZOBRÁRA
HOZZÁBÚJVA EGÉSZEN...
MERRE KERESD?
ZÁRÓ VERS

HOMÉROSZ
	ÍLIÁSZ
	(Részletek)
	ΙΔΙΑΣ
      Istennő, haragot zengj, Péleidész Akhileuszét,
vészest, mely sokezer kínt szerzett minden akhájnak,
mert sok hősnek erős lelkét Hádészra vetette,
míg őket magukat zsákmányul a dögmadaraknak
és a kutyáknak dobta. Betelt hát Zeusz akaratja,
attól kezdve, hogy egyszer szétváltak civakodva
Átreidész, seregek fejedelme s a fényes Akhilleusz.
                                   *
      És hogy elértek Athéné szentélyéhez, a várnak
legtetején, ajtót tárt ott széparcu Theánó,
Kisszeusz lánya, derék lovas Anténór felesége:
mert Pallasz papnőjévé őt tette a trósz nép.
Karjukat ott Pallaszhoz nyujtották ki jajongva;
és átvette a leplet a széporcáju Theánó,
széphaju Pallasz Athénának térdére takarta;
majd a hatalmas Zeusz lányát így kérte imával:
      “Büszke Athénaié, várvédő, isteni úrnő,
törd Diomédész dárdáját szét, s tedd, hogy e harcos
arcraomoljon még Szkaiai kapujának előtte:
áldozatul hogy kapj tüstént tőlünk te tizenkét
egyéves betöretlen tulkot, megkönyörülvén
várunkon meg a trójai nőkön, a csöpp csecsemőkön.”
Szólt könyörögve; hanem nemet intett Pallasz Athéné.
      Ők a hatalmas Zeusz lányához eképen esengtek.
Hektór meg sietett gyönyörű házába Parisznak,
mit maga épített, ácsok seregével, a bajnok,
akkori legjobb ácsaival rögös Ílionuknak,
kik neki asszonyházat emeltek, termet is, udvart,
Hektór és Priamosz közelében, a vár tetejében.
Zeusz-kedvelt Hektór ide lépett most be; kezében
nagy tizenegyrőfös kelevéz volt, szórta a szikrát
réz-hegye és körülötte arany karikája gyürűzött.
Hálótermében lelt rá, mikor éppen a pajzsát,
páncélját s ívelt íját vizsgálta, törölte;
argoszi szép Helené meg a szolgálóival ott ült,
s őket szép munkára irányította szavával.
Hektór látva Pariszt, piszkálta goromba szavakkal:
      “Ej, te bolond, nem szép, hogy eként duzzogsz a szivedben:
hullanak embereink várunk körül és a magas fal
alján küzdve; s a nagy csatazaj meg a harc temiattad
lángol a vár körül: itt magad is szidnál olyan embert,
kit meglátsz vonakodni a gyűlöletes viadaltól:
kelj föl, a várunkat dúló tűz el ne eméssze.”
      Isteni-képü Alexandrosz neki válaszul így szólt:
“Hektór, ennyi igaz, joggal, nem jogtalanul szidsz:
éppenezért felelek, s te figyelj rám, halld meg a szómat:
nem sértődötten, s nem a trójai népre dühödten
ültem a termemben, csak, hogy magamat kibusuljam.
Csakhogy most feleségem hízelgő szava is küld
küzdeni, s úgy látom magam is, hogy több haszon érhet
így: hisz a harciszerencse hol erre, hol arra köszönt rá.
Ámde maradj még itt, hadd bújjak már hadi vértbe:
vagy menj, és én majd a nyomodba; hiszem, hogy elérlek.”
      Szólt; de sisakrázó Hektór nem adott neki választ;
ám hozzá Helené hízelgő hangon ekép szólt:
      “Sógorom énnékem, bajszerző, rossz kutya nőnek,
bárcsak az első nap, hogy anyám megszült a világra,
hurcolt volna el engem a szél iszonyú viharával
hegyre akár, vagy a sokzúgású tengeri árba,
s elnyelt volna a víz, mielőtt mindez megesik még.
Ám miután e csapásokat isteneink rendelték,
hát legalább derekabb embernek hitvese volnék,
érezné az a csúf szégyent és népe szidalmát.
Ennek azonban most sincs ép esze és sosem is lesz;
éppenezért, hiszem én, hogy el is veszi majd a jutalmát.
Rajta azonban, lépj be mihozzánk, ülj le e székre,
sógorom, úgyis a legtöbb gond a te szíved emészti
értem az ebszemüért s Parisz átkos vétke miatt is:
ránk Zeusz mérte a rossz sorsot, hogy majd a jövőben
énekeket rólunk zengjen sok megszületendő.”
      Erre sisakrázó deli Hektór válaszul így szólt:
“Bárha szeretsz, Helené, ne marasztalj, úgysem ülök le:
mert már kerget a lelkem azért, hogy védjem a népem,
mely nagyonis vágyik már rám, aki távol időzöm;
inkább ezt sürgesd, s igyekezzék ő maga szintén
engem még idebent, bástyáink közt utolérni.
Mert én is hazatérek azért, hogy lássam a házam
népét és szeretett feleségem, csöpp csecsemőmet.
Nem tudom úgyse, vajon megtérek-e még a körükbe,
vagy leigáznak akháj kezek által az istenek immár.”
      Szólt a sisakrázó Hektór, és nyomban elindult,
és a saját jólépült házát érte el útján,
csakhogy a hókaru Andromakhét nem lelte meg ottbenn,
mert az a gyermekkel meg a szépövü szolgaleánnyal
már odakint állt és zokogott keseregve a bástyán.
S Hektór, nem lelvén bent tisztanevű feleségét,
állva maradt küszöbén és szolgálóihoz így szólt:
      “Rajta, ti szolgálók, mondjátok igaz szavatokkal,
hókaru Andromakhé hol van, hova tűnt a teremből?
Ángyaihoz ment, szépövü sógornői körébe,
vagy Pallasz szentélye felé, hol a széphaju többi
trójai nő engeszteli harcias istennőnket?”
      Néki a fürge, serény gazdasszony mondta a választ:
“Hektór, halld, miután sürgetsz, hogy mondjak igaz szót:
nem ment szépövü sógornőihez, ángyaihoz sem,
sem Pallasz szentélye felé, hol a széphaju többi
trójai nő engeszteli harcias istennőnket;
Trója magas bástyájához ment, hallva a hírét,
hogy gyötrődnek a trójaiak, s az akhájok erősen;
eddig már el is ért sebesen száguldva a falhoz,
mint aki őrjöng; és a fiát vele vitte a dajka.”
      Mondta a gazdasszony; s Hektór sietett ki a házból,
s újra a jólépült utcák sorain haladott át.
És a hatalmas városon át Szkaiai kapujához
ért el, ahol kivonulni szokott a csaták mezejére;
s ott sokajándékú felesége futott vele szembe,
Andromakhé, lánysarja a nagyszivü Éetiónnak:
Éetión Plakosz erdős alján lakta a házát,
s ott Thébában volt a kilixeknek fejedelme:
lánya az ércbeborult Hektórhoz ment feleségül;
most meg elébe került, vele tartott szolgaleánya,
ölben hozva fiát, aki zsenge kicsiny csecsemő volt,
egyfia Hektórnak, s gyönyörű, mint csillag az égen:
apja eképen hívta: Szkamandriosz; Asztüanaxnak
hívta a nép, minthogy Hektór maga védte a várat.
S ő meglátva fiát, csendben mosolyogva figyelte;
Andromakhé pedig ott állt sírva az oldala mellett,
átkulcsolta kezét szorosan, szót szólva kimondta:
      “Rettenetes, fölemészt az erőd, nem esik meg a szíved
csöpp fiadon s rajtam, nyomorulton, kit hamar özvegy
sors vár, mert hamar ölnek meg, rádrontva sereggel,
téged az argosziak; de nekem jobb lenne, ha téged
elvesztlek, lekerülni a földbe; hiszen sohasem lesz
már vigaszom többé, miután te betöltöd a sorsod,
csak kínom: sem apám nincs már, sem anyám, a királynő.
Mert hisz apámat a fényes Akhilleusz küldte halálba,
és a kilixek dús várát feldúlta egészen,
nagykapujú Thébát: ott végzett Éetiónnal;
nem fosztotta ki őt, ettől szive visszariadt már:
fényes fegyvereit vele együtt tette a tűzre,
majd sírhalmot emelt, s aköré szilfákat a pajzsos
Zeusz atya lányai ültettek, gyönyörű hegyi nimfák.
Hét fívérem is élt otthon, palotánknak ölében,
és ez mind lekerült Hádészhoz, mind ugyanaznap:
mert mindet lenyilazta az isteni fürge Akhilleusz,
kint a kaszáslábú ökrök s a juhok legelőin.
S édesanyámat, az úrnőt erdős nagy Plakosz alján,
kit minden kinccsel hurcolt el idáig Akhilleusz,
s végtelenül sok váltságért engedte el újra,
őt nyilas Artemisz ölte meg otthon: az apja lakában.
S most, Hektór, te vagy édesapám, te vagy édesanyám is,
és te a fívérem, virulóerejű deli férjem.
Hát rajtam könyörülve maradj mellettem a bástyán;
árvává fiad, özveggyé ne tegyed feleséged.
Ám fügefánk mellé állítsad a néped, ahonnan
könnyü a várbatörés, könnyű fölhágni a falra.
Mert ott háromszor támadtak a legderekabbak,
hírneves Ídomeneusz meg a két Aiász seregükkel,
s mindkét Átreidész és Tűdeusz nagyszivü sarja:
vagy valamely jós mondta nekik, jól értve jelekhez,
vagy pedig önlelkük buzdítja, sietteti őket.”
      Néki sisakrázó deli Hektór válaszul így szólt:
“Ez nekem is gondom, feleségem; csakhogy a szégyen
bánt, ha a trójaiak s az uszályos trójai nők is
azt látják, hogy a harctól, mint aki gyáva, vonakszom;
és lelkem sem ereszt, mert hősnek lenni tanultam
mindig is, és legelől tusakodni a trójaiak közt,
védve az édesapám nagy hírét és magamét is.
Mert hisz a lelkemben s a szivemben jól tudom úgyis,
eljön a nap, mikoron megszentelt Ílion elvész
és Priamosz meg népe a jógerelyes Priamosznak.
Mégsem emészt oly erős nagy bánat a trójai népért,
sem Hekabéért, sem Priamosz fejedelmi apámért,
sem testvéreimért, kik számosak és daliásak,
s mégis az ellenségtől sujtva a porba omolnak,
mint érted, ha egy ércpáncélos akháj tovahurcol,
s könnyed omol, s a szabadság napját elveszi tőled;
s még valamely más nő vásznát szövöd argoszi földön,
vagy korsót hordasz Messzéisz vagy Hüpereia
kútjáról kelletlen, s terhel a kényszerü végzet;
és ezt mondja talán, aki látja, hogy omlik a könnyed:
»Hektór asszonya ez, ki csatákban a legderekabb volt
Ílion ostromakor, lótartó trójaiak közt.«
Így szól majd amaz, és benned csak a fájdalom újul
íly férjért, ki a rabság napját tőled elűzze.
Haljak hát meg előbb, föld halma takarja be testem,
mint jajodat halljam, s tudjam, mint tépnek el innen.”
      Szólt ragyogó Hektór, s karját nyujtotta fiáért;
csakhogy a szépövü dajkához pityeregve simult most
vissza a gyermek, mert megijedt, így látva az apját,
félt a sok érctől és a sisak lószőr-tarajától,
látva, hogyan leng az föntről iszonyú lobogással.
Fölnevetett szerető jó apja, meg anyja, az úrnő.
És ragyogó Hektór tüstént lecsatolta sisakját,
és maga mellé tette a földre a messzesugárzót,
Megcsókolta fiát, szeliden ringatta a karján,
aztán Zeuszt meg az isteneket kérlelte imával:
      “Zeusz, s más égilakók, ti vigyétek teljesedésbe,
hogy fiam is, mint én, tűnjék ki a trójaiak közt,
ő is erős legyen és Tróján gyakorolja uralmát,
»Apjánál sokkal derekabb« - mondhassa, ki látja
majd, ha a harcból jön; hozzon véres hadizsákmányt
ellenségéről, szívében örüljön az anyja.”
      Szólt, s szeretett feleségének karjára helyezte
csöpp gyerekét, s ő illatozó kebelére ölelte
sírva-nevetve fiát; megesett Hektór szive rajta,
megsimogatta szelíd kézzel, szót szólva kimondta:
       Jaj, te szegény, ne gyötörje ilyen nagy bánat a lelked!
nincs oly férfi, ki sorson túl Hádészra vet engem;
csakhogy a végzet elől, azt mondom, senkise futhat,
sem hitvány, se nemes, miután megszülte az anyja.
Hát csak eredj haza, és munkáddal foglalatoskodj,
rokka legyen gondod, s a szövőszék, szolgaleánynak
ossz munkára parancsot, a harc meg a férfiaké lesz,
és legelőbb az enyém mind közt, aki Trója szülötte.”
      “Így szólván ragyogó Hektór fölemelte a fényes
lóforgós sisakot; s hű hitvese ment haza ismét,
folyton visszatekintve, keserves könnyeket ontva.
Jólépült házába elért hamar ennekutána
férfiölő Hektórnak; igen sok szolgaleányát
lelte amott, s vele mind zokogó sírásra fakadtak.
S Hektórt, bár még élt, házában nyögve siratták:
mert már nem hitték, hogy a harcból visszakerülhet,
s hogy kikerülheti karjait és erejét az akhájnak.
      Ámde Parisz sem késlekedett a magas palotában:
mert rézzel-berakott híres vértjét felövezve,
szelte a várost át, gyors lábában bizakodva.
Mint a soká pihenő, jászolnál abrakozott mén
féke-szakítva ha nagy dobogással a síkra iramlik,
mert megszokta a tiszta folyó habjában a fürdést,
büszkén tartja fejét, magasan, körülötte sörénye
repdes a marja fölött, és ő, jól tudva, milyen szép,
könnyen emelgeti térdét, száll a szokott legelőkhöz:
így szökkent Priamosz-fi Parisz nagy Pergamonából
fényes-fegyveresen lefelé, napként sugarazva,
kényes örömmel, gyors lábbal; s úton hamar érte
isteni testvérét, Hektórt, aki épp tova készült
onnan, hol feleségével gyöngéd szavakat szólt.
      Isteni-képü Alexandrosz szólt ekkor először:
“Testvér, lám, te sietsz, s én hátráltatlak az úton,
késve jövök, s nem olyan gyorsan, mint hagyta parancsod.”
      Erre sisakrázó Hektór neki válaszul így szólt:
“Kedvesem, ember nincs, aki, hogyha igaz szivü férfi,
téged a harc dolgában szíd, hisz bátor a szíved.
Csak gyakran renyhülsz s vonakodsz: és ekkor a szívem
lelkemben szomorú, hallván, hogy szídnak erősen
téged a trójaiak, noha érted tűrik a sok bajt.
Jőjj; s ezt majd elrendezzük, ha megadja a nagy Zeusz,
hogy palotánkban az elnemenyésző égilakóknak
állítsuk föl már a szabadság borkeverőjét,
Trójából ha a jólábvértes akhájt kizavartuk.”
Devecseri Gábor fordítása

	ODÜSSZEIA
	(Részletek)
	ΟΔΥΣΣΕΙΑ
      Férfiuról szólj nékem, Múzsa, ki sokfele bolygott
s hosszan hányódott, feldúlván szentfalu Tróját,
sok nép városait s eszejárását kitanulta,
s tengeren is sok erős gyötrelmet tűrt a szivében,
menteni vágyva saját lelkét, társak hazatértét.
Csakhogy nem tarthatta meg őket, akárhogy akarta,
mert önnön buta vétkeikért odavesztek a társak...
                                     *
      És amidőn a folyó gyönyörű sodrához elértek,
sűrü mosógödrökhöz, ahol szép víz elegendő
ömlik elő s ki, nagyon szennyest is mosni fehérre,
akkor a két öszvért a szekérből nyomba kifogták,
s forgatagoshullámu folyó partjára terelték,
rágjanak édes jó füveket. Maguk ott a szekérről
két kézzel hordták a ruhákat az éjszinü vízbe,
és sebesen vetekedve taposták lent a gödörben.
És az egész szennyest hogy tiszta fehérre kimosták,
végül a tengerparton sorban szétteregették
ott, hol a parti kavics legtisztább lett a haboktól.
Megfürdöttek, a fényes olajjal megkenekedtek,
és a folyó partján lakomához láttak utána;
nap sugarán hagyták száradni a tiszta ruhákat.
Élvezvén az ebédet a szolgálók s a királylány,
fátylukat eldobták s labdával játszva mulattak:
hókaru Nauszikaá vezetett, táncolva daloltak.
Mint nyilas Artemisz úrnő jár a hegyek meredélyén,
járja a hosszugerincű Téügetoszt s Erümanthoszt,
hol vadkanra, szökő szarvasra vadászik örömmel,
s véle a pajzsos Zeusz lánysarjai, völgybeli nimfák
játszadozón járnak, s Létó örvend a szivében:
mert mindannyi közül feje, homloka úgy kimagaslik,
s könnyen ráismerni, pedig gyönyörű valamennyi:
szolgálói között így tűnt ki a szép hajadonlány.
      Ámde midőn haza kellett már indulnia újra,
s öszvért is befogott, beredőzte a drága ruhákat,
akkor mást gondolt a bagolyszemü Pallasz Athéné:
ébredjen föl már Odüszeusz és lássa a szép lányt,
az meg a phaiák városhoz vezetője lehessen.
Szolgálója felé hajitott labdát a királylány:
elvétette, s a mély örvénybe zuhant be a labda.
Fölsikitottak a nők: föl is ébredt fényes Odüsszeusz,
és föl is ült, így töprengett a szivében, eszében:
“Jaj nekem, újra milyen népek földjére jutottam?
Dölyfösek-é, vadak-é, törvénnyel mitse törődők,
vagy vendégszeretők s elméjük féli az istent?
Most lányok hangját hallottam, női sikoltást,
nimfákét, kik a csúcson laknak, a bérc meredélyén,
és a folyók forrásainál, s a füves legelőkön.
Tán szóval szóló népek közelébe kerültem.
Rajta, magam fogom ezt megtudni s látni szememmel.”
      Szólt, s a sürűből bújt ki az isteni bajnok Odüsszeusz,
ágat tört le erős markával a rengeteg erdőn,
lombosat, ezzel testét fedte, takarta szemérmét.
Mint a hegyekbennőtt, erejében biztos oroszlán,
ment, ahogy az megy a szélben, esőben, a két szeme fényben
szikrázik, s ökrökre rohan, vagy a gyönge juhokra,
vagy szarvasra az erdőn, s arra is űzi a gyomra,
hogy juhokért az erős aklok közepére berontson:
így kívánt Odüszeusz szépfürtü szüzek seregébe
törni ruhátlanul is, mivel ennyire bajba szorongott.
Rettenetesnek tűnt fel előttük a tengeri habtól
rútan; szétrebbenve futottak a parti fokokhoz.
Csak maga Nauszikaá várt; mert szívébe Athéné
merszet tett és tagjaiból kiemelte a félést.
Szembe tekintve csak állt; Odüszeusz meg hányta-vetette:
átkulcsolja-e térdeit, úgy könyörögjön a lányhoz,
vagy csak a távolból, hízelgő szókkal, esengjen,
hogy városba vezetné tán és adna ruhát rá.
Így töprengett és úgy látta, hogy ez helyesebb lesz:
távolból fog csak hízelgő szókkal esengni,
hogy haragos ne legyen, ha a térdét illeti kézzel.
Édesen és ravaszul hát hozzá nyomban ekép szólt:
“Úrnőm, esdekelek; ki vagy? isten? földi halandó?
Hogyha te istennő vagy, a tágterü égbe lakók közt -
Zeusz atya gyermeke: Artemisz az, kihez én a leginkább
tartalak íme hasonlónak, termetre s alakra;
és ha halandó vagy, ki a földön tartja lakását,
boldog apád háromszor, anyád is boldog, az úrnő.
és testvéreid is háromszor: bennük a lélek
örvendezve repes bizonyára örökre miattad,
táncbavegyülni ha látnak ilyen szép tiszta virágot.
Ámde legáldottabb a szivében mindegyikük közt
az, ki ajándékkal megnyer s házába vezet majd.
Mert sohasem láttam még én ily földi halandót,
sem férfit, sem nőt: ha tekintlek, a bámulat elfog.
Egykor Déloszban, nagy Apollón oltáránál
láttam ily ifju, magasbaszökő pálmának a törzsét:
mert ott is jártam, sok nép követett amaz úton,
melyen olyan sok csúf nyomorúság várakozott rám.
Hát mikor azt láttam, bámultam ekép a szivemben
hosszan, mert oly szálfa a földről még sose szökkent,
mint téged bámulva csodállak, s félek erősen
térdedet átkulcsolni; nehéz bú súlya szakadt rám.
Tegnap, húsz nap után, sikerült kikerülnöm a borszín
vízből: eddig a hullám és rohanó vihar űzött
Ógügié szigetéről. Most idedobva a daimón
tán valamely új bajba kever; mert nem hiszem ám, hogy
végeszakad, de elég bajt mérnek rám az egek még.
Hát könyörülj, úrnőm: mert hozzád jöttem először
annyi keserves kínom után, nem is ismerek embert
egyet sem, kik e várost lakják, ezt a vidéket.
Rajta, mutasd az utat, valamely rossz rongyot is adj rám,
tán hoztál a ruhák számára magaddal ilyesmit.
S néked az istenek adják meg mindazt, mire vágyol,
férjet s háztartást, s hozzá gyönyörű egyetértést:
mert hiszen annál nincs soha szebb és nincs derekabb sem,
mint mikor egymást értő szívvel tartja a házát
férj és nő, nagy fájdalmára a rosszakaróknak,
jóakarók örömére, jeles hírére magunknak.”
      Erre a hókaru Nauszikaá neki válaszul így szólt:
“Jó idegen, nem vagy hitvány te, sem esztelen ember;
csakhogy olümposzi Zeusz maga osztja az emberek üdvét,
jóknak is és rosszaknak is úgy, ahogy őneki tetszik:
ezt osztotta neked, s tűrnöd kell mindenesetre;
most miután a mi várunkat, földünket elérted,
nem léssz már szűkébe ruhának, semmi olyannak,
mit sokateltűrt esdekelőnek nyujtani illik.
Néked a várost megmutatom; halld népe nevét is:
phaiákok lakják, az övék ez a föld, ez a város,
én meg a lánya vagyok nagyszívű Alkinoosznak,
s nála találod a phaiák nép erejét s a hatalmát.”
      Szólt, és széphaju szolgálóinak adta parancsát:
“Vissza, ti szolgálók; hova futtok e férfiu láttán?
Tán csak nem hiszitek, hogy minket bántani kíván?
Nincsen olyan földönsiető ember, sosem is lesz,
phaiákok földjére ki pusztító akarattal
érkeznék: mert drága kegyében az égilakóknak
ember-messze lakunk a zajongó tengeri árban,
itt, a világ szélén, s nem jár ide földi halandó.
Csakhogy ez itt nyomorult, hányódva került szigetünkre,
gondoznunk kell őt: mert Zeusztól ér ide minden
koldús és idegen, s a kevés is jólesik annak.
Rajta, leányok, kínáljátok ebéddel, itallal,
s fürdessétek meg, hol a szél nem fú, a folyóban.”
      Szólt; mire egymást biztatgatva megálltak a lányok,
széltől védett helyre vezették őt, hova küldte
Nauszikaá, lánysarja a bölcsszivü Alkinoosznak;
és mellé rakták a palástot, az inget, a köntöst;
adtak aranykorsót Odüszeusznak, síkos olajjal,
s biztatták, hogy a víz hullámai közt lefürödjék.
Ekkor a szolgaleányokhoz szólt fényes Odüsszeusz:
“Álljatok egy kicsit arrébb, lányok, hogy magam öntsem
vállamról le a sós habot és kenekedjem olajjal;
mert régen volt már bőrömnek része kenetben.
És tielőttetek én nem fürdöm: szégyelem azt, hogy
széphajfürtü leányok elé álljak ki mezítlen.”
      Szólt; arrébb mentek, s elmondták ezt a leánynak.
S most a folyóban mosta le isteni bajnok Odüsszeusz
azt a habot, mely erős vállát s hátát boritotta,
meddő víz tajtékját is lesikálta fejéről.
És miután mindent lemosott már, megkenekedve
vette föl azt a ruhát, mit a szép hajadon neki küldött;
ekkor Athénaié, a hatalmas Zeusz atya lánya,
szemre nagyobbá tette, erősebbé, s a fejére
göndör fürtöket is, mint jácint-szirmokat, öntött.
Mint amidőn aranyat körülönt az ezüstre egy ember,
művész, kit tanitott Héphaisztosz s Pallasz Athéné
minden mesterségre, s ezért kezeműve nagyon szép,
így öntötte a bájt vállára, fejére az úrnő.
Félrevonult Odüszeusz s odaült peremére a partnak,
szépségtől, bájtól ragyogón; bámult a királylány.
S végre a széphaju szolgálólányokhoz ekép szólt:
“Rajta, fehérkaru szolgálók, hallgassatok énrám. 
Lám, nem az összes olümposzi istenek óhaja ellen
ért ez a férfi az isteni phaiák nép közelébe:
mert az imént még rútnak tűnt, nyomorultnak előttem,
most meg olyan, mint isteneink, kik az égbe lakoznak.
Bárcsak ilyen férj volna nekem kijelölve az égtől,
ittlakozó, és vajha maradna e földön örömmel.
Rajta, leányok, kínáljátok ebéddel, itallal.”
      Szólt; a leányok hallgatták s tették a parancsát:
vittek már Odüszeusz elibé ételt is, italt is.
S ekkor evett meg ivott a sokattűrt fényes Odüsszeusz
nagyhevesen: mert rég nem volt már része evésben.
S Nauszikaá, a fehérkaru mást vett most az eszébe.
Tiszta ruháit mind gyönyörű szekerére rakatta,
és befogatta erős öszvéreit, ő maga fölszállt,
s buzdította ekép Odüszeuszt, szót szólva kimondta:
“Kelj föl, jó idegen, városba megyünk, hogy igen bölcs
édesapám házához küldjelek el, s te az összes
phaiákok közt legderekabbakat ismered ott meg.
Tedd csak, amit mondok, mert látom, hogy buta nem vagy:
míg mi a földeken át haladunk, meg a búzamezőkön,
addig a szolgaleányokkal kísérd csak az öszvért
és szekerünk szaporán; az utat pedig én mutatom meg.
Ám hogy a város alá érünk, melyet égremagasló
bástya övez, s mindkét végén gyönyörű kikötő van,
szűk a bejárat: a görbe hajók ott állnak az útnak
mentében sorban, mindnek helye megvan a vízben.
Ott a Poszeidón szép szentélye körül piacunk is,
áll odavonszolt s földbe levert sok sziklaüléssel.
Fölszerelését itt készítik a barna hajóknak,
vásznakat és kötelet, s evezőt élesre gyalulnak.
Mert nincs gondjuk a phaiákoknak nyílra, tegezre,
árboc kell nekik és evező, és gálya, arányos,
mellyel az ősz habokon dicsekedve suhannak előre.
Rossz szavukat kikerülném, még valahogy ne gunyoljon
egy ezután, mert nagydölyfűek akadnak a nép közt,
s még valamely hitványabb így szól, szembevetődve:
»Ejnye, ki itt ez a szép idegen, nagytermetü férfi
Nauszikaával? Hol lelt rá? Még férje is ez lesz.
Vagy valamely vándort hívott ide fürge hajóról,
messzelakó népből, hisz senki sem él közelünkben;
vagy míg mondta imáját, isten szállt le az égből,
egy nagyonóhajtott és elveszi minden időkre.
Jobb is ez így, hogy utánaszaladva szerezte a férjét
máshonnan; hiszen úgyis megveti itthon a phaiák
férfiakat, pedig annyi nemes kérné feleségül.«
Így szólnak, s ez a szó majd énrám hozza a szégyent.
Mert magam is megitélném azt a leányt, ki ilyent tesz,
hogy bár apja s az anyja s a jó rokonok nem akarják,
férfival együttjár, mielőtt virrad lakodalma.
Most, idegen, szavamat jól értsd meg, hogy hamarabb kapj
jó kíséretet édesapámtól, hogy hazaküldjön.
Fölleled itt Pallasz ragyogó ligetét az utunknak
szélén: nyárfaliget, forrással, rét közepében:
itt van apám földrésze, virágzó kertje, a város
szélétől oly messze, hová még ér a kiáltás.
Ülj le tehát itt és kis időt várj, míg mi előre
tartva, elérjük a várost és az apám palotáját.
Csak miután már azt gondoltad, hogy hazaértünk,
vedd utadat te a phaiák város iránt, s odaérve
kérdd meg, hol van háza a hősszivü Alkinoosznak.
Könnyü fölismerned, kisgyermek is elvezet arra,
mert hisz a phaiák házak közt nincs egy se hasonló,
oly gyönyörű palotája a harcias Alkinoosznak.
Ámde mikor már elrejt téged a ház meg az udvar,
vágj át legsebesebben a termen, míg oda nem jutsz
édesanyámhoz: a tűzhelynél ül, a tűz sugarában,
tengeri-bíbor szép fonalat szövöget, csoda nézni;
oszlophoz dől; háta mögött a cselédei ülnek.
Ott van az oszlop alatt trónszéke is édesapámnak,
ő azon ülve borozgat, mint valamely örök isten.
Menj el apám mellett, s kulcsold át édesanyámnak
térdét, hogy meglásd hazatérted örömteli napját
gyorsan, akármíly távolról értél ide hozzánk.
Hogyha az ő szívében irántad jóakarat kél,
újra remélheted azt, hogy látod a kedveseid még
s jólépült házadba elérhetsz, otthoni földre.”
      Így szólt, és ragyogó ostorral csapta meg ekkor
két öszvérét: elhagyták a folyót nekifutva.
Gyorsan ügettek, a lábaikat sebesen szedegették;
s ő jól húzta a gyeplőt, hogy vele tudjon Odüsszeusz
lépni, s a szolgálók, s mértékkel emelte az ostort.
S már a nap is lebukott, hogy elértek Pallasz Athéné
híres szent ligetébe; leült ott fényes Odüsszeusz.
S nagy Zeusz lányához tüstént így küldte fohászát:
“Hallgasd meg szavamat, pajzsos Zeusz gyermeke, Győztes:
hallgass rám legalább most, mert nem tetted idáig,
hogy tutajom széttört, meg a Földrázó dühe morzsolt.
Tedd, hogy a phaiák nép szivesen s könyörülve fogadjon.”
      Így szólt ő könyörögve; meg is hallgatta Athéné.
Mégse jelent meg előtte, mivel tisztelte erősen
édesnagybátyját, ki gyűlölte lobogva szünetlen
isteni hős Odüszeuszt, valameddig csak haza nem tért.
Devecseri Gábor fordítása

	HIMNUSZ HERMÉSZHEZ
	ΕΙΣ ΕΡΜΗΝ
Zeusz és Maia fiát, Hermészt zengd, Múzsa, e dalban,
Küllénének urát, meg a nyájdús Arkadiáét,
ég hasznos követét, kit Maia hozott a világra,
széphaju, tisztes nimfa, mivel szerelembe vegyült el
Zeusszal; a boldog olümposziaktól messzehuzódott,
otthona mélyárnyú barlang volt, éji fejéskor
ott hált együtt a széphaju nimfával Kronidész, míg
édesen elfoglalta az álom a hókaru Hérát;
ezt örök isten nem láthatta, se földi halandó.
Ám miután a hatalmas Zeusz szándéka elérte
célját s már tizedik hold jött számára az égen,
akkor szült s minden kiderült, ami rejtegetett volt:
mert fiu jött a világra, ravasz, nyájasszavu csalfa,
nyájhajtó tolvaj, rabló, álmok vezetője,
éjszaka is figyelő, kapukon beleső, ki csodákat
volt hivatott gyorsan cselekedni az égilakók közt.
Hajnalban született, délben pengette a lantot
s este, a hó negyedik napján, amikor született, a
messzelövő nagy Apollón barmait elhajtotta.
Anyja örök két combja közül miután kiszökött már,
nem maradott szent bölcsőjében fekve sokáig,
fölpattant, hogy Apollón csordájára akadjon,
és a magasfödelű barlang küszöbét átlépvén
egy teknősbékára talált - roppant nyereségre,
mert legelőször a teknőst Hermész tette dalossá.
Udvari ajtónál akadott útjába az állat,
házuk előtt a buján viruló füveket legelészve
lomhán lépegetett. Mikor ezt meglátta Kroníón
hasznot-adó fia, fölnevetett és nyomban ekép szólt:
      “Máris ilyen jó jelt kapok én, de nem is vetem ám meg!
Üdvözlégy, gyönyörű alakú, lakomák követője,
táncvezető, nagy örömmel látlak. Honnan e páncél
rajtad, e sokszinü szép játék, te hegyek tekenőse?
Légy a segítségem, fölemellek s viszlek a házba,
nem teszek én rosszat, csak légy hasznomra először,
jobb otthon lennünk, veszedelmes az élet a réten:
ártalmas megigézés ellen légy te varázs-szer
míg élsz, ámde ha meghaltál, légy nagyszerü dalnok.”
      Így szólott, azután mindkét kézzel fölemelve
fogta a bájos játékszert, házukba bevitte,
ott lemetélte fejét meg a lábait, és kikaparta
a hegyiteknős belsőrészét szürke vasával.
Mint ahogyan gyors mentőgondolat átüti szívét
annak, kit sűrű gondok falkája szorongat
s mint ahogyan pillantások szikrázva röpülnek,
úgy a dicső Hermész szólott és tett is azonnal.
“Mértékben lenyesett néhány nádszálat, a teknős
páncélján s hátán átfúrta, lekötve erősen.
És ügyesen betakarta ökör bőrével egészen,
két rudat is tett rá s egy igát e rudakra keresztbe,
és azután kifeszített rá hét húrt juh beléből.
Majd miután elkészült ezzel, fogta a bájos
játékszert és minden húrt megütött a verővel.
Ujja alatt éles hangon szólt lantja, s az isten
rögtönzött dalokat zengett - így szoktak az ifjak
csípős, víg dalokat kiabálni az ünnepi karban.
Szépsarujú Maiáról szóltak ezek s Kronidészról,
egykor, a nász idején egymáshoz mint közeledtek;
és a saját nagy nemzetségét mondta el aztán;
anyja cselédségét s triposzokkal, számtalan üsttel
megtöltött ragyogó házát dícsérte a dalban.
      Csakhogy míg így szólt, a szivében másfele gondolt.
Fogta a vájt lantot, szent bölcsőjébe helyezte,
ő maga megkívánta a húst: kiugorva az édes
illatu csarnokból, egy leshelyen ült le; szivében
furfangos cseleket tervelt - így szoktak az álnok
férfiak éji sötét órán rablásra vonulni.
      Héliosz éppen alásűllyedt és Ókeanoszhoz
ment lovain s szekerén, amikor Hermész tovaszökkent
s Píeriába, az árnyékos hegycsúcsokig ért el.
Ott volt istállója a boldog olümposziak szép
barmainak s lekaszálatlan gyönyörű legelője.
Maia szülötte, az Argoszölő, élesszemü, ekkor
elvágott ötven bőgő tehenet csapatától
s elhajtotta kanyargós úton, puszta homokban,
megfordítva a lábnyomukat. Volt gondja a cselre:
elrendezte patájukat, úgy, hogy hátul a mellső
hagyja nyomát és megfordítva, de ő maga szembe
ment velük. Aztán gyékénytalpat font a homokban,
eddig nem képzelt, nem sejtett új csoda-dolgot,
összecsavarva a mirtus hajtását tamariszkkal.
Egy telikarravalót friss gallyból font hamar össze
és szépen megerősítette a talpa alatt, mint
könnyü sarut, levelestül; a hírneves Argoszölő ezt
Píeriában szedte, mikor tervelte az útját
s mint aki hosszú útnak vág neki, élt az eszével.
      Csakhogy egy agg ember, művelve virágzó kertjét,
látta, amint Onkhésztoszon át sietett le a síkra;
Maia dicsőséges fia hozzá nyomban ekép szólt:
      “Hallod, öreg, ki a szőlőt ásod görbe derékkal,
sok hasznod lesz majd, ha gyümölcsöt hoznak a vesszők:
ám nem láttad, amit láttál, hallásra süket vagy
és hallgatsz arról, ami úgysem néked okoz kárt.”
      Így szólván az erősfejü barmokat összeterelte
s elhajtotta a híres Hermész számtalan árnyas
bércen, sok visszhangzó völgyön, tarka mezőn át.
Ámde sötétlő cinkostársa, az isteni éj, már
vége felé járt és dolgos hajnal közelített.
Újra elért a hatalmas Pallas lánya, Szeléné
istennő, Megamédész sarja az égi oromra;
Zeusz bátor fia ekkor vitte az Alpheusz árján
Phoibosz Apollón széleshomloku barmait által.
Nem fáradtak el, úgy érkeztek a nagytetejű szép
istállóhoz, a dús legelő mellett itatókhoz.
Ott megetette füvekkel a bőgő barmokat, aztán
istállóba terelte zsufoltan, sűrü csoportban,
míg levelén rágódtak s harmatmosta virágon
s fát gyűjtött: megkísérelte a tűzélesztést.
Vett egy hosszu babérágat, lekaparta a héjját
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
jól megfogta s a forró füst fölszállt a magasba;
szikrát így Hermész dörzsölt legelőször a fából.
És vett sok száraz rőzsét, egy földi verembe
rakta be sűrűn és bőven, láng gyúlt ki azonnal,
messzire hirdetvén a hatalmas tűz lobogását.
S míg ezt tette hatalma a nagynevü Héphaisztosznak,
addig a tűzhöz Hermész két bőgő tehenet vitt,
két görbültszarvút, minthogy roppanterejű volt.
Ott levetette hanyatt a talajra s a két lihegőnek
oldaltfordította nyakát s elvágta gerincét.
Munka után munkát végzett, szétszelte a zsíros
húst, fölhúzta fanyársra s a hátrészt és a kövér húst
mind egyszerre sütötte meg, együtt a belsőrésszel
és a sötét vérrel. Mindezt szétrakta a földre;
bőrüket ott a kemény sziklán kifeszítve letette;
hosszu idő telt el s ott vannak most is a bőrök,
egyfolytában azóta. Az örvendőszivü Hermész
ekkor a hájtól vastag húst fölemelte a földről,
egy sima kőre helyezte, tizenkét részre metélte,
sorsot vetve megadta a részét mindegyiküknek.
Vágyott ekkor az áldozatok húsára a híres
Hermész, mert noha isten volt, kínozta a jó szag.
Nem nyugodott bele mégsem nagyszerü lelke, akárhogy
sóvárgott hogy szent torkán lebocsássa az étket.
Így a magastetejű baromistállóban a hájból
és az egész húsból épített halmot az első
rablás emlékéül, utána a rőzsenyalábon
lábukat és fejüket hamuvá égette a tűzben.
      És miután mindent véghezvitt rendben az isten,
Alpheiosz mély örvényébe vetette fatalpát;
majd a sötét hamut és parazsat porral betakarta,
így töltötte az éjt, míg fénylett fönt a szelíd Hold.
S Külléné ragyogó szép csúcsaihoz hazaszökkent
hajnalban, s hosszú útján ki se jött vele szembe,
boldog olümposzi isten sem, sem földi halandó,
és a kutyák sem ugattak. Zeusz hasznos fia, Hermész
meggörbülve osont be a házba, a kulcslukon átbujt,
mint koraősszel a szél, vagy mint a köd, éppenolyan volt.
Barlangjuk belső, dús, szentelt terme felé ment,
lassan lépdelt, zajt sem ütött, mint mások, a padlón
s bölcsőjébe rohanva szaladt be a nagynevü Hermész;
válla köré göngyölte a pólyát s mintha butácska
gyermek volna, a térde fölött heverő takaróval
játszva feküdt s kedves teknősét balkeze fogta.
Ám istennő anyja az istent látta s ekép szólt:
      “Hát te, te tarkaeszű, honnan jössz vissza ez éji
órában, te szemérmetlenség-öltönyü fickó?
Látom, vagy Létó fia fogja erős kötelékkel
oldaladat lekötözni, s kivisz majd téged a házból,
vagy pedig életedet rablóként töltőd a völgyben.
Vissza veled! Hisz apád roppant bajként szabadított
az örök isteni és a halandó emberi népre.”
Őhozzá Hermész furfangos válasza így szólt:
“Édesanyám, mit rémítgetsz, mint egy buta kölyköt,
mint aki semmi gonoszságot nem tudva szivében
félénk és megijed, ha az anyja kemény szavakat mond?
Megkísérlem a legjobb fortélyt, hogy veled együtt
eltartsam magam; azt sem tűrjük már, hogy imákkal
s áldozatokkal meg nem ajándékozva az összes
égilakók közt csak mi maradjunk, mint te kivánnád.
Jobb minden napon át mulatozni az isteni néppel,
gazdagon és gabonával dúsan, mint a homályos
barlang mélyében gubbasztani: tiszteletemről
gondoskodni fogok, szertartásom nekem is lesz.
Hogyha apám ki nem adja nekem, majd arra törekszem,
hisz van erőm rá, hogy rablók fejedelme lehessek.
Hogyha pedig híres Létó fia kémlel utánam,
azt hiszem, újabb s ennél rosszabb kárra talál csak.
Mert Pűthóba megyek, hogy nagy házába betörjek
és jó sok gyönyörű triposzát, sok drága edényét
elhordom s aranyat lopok és ragyogó vasat onnan
s rengeteg öltönyt, csak kívánd és látni fogod majd.”
      Ők egymással ilyen szavakat hallatva beszéltek,
pajzstartó Zeusznak fia és nagy Maia, az úrnő.
Majd meg a ködbőlkélt Hajnal, fényt hozva a népnek,
Ókeanosz mélyéből fölszállt; ekkor Apollón
Onkhésztosz gyönyörű ligetéhez, a messzemorajló
Földtartó berkéhez jött és ott egy öregre,
egy nyájőrző szörnyre talált a sövény kapujánál.
Nagyhírű Létó fia hozzá nyomban ekép szólt:
      “Hallod, öreg, füves Onkhésztosz vén tüskeszedője,
barmaimat keresem s idejöttem Píeriából,
mindjük nőstény volt, mindjüknek görbe a szarva,
csordámból; biz barna bikám egyedül legelészett,
tőlük messze, de négy egyetértő vad kuvaszom járt,
mint négy férfi, nyomukban; mégis hátramaradtak
mind a kutyák s a bikám, ez nagy csoda mindenesetre;
ámde a barmok, amint lefelé sűllyedt a nap éppen,
elballagtak a lágy rétről, édes legelőről.
Hát mondd meg, te nagyon régen született öregember,
láttál-é valakit, ki mögöttük rótta az ösvényt?”
      Erre felelt az öreg s neki válaszul ily szavakat szólt:
“Szörnyü nehéz, uram, azt, mit az ember lát a szemével,
mind elmondani, mert sok vándor járja az ösvényt
és van olyan, ki gonoszra törekszik, van, ki a jóra
vágyva halad. Bajos is róluk mindent kitalálni.
Ám az igaz, hogy egésznap, míg nem jött el az alkony,
szőlőskertemet ástam s azt hittem, de egészen
biztos nem vagyok ebben, uram, hogy láttam egy ifjú
gyermeket, egy csecsemőt, szépszarvú barmok után ment,
bárki is ő, pálcát vitt, erre meg arra szaladgált;
hátrafelé hajtotta a csordát, szembehaladva.”
      Szólt az öreg. S ő gyorsabban ment, hallva e választ;
egy szélesszárnyú madarat vett észre s azonnal
tudta e jelből, hogy Kronidész fia volt az a rabló.
Zeusz fia, Phoibosz Apollón Úr sietett a nagyonszent
Pülosz földje felé, a csavargó csorda nyomában;
széles válla fölött bíbor felhőtakaró volt.
És amikor nyomukat meglátta a Messzelövő, szólt:
“Ó jaj, szörnyü csodát veszek észre szememmel a földön,
mert egyenesszarvú barmok nyoma itt ez a sok nyom,
csakhogy vissza, az aszphodeloszteli rétre mutat mind;
és ezek itt nem férfinyomok, nem női nyomok, sem
szürkés farkasoké, sem medvéké; nem oroszlán
hagyta, hiszem, hogy durvasörényű Kentaurosz sem.
Bárki is az, ki szilaj lábával ilyen nagyokat lép,
furcsák itt e nyomok, de az út tulsó fele furcsább.”
      Így szólt s elsietett a hatalmas Phoibosz Apollón,
Zeusz fia: Külléné erdőboritotta hegyére
ért el, a szikla sötét árnyékú mély üregéhez,
hol Kronidész gyerekét megszülte az isteni nimfa.
Vágyakozást keltő illat szállt szét a nagyonszent
dombon, hol sok vékonylábu juh ette a zöldet.
Ekkor a kőküszöböt hamar általlépve, bement a
mélyárnyú barlangba a messzelövő nagy Apollón.
      Zeusz és Maia szülötte, mikor meglátta a barmok
elrablása miatt haragos Nyilazó nagy Apollónt,
illatozó pólyája alá bújt, s mint az elégett
fák roppant parazsát hamujuk betakarja egészen,
látva a Messzehatót, Hermész úgy dugta magát el.
És a kezét s lábát fölhúzta egész a fejéig,
mint aki most fürdött és hívja a jóizü álmot,
ébren volt igazán s karjával fogta a lantot.
Csakhogy Zeusz s Létó fia nem ment lépre, nagyon jól
látta a szép hegyi nimfát és bájos gyerekét is,
fordulatos csellel takarózó kis csecsemőjét.
Minden kis zugot átvizsgálva a nagy palotában,
tündökölő kulccsal három rejtekre nyitott be:
nektárral volt mind tele és üde ambrosziával
és sok arany, sok ezüst volt fölhalmozva a mélyben,
számos ezüst s bíborszinü köntös, a nimfa ruhái,
boldog olümposziaknak is ez van szent lakaikban;
és miután minden zugolyát kikutatta a háznak
Létó gyermeke, szólt a dicső Hermészhez eképen:
      “Gyermek a bölcsőben, mondd csak meg, hol van a csordám,
egy-kettőre, különben csúfosan összeveszünk még.
Mert a homállyaltelt Hádész mélyébe taszítlak,
szörnyü reménytelen éji sötétbe, ahonnan a fényre
nem hoz föl sem anyád, sem apád, de a földnek alatta
fogsz tévelygeni, mint apró népség vezetője.”
      Őhozzá Hermész furfangos válasza így szólt:
“Létó gyermeke, mért szólsz hozzám zord szavaiddal?
És ha a csordádat keresed, mért jössz ide éppen?
Nem láttam, sose hallottam mástól sem a hírét,
nem tudok újat mondani, díjat sem vehetek föl;
izmos férfi a nyájhajtó, nem látszom olyannak.
Ez nem az én dolgom, mindíg más foglal el engem,
engem az álom foglalkoztat, anyám teje és, hogy
pólya legyen vállára körül és fürdőm melegítve.
Senki se tudja meg azt, hogy e cívódás mi miatt van,
mert az örökkéélők közt is nagy csoda lenne,
hogy legelő barmokkal megy ki a ház küszöbén túl
egy csecsemő, aki most született: tréfálsz bizonyára.
Tegnap szültek, a talpam gyenge, a föld pedig érdes.
Ámde, ha azt akarod, meg is esküszöm édesapámra,
ünnepien kijelentem, hogy nem voltam a tettes,
sem nem láttam mást, aki barmaidat tovaűzte,
bármilyenek legyenek, csak hírből ismerem őket.”
Szólt s pillája alól sok szikrát szertelövelve
és fölvonva szemöldjét, erre meg arra tekintett
s mintha hiábavaló szót hallana, csak fütyörészett.
      Messzeható nagy Apollón halkan fölnevetett s szólt:
“Ej, te csaló, ravaszul szóltál, de gyanítom erősen
most már, hogy sok jólépített házba betörsz még
s padlójára leültetsz majd nem is egy urat éjjel,
mert a lakásából mindent nesz nélkül elorzol;
sok hegyipásztort fogsz még megszomorítani eztán
hegyszakadékokban, ha a hús ízére sovárogsz
és tehenekre találsz, vagy sűrűgyapju juhokra.
Rajta, nehogy legutolsó s végső éjed aludd át,
szállj ki a bölcsőből, feketéllő éjszaka társa,
mert bizony úgy tisztelnek a végtelenéletüek majd,
hogy tolvajvezető néven szólítnak örökké.”
      Így szólt és a fiút fölvette, kivitte Apollón.
Ám a nagy Argoszölőnek kész volt máris a terve:
jósmadarat küldött, mialatt tartotta Apollón,
fájdalmas korgást gyomrából, szörnyű követként
és ezután nyomban tüsszentett gyorsan; Apollón
meghallotta, ledobta a földre a nagynevü Hermészt;
aztán melléült s noha vágyott már tovamenni
útján, így szólt Hermészhez s szurkálta szavával:
      “Bátorság, pólyás csecsemő, Zeusz s Maia szülötte,
rá fogok én az erős tehenekre találni azonnal,
bízz csak e jósjelben: te magad mutatod meg az ösvényt.”
      Így szólt. Fölpattant rögtön Küllénei Hermész
és indult gyorsan; fölhúzta fülére a pólyát,
mit vállára csavart a kezével imént, ezután szólt:
      “Messzeható, te legőrjöngőbb isten, hova hurcolsz?
Barmaidért támadsz énrám íly szörnyü haraggal?
Ó jaj, bár fajtájuk pusztult volna ki, mert én
nem loptam marháidat el, nem láttam a tettest,
bármilyenek legyenek, csak hírből ismerem őket.
Légy méltányos, a döntést bízd Zeuszra, Kronidészra.”
      Egymáshoz mindenről nyíltan szólva, eképen
cívódtak Létó ragyogó fia és a juhpásztor
Hermész. Mindkettő haragos volt. Az jogosan szólt,
barmaiért jogosan hurcolta a nagynevü Hermészt,
míg ez, a küllénéi, cselekkel s tőrbekerítő
szókkal akarta a Fénylőíjjút félrevezetni.
Ám miután fortélyaival furfangra talált csak,
hirtelenül nekiindult és a homokban előre
lépegetett, míg Zeusz s Létó fia ment a nyomában.
Zeusz két szép fia egy-kettőre elért az Olümposz
illatozó csúcsára az apjához, Kroniónhoz.
Mert ott mindkettőt az igazság mérlege várta.
Jöttek a hóboritotta oromra az elnemenyészők
s ott az aranyló trónusu Hajnal után gyülekeztek.
      Álltak Hermész és az ezüstíjjas nagy Apollón
apjuk térde előtt. És kérdést téve, eképen
szólt a magasbandörgő Zeusz ragyogó sarjához:
      “Phoibosz, honnan hajtod elénk e hatalmas zsákmányt?
egy csak imént született és hírnöki-arcu fiúcskát?
Látom: súlyos ügyet tárgyalhat az isteni gyűlés.”
Válaszul ezt mondotta a messzeható nagy Apollón:
“Nem könnyű szavakat fogsz hallani rögtön, apám, bár
engem szídsz, hogy a zsákmányt én egyedül szeretem csak.
Ezt a fiút fogtam - pusztító nagy betörő ez -
Külléné hegyein, miután nagy utat bebolyongtam.
Ennyire szemtelen istent nem láttam, de halandót
sem, köztük, kik társaikat csapják be a földön.
Mert ellopta a rétről barmaimat s tovahajtva
őket az est folyamán, zúgózaju tenger mentén,
ment Püloszba azonnal. S kettős nagy nyoma támadt,
mit bámulni lehet, mint nagyszerü isteni művet.
Mert csordám nyoma vissza az aszphodeloszlegelőre
volt fordítva s ekép őrizte meg azt a sötét por.
Ő maga meg ravaszul nem az ösvényen s nem a lábán,
nem kezein ment át a homokboritotta vidéken;
volt más eszköze s oly nagyokat lépett vele útján,
mint aki kis tölgyfák hajtásán lépdel előre.
Míg homokos földön hajtotta a barmokat, addig
szembetünően meglátszottak a léptek a porban,
ám miután a homokban már befejezte nagy útját,
eltűnt rögtön csordám lábnyoma és az övé is
mind a kemény talajon. De egy ember látta, amint ment
Püloszba s hajtotta a széleshomloku csordát.
És miután azokat csendben beterelte karámba,
s ő maga is hazament, ravaszul kanyarogva az úton,
bölcsőjébe feküdt le, olyan volt, mint a sötét éj,
árnyas barlangban s a homályban egy éleslátó
sas sem bukkant volna reá. A szemét a kezével
hosszan dörgölgette, de cselt forralt ezalatt is.
És nagybátran megszólalt, ezt mondta azonnal:
»Nem láttam, sose hallottam mástól sem a hírét,
nem tudok újat mondani, díjat sem vehetek föl«.”
      Phoibosz Apollón így szólt és le is ült: de utána
Hermész máshogy mondta el ezt az olümposziaknak
s rámutatott Kroniónra, az égilakók nagy urára:
“Zeusz atya, én az igazságot mondom neked el majd,
mert őszinte vagyok s a hazugság nem tudományom.
Házunkhoz jött, hogy csámpás tehenekre találjon,
reggel, a nap kezdett épp fölfele menni: a boldog
égilakók közül egy kémlőt se, tanút se hozott el,
csak rámszólt nagy erőszakosan, hogy valljak azonnal,
s rémített, hogy a Hádész mély fenekére taszít le,
mert a dicső fiatalság zsenge virága övé, míg
engem csak tegnap szültek s ezt tudja nagyon jól;
izmos férfi a nyájhajtó, nem látszom olyannak.
Hidd nekem el, hiszen azt mondod, hogy az édesapám vagy,
- boldog akép legyek én - hogy nem vittem haza nyáját
s nem léptem ki az ajtón, állítom, hogy ez így van.
Tisztelem Éelioszt nagyon és vele mindegyik istent,
téged imádlak s ettől félek: jól tudod azt, hogy
nem vagyok én bűnös, de nagy esküvel esküszöm is rá.
Így van: az elnemenyészők ékes tornácára.
Egyszer még megbüntetem őt, amiért ilyen ádáz
s faggat, bármily erős. Te pedig védd azt, aki ifjabb.”
      Szólt Külléné Argoszölő ura, szertetekintett
s pólyáját nem dobta el, ott tartotta a karján.
Zeusz meg fölnevetett nagy hangon, látva, milyen jól,
míly ügyesen letagadja a vásott gyermek a rablást.
Mégis mindkettőt intette, hogy értsenek egyet
a keresésben: a hírnök Hermész menjen elől és
cselre nem is gondolva, mutassa meg azt a vidéket,
melyen Apollón nagyfejü barmait elrejtette.
Bólintott Kronidész s a dicső Hermész el is indult,
mert könnyen hajlott pajzstartó apja szavára.
      Ment együtt Zeusz két gyönyörűszép gyermeke gyorsan,
és fövenyes Püloszba s az Alpheiosz folyamához
ért meg a szántóföldekhez s a magasrafölépült
istállóhoz, ahol jóllaktak a barmok az éjjel.
Ott azután Hermész behatolva a sziklaüregbe,
kezdte a fényre terelni a széleshomloku csordát.
Közben Apollón félretekintett s látta a lejtős
szirten a két bőrt és a dicső Hermészhez ekép szólt:
      “Hogy tudtál, te ravasz fiu, két tehenet lenyakazni?
hisz csak nemrégen született csecsemő vagy; ezért én
bámulom azt az erőt, mely részed lesz; de nem is kell,
hogy megnőjj még, Külléné fia, Maia szülötte.”
      Így szólt és a kezével szívós fűzköteléket
font; de a vesszők hirtelenül fölnőttek a földből
lábuk előtt s ugyanott egymásba fonódva, sietve
terjedtek, s az egész pihenő csordát betakarták:
így kívánta a tolvaj Hermész. Ekkor Apollón
elbámult a csodán. Az erőskezü Argoszölő most
újra meg újra a földre tekintett, hogy szeme lángját
elrejthesse, s eközben a Messzelövőt, fiusarját
Létónak, megbékítette, ahogy csak akarta,
bár zord volt, könnyen: baljára emelte a lantot,
minden húrt megütött a verővel, s ujja alatt szólt
éles hangon a lant; nevetett már Phoibosz Apollón
örvendezve, az isteni dal szép hangja szivébe
szállt, s lelkét elfogta az édes vágyakozás, míg
erre figyelt. Bűvös dalokat pengetve a lanton,
már fölbátorodott és ott állt Maia szülötte
Phoibosz Apollón balján, majd csengő zene mellett
hangját is fölemelte s az ének bájosan ömlött.
Az örök isteneket s a sötét földet megzengte:
létre mikép jöttek s hogy kapták részüket is meg.
Mnémoszünét tisztelte először dalban, a Múzsák
anyját, mert ő volt, aki Maia fiára vigyázott.
Aztán szólt születésükről s így sorrahaladva
Zeusz fényes fia megtisztelte a többi nagy istent.
Rendben szólt mindről, s karján pengette a lantot.
Phoibosz Apollón lelkét nagy vágy fogta el ekkor,
és őt megszólítva ekép, szárnyas szavakat szólt:
      “Nyájnyakazó, buzgó tolvaj, lakománál társunk,
éneked ér annyit, mint ötven barmom, ezért én
azt hiszem, egy-kettőre megállapodunk egymással.
Most mondd meg, leleményes gyermek, Maia szülötte,
bűvös szerszámod veled együtt jött a világra?
vagy pedig adta egy isten, vagy rövidéletü ember
fényes ajándékul s oktatva az isteni dalra?
Mert csodaszép ez az új zengzet, most hallom először;
Állítom, hogy idáig senki se tudta, sem ember,
sem pedig elnemenyésző isten olümposzi házban,
csak te tudod, tolvaj, Zeusz gyermeke, Maia szülötte.
Míly művészet, míly dal ez, orvossága a szörnyű
gondnak, míly játék? Három van benne valóban
választásra: derű, szerelem, meg a jóízü álom.
Bár az olümposzi Múzsákat követem, kik a táncot
kedvelik és a dalok fényes menetét, a virágzó
ének hangjait és fuvolák vágyó sivitását,
még sohasem vágytam szívemben ilyen nagyon arra,
mit bemutatnak ügyes kézzel lakomákon az ifjak.
Zeusz fia, bámullak, hogy milyen kecsesen citerázol.
S mert fiatal létedre van ekkora szép tudományod,
ülj le, fiam, s tiszteld az idősebb vágyakozását:
mert az örökkéélők közt lesz híred azonnal,
néked is, édesanyádnak is, ezt komolyan megigérem.
Úgy van, e somdárdára, kimondom az eskümet: ismert
és boldog vezetővé teszlek az égilakók közt,
díszes ajándékkal; sose foglak félrevezetni.”
      Hozzá most Hermész furfangos válasza így szólt:
“Messzeható, okosan kérdezgetsz, tőled azonban
én nem irígylem, hogy kitanuljad az én tudományom.
Tudni fogod hát, s még ma. Neked kedvezni kivánok
szándékkal s szóval. Hisz mindent tudsz te szivedben,
Zeusz fia, mert legelől ülsz mindig az égilakók közt,
szép vagy, erős vagy, a bölcs Zeusz kedvel téged, ez így van
jól, sok fényes ajándékot nyujtott neked át már.
Messzeható, mondják, tisztelnek s Zeusz szava által
jóslatokat kaptál s Zeusz isteni szózata részed.
Hogy sok kincsed van, mindebből már tudom én is.
Bármire vágyakozol, csak tőled függ, hogy elérjed.
S minthogy olyan nagyon óhajtod pengetni a lantot,
csak zengj és pengesd és add magad át az örömnek,
vedd ezt át tőlem. S adj hírnevet érte, barátom.
Szépen játssz és tartsd a kezedben ez éleshangú
társadat és tudj szép rendben megzengeni mindent.
Tudd biztos kézzel hordozni a dús lakomákon,
vágykeltő tánchoz s a dicső ünnep menetéhez,
mert éjjel-nappal gyönyörűség ez. Ha a lantot
művelt és avatott művész kérdezgeti, azt ő
megszólalva nagyon sok bájos hangra tanítja,
mert a tanult játékos lágyan pengeti, könnyen
s nem kínos fáradsággal; de ha egy tanulatlan
nagyhevesen hozzáfog s úgy kérdezgeti, annak
céltalanul felel, ingadozó hangon hamisan szól.
Bármire vágyakozol, csak tőled függ, hogy elérjed,
Zeusz ragyogó fia, éppenezért ezt néked adom most:
s én a hegyek, meg a lónevelő földek legelőin,
Messzeható, engedd, hogy a réti baromra vigyázzak.
Sok borjat szülnek pározva bikákkal a barmok,
hímet meg nőstényt; nem kell már, hogy haragudjál
és nyereségvágyó légy, ekkora szörnyü haraggal.”
      Így szólván odaadta a lantot; Phoibosz Apollón
átvette s Hermésznek az ostort adta, a fénylőt,
nyájőrzővé tette; örömmel vette kezébe
Maia szülötte; s utána a messzeható nagy Apollón,
Létó szép fia, balkarjára emelte a lantot,
minden húrt megütött a verővel s ujja alatt szólt
éles hangon a lant. És zengett szépen az isten.
      Ennekutána kicsapták nyomban az isteni rétre
csordájuk; s maguk ők, Zeusz két gyönyörű ivadéka,
visszasiettek a hóboritotta olümposzi csúcsra;
élvezték a zenét közben. Megörült az okos Zeusz,
hogy megbékítette a két fiut. Akkor Apollónt
Hermész már kedvelte erősen s kedveli most is,
mert odaadta a bájos lantot a Messzelövőnek;
az karjára emelte s ügyes kézzel citerázott;
ő maga meg kitalált egy másik nagyszerü művet,
elkészítve a pásztorsípot, a messzirehangzót.
      És akkor Hermészhez Létó gyermeke így szólt:
“Maia szülötte, ravaszlelkű hírnökfiu, félek,
visszalopod lantod s vele együtt görbe nyilam még;
mert Zeusztól hivatalt kaptál: a cseréket a népek
közt intézed a bőventermő földi mezőkön.
Ám ha az égilakók komoly esküje kötne le téged,
fejbólintásoddal a Sztüx szigorú habjára,
mindent megtennél, ami szép és jó a szivemnek.”
      Ekkor bólintással igérte a Maia szülötte,
hogy soha semmit sem fog lopni a Messzelövőtől,
nem közelít gazdag házához. S erre Apollón,
Létó gyermeke, azt ígérte: az égilakók közt
senki se lesz neki drágább társa, barátja, sem isten,
sem pedig ember Zeusz ivadékai közt; azután meg
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
“Jó sorsot mutatóvá teszlek az égilakók közt
és a halandók közt, szívemben sokrabecsüllek
és megajándékozlak a boldogság s tehetősség
háromszárnyu aranypálcájával, mely egészben
őriz meg téged s véghezviszi mindama jó szót
s tettet, amit Zeusz hangja nekem tudtomra adott volt.
Ám te a jóstudományt kéred, Zeusz gyermeke, kedves;
nem szabad azt se neked, sem másnak az égilakók közt
tudni, mivel csak Zeusz tudhatja, hiszen megigértem
én is, erős esküt tettem, bólintva fejemmel,
hogy rajtam kívül sose fogja az elnemenyésző
égilakók közt Zeusz bölcs tervét senkise tudni.
Testvérem, ki aranypálcával szállsz, te se kívánd,
hogy mit a Messziredörgő tud, beavassalak abba.
Lesz, akinek használni fogok, mást tönkreteszek majd,
sokszor körbevezetve a bánatos emberi népet.
Jóslatom annak lesz hasznos, ki tökéletes és szép
jósmadarak hangjára jön el, vagy szárnyuk után megy,
szózatom akkor hasznos lesz neki, nem csapom őt be.
Ám aki balgatagonfecsegő madarakban bízva
jóslatom esztelenül kérdezgeti; többet akarván
tudni az égilakóknál, kik soha el nem enyésznek,
az hiu úton jár, noha átveszem azt, amit áldoz.
      Ám mást mondok, pajzstartó Zeusz s nagynevü Maia
gyermeke, néked, az égilakók hasznos követének.
Mert élnek bizonyos hajadon nővérek a földön,
hárman vannak, szentek, gyors szárnyuknak örülnek.
Mindegyikük feje meg van hintve fehérszinü liszttel,
a Parnasszosz alatt élnek s ott tőlem egészen
távoli jóstudományt oktatnak, melyet amíg még
gyermek voltam a csordánál, tudtam s az apám nem
bánta. Ezek röpködnek a réteken erre meg arra,
lépeket épitenek, majd mindegyiket teletöltik.
Hogyha fehér mézet kóstolnak s lázbahevülnek,
megmondják a valót készséggel jóslataikban.
Ámde ha elveszik isteni édes táplálékuk,
akkor nyugtalanul szálldosnak s félrevezetnek.
Őket néked adom, te pedig kérdezz figyelemmel,
örvendj szívedben s ha tanítod majd a halandót,
jóslatodat gyakran hallhatja meg az, ha szerencsés.
Maia szülötte, legyen tied ez, csámpás tehenekkel,
és a lovakra s a munkás öszvérekre vigyázzál.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
és a dühösnézésü oroszlán, hófogu vadkan,
mind a kutyák s a juhok s mit csak táplál a kerek föld
és minden nyáj tartozzék a dicső Hermészhez.
Hádészhoz csakis ő rendeltessék követül s az
ad neki nem kis ajándékot, noha ő maga nem kap.”
      Így a hatalmas Apollón Hermészt elhalmozta
sok kedvességgel; s Kronidész még több kegyet osztott.
Hermész jár a halandók közt meg az égilakók közt
és a sötét éjben, noha olykor védi, segíti,
gyakran rászedi ő a halandó emberi népet.
      Most pedig üdvözlégy, Zeusz gyermeke, Maia szülötte:
énekelek mást is, de fogok még zengeni rólad.
Devecseri Gábor fordítása

	HIMNUSZ DIONŰSZOSZHOZ
	ΕΙΣ ΔΙΟΝΥΣΟΝ
Szólni fogok Dionűszoszról: a dicső Szemelének
gyermeke mint tűnt föl benyuló meredélyen, a meddő
tenger partja fölött: fölserdült termetü ifjú
férfi alakjában: dús fürtjei körbelebegték
szép kékesfeketén és bíbor köntöse omlott
izmos válla fölé. Hamar ott termettek, a borszín
tengeren át iramodva erősevezőjü hajóval
etruszk tengeri rablók. Hossz sors volt vezetőjük.
Meglátták, jeleket váltván sebesen kirohantak
s bárkájukra ragadták őt, örvendve szivükben.
Mert úgy gondolták, hogy Zeusztáplálta királyok
sarja; kemény kötelekkel akarták összekötözni.
Nem fonhatta be szíj, a bilincsek messzerepültek
karja, bokája felől, ő meg mosolyogva pihent ott,
mélykék szemmel; a kormányos jól látta, mi történt,
és odahíva azonnal a társait, ezt mondotta:
      “Balgatagok, milyen istent hoztatok összekötözve?
Szörnyü erős, hisz a jólépített bárka se tudja
hordani. Vagy Zeusz ő, vagy ezüstíjas nagy Apollón,
s hátha Poszeidáón. Mivel épp nem földi halandó
népre üt, ám az Olümposzon élő isteneinkre.
Rajta, csak engedjük szabadon most rögtön a barna
partra, ne bántsátok kezetekkel: megharagudva
rettenetes szeleket ne kavarjon szörnyü viharral.”
      Így szólt: ám a vezér korholta goromba beszéddel:
“Ó, te bolond, csak a szélre vigyázz, igazítsd meg a vásznat,
nézz a kötélzet után, ezzel majd férfi törődik.
Úgy hiszem, eljut Egyiptomig is, vagy a küproszi földre
tán a hüperboreusz tájékra s akár azon is túl:
végül szólani fog testvéreiről, vagyonáról
s társairól, ha az isten már idedobta utunkba.”
      Elhangzott a beszéd, fölvonta tehát a vitorlát,
azt fölfújta a szél; kifeszítették a kötélzet
két szárnyát: de hamar csoda-dolgok tűntek elébük.
Mert legelőször csörgedező bor folyt le a barna,
gyors bárkán, jó illatu, ízű s ambrosziás szag
támadt; látták mind, s elfogta a félelem őket.
És a vitorlatetőn szétterjedt nyomban a szőlő,
itt meg amott, mindenhol dúsan csüngtek a fürtök,
s árbocukon feketén kígyózva szaladt a borostyán,
ifju virágaival, bűbájos drága gyümölccsel:
és minden cöveken koszorú nyílt: most a hajósok
szóltak a kormányosnak már, hogy tartson a partra:
csakhogy oroszlánná változva a csúcson az isten
szörnyű volt, nagyot ordított s a hajó közepére
medvét állított, borzasnyakut, így mutatott jelt:
az bőgött; az oroszlán meg dühödötten alulról
fölfele szétnézett a hajó orrán; megijedtek
és az okosszivü kormányoshoz inaltak a tatra,
álltak rémülten; hanem az sebesen nekilendült,
ráugrott a vezérre, a többi, hogy elmeneküljön
gyászos vége elől, ugrott ki az isteni vízbe
s delphin lett. De a kormányost megszánta az isten
és nagyonis boldoggá tette, ilyen szavakat szólt:
      “Bátorság, te szivemnek kedves, hogy ki vagyok, halld:
messzehatóhangú Dionűszosz, kit Szemelé szült,
Kadmosz lánya, mivel Zeusszal szerelembe vegyült el.”
      Széparcú Szemelé fia, üdvözlégy, aki téged
elfeled, édes dalt alkotni nem is tud azontúl.
Devecseri Gábor fordítása

	HIMNUSZ ÁRÉSZHOZ
	ΕΙΣ ΑΡΗΝ
      Árész, szörnyüerős, aranyossisakú, kocsihajtó,
bátor szív, paizsos, várvédő, ércbeborított,
hőskezü, buzgó, jódárdáju, olümposzi bástya,
apja a harcos Níkének, haditársa Themisznek,
lázadozókhoz zsarnok, igaz népek vezetője,
férfierő jogarát tartó, ki tüzes szekereddel
hétszer körbefutó bolygók közt jársz, paripáid
fúva a harmadik ég peremén túl visznek örökké,
halld a szavam, segitő, bátor fiatalkor adója,
önts kegyesen sugarat magasodból életutamra
s harcierőmre, hogy el tudjam kergetni egészen
főmböl a vad-keserű félelmet, s tudja az elmém
lelkemnek csalafinta kivánságát leigázni,
és kebelem heves indulatát fékezni, ha indít
véres háboruságba; te boldog, nyújts nekem inkább
bátorságot a béke szelíd szigorába maradnom,
gyilkos Kéreket és dühödött csatazajt kikerülnöm.
Devecseri Gábor fordítása

	HIMNUSZ A NAPHOZ
	ΕΙΣ ΗΛΙΟΝ
      Zengj a sugárzó Napról most, Zeusz gyermeke, Múzsa,
Kalliopé, minekünk - a tehénszemű Eurüphaessza
szülte, a Föld meg a csillagos Ég sarjának; a híres
Eurüphaesszát nőülvette a nagy Hüperíón,
nővérét s neki gyönyörűszép gyermekeket szült,
rózsakarú Éószt, azután szépfürtü Szelénét
s Éelioszt, ki nem ernyed s isteneinkre hasonlít,
fénylik a földi halandóknak meg az égilakóknak,
száll szekerén, s kitekint éles szeme fényes aranyló
harci-sisakjából, pompás sugarak ragyogóan
áradnak szét róla, halántékán meg a fényes
hajfürtök koszorúzzák szép és messzirelátszó
arcát. Testén könnyüszövésű szép köpeny áraszt
fényt, míg szélben leng. S szekerével szállnak a mének.
Megfékezve aranyjármú szekerét s paripáit,
egy kissé pihen ott, a nagy ég tetején, azután meg
újra csodásan vágtat az égen az Ókeanoszba.
      Üdvözlégy, kegyesen nyújts szívviditó eleséget;
félisten hősökről szólok utánad a dalban,
kiknek tetteiről Múzsáktól hall a halandó.
Devecseri Gábor fordítása

	HIMNUSZ A HOLDHOZ
	ΕΙΣ ΣΕΛΗΝΗΝ
      Jertek a szélesszárnyú holdat zengeni, Múzsák,
édeshangu leányai Zeusznak, az éneket értők:
isteni arcáról áradva, elönti a földet
égből küldött fény és roppant nagy gyönyörűség
jár a nyomán: a sötét levegő felcsillan azonnal,
szertevilágit arany koszorúja derült sugarakkal,
hogyha az Ókeanoszban szép testét lefürösztve
s messzesugárzó öltönyeit föl is öltve Szeléné
úrnő, fényes, erős lovait szekerébe befogja,
s hajtja sietve előre sörényes szép paripáit,
este, a hó közepén, amikor köre megtelik újra.
Ekkor a legragyogóbb kévét árasztja, növekszik,
és a halandóknak biztos jel, jóslat az égen.
      Hajdanidőn vele Zeusz szerelembevegyült kerevetjén;
ő meg terhes lett s lányt szült: Pandeia e gyermek,
és az örökkéélők közt szépsége kiváló.
      Hókaru istennő, üdvözlégy, égi Szeléné,
nyájas, szépfonatú: teveled kezdem dalomat, most
félisten hősök tettét dalolom, mit a Múzsák
népe, a sok költő, mindíg zeng boldog ajakkal.
Devecseri Gábor fordítása

	MARGITÉSZ
	(Töredékek)
	ΜΑΡΓΙΤΗΣ
Jött akkor Kolophónba egy agg és isteni dalnok,
Múzsákat szolgálta s a messzelövő nagy Apollónt,
      kedves kezében zengzetes lantot hozott.
                                       *
Sok dolgot tuda, ám rosszul tudván valamennyit.
                                       *
Őt a nagy istenek ásni se, szántani sem tanitották,
semmi okosra; akármibe kezdett, mindbe hibázott.
Devecseri Gábor fordítása

	BÉKAEGÉRHARC
	BATPAXOMYOMAXΙA
      Kezdve a dalt, legelőbb Helikónról kérem a Múzsák
drága karát, szálljon kebelembe, az énekemért, mit
táblámon firkantva imént térdemre helyeztem,
roppant harci viszályt, Árész hadizajteli dolgát,
vágyom vetni fülébe az összes földilakóknak,
békák ellen mint rontott a vitézi egérnép,
úgy cselekedve, miként hajdan földszülte Gigászok,
mint a halandók közt rege szólt: hát kezdete ez volt.
      Szomjuhozott egy egér, kikerülve a macska veszélyét,
hát gyöngéd állat mártotta a tóba, közelben,
és élvezte a mézédes vizet; észrevéve őt
egy tavon-örvendő sokhangzatu, s íly szavakat szólt:
      “Vendég, honnan jössz partunkra? ki vagy? ki a nemződ?
Szólj igazat: valahogy ne találjalak én hazudónak.
Mert ha barátságomra való vagy, hát hazaviszlek:
s részed lesz tőlem sok szép vendégi ajándék.
Mert a király vagyok én, Pöfögőpofa, s itt a mocsárban
tisztelnek s vezetem békáim minden időkben;
és az apám, ki nevelt, Iszapos volt, Vízileánnyal
Éridanosz partján egykor szerelembevegyülvén.
S látom, szép vagy, erős te, a többi közül kimagasló,
nagy jogaras vezető, deli harcos az ütközetekben:
rajta, a nemzetséged nékem mondd meg azonnal.”
      S most neki Morzsacsenő választ ada, így szólalt meg:
“Mit kérded nememet? Jól ismerik úgyis az összes
emberek, istenek és magasanrepülő madarak mind.
Morzsacsenő vagyok én, így hívnak; sarja a híres
nagyszivü Tésztafalónak; apám ő, édesanyám meg
Lisztbenyaló, lánysarja vezérlő Sonkafalónak.
Megszült kunyhónkban, s azután etetett eledellel,
adva fügét s melléje diót, s még sok jeles étket.
Ámde barátod hogy legyek én? Hiszen úgy elütünk mi!
Mert te az életedet vízben leled; én meg, amit csak
esznek az emberek, azt rágom: nincs rejtve előttem
sem kisütött kenyerecske a szép körmívü kosárban,
sem nagytestü lepény, melyben sok a sajt meg a jó liszt,
és nem a sonkaszelet, vagy a jó máj hószinü ingben,
és a fehér tejből csak imént sajtolt puha sajt sem,
és, mire vágynak a boldogok is, sütemény, tele mézzel,
semmise, mit sütögetnek a jó lakomákra szakácsok,
mindenféle nyalánksággal telerakva fazékjuk.
Én soha bősz hadizajtól nem menekültem a harcban,
ám a tusába siettem, előcsapatokba vegyültem.
Nem remegek biz az embertől sem, bár nagy a teste,
átfutok ágyán is, megcsípem az ujjahegyét is,
és sarkába kapok, de a kín nem gyötri azért őt,
álma, az édes, nem szalad el, mikor én harapom meg.
Kettő van, mi leginkább rettent engem a földön:
ölyv és macska, ezek hozzák a fejemre a nagy gyászt,
s még a siralmas csapda, cseles sors szörnyü tanyája;
legfőkép az ügyes macskától félek, amely még
akkor is űz s kikutat, ha előle a lyukba bukunk le.
Ám retket, tököt és káposztát én sose rágok,
és nem eszem meg a zöld hagymát soha, és nem a zellert;
mert ez mind a ti ételetek, kik a tóba lakoztok.”
      Elmosolyodva felelt Pöfögőpofa erre a szóra:
“Jaj de nagyon kérkedsz, vendég, a hasaddal; azonban
van nálunk is elég a vizen s parton csoda látni.
Mert hisz a békáknak Kronión két életet osztott,
hogy két elkülönült elemet lakhassanak egyre,
ugrani parton akár, vagy a testük vízbemerítni.
Hogyha pedig kívánod tudni, be könnyü a dolgod!
Mássz föl az én hátamra, fogózz jól, vízbe ne pusztulj,
s így azután vidoran palotámba kerülsz velem együtt.”
      Szólt, s hátát nyujtotta; amaz megmászta azonnal,
manccsal fogva nyakát, a sikost, könnyed szökeléssel.
És eleinte örült, míg még láthatta a partot,
élvezvén Pöfögőpofa úszását: de mikor már
bíbor hullámok mosták, ontotta a könnyét,
s szídta bizony buta gondolatát, tépkedte a szőrét,
és lábát hashoz szorította, belül meg a szíve
rázkódott a szokatlantól, vágyott ki a partra,
szörnyen nyögdécselt, a fagyos félsz kényszere nyomta.
Farkát mint evezőt mozgatta a vízre feszítve,
és kérlelte az isteneket, hogy földre kerüljön;
és hogy a bíbor víz mosogatta, kiáltva kiáltott,
és íly szózatot intézett, szólván, ajakáról:
      “Jaj, be nem így hordotta az édes terhet a hátán
egykor az Európét Krétába vivő bika, mint most
engem visz, vizet átszelvén, ez a béka, lakába,
sárgás-zöld testét a fehér habokon kifeszítve.”
      S hirtelen egy vizikígyó tűnt föl, rémületes kép
mindkettőjüknek, s a nyakát fönnhordta a vízen.
Vízbemerült Pöfögőpofa és bizony arra se gondolt,
hogy míly társa maradt a vizen, pusztulni, magára.
Tó fenekére bukott s a sötét véget kikerülte.
Az pedig ottmaradott s behanyatlott nyomban a vízbe,
és mancsát tördelte, sikoltva-sziszegve halódott.
Sokszor a felszin alá sűllyedt, sokszor pedig újra
fölbukkant vonagolva, s a sorstól nem menekült meg.
Ázott szőrei nagy súllyal húzták le a mélybe;
végül, míg pusztult, íly szókra nyitotta ki száját:
      “Nem marad ez, Pöfögőpofa, rejtve, csalárd ez a tetted,
hogy te a hátadról, mint szirtről, vízbevetettél.
Ej, te gonosz, derekabb sose lettél volna a földön,
karral, ököllel, sem szaladásban; s lám, csalogattál,
s vízbevetettél: lát bosszúló szemmel az isten.
Megbűnhődsz egerek seregétől, nem menekülhetsz.”
      Szólt, s a vizen lelkét kilehelte: de látta halálát
Tálbanyaló, ki közelben a lágy partnak peremén ült:
szörnyen felvisitott, egereknek vitte a gyors hírt.
Hallva e sorsot, a szörnyü harag szállt mindegyikükbe.
S hírnökeiknek mind megmondták: hajnalidőben
Tésztafaló házához hívják össze a gyűlést,
ő nemzője a gyászos-sorsú Morzsacsenőnek,
s ez holtan feküszik hátán, s már messze a parttól,
víz tetején úszkál a szegény, a mocsár közepében.
Jöttek azok sebesen, hajnalban, s kélt legelőször
Tésztafaló szólásra, fiáért szörnyü haraggal:
      “Kedveseim, ha magam szenvedtem is ezt a gonosz bajt
mostan a békáktól, de a szándék mindeteket sujt.
Én nyomorult, most már három fiamat veszitettem.
Mert a legelsőt elhurcolta, megölte a macska,
ó, az a gyűlöletes, ki lyukon kívül lecsapott rá.
Másodikat meg a bősz ember vonszolta halálba,
új mesterséggel, fából új cselt kitalálva,
csapda nevűt, egerek pusztító nagy veszedelmét.
S most eme harmadikat, ki nekem meg az édesanyának
kedves volt, Pöfögőpofa fullasztotta a mélybe.
Rajta tehát, fegyverkezzünk s szálljunk ki elébük,
ékítsük testünk díszes szép fegyvereinkkel.”
      Mondta, meg is győzvén mindet, hogy a vértjeik öltsék.
S őket fölvértezte Arész, ki a háboru őre:
és legelőbb lábvértet vettek, kétfele törve
zöld babokat, s betakarták véle azonnal a lábuk,
babbal, mit maguk ők rágtak le serényen az éjjel.
Nádrafeszített szíjból volt páncéljuk, amelyet
egy macskát megnyúzva, tudón szabtak ki maguknak.
Mécs közepéből volt pajzsuk; lándzsájuk azonban
mind csupa hosszú tű, teljes-bronz míve Arésznak;
s borsóhéj a sisak, mi halántékukra simult rá.
      Így az egérnép vértben volt; ezt látva a békák,
fölbukkantak a víz mélyéről, s egybeszaladva
gyűlést tartottak, bősz háboru harcitanácsát.
S míg vizsgálták, honnan a baj s mért kélt e zsivajgás,
hírnök jött közelükbe, kezében hírnöki pálca,
nagyszivü Sajtvájó fia volt, Fazekakbabemászó,
jött bősz háboru-meghirdetni, kimondta e szókat:
      “Ó, békák! egerek küldtek fenyegetve felétek,
hogy ti a fegyvert öltsétek már harcra, csatára.
Mert látták ők Morzsacsenőt a vizen, kit a vízbe
ölt Pöfögőpofa, ő, a királytok. Rajta, csatára,
mind, kik a békák közt kiemelkedtek viadalban!”
      Így kijelentve, a tiszta beszéd behatolt a fülükbe,
és a vitéz békák szívét fölverte-kavarta;
ám a szidott Pöfögőpofa így szólt mindegyikükhöz:
      “Kedvesek, én egeret sosem öltem, látni se láttam,
mint pusztult: bizonyára befúlt, játszván, a mocsárba,
békauszást mímelve: s utána e leggonoszabbak
engem szídnak, az ártatlant; node most tanakodjunk,
mind a csalárd egeret hogyan irthassuk ki a földről.
Én biz megmondom, mit látok a leghelyesebbnek.
Ékítsük testünk fegyverrel, s mind föl a partnak
legcsúcsára kerüljünk, hol lejtős a szegélye:
és mikor ők támadva miránk törnének a parton,
fogjuk csak sisakon, kit-kit, ha ki legközelebb jön,
és őket sisakostul azonnal vessük a tóba.
Így emez úszni-tudatlanokat benyuvasztva, vidáman
állítjuk föl egér-megölő diadalmi jelünket.”
      Szólt, s vele mindenkit meggyőzött ölteni fegyvert.
Mályvalevélből lábvérttel fedték be a lábuk,
mellvértjük meg a halványzöld szép céklalevél volt,
és káposztalevélből jó pajzsot remekeltek,
hosszu hegyes sásból lándzsát is hord vala mindjük,
és fejüket sima kagylóval védőn boritották.
S így megerősödvén, a magas parton sorakoztak,
lándzsájuk rázták, bátorság kélt vala mindben.
      Zeusz meg az isteneket fölidézte a csillagos égre,
és a tömött hadakat mutatá, az erős hadinépet,
nagy daliás sokaságukat és hosszú kelevézük,
mint csak a Kentaurok s a Gigászok nagy hadinépét,
és édes nevetéssel kérdte, ki védene békát
és egeret ki, a nemmúlók közt. Kérdte Athénét:
      “Lányom, nem mennél-e segítségként az egérhez?
Mert hiszen ott ugrálnak a szentélyedben örökké,
zsírszagot élvezgetve, örülve az ennivalóknak.”
      Így szólott Kronidész; de Athéné válaszul így szólt:
“Édesapám, bizony én őket sohasem segitem meg,
bárhogy gyötrődnek, hisz sok kárt tettek amúgyis:
sok koszorút rágtak, s olajért sok mécsbe betörtek.
És szivemet mardossa nagyon, mit még cselekedtek:
elrágták köpenyem, mit szőttem fáradozással,
könnyü finom szállal, könnyű bordán szövögettem,
s ők telelyukgatták, s a szabó immár nyakamon van
s kéri fizetségét, ami rossz a haláltalanoknak.
Kölcsönből szőttem, s most nincs, amiből kifizessem.
Csakhogy a békákat sem akarnám óvni a harcban.
Mert hiszen ők sem józanok ám, minap is, mikor éppen
jöttem a háboruból, nagyon elfáradva s az alvást
megkívánva, bizony nem hagytak, csúf brekegéssel,
szunditanom kicsikét se, csak álmatlan heverésztem
s főfájással, amíg a kakas föl nem kukorintott.
Rajta, te isteni nép, szűnjünk hát védeni őket,
egy se legyen közülünk sebesítve hegyes kelevéztől:
mert tusavívók ők, lépjen bár isten elébük;
nézzük csak gyönyörünkre az égből cívakodásuk.”
      Mondta; s az istenek engedtek mind ennek a szónak,
mind egy helyre kerültek, sűrűn ott gyülekeztek.
      Ekkor már szunyogok, nagy kürtöt hordva, a harcnak
szörnyü jelét fújták; s maga Zeusz Kronidész a nagy égből
mennydörgött, csodajelt így küldve vad ütközetükre.
      Hát legelőbb Magasanbrekegő sebzette dzsidával
Büszkenyalit legelől, a hasában, májközepében:
arcrabukott tüstént, puha szőrét porbakeverte.
Döngve zuhant le a földre, csörömpölt rajta a fegyver.
Majd meg Lyukbabuvó Iszaposfira dobta dzsidáját,
s már az erős kelevézt kebelébe szegezte: lehullt ez,
és megfogta az éjszinü vég, és lelke kiröppent.
Majd meg Céklás verte sziven Fazekakbabemászót.
S Tésztaevő a hasán Sokhangzatut általütötte:
arcrabukott és tagjaiból már lelke kiröppent.
Most Tavonörvendő, látván Sokhangzatut esni,
fogva malomkő-forma követ, vele Lyukbabuvónak
gyönge nyakát sebzette: szemét a homály betakarta.
Elbúsult Bazsalik, nekilendült jóhegyü sással,
és ki se húzta a dárdáját: lezuhant az azonnal.
Büszkenyaló meg rá célzott ragyogó kelevézzel
és el nem vétette, a máján verte; mikor meg
látta Gyökérrágót menekülni, a partra bukott le:
és még így se hagyott föl a harccal, rajta sebet vert,
s az lezuhant s már föl sem kelt: vértől pirosult már
végig a tó, míg ő hosszában nyúlt el a parton,
mert beleit s ragyogó lágyékát általütötték.
Sajtrágót pedig ott a szegélyen verte keresztül.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Sonkacsipőt meglátva, futásnak ered vala Nádfi,
ugrott s tóba merült, elvetve előbb is a pajzsát.
Hörpencet gáncsnélküli hős Fazekakbabemászó,
majd meg Sonkafalót, a királyt, Vizi ölte meg ottan,
kővel verve fejen, s a velő csöpögött ki azonnal
orrán át, teleföcskendezvén vérrel a földet.
Tisztanevű Sárbanheverő meg Tálbanyalóra
szökkent dárdával: s a szemét a homály betakarta.
Hagymás meglátván, lábnál vonszolta a holtat
és belefullasztotta a tóba, kezébe szorítva.
Morzsacsenő még holt társát is védte a vészben
s Hagymást meghajitotta, mikor még partra se lépett:
ez meg előrebukott s Hádészhoz szállt le a lelke.
Kelrekelő meglátta, iszapdarabot hajitott rá,
homlokban sértette, szemét oltotta ki majdnem.
Gyúlt méregre az, és izmos kézzel fölemelve
egy roppant kavicsot, mely ott volt, terhe a földnek,
Kelrekelőt ezzel térden hajitotta: diribre
tört neki jobblábszára, hanyatthullott a homokba.
Fennbrekegő meg védte, megint rátört az egérre,
s hasközepén megdöfte, benyomta egészen az éles
sásdárdát, s kifelé omlott, ki a földre a béle,
hogy nagyerős kézzel húzták már vissza a dárdát.
Lyukbabuvó a folyópartról mikor erre tekintett,
vissza bicegve vonult, ki a harcból, fájt szive szörnyen:
és árokba szökelt, futván meredek veszedelmét.
Tésztafaló Pöfögőpofa lábahegyét megütötte.
Ez jött legkésőbb ki a tóból, fájt szive szörnyen.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Hagymás meg, látván, hogy félholt s hullik előre,
tört az elősoron át, s hegyezett nagy sást hajitott rá:
pajzsát át nem ütötte, megállt kelevézhegye benne.
Négyfazekas kitünő sisakát neki általütötte
isteni Kertigyopár, úgy tévén, mint maga Árész,
mert ő vált egyedül ki a békák közt a tömegben.
Rárontott. De mikor meglátta, bizony be se várta
azt az erősszivü hőst, a mocsár mélyére lesűllyedt.
      Volt az egérség közt egy nagy hős, Buktacsenő, ki
Rágó gyermeke volt s unokája Kenyérkelopónak;
apja a háboruból hazatérve, fiát odaküldte,
s ő maga gőgösen állt meg a tó partján, nagy örömmel.
Ez fenyegette a békákat, hogy mindre halált hoz,
vett a kezébe diót és tüstént kétfele törte,
s két üreges héját mint vértet vette kezére:
féltek a békák és tüstént elbujtak a tóban.
S tán véghezviszi, mit megigért, mert szörnyű erős volt,
arra ha nem néz most a halandók s istenek apja.
Ám a vesző békákat már megszánta Kroníón:
megcsóválta fejét s ezeket mondotta azonnal:
      “Jaj bizony én itt szörnyü csodát veszek észre szememmel:
nem kis rémületet kelt Buktacsenő, ki a tónál
föl meg alá fut a békák közt: hát küldjük azonnal
hadzsivajos Pallaszt, vagy akár Árészt a csatába,
ők majd visszavetik harcától, bármi vitéz is.”
      Így szólott Kronidész; de felelt neki Héra e szókkal:
“Halld, Kronidész: sem Athénaié, sem Arész nem erős, hogy
föltarthassa a békáknak meredek veszedelmét.
Rajta, az oltalmukra eredjünk mind; vagy a fegyvert
rázzad meg te, a Títánok nagyerős megölőjét,
mellyel rég Kapaneuszt ölted meg, a bajnoki férfit,
és a nagy Enkeladoszt, s a Gigászok vad sokaságát,
rázd hát meg: s belepusztul mind, ki a legdaliásabb.”
      Szólt; s Kronidész füstös villámot ütött a mezőre.
Megdördült legelőbb, megrázta a térés Olümposzt,
aztán villámot, félelmetes isteni fegyvert,
küldött, megcsóválva: kiszállt az a gazda kezéből.
Mind megfélemedett, amikor Zeusz mennyköve csattant:
ám az egérsereg így is harcolt, s egyre remélte
dárdavető békák népét elveszteni végkép;
míg az Olümposzról Kronidész nem szánta meg őket,
s nem küldött tüstént védőket a békasereghez.
      Jöttek hirtelenül, vasháttal, görbe karommal,
oldalvásthaladók, görbék, ollós-ajakúak,
kagylósbőrü, laposhátú, fényvállu, kifordult
lábu, kitártkaruak, méregetve szemük kebelükből,
nyolclábú, kétcsápu erősek: rák a nevük, s ők
szájjal most az egérnép farkát nyomba leszelték,
s lábukat és kezüket: s meggörbült rajtuk a lándzsa.
Tőlük minden egér megijedt, nem várta be őket,
fordult mind szaladásnak; a nap már szállt le az égről,
és így ért ez az egynap tartó háboru véget.
Devecseri Gábor fordítása

	EPIGRAMMA
	Χαλκέη παένος εμί... 
Érc-hajadon vagyok én, Mídász sírján ülök ítt, lásd:
míg a vizek folynak, fák lombba-virágbaborulnak,
míg a folyók áradnak, s parthoz torlik a tenger,
fölkel a nap s fénylik, s fölkél szép fénye a holdnak,
én maradok soksírású halmom tetejében,
s mondom az erremenőknek: Mídász fekszik alatta.
Devecseri Gábor fordítása

	APOLLÓNHOZ
	Κλί μευ εχομένου, ΚουVοτVόφε...
Hallgass rám, Ifjak-nevelője, te tedd, hogy ez asszony
vonja meg ifjaktól a kegyét és nászkerevetjét,
és örvendjen az őszhajuaknak, akiknek ugyan már
eltompult erejük, de a lelkük vágyakozik még.
Devecseri Gábor fordítása

	A KŰMAIAKHOZ
	O  μ’ ασ  δκε πατV Ζεύς...
Lám, míly sorsnak adott zsákmányul Zeusz atya engem,
tisztes anyám térdén amikor, csecsemőt, maga dajkált.
Mit feltornyoztak, pajzsos Zeusz óhaja folytán,
Phríkón népei hajdan, a vad mének megülői,
kik ha Arész dolgát végzik, hevesebbek a tűznél,
ezt az eol Szmürnát, hullámvert tengeri várost,
melyen az égi Melész folyik át szép tiszta vizével:
innen emelkedtek föl fényes lányai Zeusznak,
fennhirdetni e szent tájékot, e férfiu-várost.
Ők meg az isteni hangot, a dal szavait kicsufolták
balgán: emlékszik közülük rá bárki a bajban,
hogy velük ő is rossz-sorsomnak volt okozója.
Én, amit isten adott, mihelyest a világra születtem,
tűröm e gyász-sorsot, tűrő lélekkel amúgyis:
kedves tagjaim itt nem akarnak időzni a szentelt
kűmai utcákon, tovahajt a nagy indulat engem,
bármi kicsiny vagyok is, hogy más népekhez eredjek.
Devecseri Gábor fordítása

	A HAJÓSOKHOZ
	Yμέας,  ξεϊνοι, νεμος λάβεν...
Szembefuvó szél szállt a vitorlátokba, hajósok;
ám engem vegyetek föl mégis, s jó utatok lesz.
Devecseri Gábor fordítása

HÉSZIODOSZ
	THEOGONIA
	(Részlet)
	ΘΕΟΓΟΝΙΑ
Kezdjük a dalt immár Helikón múzsái nevével!
Ők lakják e hegyet, Helikón magas, isteni ormát,
forrás kék ibolyát nyíló partján kicsi lábbal
járják táncukat és oltára körül Kroniónnak.
Gyönge fehér testük Permésszosz habjai mossák,
ott meg az isteni Hippúkrénén fürdenek ők meg,
akkor kezdik kartáncuk Helikón magas ormán,
édes vágyat kelt ez a tánc, dobbannak a lábak.
      Innét indulnak, sűrű ködöt öltve magukra,
éjszaka járnak, szépséges hang száll körülöttük,
zengik az égisztartó Zeuszt, s Hérát, a királyi
Argosznak magas úrnőjét aranyos sarujában,
s égisztartó Zeusz lányát, a bagolyszemü Pallaszt,
Phoibosz Apollónt s szűzi hugát, a nyilat kiröpítőt,
s azt, ki ölelve a földet meg-megrázza: Poszeidónt,
Aphrodité ragyogó szemeit s a nemes Themisz úrnőt,
és az aranykoszorús Hébét és véle Diónét,
Létót, Íapetoszt s a ravasz Kronosz álnok lelkét,
Hajnalt és a Napot meg a Hold fényét, a szelídet,
Gaiát, Ókeanoszt, meg az éjszaka méla sötétjét,
s mind az örökké élő istent s szent születésük.
Ők szép dalra tanítják Hésziodoszt is, a pásztort,
míg a juhok Helikón lejtőin szerte legelnek.
Ez volt első szótaguk, ezt mondták legelőször
égisztartó Zeusz lánykái, olümposzi múzsák:
“Hitvány pásztori nép, szolgáltok csak hasatoknak!
Szánkon tarka hazugság, mely a valóra hasonlít,
ám ha akarjuk, színigazat hirdethet az ajkunk.”
Így szóltak hozzám az igazszavu isteni lányok,
s adták repkény dús hajtását, hogy leszakasszam,
pálca gyanánt, csoda volt: lelkembe leheltek az ének
isteni hangjából, hogy hirdessem, mi leszen s volt,
zengjem a boldog, örökké élő isteneket mind,
s rajtuk kezdjem a dalt és vélük hagyjam is abba...
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	MUNKÁK ÉS NAPOK
	(Részlet)
	ΕΡΓΑ KAI HMEPAI
      Múzsák Píeriából jertek, szálljon az ének,
zengjétek Zeuszt, égi atyátokat illeti himnusz,
ő tesz híressé embert, s ő dönt a homályba,
nagy nevet ő ad, s névtelenül hagy Zeusz, ha akarja.
Gyöngét ő tesz erőssé s földhöz sujthat erőset,
ő büszkét megaláz s a kicsit naggyá teszi könnyen,
görbe utat kiegyenget, a gőgöt megtöri könnyen,
Zeusz, a magasban dörgő, lakva magas palotáját.
Hallgass meg, s látván-hallván törvényt az igazság
útján tégy; én meg Perszésznek mondok igaz szót.
      És az igazság az, hogy Erisz kettő van a földön,
nem csak egy; ezt dícséri, ki ismeri, ámde a másik
méltó minden gáncsra, szokásuk olyannyira eltér.
Mert ez a másik visszavonást és harcokat indít,
szörnyű lény, ember nem tudja szeretni, de mégis,
hogy szolgáljuk e súlyos Eriszt, hajt isteni kényszer.
Ám elsőnek szülte amazt az Eriszt a sötét Éj,
s ég magasában kormányzó Kronidész lehelyezte
mélyen a föld gyökeréhez, s ez már hasznos a népnek.
Mert ez a resteket is gyakran serkenti dologra:
megkívánja a munkát mind, látván, hogy a másik
szántani-vetni igyekszik, rendben tartja a házát,
s éppen ezért gazdag. Verseng szomszéddal a szomszéd,
s boldogul az, ki igyekszik: Erisz jót így tesz a néppel.
És féltékeny az ácsra az ács, fazekas fazekasra,
koldus a koldus irígye, a dalnok irígye a dalnok.
      Ó, Perszész, hallgass rám, s jól vésd ezt a szivedbe,
munkádtól kárörvendő Erisz el ne szakítson,
hogy veszekedni tanulj, piacon hallgatva a lármát.
Mert nem gondolhat sokat az gyűlésre, viszályra,
kit nem biztat egész év bőségével a kamra,
s benne amit csak a föld hoz: Démétér gabonája.
Ráér az, ki a gyomrát megtöltötte, pörölni,
más vagyonára kinyujtva kezét; nem jó neked ismét
így cselekedned, jobb lesz már befejezni perünket
Zeusz törvénye alapján, mert legjobb az igazság.
Mert az örökséget szétosztottuk, de te többet
loptál még, a falánk bírákat vesztegetéssel
megnyerted, s ők hajlandók neked ezt megitélni.
Balgák, nem tudják, hogy a fél az több az egésznél,
sem, hogy a mályva s az aszphodelosz hagymája milyen jó.
      Elrejtették mélyen az istenek élelmünket;
másként könnyen meghozná neked egynapi munka
azt, ami kell az egész évben, bár tétlenül élnél;
gyorsan akaszthatnád a hajókormányt is a füstre,
ökrök s öszvérek munkája se kellene akkor.
Ám Zeusz elrejtette, szivében megharagudván,
hogy megcsalta a görbeeszű Prométheusz őt is;
embereket pusztító gondokat akkor eszelt ki.
Elrejté a tüzet, de derék fia Íapetosznak
bölcs Zeusztól ellopva lehozta az emberi nemnek,
durva husáng szárába, kijátszva a mennyköves istent.
Ekkor felleggyüjtő Zeusz így szóla haraggal:
      “Íapetosz fia, minden másnál hát ravaszabb vagy,
annak örülsz, hogy megcsaltál s elloptad a lángot,
mely bajt hoz tereád s a jövőben az emberi nemre.
Tűz kellett? Adok én majd nékik olyan veszedelmet,
hogy szeretik s körülujjongják a saját veszedelmük.”
      Szólt és felnevetett a halandók s istenek atyja,
s tüstént hívta a híres Héphaisztoszt a paranccsal,
hogy földet gyúrjon vízzel, majd emberi hangot
és mozgékony erőt adjon bele és gyönyörű szűz
istennőkre hasonló szépségét, azután meg
asszonyi mesterségre: szövésre tanítsa Athéné,
és arany Aphrodité öntsön bűbájt a fejére
s bajszerző vágyat s gondot, mi a testet emészti,
szemtelen eblelket bele, tolvaj hajlamot adjon
végül az isteni hírnök, Hermész Argeiphontész.
      Így szólt, s mind hallgattak Zeusz fejedelmi szavára.
Tüstént gyúrt, ahogyan Kronidész kívánta, a sánta
mester szégyenlős szép szűz lánykát az agyagból,
és a bagolyszemü Pallasz Athéné felcicomázta.
Istennők: Khariszok, s Peithó, a királyi Igézet,
hoztak aranyláncot testére, s a széphaju Hórák
nyíladozó tavaszon fonták meg dús koszorúját,
végül minden díszt elrendez rajta Athéné.
Keblét Argeiphontész megtöltötte csalással,
hízelgő szóval s tolvaj hajlammal egészen
úgy, ahogyan mennydörgő Zeusz kívánta, s adott még
hangot az isteni hírnök a lánynak, s elnevezé őt
Pandórának, mert neki, kik lakják az Olümposzt,
mind adtak valamit, kárára az emberi nemnek.
      Aztán elkészülve ravasz tervével egészen,
már Epimétheuszhoz küldötte le Zeusz atya Hermészt,
mint gyors hírnöke, kézenfogva vezesse a szűzet
hozzá, s ez, bár szólt neki jókor bátyja, Prométheusz,
hogy, ha ajándékot küld Zeusz atya, el ne fogadja,
mert a halandó emberi nemre hoz az veszedelmet,
észbe csak akkor kap, hogy a bajt már látnia kellett.
      Mert gond nélkűl élt mindaddig az ember a földön,
távol a fáradság, távol minden nyomorúság,
és távol volt még, mi halált hoz ránk, a betegség.
Most a halandó sok baj közt gyorsan megöregszik.
Mert ez a nő, hogy a hombárnak fedelét felemelte,
mind szétszórta az embernek sok gondot okozva.
Egy nem távozik el, mélyen megül ott a Reménység,
hombár szája mögött mindvégig, s el se repülhet,
mert mielőtt kirepült, a fedél ismét lecsapódott,
úgy, ahogy égisztartó Zeusz kieszelte előre.
Más, sokezernyi csapás kószál pusztítva közöttünk,
bajjal telt el a föld, vele telt el a tenger egészen,
nappal törnek a kórságok ránk, s éjszaka törnek,
mind hívás nélkül jön s bajt hoz az emberi nemre,
némán, mert elvette a hangot tőlük a bölcs Zeusz.
Így amit elgondolt Zeusz, nem lehet azt kikerülni.
      Vagy ha kivánod, más magyarázatot adhatok erre,
jól tudom én azt is, csak jól vésnéd a szivedbe.
      Egy törzsből származnak az istenek és a halandók.
      Emberi nemzetséget először fényes aranyból
készítettek az istenek, ők, az Olümposzon élők.
Akkor még mindenki fölött Kronosz égi király volt,
s könnyű szívvel, akárcsak az istenek, élt a halandó,
távol a bajtól, távol a jajtól, még az öregség
sem járt köztük, mindvégig duzzadt az erőtől
karjuk s lábuk, a kórság még nem törte meg őket;
mint lágy álom jött a halál rájuk, s amig éltek,
csak jóban volt részük; a föld meghozta magától
bő termését és dolgozni merő gyönyörűség
volt, sok jó közepette, a dús legelőn legelészett
nyájuk, s kedvelték az olümposzi boldogok őket.
Majd aztán, hogy a föld befogadta magába e fajtát,
jótét lelkek lettek, a nagy Zeusz rendeletére,
földönjáró hű őrzői az emberi nemnek,
minden gaztettet meglátnak, s őrzik a törvényt,
míg magukat köd leplezi, úgy járják be a földet,
gazdagság-gyarapítók, mert az övék ez a rang is.
      Másodikul sokkal satnyább rend jött, az ezüstnép,
úgy rendelték ezt el, akik lakják az Olümposzt,
testben-lélékben nem volt az aranyra hasonló.
Száz évig nevelődött hű anya oldala mellett
otthon a gyermek, balgatagon játszódva egész nap,
ámde amint felserdültek, s átléptek a mezsgyén,
már alig éltek arasznyi időt, azt is tele bajjal,
dőrén, mert egymás gőgjét nem tudta kivédni
egy sem, s már nem tisztelték a nagy isteneket sem,
s istenek oltárára se hozták áldozatuk már,
úgy, ahogy embertől a szokás törvénye kivánja.
Zeusz Kronidész haragos szívvel rejtette el őket,
merthogy a boldog olümposzi isteneket nem imádták.
Majd aztán, hogy a föld befogadta magába e fajt is,
föld-mélyén-lakozó boldognak hívja az ember,
s csak másodsorban, de azért még tisztelik őket.
      Zeusz atya akkor harmadikul más rendet, a rézkort:
új embert formált, az ezüstkorhoz se hasonlót,
kőrisfából, durva, kemény fajt, melynek Arész kell,
gőgje alatt jajszó támad, nem is él gabonával,
lelke szilárd és meg nem hajlik, mint a rideg vas,
izmában szörnyű hatalom van, nagy keze vállból
nő ki hatalmas tagjaihoz, s közeledni sem enged.
Rézből voltak a fegyvereik, rézből a lakásuk,
rézszerszámmal dolgoztak, nem járta a vas még.
Egymással harcoltak s egymást gyűrte a karjuk,
így érték el a hűs Hádész tágas palotáját,
névtelenül: feketén, bár rettentő erejük volt,
értük jött a halál, s el kellett hagyni a napfényt.
      Majd aztán, hogy a föld befogadta magába e fajt is,
más embert állított Zeusz ismét a világba,
jobb s igazabb volt, mint az előbbi, ez új, negyedik rend,
isteni hősök rendje, nevük félisten a földön,
föld végnélküli térein ők jártak mielőttünk.
Emberölő csata, irtó harc pusztítja ki őket,
részben a hétkapujú Thébaiban, a kadmoszi földön,
míg a Dagadtlábú dús nyájaiért tusakodnak,
másokat elcsalt messzire, tengeren át a hajókkal
szépfürtű Helenáért Trója alatt tusakodni.
Ott a halál végzése homályba takarta be őket,
ám egy részét Zeusz Kronidész, ki az emberi sorsot
két mértékkel méri, a föld peremére helyezte.
Ott laknak, s lelkükhöz nem fér gond s szomorúság,
mély örvényű Ókeanosz boldog szigetében,
áldott hősök, akiknek mézédes gabonát ád,
s esztendőnként háromszor virul újra a szántó,
távol az isteni székhelytől s Kronosz ott a királyuk.
Mert a bilincsektől őt Zeusz atya megszabadítva,
száműzvén tisztelte, királlyá téve felettük.
      Aztán létrehoz ismét egy más emberi fajtát,
sok népet tápláló földön most ezek élnek.
Csak ne születtem volna e most élő ötödik rend
embereként, meghalni előbb vagy a messze jövőben
élni szeretnék, mert melyben mi vagyunk, ez a vaskor.
Éjjel-nappal nincs pihenésünk, pusztul az ember
gondban, bajban, az istenek így szabták ki a sorsunk.
Mégis, járul még öröm is némelykor a bajhoz,
s Zeusz el fogja törölni e fajtát is, ha az ember
már a halántékán ősz hajjal jő a világra.
Ellentét támad majd akkor apák s a fiúk közt,
s vendéghez vendéglátója, barát a baráthoz,
s testvérhez nem kedves a testvér, mint ahogy addig,
és nem tiszteli többé gyermek öreg szüleit sem.
Súlyos szitkokkal szólnak hozzájuk a durva
gyermekek, isteni bosszútól nem félve, a hálás
gyermek adóját nem fizetik meg öreg szüleiknek,
áll az ököljog, s egymás városait kirabolják.
Nem becsülik meg a jót, az igazt, aki őrzi az esküt,
inkább azt, aki gőgjében mindíg gonoszat tesz,
tisztelik, és markában a jog mindenkinek, és nem
ismeri senki a szégyent, árt az igaznak az álnok,
mert hamisan szól és nem fél megszegni az esküt.
Sok baj sujtja a népet, s köztünk jár az Irígység,
annak örül, ha baj ér, csúf hangja van, arca kegyetlen.
Akkor a széles térségű földről az Olümposz
orma felé, öltözve fehérbe, elindul, az embert
elhagyván, fel örökké élő isteneinkhez
Aidósz és Nemeszisz: méltó harag és a szemérem,
itt csak a baj meg a kór marad és nincs ellene gyógyír.
      Most a hatalmasnak mondom, ha megérti, mesémet.
Így szólt egykor a sólyom a tarkanyakú csalogányhoz,
míg a magasban a felhők közt karmába ragadta,
s ez szánalmas hangon sírt, szenvedve a horgas
karmok közt, de kemény szóval támadta a sólyom:
“Ó nyomorult, mit nyögsz? Az tart, aki sokkal erősebb,
s dalnok vagy bár, arra cipellek, amerre akarlak,
mígnem elengedlek, vagy, rád éhezve, bekaplak.
Balgatag az, ki erősebbel mer szembeszegülni,
úgy sem győz, csak a szégyenhez még bánata társul.”
- Szólt a sebes sólyom, szárnyát szélesre kitárva.
      Ó Perszész, te a törvény és ne a gőgös erőszak
útján járj; nyomorult emberhez a gőg nem is illik,
könnyen a jó sem tűri s akit balsorsa utólért,
még jobban meggörnyed alatta, az út nem is erre
visz célhoz, ha a célod igaz; gőgnél az igazság
jobb mindíg, a saját kárán csak a balga tanulja.
Mert ha a törvényt elcsavarod, fut utána az Eskü,
s bár meghurcolták, az Igazság sodra erős még,
pénzéhes bíró a jogot bár csűri-csavarja.
Sírva bejárja a városokat, s hol az emberek élnek,
bajt hoz rájuk, ködbe takarva fejét, az Igazság,
mert megcsúfolták, elgörbítvén igaz útját.
Ott, ahol egy mérték mér polgárnak s idegennek,
és az igaz törvény útjáról senki le nem tér,
dúsan hajt az a város, benne virágzik az ember,
békesség lakozik földjén, ifjak nevelője,
messzetekintő Zeusz nem támaszt ellene harcot.
Nem pusztítja a törvénytartó népet az ínség,
sem rontás, a nehéz munkát a siker koszorúzza.
Bőséges termést hoz a föld, erdő a hegyekben,
tölgy koronáján makk, odvában méhek, a réten
sűrű gyapja alatt már szinte leroskad a bárány,
szülnek az asszonyok, és a fiú az apára hasonlít.
Minden jó az övék, ily népnek azért sohasem kell
szállni hajóra: az áldott föld meghozza a termést.
Ámde akiknek a gazság tetszik, a gőgös erőszak,
törvényt köztük a messzetekintő Zeusz maga hirdet.
Gyakran egész város szenved, mert egy gonosz élt ott,
egy bűnös, kit a bűn útjára az ostoba gőg vitt.
Nagy veszedelmet hoz le reájuk Zeusz a magasból,
járványt és éhínséget, hogy hulljon az ember.
Meddők lesznek az asszonyok, így pusztulnak a házak,
Zeusz, az olümposzi terve szerint; van, hogy csatarendet
visz romlásba, vagy úgy, hogy várost rombol, a bástyát,
vagy hogy a tengeren éri utól a hajóikat isten.
      Gondoljátok meg, hogy itéltetek, ó ti királyok!
Mert közelünkben járnak az istenek, itt a halandók
közt, s azokat látják, akik elferdítik a törvényt,
egymást megrövidítik, az istennel se törődnek.
Isteni őrzőt rendelt harmincezret a földre
Zeusz, hogy az ember minden lépésére vigyázzon,
minden gaztettet meglátnak s őrzik a törvényt,
míg magukat köd leplezi, úgy járják be a földet.
Zeusz atya lánya Diké, szépséges szűz az Igazság,
tisztelik őt, kik fenn az Olümposzon élnek örökké,
és ha ki görbe uton jár és őt sérti szavával,
Zeusz atya mellé ülve a szűzlány messzire csengő
hangon hirdeti meg, hogy a bűnre lecsapjon a bosszú
s ostoba bírák bűnéért szenvedjen a község,
hogyha a jogtipró nagyok elferdítik a törvényt.
Erre figyelve, királyok, igazság lesz szavatokban,
csak ne a vesztegetést lessétek, hogyha itéltek.
Az, ki a másiknak tesz rosszat, majd maga szenved,
s szőve gonosz tervet, neki üt ki a leggonoszabbul.
Zeusz szeme mindent lát és mindent észrevesz, azt is
látja, ha éppen látni akarja, hogy ebben a pörben
mit tartott a saját kebelében jognak a város.
Mostanság bárcsak ne igazság embere volnék
én se, fiam se, hiszen csak bajjal jár ma igaznak
lenni, hiszen most több jogot élvez a jogtalan ember,
- csakhogy nem hiszem én, hogy Zeusz így hagyja örökké.
      Ó Perszész, hallgass rám és jól vésd a szivedbe,
hogy tiszteld a jogot, s többé ne vezessen erőszak.
Zeusz Kronidész csak az emberi nemnek hozta e törvényt,
míg a halak meg az erdő vadjai, saskeselyűk is
egymást falják, mert szava nincsen köztük a jognak.
Ámde az embernek - s mindennél szebb ez ajándék -
ő jogot ad, s ki akarva a jót és tudva a törvényt
hirdet igazságot, majd boldoggá teszi azt Zeusz.
Az, ki hamis szándékkal vall s meg is esküszik arra,
sértve a törvényt, végül is önmaga szenved örök kárt
és emlékét sem fogják éltetni utódok,
míg igaz embertől majd boldog utódok erednek.
      Jó szándékkal szólok hozzád, ostoba Perszész.
Az, ki a hitványsághoz húz, célját el is éri
könnyűszerrel: síma az út hozzá s közel is van.
Ámde örökkéélő isteneink az erényhez
izzadság árán visznek, hosszú meredélyen,
útja göröngyös kezdetben, de a csúcsra felérve
aztán már könnyűnek tetszik, bármi nehéz volt.
Mindenben legjobb annak, ki megérti magától,
hogy mi következik aztán és jobb végre hogyan jut.
Mégis, az is jól jár, aki meghallgatja a bölcs szót.
Ám aki önmaga nem tud itélni, de másra se hallgat,
hogyha okos szót szól, az már a haszontalan ember.
Így te szavam ne feledd, vésd inkább jól a szivedbe,
Perszész, isteni sarj, dolgozz, hogy téged az ínség
gyűlöljön, de szeressen a szépkoszorús Démétér
és telerakja a szent úrnő gabonával a csűröd.
Mert ínség az örök vendég annál, aki tétlen.
Arra az istenek is, meg az emberek is haragusznak,
kit soha nem látnak dolgozni, akár a heréket,
kik csak a dolgos méhek munkáján csemegézve
élősködnek. Végezd mindíg kedvvel a munkád,
évről-évre hogy élettel teljék meg a csűröd.
Gazdaggá tesz a munka, a nyájat is az gyarapítja,
dolgozzál, s jobban kedvelnek az istenek akkor,
és a halandók is, de a lustáktól iszonyodnak.
Nem szégyen dolgozni, de szégyen tétlenül élni.
Dolgozzál, s féltékeny lesz rád, látva a lusta,
hogy vagyonod nő és a vagyonnal jár a dicsőség.
Sorsod hozta magával, hogy dolgoznod a legjobb,
és ne a mások kincse után epekedjen a lelked,
gondolj arra, miből élsz, úgy, ahogy én javasoltam.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

KALLINOSZ
	MÉG MEDDIG HEVERÉSZTEK?...
	ΜέχVις τε κατάκεισε;...
Még meddig heverésztek? erőre mikor kap a lélek
      bennetek, ó ifjak? Szégyen a népek előtt
így elhagyni magunkat, mintha a béke virulna
      köztünk, míg az egész földön a háboru áll.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
      Forgasd fegyveredet, míg csak elér a halál.
Tiszteletet szerez az, mikor állja a férfi a harcot,
      védve a hű asszonyt, gyermekeit s a hazát.
Akkor jő a halál hozzád úgyis, ha a Moirák
      úgy fonják fonalad: lépjen előre ki-ki,
dárdáját feltartva szorítsa keményen a pajzsot
      melléhez, mihelyest kél kavarogva a harc.
Mert nem hagy senkit menekülni a sors a haláltól,
      bár örök istenek is vannak az ősei közt,
gyakran van, hogy a fegyverzajtól megmenekült egy
      s otthona négy fala közt éri utól a halál.
Ám az ilyen nem drága a népnek, meg se siratják,
      míg ha baj éri a hőst, apraja-nagyja zokog.
Mert hős férfi ha meghal, egész nép vágyik utána,
      s mint istenfiakat tisztelik őt, amig él;
mindnyájan felnéznek rá, mint bástyatoronyra,
      mert helyt egymaga áll tetteivel sokakért.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

TÜRTAIOSZ
	A SPÁRTAI HARCOSOKHOZ
	’Aλλ’ ΗVακλος...
Rajta, ti Héraklész sose-vert ivadékai, bátran
      küzdeni! - nem fordult Zeusz kegye tőletek el!
Félni vagy megrettenni se kell a csatár-sokaságtól,
      csak bele pajzzsal az él-harcosok ezrein át!
Vessétek meg az életet, áhítsátok a Kérek
      gyászos szellemeit, mint csak a nap sugarát.
Tudjátok, hogy a megsiratott Árész csupa-rémség
      műve milyen, hogy a bősz harc dühe rettenetes.
Hisz már űztetek is, menekültetek is csata közben,
      untig elég, amit így éltetek át, fiaim.
Mert hol a hős katonák hada együtt, zárt csatasorban,
      bátran az elsők közt vívja a kézitusát,
ott kevesebb esik el, de megóvja az otthoni népet,
      míg aki meghátrál: minden erényt odaveszt!
Senkise tudná mind elmondani emberi szóval,
      mennyi gyalázat is ér gyávaszivű katonát.
Szégyen a férfira, hogyha a véres harcban a dárda
      hátulról döfi át, épp amikor menekül.
Még a halálban is átkozzák, ha a porba hanyatlót
      hátul, a vállai közt szúrta keresztül a vas.
Rajta kilépni! ma mind gyökerezze keményen a földbe
      lábait, - ajkbamaró daccal a harcba tehát!
Mellet, vállakat és le egészen a combig, a lábig
      mindent védjen a jó, öblösölű hadipajzs.
Jobb kezetek csak rázza a roppant érchegyü lándzsát,
      szörnyen lengjen a toll fent a sisak tetején!
Küzdelem árán szokhat a férfi vitézi erényhez,
      hogyha kezében a pajzs: el ne kerülje a vészt,
rontson az ellenség közelébe, hajítsa a dárdát
      messzire, villámló kardja kaszálja le mind.
Lábat a lábhoz, pajzsot a pajzshoz a párviadalban,
      míg sisak ér sisakot, bóbita-tollat a toll.
Mellet a mellre szorítva viaskodjék, de a jobbja
      fogja marokra a kard vagy csata-dárda nyelét.
Ám ti csatárok a pajzsok alá itt-ott lelapulva,
      sok nagy sziklakövet dobjatok át szaporán.
Árasszátok el őket a símanyelű gerelyekkel,
      mindig az első sor hős katonái mögött!
Franyó Zoltán fordítása

	SZÉP A HALÁL...
	Τενάμεναι γV καλόν...
Szép a halál, ha az első sorban harcol a férfi
      bátran, s ott esik el védve hazája rögét.
Ám ki bolyong elhagyva a várost s dús legelőit
      koldusként, nem akad még egy olyan nyomorult;
kóborol anyja is és öreg apja, s hordja magával
      kisded gyermekeit, megy hites asszonya is,
gyűlöletes lesz, hogyha betér majd bárhova, már nem
      bírva viselni a kínt, kárhozatos nyomorát,
megcsúfolja családját, szépségére homályt vet,
      szégyene és keserű sorsa kiséri nyomon.
Lám, a bolyongó férfira senkise néz, nem ügyel rá
      senki, a tisztelet és irgalom is kerüli,
harcoljunk hát bátran e földért s gyermekeinkért,
      haljunk meg, ha hazánk életet is követel.
Ifjak, küzdjetek egymás mellett hát, ne ragadjon
      félelem el titeket, szégyen a gyáva futás,
hősi szivet, bátor lelket hordozzon az ifjú,
      s harc közben ne legyen kedves az élete sem;
és az elaggott férfiakat, mert lassu a lábuk,
      hátra ne hagyjátok, mentve saját magatok.
Mert szégyenletes ám az, hogyha elesve az első
      sorban fekszik idős férfi az ifjak előtt,
mindvégig bátor lelkét kilehelve a porban,
      állán szürke szakáll, ősz haja leng a fején,
vérrel elöntött ágyékán ott tartja kezét még -
      rút s szégyenletes ezt látni, csupasz tetemét;
ifjakat illet a harc javarésze, amíg csak a bájos
      ifjúság ragyogó tarka virága övék.
Tiszteli minden férfi a harcost, kedves a nőknek,
      míg él, s hős, ha csatán ott esik el, legelől;
két lábát hát jól megvetve maradjon az ember
      földjén, ajka fölött összeszorítva fogát.
Kerényi Grácia fordítása

	NEM FŰZNÉM VERSEMBE...
	Οτ’ ν μνησαίμην... 
Nem fűzném versembe a férfit, szóba se hoznám,
      jól birkózni ha tud, vagy fut a versenyeken,
nem, ha a Küklópszok nagysága, hatalma övé is,
      s elhagynák szaladó lábai thrák Boreászt,
sem, ha Tithónosznál is igézőbb lenne alakja,
      s Mídász meg Kinürász bujna a pénze előtt:
sem, ha királyibb lenne a Tantalosz-ági Pelopsznál,
      s mézszavu Adrésztosz nyelve se lenne simább,
s lenne övé minden hírnév, - ha a harci erény nem:
      mert nem lesz soha hős férfi a háboruban
az, ki a véres ölésre tekintve leejti a karját,
      ellenségre közel törve lecsapni remeg.
Minden erénynél több ez, a legméltóbb jutalomra,
      legszebb pályafutás ifjak előtt ez a cél.
Mert a vitézség hasznos a városnak, meg a népnek,
      hogyha a férfi kitart, s szüntelenül legelöl
lépked, az első sorban; a lelkét gyáva futástól
      távoltartva, merész szívvel előre halad,
s együtt álló társait is buzdítja szavával, -
      így lesz hős a derék férfi a háboruban:
gyorsan megfordítja az ellenség csatarendjét,
      bár rohamoz, s buzgón állja a had viharát.
Majd a legelső sorban elesve lehelli ki kedves
      lelkét, s áldja a hír népe, meg atyja nevét, -
mert jóköldökü pajzsán át mindig csak előlről,
      páncélos kebelén érik a szörnyü sebek.
Gyászolják az ilyet mind együtt az ifjak, a vének,
      és az egész várost gyötri miatta a kín,
sírdombját és gyermekeit mindenki dicséri,
      büszkék rá fiai s kései sarjai is;
híre, dicső neve el nem enyészik, bár maga földben
      fekszik már, soha nem győzi le azt a halál,
kit bátran harcolva a gyermekekért meg a földért,
      mindvégig legelől, sujt le a gyilkos Arész.
És ha a hosszúléptü haláltól megmenekülne
      teste, dicső hadi hír lessz az övé örökön,
tisztelik őt valamennyien együtt: az ifjak, a vének,
      szép örömök közt él, míg a Hadészba elér.
Vénségére elől jár polgártársai közt; nagy
      becsben tartja a nép, senki sem árt neki majd,
és ha közéjük megy, gyűlésben néki az ifjú
      mind átadja helyét, rendre kitér a sok agg.
Ezt az erényt próbálja tehát megvívni, ki férfi,
      lelkétől ne legyen távol a háboruzás.
Kerényi Grácia fordítása

           ΗΑRCΙ DAL
Αγετ’  ΣπάVτας εάνδVου...
Nosza, hősökkel dús Spárta
fia mind, méltó az apákhoz,
balkézzel a pajzs-karimát ki!
s rázzátok bátran a dárdát,
még életetek se kimélve,
hiszen ez nem Spárta szokása.
Devecseri Gábor fordítása

ARKHILOKHOSZ
	KÖLTŐ ÉS KATONA
	Εμ δ’ γώ...
Árésznak vagyok én szolgája, a vad csatazajnak,
      s Múzsáktól adatott szép tudományom, a dal.
Dárdával szerzem kenyerem, dárdával a bort is,
      iszmaroszit, s dőlvén dárda nyelére iszom.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	NEOBULÉ
	 Εχουσα αλλόν...
Kezében mirtus-ág, abban gyönyörködik,
      s a rózsa szép virágain...
            ...Fürtös haja
beárnyékolja vállait s a homlokát...
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	LÜKAMBÉSZ
	ΠάτεV Λυκάμβα...
Te vén Lükambész, mit ki nem találsz megint?
      Hol hagytad józanságodat,
amellyel eddig éltél úgy-ahogy? De most
      egész város rajtad nevet.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

            A RÓKA ÉS A SAS
         Ανός τις άνVώπων δε...
      Emberre céloz ily mese:
a róka és a sas barátságot kötött...
                             *
Beláthatod: magasra raktam fészkemet,
      e szirtfok ellenedre van,
elülve rajta, könnyen elbirom dühöd.
                             *
Ó Zeusz, ó Zeusz atyám, az égben úr te vagy,
      az embereknek tetteit
te látod, jók-e, rosszak-é, s az állatok
      között igazságot teszel.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	MEGNYUGVÁS A SORSBAN
	Θυμέ, υμ’ μηχάνοισι...
Ó, te szív, te űzhetetlen gondok által meggyötört,
légy erős hát és a rosszal szembevetve melledet,
álld a harcot, tartva hűn a baj között is elveid,
rendületlen; s más szemének győztesen se légy kevély,
ám legyőzve, könnyeket titkon se hullass, csüggedőn,
hanem örömnek és keservnek - jóban-rosszban egyaránt -
vess határt, s fogadd el hát az emberélet ritmusát.
Marticskó József fordítása

	SZÍVERŐSÍTŐ A FEDÉLZETEN
	’Αλλ’ γε σν κώωνι...
Usgyi, szaladj a kulccsal fel-le a gályapadok közt
      és a hasas hordón nyisd ki legott a csapot!
Fejtsd le a seprűjéig a rőt bort, - nincs, aki köztünk
      szomjan bírja ki, míg éjjel az őrhelyen áll.
Franyó Zoltán fordítása

	A PAROSZI PERIKLÉSZHEZ
	Κήδεα μν στονόεντα...
Gyász jaja tör ki Periklész, ám se a vár, se a környék
      népe ma meg nem fedd, s víg lakomán se vidul;
lám, ily férfiakat ragadott el a zúgva dühöngő
      vízár, és a tüdőnk sóhaja fázva zihál.
Ámde az isteneink, ó drága barátom, a sebre
      adtak oly írt, hogy e gyászt tűrni lehessen erőnk.
Máskor mással esik meg ilyesmi, de most ime hozzánk
      ért, és felzokogunk véres ütése alatt.
Majd a jövőben más is sorra kerül; nosza, tűrjünk,
      félre a gyász nyafogó női siralmaival!
Franyó Zoltán fordítása

	AZ ISTENEK HATALMA
	Τος εος τ’ εε παντα...
Mindent bízz az istenekre: gyakran állítják megint
talpra azt, kit balszerencse sujtott mélysötét porig,
majd meg azt, ki önbiztosan tör magasra, azt verik
ők hanyatt a földre; csőstül gyűl a baj, s ott láthatod:
gyatra koldus-élet útján bomlott ésszel ténfereg.
Franyó Zoltán fordítása

	NAPFOGYATKOZÁS
	ΧVημάτων ελπτον οδέν...
Semmi sincs, mi érthetetlen, nincs, mit esküvel tagadj,
nincs, amit csodálj, mióta Zeusz, Olümposz atyja fönt
déli fényből éjt varázsolt és a tündöklő napot
eltakarta, míg a népre fojtó rémület szakadt.
Nos hát, hinni kell ezentúl mindent, bármily meglepő,
az se ejtsen bámulatba már, ha tán a rengeteg
vadja vízi delfinekkel is cserélne lakhelyet
és a zúgó tenger árja jobban tetszenék neki,
mint a szárazföld, hol egykor oly vidáman kóborolt.
Franyó Zoltán fordítása

	A HITSZEGŐ BARÁT
	...κύματι πλαζόμενος...
. . . . . . .vesse vad dagály
      sodra a partig el őt:
és Szalmüdesszosznál a torzonborz hajú
      trák csapat ejtse rabul -
sok rosszban lesz ott része, csúf rabszolgasors
      bús kenyerét eszi majd!
Úgy leljenek reá, didergőn; fonja át
      zöld moszatával az ár,
és ott kushadjon fogvacogva, szűkölőn,
      mint nyomorult suta eb
dühöngő ár habtorlatán, - hadd lássam így
      sínyleni őt, aki rám
tiport, az esküjét megszegte, - s egykor ő
      volt a barátom, e gaz!
Franyó Zoltán fordítása

	TOLVAJ ÉS NAPLOPÓ
	H χλανα...
Be jó a ködmön! másokhoz közel szeretsz
      ülni a varsa mögött;
de jobban mint akárki, Hippónax hajós
      tudja e sanda fogást;
s a Legdicsőbb is tudja (boldog az, ki még
      rusnya zsiványt sosem ért
lopáson). És ma bántod Aiszkhülosz fiát,
      ezt a szegény fazekast.
De most leleplezett e nap s alattomos
      orv cseled is kiderült!
Franyó Zoltán fordítása

ALKMAN
	LEÁNYKAR ARTEMISZ ORTHIA ÜNNEPÉRE
	ΠΑΡΘΕΝΕΙΑ ΑΙΣΜΑΤΑ
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
elbánt vele Pólüdeukész.
És a holtak közt Lükaithoszt fel se sorolom,
már csupán Enarszphoroszt s Thebroszt, a gyorsat,
Alkimoszt, ki oly erős volt,
Hippothuszt az ércsisakkal;
Euteikhész meg Aréiosz, a nagyszerü
      hős Akmón, ez az isteni sarj,
és a had vezére, nagy
Szkaiosz, s viharát Arésznek
bátran álló Eurütosz
s Alkón, felidézni méltók
mind e fényes férfiak.
Leverte a Végzet őket
és a Sors, ez ősi két
isten. Sose törjön égig
semmiféle vakmerő e-földi szándék,
nőül úgyse kapja meg sem Aphrodítét,
Küprosz úrnőjét, se Porkosz
tengeristen szép leányát.
Nincs, ki Zeusz küszöbén bemerészkedik,
      csak Khariszok, ha szemükben Erósz.
Mit sem ér el emberi
szándék, egyedűl a daimón
dönt, ajándékhoz csak ő
juttatja az ég kegyeltjét
- mint csupán föld ad vizet -,
ellenfeleit kiirtva.
Lázadók törtek Zeusz
trónjára, dühöt lihegvén
elvakúlt gőggel, de ezt nyílhegy találta,
míg amazt fénylő malomkő zúzta széjjel;
mind Hadész zsákmánya lettek,
mert a Kéreket bolondúl
sürgették, iszonyú kinok ezreit
      vonva fejükre merényletükért.
Büntet, így vagy úgy, az ég.
Boldog, ki nyugalmat élvez
s nem zokogva tengeti
éltét. Dalolok tehát most
Ágidóról, fénylik ő,
akár a nap, és bizonyság
Ágidó, hogy szép a nap.
De karvezetőnk, a híres,
tiltja őt dicsérni és gáncsolni egyképp,
mert olyan nagyon kitűnik ő, miként csak
birkanyájból válhatik ki
izmos és döngő patájú,
versenyeken diadalt arató, deli
      táltosa éteri álmainknak.
Látod-é? A ló ugyan
velencei, ám az én szép
Hagészikhorám hajának
fénye, mint a színarany,
és tiszta ezüst az arca -;
de kötelezhet nyílt beszéd?
Hagészikhorám, ki más ő!
Az pedig, ki Ágidó után a legszebb,
Szkütha lóként versenyez lüd kanca ellen,
s a Peleiászok velünk már,
míg ekét kap Artemisz, mint
nyár idején, csodabalzsamos éjjelen
      gyúl ki a Szíriusz, úgy csatáznak.
Mert nem óvhat meg pazar
bőséggel a bíbor és a
tarka színarany kigyó,
sem lágyszemü lányok éke,
cifra lüd homlokszalag,
Nannó haja még kevésbé,
s Areta sem, bár istenek
közt volna igaz helyén ő,
sem Szülákisz, sem pedig Kleésziszéra,
és hiába mondod Ainészimbrotának:
“Asztaphisz legyen velem, vagy
fogja pártomat Philülla,
Démareta s vele drága Vianthemisz,”
      - íme Hagészikhoránk, ki megvéd.
Nincs-e őzbokáju szép
Hagészikhoránk velünk tán?
Ágidónak oldalán
örvendez az ünnepünknek.
Ó, vegyétek, istenek,
jó szívvel imájukat, hisz
teljesűlte tőletek
függ. Karvezető, magam csak
holmi éjbagoly vagyok, mely hasztalan rí
házereszről, bár szeretnék Artemisznek
járni kedvében, ki annyi
sok bajunkra írt adott már, -
ám Hagészikhoránk müve, hogyha a
      lányok elérik a béke útját.
Mert a hámos ló mögött
gördűl a szekér magától,
és a kormányos szava
parancsol a tengerésznek.
Dalkarunk túl nem tehet
sziréneken énekével,
tizenegy istennő helyett
mégis dalol itt a tíz lány!
Hangjuk oly szép, mint a hattyúé a Xanthosz
habjain: de ő, a szőke széphajú szűz
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Kálnoky László fordítása

	ESTE
	Εδονσιν δ’ Vέων κοVυφαί...
Alszanak a hegyek ormai és a völgyek,
szikla-csúcsok, barlang-mélyek,
nyüzsgő állat, ahányfélét táplál csak a fekete föld,
hegyben lakozó vadak és a méh-családok,
és a szörnyek a bíbor tenger mélyeiben,
s alszanak a madarak szárnyemelő fajai...
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	A SZÜZEK KARDALA
	Πολλάκι δ’ v κοVυφασ’...
...Gyakran lépsz a hegy orma fölé
mikor az istenek ünnepe hangos,
hozva hatalmas edényed, a csöbröt aranyból,
mint amilyen van a pásztori népnek,
benne oroszlánok teje csurran,
abból sajtolsz fénylő sajtot, messzefehérlőt.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

NYÚJTOM A HÁROMLÁBU EDÉNYT...
	Kaí ποκά τοι δώσω...
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
nyújtom a háromlábu edényt neked,
melybe sok ennivaló belefér majd.
Nincsen alatta parázs, de hamar bele-
gyűlik a kása, mit Alkman, a mindent
felhabzsolni tudó, ha kikergetik,
langyosan élvez: akárcsak a népnek,
jobban esik neki jó eledelnél
kotyvalék - - - - - - - - - - - - - - 
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Kálnoky László fordítása

SZTASZINOSZ
	KÜPRIA
	(Töredékek)
	ΚΥΠΡΙΑ
Akkor az emberi sok törzs, bár szétszórtan, erősen
ránehezült szélesmellű síkjára a földnek,
s Zeusz, ezt látva, meg is könyörült, és bölcs esze döntött:
embertől könnyíti a tápláló anyaföldet,
Ílion elleni nagy harcnak fölszítva viszályát,
és a halál súlyával söpri le: Trója terén így
hullt hősök hadirendje: betelt hát Zeusz akaratja.
                                    *
Kasztór halni-tudó, a halál sorsára jelölt volt,
ámde haláltalan ő, Polüdeukész, ága Arésznak.
                                    *
S harmadikul Helenét, e csodás nőt, hozta világra,
egykor a szépfürtű Nemeszisz, szerelembevegyülvén
Zeusszal, az égilakók nagy urával, erőszaka folytán:
hisz menekült, nem akart ugyanis szerelembevegyülni.
Zeusz Kroniónnal, az apjával, mert marta a szégyen
és a harag: menekült a mezőn meg az éjszinü meddő
tengeren át, s Zeusz űzte, epedt érette szivében:
egyszer a sokmorajú tág tenger habjain által,
másszor az Ókeanosz folyamában, a Föld pereménél,
halnak alakjában, tovasiklott sok vizen által,
majd meg a sokrögü földön, olyan sok szörnynek alakját
öltve, ahányat a föld táplál - csak megmeneküljön.
Devecseri Gábor fordítása

ARKTINOSZ
	AITHIOPISZ
	(Töredék)
	ΑΙΘΙΟΠΙΣ
Így tették Hektór temetését. S jött az Amazón,
nagyszivü Árésznak lánysarja, a férfiölőnek.
Devecseri Gábor fordítása

	ÍLION PUSZTULÁSA
	(Töredékek)
	ΙΛΙΟΥ ΠΕΡΣΙΣ
Thészeidáknak adott adományt a király Agamemnón,
és nagyszívü Menesztheusznek még, népterelőnek.
                                     *
Apjuk, a híres Földrázó, mindezt maga adta
mindkettőnek, s más-másban volt ez meg amaz több:
ennek adott könnyű kezeket, húsból hogy a vesszőt
metszeni, húzni, s a lőtt sebeket gyógyítani tudja,
míg annak kebelébe tudást helyezett, hogy a rejtett
bajt is lássa s a már föladottakat is gyógyítsa:
      ő ismerte föl őrjöngő Aiásznak először
      villámló szemeit s elméje vad elborulását.
                                     *
                                             s közben Iambosz
arrébb állt kicsikét, lábát nyujtván ki előre:
lássák megfeszülő testét s kitünő erejét is.
Devecseri Gábor fordítása

LESZKHÉSZ
	KIS ÍLIÁSZ
	(Töredékek)
	ΙΛΙΑΣ ΜΙΚΡΑ
Tróját s jólovu Dardaniát éneklem, amelyért
annyi sokat tűrtek danaosz követői Arésznak.
                                     *
Mert Aiász fölemelte, kivitte a szörnyü csatából
hős Akhileuszt, mit nem vállalt el a fényes Odüsszeusz.
                                     *
Mit hangoztatod ezt? Illetlen, rút a beszéded
és hazug...
Asszony is elviszi, hogyha föladja a férfi, a terhet,
küzdeni mégsem tud: becsinálna, ha küzdeni kéne.
                                     *
Péleidész Akhileuszt Szkűroszba sodorta a szélvész,
s ő a keserves öbölbe került ott, még azon éjjel.
                                     *
Szőlő volt, Kronidész ezt adta cserébe fiáért,
szép aranyos fürtökkel, gyöngéd lágy levelekkel,
apjának, Zeusznak, Héphaisztosz véste ki s adta,
s Láomedónnak emez, Ganümédész díja fejében.
                                     *
Múzsa, nekem mondd el, mi idáig még nem esett meg
és ezután sem esik.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
hogy Zeusz sírja körül paripák törnek patazajjal
szét sok hadszekeret, míg győzelemért törekednek.
                                     *
Éjfél volt s a sugárzó hold már kélt a magasba.
                                     *
Majd meg a nagylelkű Akhileusz ragyogó fiusarja
Hektórnak feleségét vitte a görbe hajókhoz;
s széphaju dajkájának a kebléről leszakítva,
lábnál fogva ledobta fiát a torony tetejéről:
hullt, s elfogta a bíborszínü halál s a kemény sors.
S Andromakhét, Hektór gyönyörűövü szép feleségét
választotta, megadták néki az összes-akhájok
főbbjei, kedves ajándékkal tisztelve e férfit;
s lóbetörő Ankhíszésznak híres fiusarját,
Aineiászt, tenger-befutó bárkáira vitte,
íly nagy ajándékot soha nem nyert más danaosz még.
Devecseri Gábor fordítása

HAGIÁSZ
	HAΖATÉRÉSEK
	(Töredékek)
	ΝΟΣΤΟΙ
Aiszónt szép viruló fiuvá váltotta azonnal,
mert lesikálta a vénségét leleményes eszével,
színarany-üstökben sok fűből főzve ki nedvet.
                                     *
Emberi elmét és tettet megront az ajándék.
Devecseri Gábor fordítása

ISMERETLEN KÖLTŐ
	THÉBAISZ
	(Töredékek)
	ΘΗΒΑΙΣ
Most meg az isteni sarj, az aranyhaju hős Polüneikész,
Oidipusz oldala mellé tett egy drága ezüstös
asztalt: isteni bölcs Kadmosznak az asztala volt ez;
s szép szinarany poharat töltött tele mézizü borral.
Ám, mikor ő ott látta az apjáról maradott szép
drága ajándékot, nagy bánat hullt a szivébe.
S míg ott volt mindkét fia, tüstént szörnyü nagy átkot
esdett: és nem volt süket erre az isteni bosszú.
Kérte, hogy ők soha osztozkodni ne tudjanak édes
testvérségben, a harc meg a háboru légyen a részük.
                                     *
S hogy Thébában a hét holttest temetése lezajlott,
följajdult Talaíonidész és köztük ekép szólt:
“Ó, jaj, nem látom, hova tűnt seregem szemefénye,
ő, ki tudott jól jóslani és verekedni gerellyel.”
Devecseri Gábor fordítása

SZÉMÓNIDÉSZ
	EMBERI SORSOK
	Ω πα, τέλος...
Α dörgő Zeusz kezében van, fiam, csupán
a végcél, - ő itéli meg, hogy az hol áll;
az ember oktalan; miként a réti nyáj,
egyetlen napnak él, de arról mitse tud,
hogy isten itt miféle véget szán neki.
De mind a jóreménység fűti és a sok
hiú törekvés; ez csupán a holnapot
kivánja, más az évek változó sorát.
De nincs, ki azt ne higgye: majd egy szebb ujév
vagyonnal és pazar javakkal érkezik.
Emezt a vénség kapja el korán, habár
még célt sem ért; a másikat talán a kór
emészti el; sokat kiirt a háború,
kit Áidész leküld a barna föld alá;
és van, ki vad vihartól felkavart habok
mély, bíbor örvényében hánykolódva hull
a pusztulásba, bár sok szép napot remélt;
vagy más, ki szenved, hurkot vet nyakába és
a napvilágtól önként elbucsuzni kész.
Tehát a rosszban nincs hiány; sok tízezer
csapás, temérdek kín és baj leselkedik
mindenkire. De hallgatnának csak reám:
nem hajszolná a rosszat senki, és ha gyász
szakadna rá: nem gyötrené meg ön-szivét.
Franyó Zoltán fordítása

	NE GYÁSZOLJUNK!
	Το μν ανόντος...
Ha bölcsek volnánk, nem vennők a holtakat
soká szivünkre, legfeljebb csak egy napig.
Franyó Zoltán fordítása

	RÖVID AZ ÉLET!
	Πολλς γV  μν στι...
Hiszen halottnak lenni lesz elég időnk,
de életünk csak kurta, rossz napokból áll.
Franyó Zoltán fordítása

	AZ ASSZONY ÉRTÉKE
	Γυναικς οδν χVμ’...
Az asszony az, mit párja hoz belőle ki;
ha jót: a legjobb, ám ha rosszat: túlgonosz.
Franyó Zoltán fordítása

	FÉLELMES ELLENFÉL
	Οκ ν τις οτω...
Az ember így nem félhet zord hegyek között
se hímoroszlántól, se tigristől, amely
egy elhagyott szorosban szembejön vele...
Franyó Zoltán fordítása

	ÉLVEZD AZ ÉLETET!
	ΕΛΕΓΕΙΑ
(Senki halandó lény java úgysem tarthat örökké);
      Bölcsen mondta az ősz khíoszi énekes ezt:
“Mint a falomb, úgy nő és hervad az emberi fajta!”
      Ó be kevés, aki bár hallja fülével e szót,
jól megszívleli azt. A remény mindhez be közel van,
      és már ott rügyezik mélyen az ifju szivén.
Míg a halandó lénynek az ifjukor üdve virul még,
      sok sose-teljesülő tervet eszel ki bohón;
percre se gondol rá, hogy a Vénség és a halál jön,
      kórtól nem riadoz, míg fiatal meg erős.
Ó, be rövidlátók, kik nem veszik észre, be gyorsan
      illan az ifjúkor s véle az élet is el.
Ámde te jól tudod ezt, ne feledd el hát, hogy a szívnek
      add meg a szép gyönyörök élvezetét, amig élsz!
Franyó Zoltán fordítása

MIMNERMOSZ
	NANNÓ
	ΝΑΝΝΩ
Élni mit ér arany Aphrodité nélkül s mi lehet szép?
      Haljak meg, ha nekem gondot okozni se tud
már édes szerelem nyoszolyáján titkos ajándék.
      Mert csak az ifjúság gyönge virága gyönyör
férfinak és nőnek. De ha megjön a gyászos öregség,
      mely férfit hitvány vázra cserél, derekat,
szívén már a gonosz gondok rágnak csak örökké,
      napfénynek sem örül, hogyha az égre tekint,
gyűlölik őt a fiúk, asszonynak semmirekellő.
      Vénségünkre ilyen terhet az isten adott.
                                     *
Úgy mint fán a levél, ha virágba borulva tavasz jön,
      zsendül, nő, mihelyest érik a napsugarak,
úgy mi arasznyi időn örülünk a drága napoknak
      ifjan, az istentől hogy mi a jó, mi a rossz,
nem tudván. De elénk állnak feketében a Kérek,
      Egyik a vénséget tartva kezében elénk,
másik már a halált. Be hamar megfonnyad a hamvas
      gyönge gyümölcs, hol a nap szórja a földre a fényt!
Ám ki a csúcsra felért, mindjárt megfordul a sorsa,
      rögtön az életnél jobb neki már a halál.
Mert lelkére a sok baj tör: kit a gondok emésztnek,
      pusztul a háza, szegény lát szomorú napokat,
ezt a kivánság gyötri a gyermek után, de hiába,
      Hádész háza felé sírba kiséri a vágy,
más meg a lélekölő kórságnak rabja, de nincsen
      ember senki, kinek bajt ki ne osztana Zeusz.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	HÉLIOSZ
	Hέλιος μν γV πόνον...
Héliosz izzad, nap mint nap van része dologban,
      pályáján sohasem lel pihenőre sehol,
sem maga, sem paripái, mihelyt Éósz a habokból
      a magas égre kilép: rózsa az ujjai közt.
Őt a habok hátán viszi egyre előre csak öblös
      szép nyoszolyája, amit Héphaisztosz keze vert
drága aranyból, szárnyasan, érve csak épen a vízszínt,
      heszperiszek mellől alva ragadja tova
aithiopok földjéig, ahol, míg megjön a Hajnal,
      elkészült a fogat s várnak a gyors paripák.
Akkor hág Hüperíón gyermeke fel kocsijára...
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	TÖREDÉKEK
	Τ πVν ν κάλλιστος...
Mégha a legszebb volt is előbb: ifjúkora multán
      már sem övéi, se volt hívei nem becsülik.

	Tιων μν δωκεν...
Tithónosznak örök gyötrelmül Zeusz az öregkort
      adta; de szörnyűbb volt élete, mint a halál.

	...λλ’ λιγoχVνιoν...
      Mint rövid álom, olyan hirtelen illan a szép,
mámoritó fiatalság el. De a testnyomorító
      vénség már a fejünk búbja fölött fenyeget!
Senkise tisztel már, nem is ismer torz alakodra,
      elméd tompa lesz és árnyba borúl szemed is.

	Α γV τεV νούσων...
Még mielőtt csunya kór és gyötrő gond nyomorít meg,
      hatvanas évnapomon érjen utól a halál.

	Τν σαυτο φVένα τέVπε...
Szítsad örömre szived; mialatt a gonoszszivü polgár
      rád csupa rosszat mond, más azalatt csupa jót.
Franyó Zoltán fordítása

	AZ IÓNOK ÁZSIÁBAN...
	...πε τε Πήλον Νηλήιον...
Pűloszt hagytuk el és meredek néleuszi erődjét,
      erre hajóztunk szép Ázsia partjaihoz;
hetyként tört nagy erőnk a kies Kolophónra, pihentünk
      kissé, majd dacosan kezdtük el ott a csatát.
Ám a folyótól felkerekedtünk s isteni jelre
      Szmürnát vette be, mely Aiolosz éke, hadunk.
Franyó Zoltán fordítása

SZOLÓN
	SZALAMISZ
	Ατς κVυξ λον...
Mint követ érkezem én Szalamisz gyönyörű szigetéről,
      érveitekre hozom válaszul énekemet.
                                     *
Lennék bár pholegandroszi ember vagy szikiníta,
      lenne hazám bármily kis sziget és ne Athén!
Mert azt érjük meg, hogy ránk ujjal mutogatnak:
      “Nézd ez athénit, ez is veszni hagyá Szalamiszt!”
                                     *
Menjünk hát Szalamisz gyönyörű szigetére, hogy érte
      harcoljunk s döntsünk: szégyen-e vagy becsület?
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	VESZÉLYBEN AZ ÁLLAM!
	ΗμετέVα δ πόλις...
Zeusz végzése s a szent örökéletü istenek által
      nem mehet úgyse hazánk városa tönkre soha,
mert az atyától nyert hatalommal a nagyszivü védnő,
      Pallasz Athénaié tartja fölötte kezét.
Ők maguk ejtik e nagyszerü várost balga eszükkel
      végromlásba: csupán ők, a mohó nagyurak;
hitvány lelkek a nép demagógjai mind, kiket öntelt
      dölyfük bűne miatt, hej, be sok átok is ér!
Nem zabolázzák szomjúságukat, és a kedélyes
      asztal szebb gyönyörét már nem is ismerik ők.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
      Zsákmányt hordanak így össze, de jogtalanul.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
      Nem kímélik a nép közvagyonát, sem a szent
kincseket; ellopják, elorozzák ezt is, amazt is,
      fitymálják a nemes Díke parancsait ők, -
hallgatagon szemléli a voltat ez és a leendőt,
      ámde ha eljön a perc, itt terem és boszut áll.
Így ez a város most se kerülheti már el a romlást,
      hej, be hamar töri majd bús rabigába a sors!
Pártharc átka s az alvó háboru lángja lobog fel,
      s ó, mily sok viruló életet olt ki e vész!
Drága hazánknak kárt tesz ön-ellensége, ha titkon
      gyűl raja össze, - mit úgy kedvel a bajkeverő;
ily kór pusztit a népben; a nincstelenek csapatostól
      járnak kint idegen földön, ahol eladott
rabszolgák rajaként, megalázó gúzsba kötözve
       (huzzák tán egy egész életen át az igát).
Így a közös vész, lám, benyomul mindenki lakába,
      s nincs a kapunkon olyan zár, amely ellene véd,
áttör a nagy falon és nincs senki, ki elmenekülhet,
      még ha a legbensőbb zugba húzódik is el.
Arra tanít a szivem, hogy Athén polgárait intsem:
      mennyi veszélyt hoz a rossz, népnyügöző uralom,
míg az igazságos vezetés jogtiszteletet szül,
      megbéklyózza gonosz rendzavarók seregét,
enyhit a terhen, eloltja a bűnt, leigázza a gőgöt,
      elfonnyasztja a Rossz még ki se nyílt rügyeit;
ferde igazságot kiegyenlit, a szertelen önkény
      tetteit enyhiti és durva viszályt letipor,
bősz harag indulatát elfojtja: - csak általa épül
      bölcs és jóhiszemű rendben az emberi lét!
Franyó Zoltán fordítása

	KÉTFÉLE ÉRTÉK
	Πολλο γV πλουτοσι...
Sok gaz dúslakodik, de nyomor jut a legnemesebbnek,
      mégse cseréljük az ő kincseikért el a szép
férfierényt, mert ez maradandó mindig, - azonban
      kézből kézbe tovább siklik a földi vagyon.
Franyó Zoltán fordítása

	A KORMÁNYZÁS BÖLCSESSÉGE
	Δήμ μν γV δωκα...
Annyi előjogot adtam a népnek, amennyi elég volt,
      nem nyomtam le becsét, túl se tetéztem azért;
s őket, akiknek a pénz ad fényt, becsülést, igyekeztem
      óvni, hogy aljas tett meg ne alázza soha.
Védtem erős pajzsommal a két felet és sose hagytam
      egymást kárositón győzni sem ezt, sem amazt.
                                     *
Úgy megy a nép legjobban a bölcs vezetője nyomában
      hogyha a féke se túl lanyha, se fojtogató.
Bőség csak kicsapongást szül, ha az ember a jólét
      dús javait nyeri el, s nem zabolázza az ész.
Franyó Zoltán fordítása

	AZ IGAZI GAZDAGSÁG
	Iσov τοι πλουτοσιν...
Egyformán vagyonos mindaz, ki ezüstben-aranyban
      gazdag, mind, aki dús búzavetéseken úr,
sok lova és öszvére van; ámde az is, ki derűsen
      éli le épkézláb testtel az élte sorát,
nőjén és gyerekén örömét leli, míg fiatalság
      fűti s a boldogitó, szép napok üdve virul.
Mindez kincs a halandónak. De nem is viszi senki
      nagy vagyonát Aidész éji lakába soha,
meg nem váltja magát a haláltól és az emésztő
      kórtól, nem menekül mégsem az aggkor elől.
Franyó Zoltán fordítása

	SENKISE BOLDOG
	Οδ μάκαV οδείς...
Boldog a földi lakó nem lesz soha; küzd nyomorogva
      mind, ki halandó lény nézi az égi napot.
Franyó Zoltán fordítása

	PHÓKOSZHOZ
	ΠΡΟΣ ΦΩΚΟΝ
“Ej, Szolón nem éles elme, sem nem élelmes, se bölcs,
isten annyi jót kinált és mégse nyúlt a kincs után,
szép fogást csinált, de jócska hálóját az oktalan
mégse húzta össze, - nem volt ő se bátor, sem ravasz.
Hej, ha én jutnék e polcra, nagy vagyont harácsolok,
és csak egy napig lehetnék zsarnok itt Athén fölött:
megnyúzhatnának s a törzsem eltiporhatnák legott!”
                                     *
                                              Hogyha így kiméltem én
szép hazámat és kegyetlen zsarnokság nehéz nyügét
nem raktam nyakába, szennyel meggyalázva híremet, -
meg nem bántam ezt; hisz’ inkább azt hiszem, hogy így teszek
túl a többi emberen.
                                     *
Mennyi rabló jött, ki nálam konc felé lesett mohón!
Mindegyik csupán a zsíros, jó fogásra számitott,
hitte tán, hogy enyhe szóval sanda célt takargatok.
És amért csalódtak ebben, ó, hogy átkoznak ma már,
görbe szemmel néznek engem, átkos ellenség gyanánt.
Nincs miért! Az istenekkel váltottam be azt, amit
megfogadtam; balgaságot nem csináltam, zsarnokok
módszerét kerültem, - ámde az se tetszett, hogy hazánk
dús rögén a jó s a hitvány mind egyenjogú legyen.
Franyó Zoltán fordítása

	A FÉLREVEZETETT NÉP
	E δ πεπόνατε...
Hitványságtok hozta a bajt rátok, ne az istent
      vádoljátok hát mostoha sorsotokért.
Zálogot adtatok és hagytátok, hogy fölibétek
      nőjjön akárki, ezért nyögtök a szolgasoron.
Bár ha egyenként mindnyájan túltesztek a rókán,
      együttvéve a nép ostoba, gyáva tömeg.
Mind csak a nyelvet nézitek, adtok a cifra beszédre.
      Ám soha egyik sem kérdez a tettek után.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	ÖNKÉNYURALOM
	’Εκ νεφέλης πέλεται...
Felhőből hull hó és zord jégzápor a földre,
      villan a villám és mennydörög útja nyomán.
Így a hatalmas férfi kezén elpusztul a város:
      mit sem sejtve a nép zsarnoka rabja leszen.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	SZÁMADÁS
	TPIMETPA
Abból, miért a nép szavamra összegyült,
mit adtam én fel, míg minden célhoz nem ért?
Tanúm legyen, ha majd ítélni fogsz, Idő,
az istenek nagy és kegyelmes anyja, Gé,
a barna föld, amelyből sok jelzőkövet
kitéptem, itt is, ott is, mely leverve volt:
így lett, mi addig szolga volt, a Föld szabad.
S az istentől rendelt hazába is sokat
vezettem vissza, kit rabként hurcoltak el,
ezt jogtalan, más régi törvények szerint
adósságáért volt földönfutó, amíg
Athén nyelvén többé beszélni sem tudott.
Voltak, kik itthon szenvedtek rút szolgaság
alatt, szeszélyes gazdájuk parancsait
rettegve: én szabaddá tettem őket is.
Hatalmat és jogot kibékitettem, így
mindent véghez vittem, mit elvállaltam én.
A jót s a rosszat egyazon szabály köti:
igaz törvényt írtam, mely mindenhez talál.
A kormánypálcát vette volna kézbe más,
gonosz szándéku, kincsre vágyó férfiú,
a népet meg se tudta volna tartani.
Ha pártosokra hallgatok, ha megteszem,
mit egyikük kivánt, vagy másikuk javalt,
a városból ma hány ember hiányzanék!
Ezért kellett védnem magam mindenfelől,
s úgy járnom, mint a farkas jár ebek között.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	A MÚZSÁKHOZ
	Μνημοσύνης κα Ζηνός...
Mnémoszüné s az olümposzi Zeusz lánykái, ti fénylő
      Múzsák, Píeriszek, jusson elétek imám!
Boldogságot a boldog olümposzi istenek adnak,
      ember megbecsülést, hogyha segít szavatok.
Édesnek lásson, ki barát, keserűnek az ellen,
      hogy tiszteljen amaz, félni tanuljon emez.
Vágyom a gazdagságra, de semmit igaztalanul nem
      vennék kézbe: a jog megtorol és igazol,
mert csakis az maradandó kincs, mit az istenek adnak,
      nőve az ifjúval, mígcsak a csúcsra felér.
Ámde mi gőggel tölti az embert, jóra sosem visz,
      enged a bűnöskéz tetterejének a kincs.
Mégis, váratlan romlást hoz rá maga Áté,
      úgy támad kicsiből, mint ahogy ébred a tűz:
kezdete könnyelműség, gyászos vége gyalázat,
      mert sohasem tartós az, mit erőszak adott.
Zeusz mindennek a végét látja, de hirtelenül jön,
      úgy, mint hirtelenül szórja a fellegeket
szét a tavaszban a szél, felkorbácsolva a tengert,
      mélyen nyúlva alá, s végig a búzamezőn
mindent elpusztít, hogy az isteni székhely, az égbolt
      lássa kemény erejét, míg az idő kiderül
és ragyogó sugarát szétönti a szép nap a földön:
      égen a felhőnek nincs maradékja se már.
Így jön a megtorlás Zeusztól, de nem emberi módon,
      nem mindenkire sujt hirtelen indulata,
ámde nem is feled el senkit, kinek álnok a lelke,
      vagy mindjárt vagy utóbb, mind ami bűn, kiderül.
Lesz, ki azonnal bűnhődik, lesz majd, ki sokára,
      lesz, aki megmenekül, sorsa reá se talál,
mégis, visszajön újra s eléri utóbb a fizetség
      ártatlan fiait s gyermeke gyermekeit.
Mert a halandó, jó s gonosz egyformán, magabízó,
      minden tettében puszta szeszély vezeti,
míg utoléri a balsors: akkor jajgat, odáig
      tátott szájba galamb: biztat a lenge remény.
Az, kire fájdalmas nyavalyák nehezülnek, a sírig
      vígasztalja magát: gyógyul a baj hamarost,
más, hitvány létére, magát maga tartja deréknek.
      S azt hiszi, hogy daliás, bár az alakja se szép,
van, ki vagyontalan és a szegénység átka borul rá,
      s biztatgatja sokat pénzzel a balga remény.
Mások másra törekszenek, ez felszállva hajóra
      tengereket bebolyong, úgy hiszi, visz haza majd
kincset, míg a vihar csapkodja erősen a gályát.
      S nem rendíti saját lelke veszélye se meg.
Van, ki kapával a földjét törve, a kertet, a fákat
      őrizi szolga gyanánt s húzza a görbe ekét,
Ennek mestere volt Héphaisztosz s Pallasz Athéné:
      nap mint nap kenyerét két keze szerzi neki,
ezt az olümposzi Múzsák szép kara arra tanítja,
      édes ajándékként mérje ki bölcsen a szót,
azt látnokká tette a messzeható nagy Apollón,
      meghirdetni a vészt lássa a messze jövőt,
őt igazolja az isten is, ám, ha kiszabta a végzet,
      el nem hárítják jósjelek, áldozatok.
Mások a gyógyfüveket gyűjtik, Paión követői,
      orvosok ők, de bizony mindenen ez se segít,
gyakran a kis bajból feltámad a láz nagy erővel,
      s nincs gyógyfű sem, amely nyújtana enyhületet,
míg akad egy, kit a rossz kórság kínzott csak örökké,
      s orvosa puszta kezét érzi magán s megujul.
Jót és rosszat az embernek maga méri a Moira,
      s isten ajándékát nincs kikerülni sem út.
Minden tett mélyén a veszély van; senki se tudja,
      hogy mit hoz neki még az, mibe most belekezd.
Azt hiszi ez, sikerül neki minden s észre se vette,
      romlás verme hogyan tátog a lába alatt,
más meg ügyetlen kézzel fog munkába, s az isten,
      mit maga elvétett, jóra vezette neki.
Ámde nem ismer az ember vágya határt a vagyonban,
      ez minden társán túltesz a kincseivel,
s megkettőzni akarná. Mindet jól ki lakassa?
      Kincset az embernek mér örök isteni kéz,
Átét már maga vonja magára az ember, az isten
      küldi le, hogy bosszút álljon előbb vagy utóbb.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

SZAPPHÓ
	APHRΟDITÉHEΖ
ΠοικιλόVον’ νατ’ ΆφVόδιτα...
Tarka trónodon, kegyes Aphrodité,
Zeusz leánya, már könyörülj te rajtam!
Fájó kínra mért csalod, ó hatalmas,
      tőrbe a lelkem?
Inkább jőjj hozzám, ahogy annyi másszor
mindig hajlottál a szavamra s jöttél,
kedvemért elhagyva arany lakását
      égi atyádnak.
Fürge pár veréb a kocsidba fogva
siklott, míg a föld feketéllt a mélyben,
sűrűn verték szárnyukat, égi úton
      vágva az ösvényt.
Gyorsan érkeztek veled, és mosoly járt
halhatatlan arcodon, ó te boldog,
úgy kérdezted, hogy mi bajom, mi végre
      hívtalak újra,
hogy mi kívánság gyötör újra engem.
“Csábitó szóval kit akarsz, hogy hozzád
hozza Peithó hű szerelemre, Szapphó,
      mondd ki, ki bántott?
Mert ha most kerül, hamar ő keres fel,
most ha nem kell tőled ajándék, ő ad,
most ha nem szeret, hamar érted ég majd,
      bár ne akarja.”
Jöjj ma is hozzám s szabadíts ki engem
súlyos gondomból s mire hajt e lélek,
teljesítsd nékem te magad s e harcom
      küzdd velem együtt.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	ÚGY TÜNIK NÉKEM...
Φαίνεταí μοι κνος σος έoισιv...
Úgy tünik nékem, hogy az istenekkel
egy a férfiú, aki szemben ülhet
véled és édes szavadat közelről
      hallja, hogyan szól,
s ezt a vágykeltő nevetést, amelytől
felszökik mellem közepén a szívem;
hisz ha látlak s bár kis időre, hangot
      nem tud a nyelvem
adni, megtörvén elakad, s a könnyű
tűz egész bőröm befutossa végig
nyomban, és nem lát a szemem se, zúgván
      zúg a fülem már.
És veríték önt el, egész valómban
reszketek, fűnél szinem íme zöldebb,
s mint ki végéhez közelít, olyannak
      látszom, Agallisz.
Tűrni kell mindezt, ha ez így van, úgyis...
Devecseri Gábor fordítása

HALNI VÁGYAKOZOM...
Τενάκην δ’ δόλως έλω...
Atthiszt már sose látom én.
Halni vágyakozom csupán.
Sírt ő is hevesen, mikor elhagyott,
s ezt mondotta zokogva: “Jaj,
míly szörnyű a mi végzetünk,
Szapphó! Nem szivesen megyek, esküszöm.”
S ez volt akkor a válaszom:
“Járj csak boldogan, és reám
emlékezz: tudod, úgy szeretett szivem.
S hogyha elfeleded talán,
emlékedbe idézem én:
kedves volt s gyönyörű közös életünk:
fontál szép koszorút sokat,
rózsát és ibolyát, s hajad
vélük oldalamon diszitetted itt;
sok fényes kenetet sima
szép bőrödre előttem itt
kentél, balzsamokat, fejedelmi szert;
s édes lágy kerevetre is
dőltél rózsaszirom között,
s vágyadtól szabadult e helyen szived.
Nem volt ünnepi tánc soha,
szent ünnep sem, amelyben én
nem vettem vala részt közösen veled;
nem volt oly viruló liget,
hol csörgődobod és dalod
nem zendült föl a szép tavasz ünnepén...”
Devecseri Gábor fordítása

	HÉRÁHOZ
Πλάσιον δή μοι κατ’ ναV παVείη...
Állj fejem mellé, mikor álmodom, szent
Héra úrasszony, gyönyörű alakban,
mint az Átreusz két fia látta, esdvén,
      képed, a két úr,
épp mikor Tróját leigázta karjuk;
és Szkamandrosztól mikor útrakeltek,
otthonukba vissza elérni nékik
      nem lehetett még,
míg nem áldoztak neked és uradnak
és Thüóné hőnszeretett fiának.
Éppenúgy kérlek könyörögve, úrnő:
      hadd tegyem újra
Leszboszomban szép hivatásom, ismét
drága szűzek közt, kiket annyi táncra,
dalra oktattam, mikor ünneped jött
      szent örömével.
Mint a két Átreusz-ivadék hajóit
visszajuttattad honi partra, kérlek:
engem is vígy vissza hazámba, Héra,
      légy kegyes úrnőm.
Devecseri Gábor fordítása

HEKTÓR ÉS ANDROMAKHÉ LAKODALMA
	ΚύπVο...
Küproszból odaértek a tengeri gyors hajók.
S hírnök jött rohanó-sebesen föl a várba, hős
Ídaiosz, s hirüladta a jót, szava harsogott:
“Nagy hírünk lesz, amely sose hervad el, Íliont
díszítő, s vele Ázsia városait, mivel
Hektór társaival vezet erre sötétszemű
lányt szent Théba s a dúsmezejű Plakié felől,
gyöngéd Andromakhét; közeleg, jön a sós vizen
gályákkal; s arany-ékszereket hoz, igen sokat,
s bíbor, illatos öltönyöket, gyönyörű ezüst
kelyheket vele, számtalan éket, ivort ide.”
Így szólt; s nagysebesen föl is állt a derék apa;
szállt a tágterü városon át ez a hír hamar.
S fogták jókerekű szekerekbe a férfiak
most öszvéreiket: föl is ültek az asszonyok
mind, és vélük a zsengebokáju leánycsapat,
és külön Priamosznak a lányai éppenúgy.
És fogták be az ifju legények a méneket
hajlott-ívü igába: röpültek a síkon át;
gyeplőt tartva ülésen...
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
                           ...milyenek csak az istenek.
Dícsérték dalaikkal ezért valamennyien
őket, s ment menetük velük így ama vár felé.
Édeshangu vidám fuvolák meg a lant szava
szólt ott elkeverülve, csivogtak a csöngetyűk,
éles hangon a szűzek a szent dalokat velük
zengték, s isteni hang, nevetés zaja szállt egész
égig; és az utak sorain...
csészék és keverő nagy edények...
tömjén, mürrha, fahéj buja illata egybeszállt.
Éltes asszonyok éneke zengte dicséretük,
és a férfiak égreható süvitése is,
Paiánt híva, a Messzelövőt, Gyönyörű-hurút;
Hektórt s Andromakhét vele zengte az énekük.
Devecseri Gábor fordítása

FIVÉRE HAZATÉRÉSÉÉRT
       ΚύπVι κα ΝηVήιδες...
Küprisz és Néréiszek, arra kérlek:
jőjjön épségben szeretett fivérem
vissza hozzánk, és mit a lelke óhajt,
      része legyen mind;
oldja föl mindazt, amit elhibázott;
hadd örüljön mind, aki jóbarátja;
minden ellensége legyen lesujtott,
      s ránk sose törjön.
Lássa nővérét becsületben ismét,
ez legyen fő célja, s a sok keservtől,
melyet őmiatta viselt el eddig,
      megszabadítsa.
Devecseri Gábor fordítása

	ARIGNÓTA
	...π ΣαVδίων...
Szardesz felől
gondolata gyakran száll erre hozzánk.
Mikor még együtt éltünk, téged mindíg
istennőnek mondott s leginkább
      örült az énekednek Arignóta.
Most meg Lűdia asszonyai között
tündöklik, mint mikor leszállt már
      a Nap, s a Hold, a rózsaujjú
minden csillagnál szebben ragyogja be
fényével a sötét, sós tengert
      és a virághozó mezőket.
Szép harmat ömlik, és virulnak
a rózsák, gyönge tubolyák és
      mézizü lótuszok illatoznak.
Sokat jár-kél és nyugta nincsen,
Atthiszra gondol, kedves lelkét
      vágy tölti el és nehezebb a sorsa...
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	GONGÜLÁHOZ
	ΠΡΟΣ ΓΟΓΓΥΛΗΝ
Jőjj hamar hozzám, amilyen hamar tudsz,
rózsabimbóm, Gongüla, tejfehér szép
köntösödben: lásd, a szivem szerelme
      száll körülötted,
szép leány: mert már ha ruhádra nézek,
akkor is reszket, gyönyörömre, szívem.
Egykoron szórtam magam is szidalmat
      Aphroditéra,
most pedig kérem, szavamért kegyét ne
vonja meg tőlem, de kiért leginkább
vágyom én, azt hozza el újra, hozzon
      téged ölembe.
Devecseri Gábor fordítása

ÉDESANYÁM! NEM PERDÜL A ROKKA...
	Γλύκηα μτεV...
Édesanyám! Nem perdül a rokka, olyan
      szakadós ma a szál, -
      vágy nehezül rám:
mert a sudár, szép Aphrodité letepert!
      Szerető, szerető
      kell ma nekem már!
Radnóti Miklós fordítása

	CSILLAGOK...
Αστερες μν μφ κάλαν σελάνναν... 
Csillagok szép hold körül égve ottfönn
újra elrejtik gyönyörű világuk,
hogyha megtelvén beragyogja földünk
      fényes ezüstje.
Devecseri Gábor fordítása

EZ LOVASNÉPET, GYALOGOST A MÁSIK...
     Ο μν ππήων στVότον, o δ πέσδων... 
Ez lovasnépet, gyalogost a másik,
s az hajókét mondja a barna földön
messze legszebbnek; magam azt, ha szíved
      gyúl szerelemre.
Érti ezt könnyen nagyonis, hogy így van,
bárki: látott már Helené igen sok
szépet, és mégis kiszemelte azt a
      leggyönyörűbbet,
Trója szent várát aki tönkretette.
Gyermekével nem, szeretett szülőkkel
nem törődött, ment, hova vitte Küprisz
      őt, a szerelmest...
Devecseri Gábor fordítása

HOLTAN MAJD FEKÜSZÖL
      Κατάνοισα δ κείσεαι... 
Holtan majd feküszöl, senkise fog
      visszatekinteni
emlékedre, ki sem vágyakozik
      rád, ki a múzsai
rózsákat sose bírtad, de amott
      lent, Aidész lakán
holt árnyak raja közt kósza kis árny,
      erre meg arra szállsz.
Devecseri Gábor fordítása

A HÁZASTÁRSAK KORÁRÓL
    ...λλ’ ωv φίλος μμιν...
...mégis, hogyha szeretsz, hát
ifjabb nő legyen asszonyod,
mert el nem viselem, hogy én
ifjabbnak legyek asszonya.
Devecseri Gábor fordítása

	PÁRBESZÉD
ΠαVενία, παρενία, ποϊ με λίποισ’ ποíχ;...
“Lánykorom, te, lánykorom, te, merre röpülsz, ha elhagysz?”
“Már soha vissza hozzád, hozzád már soha vissza.”
Devecseri Gábor fordítása

       PÁRBESZÉD ALKAIOSSZAL
                  Θέλω τι Fείπην...
Alkaiosz:
Szólnék tehozzád, s fékezi nyelvemet
a szégyen...
Szapphó:
Ha szép, ha kedves volna, amit kivánsz,
s ha csúf beszéd nem volna a nyelveden,
      szemedre szégyen nem borulna,
            szólana szád helyesen s azonnal.
Devecseri Gábor fordítása

      AKHILLEUSZRÓL
      ...καδδέκεται μέλαινα...
Őt magába éjszinü föld fogadta,
s vége lett akkor valamennyi kínnak,
mit magára Átreidák ügyéért
      véve viselt el.
Devecseri Gábor fordítása

	NÁSZDALTÖREDÉKEK
	Οον τ γλυκύμαλον...
Alma, az édesizű, magas ágon mint ha piroslik,
fenti a legfölsőn: nem vették észre szüretkor;
hej, dehogyisnem, csak nem tudták eddig elérni.

	Οαν τν άκινον ν VVεσι...
Mint a hegyekben a jácintot ha a pásztori népek
földretapossák, s fekszik bíbor szirma a földön...

	ΕσπεVε, πάντα φέVεις...
Estcsillag, mint a Hajnal szétszórt, elviszed azt mind:
el a gödölyét,
el a bárányt, anyjától a gyönge leánykát.

	Ιψοι δ τ μέλαVον...
Föl, jól föl a tetővel!
      Hümenaiosz!
Magasabbra, magasra, ti ácsok!
      Hümenaiosz!
Magas a vőlegény, mint csak Arész,
sokkal magasabb a nagyoknál.
Devecseri Gábor fordítása

	EGYÉB TÖREDÉKEK
	Κατνάσκει, ΚυέVη’...
Meghal a kedves Adónisz, már mit tehetünk, Küthereia?
- Hantoljátok el őt, megszaggatva ruhátokat!

	Ε6τι μοι κάλa πáϊς...
Van egy kicsiny leányom otthon, mint arany virágszál,
szép sudár alakja, Kleuisznek hivják az édest,
kincses lüd királyságáért sem adnám őt cserébe.

   Δέδυκε μν  σελάννα...
Elsüllyedt már a Hold is,
és a Fiastyuk, eljön az
éjfél, az idő tovatűnik,
én pedig egymaga alszom.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

ALKAIOSZ
	A HAJÓ
Άσυννέτημμι τν νέμων στάσιν...
Immár a szél járása sem ismerős,
mert erre is hullám hegye hömpölyög,
      amarra is, mi meg középen
            csak vitetünk a sötét hajóval,
a vad viharral küzdve ahogy tudunk.
Már árbocunkat nyalja a víz körül,
      s egészen elszakadt a vászon,
            nagy lyukakat mutat ó vitorlánk.
Lazult a horgony is...
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	A HAZÁRÓL
...πv φόVτιον δ’ VVιψαν ατοις... 
...kidobva minden terhet immár,
      csak menekülne a gálya népe.
S a gálya, míg vad víz veri oldalát,
vágyat nem érez küzdeni már tovább
      ádáz viharral, förgeteggel:
            széttörik és szívesen lesűllyed.
Íly sorsa van hát: s én e bajok felől
feledkezően, drága barátaim,
      itt veletek vigadni vágyom,
            bakkhoszi jó lakomán mulatni.
S mégis: hazánktól vissza miért vegyük
szívünk, ha egy-két kótyagos össze is
      kúszált-kavart mindent...?
Devecseri Gábor fordítása

   VESZÉLY KÖZELEDTÉN
	T δητε κμα... 
A hab megint felzúg az előbbi szél
miatt, s ez oly sok kínt fog okozni még.
      Mihelyt a víz hajónkba tódul,
            már odavesztjük- - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
      A lékeket hamar betömjük,
            csakhogy a biztos öbölbe térjünk.
És senki lelkét meg ne puhítsa most
a csüggedés, bár jön-jön a nagy csapás;
      gondoljatok sok mult bajunkra, -
            most legyen ám erős a férfi!
És férfiatlan tettel a jó, nemes
szülők nevét, kik mélyen a föld alatt
      pihennek, meg ne szégyenítsük,
            - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Franyó Zoltán fordítása

   AZ ELLENFÉL HALÁLÁRA
            Νν χV μεύσην...
Most inni kell! Vad tánccal a ház falát
kirúgni: holtan fekszik a Mürszilosz!...
Franyó Zoltán fordítása

	HARCI DAL
	ΜαVμαίVει δ μέγας δόμος χάλκ...
Érctől csillog a nagy terem: díszlik fönn az egész tető Arész remek
harc-sisakjaival, s lecsüng föntről róluk a hófehér sörény s lobog,
harcos fők gyönyörű disze; s rejtve mindvalamennyi szög, mivel ragyog
rajta itt meg amott az érc-lábvért, mely az erős nyilat kivédi majd;
és új-vászonu vért is, és öblös pajzs is elég hever halomban itt,
s kard is, khalkiszi jó acél, és sok öv ragyog itt s igen sok új ruha;
ezt feledni sosem lehet nékünk, hogyha e nagy csatára indulunk.
Devecseri Gábor fordítása

	EGY NAGYRATÖRŐRŐL
	ΩνηV οτος  μαιόμενος...
Vágyik szörnyen e férfiu nagy hatalomra s így
fölfordítja az államot: ing, lemerül hamar.
Devecseri Gábor fordítása

	PITTAKΟSΖΗΟΖ
	ΠΡΟΣ ΠΙΤΤΑΚΟΝ
...és összehíva mind ragadó hadát,
a házat éj s nap színbora öntözi,
      vad dőzsölés dúl szerteszét ott,
            hol maga szólt azelőtt a törvény.
El nem feledte őket e férfiú,
mihelyt először végre fölülkerült,
      fogadta őket minden éjjel,
            s egyre fenékig ürült a korsó.
Te, íly silány sorból eredő, olyan
tisztet betölthetsz, mit csak előkelő
      szülők szabad hős sarja tölt be...
Devecseri Gábor fordítása

              PΙΤΤΑΚΟSΖRÓL
        ...κγ μν ο μέμναιμ’...
Bizony nem emlékszem: kicsi voltam én
akkor, ki dajka térdein ül, gyerek;
      de jó apám elmondta, mit nyert,
            mekkora tiszteletet Drakóntól
e férfiú; s most ő maga zsarnokok
pártjára állott, azt a Melankhrooszt
      szolgálta, aztán észrevétlen
            zsarnoka lett a mi városunknak.
Devecseri Gábor fordítása

NEM SZÉPEN-ÉPÜLT, SZÉPTETEJŰ LAKOK...
           Οκ oκιαι κάλως τετεγάσμεναι... 
Nem szépen-épült, széptetejű lakok,
nem jólrakott nagy kőfalak és utak
      adják a várost, nem hajógyár,
            ámde olyan lakosok, kik avval
mi megvan, élni tudnak...
Devecseri Gábor fordítása

NEM KŐ ÉS FA, NEM ÉPITÉSZ...
          Ο λίοι ξύλα τ’...
Nem kő és fa, nem épitész
tesz várost, hanem ott, ahol
      vannak olyan vitézek,
kik megvédik az otthonuk,
ott van város is és fal is.
Devecseri Gábor fordítása

	ZEUSZHOZ
	ΕΙΣ ΔΙΑ
Zeusz atyánk, nékünk iszonyú bajunkban
kétezer sztatért a lüdek fizettek,
s így a szent várost, igazán remélték,
      tán el is érjük,
bárha tőlünk még sose kaptak ők jót
és nem ismertek; s ez az ember itt, mint
sandaszívű róka, igért sokat, de
      szökni kivánt már,
mitse teljesítve, saját honából.
Devecseri Gábor fordítása

	APOLLÓNHOZ
	ΕΙΣ ΑΠΟΛΛΩΝΑ
Ó, úr Apollón, Zeusz atya gyermeke!
Mikor születtél, ékesitett apád
      arany szalaggal, drága lanttal,
            s hattyui szép fogatot kezedre
bízván, kiküldött Delphoi iránt, s a szép
Képhisszosz-adta Kasztaliánk ezüst
      vizéhez: ott mondj jósigéket
            s ossz igazat minekünk; s te szálltál
hüperboreuszok földje felé; mikor
Delphoiban ezt megtudta a nép, paiánt
      fújtak s forogtak táncos ifjak
            szent triposzod körül és esengtek,
hogy térj amonnan vissza; de mégis ott
láttál te törvényt egy kerek éven át,
      s midőn idő jött visszatérned,
            hattyuidat hazaforditottad.
Már nyárközépen járt az idő, mikor
Észak felől meghoztak a hattyuid:
      a fecske szólt, pacsirta zengett
            és a tücsök ciripelte nékünk
szent jósigédet, s Kasztaliánk ezüst
forrása buzgott, s bíboros árja a
      nagy Képhisszosznak, tudva: nem jár
            messze mezőn, hazatért az isten.
Devecseri Gábor fordítása

	HÉLIOSZHOZ
	ΕΙΣ ΗΛΙΟΝ
Nap, ki táplálsz mindeneket, s folyóknak
partjain fölkelsz, vagy a bíboros nagy
tenger- árjánál, hol a kerge hullám
      parti fövenyt dúl,
s hol nagyon sok szép hajadon mosakszik,
zsenge szép combját gyönyörű kezével
mosva és úgy öntve magára föntről
      langy vizek árját,
mint olajkenet gyönyörét...
Devecseri Gábor fordítása

	HERMÉSZHEZ
	ΕΙΣ ΕΡΜΗΝ
Üdv neked, küllénei úr, dalomba
téged óhajtlak: szeles ormon egykor
Maia szült téged, Kronidész királlyal
      csókbafonódván.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
És a marháit mikor elraboltad,
rádtalált a jós, az erős Apollón,
s míg reádmordult fenyegetve, addig
      orra előtt már
kézivét elloptad; ezen mosolygott
és a jóspálcát neked adta: innen
hív arany-pálcásnak a földi ember;
      ő maga tőled
lantodat megkapta, s azóta hívják
őt arany-fegyver-viselőnek...
Devecseri Gábor fordítása

   A DIOSZKÚROSZOKHOZ
          ΕΙΣ ΔΙΟΣΚΟΥΡΟΥΣ
Jertek, elhagyván ragyogó Olümposzt,
Léda és Zeusz két nagyerős fisarja,
nézzetek kedvvel s könyörülve, Kasztór
      és Polüdeukész;
tágterű földünk mezeit s a tengert
kik befutjátok rohanó lovakkal,
s könnyedén menttek ki a könnyfakasztó
      szörnyü halálból,
ráugorva fönt a vitorla-csúcsra,
messzefénylőn ültök elől a gályán,
vészes éjben fényt sugarazva bolygó
      barna hajóra.
Devecseri Gábor fordítása

            HELENÉRŐL
        ...ς λόγος κáκων...
Őmiatta, mondja a hír, nagy átok
szállt, keserves baj, Priamosz királyra;
Ílion szent vára körül dühös harc
      lángja keringett.
Ó be más volt az, kit az Aiakosz-sarj
- boldogok népét lakodalma vágyott
ünnepére híva - kivitt a Nérusz
      háza öléből,
vitte Kheirónhoz, hol a zsenge szűznek
szép övét aztán meg is oldta Péleusz;
és a legszebb Néreisz így övé lett,
      s évnek utána
félig-isten hőst, daliás fiút szült,
boldog űzőjét aranyos lovaknak;
ők meg elvesztek Helené miatt mind,
      Trója s a népe.
Devecseri Gábor fordítása

         MELEG SZOBÁBAN
               Υει μν ỏ Ζεύς... 
Ma Zeusz esőt hoz, és im’ az ég felől
nagy tél süvít, megdermed a gyors folyó.
      - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
            - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
No győzd le hát a zord telet és tegyél
a tűzre! Fínom mézizü bort vegyíts,
      de bőven, és a homlokodra
            köss puha gyapjuszövésü kendőt!
Franyó Zoltán fordítása

	BORDAL
	O χV κάκοισι...
Nem kell a bajnak önmagad adnod át,
mert el mit érsz, ha mindig a baj gyötör,
      barátom? Ámde drága gyógyszer
            bort a pohárba töltve inni.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	BORDAL
	Πώνωμεν...
Jöjj, igyunk! Sose várj mécsre. A nap már csak egy ujjnyi tán.
Vedd le hát, szeretett társam, a nagy szépdiszü kelyheket:
gondűzőül adott bort minekünk Zeusz s Szemelé fia,
embereknek; egészen tele töltsd, harmada bor legyen
és kétharmada víz, és azután rajta: kupát kupa kergessen...
Devecseri Gábor fordítása

	BORDAL
	Tέyyε πλεύμονας ον...
Borral hűtsd le tüdőd: fordul a csillag, jön a vad meleg,
súlyos évszak ez itt, szomjuhozik már az egész világ,
lomb közt szól a tücsök, fák tetején édesen énekel,
nyílik már a bogáncs; most tüzesek szörnyen az asszonyok,
míg a férfiu mind gyönge, mivel szárit a Szíriusz
főt és térdet...
Devecseri Gábor fordítása

ASZIOSZ
	EGY ÉHENKÓRÁSZ
	Χωλός, στιγματίης...
Bénán, bélyegesen bicegett Mélészhez a lagzin
      jó potya-sültre leső, vénkoru kósza legény;
senkise hívta, de ő bezabált; s azután a középre
      állt ki, e szennyből épp most kikapart suta hős.
Franyó Zoltán fordítása

ARION
HÁLA-HIMNUSZ POSZEIDÓNHOZ
        ΥΜΝΟΣ ΕΙΣ ΠΟΣΕΙΔΩΝΑ
Ó, legmagasabb
isten, aranyszigonyos Poszeidón,
földtartó a sós tenger árján!
Játszva táncol a sok kopoltyus
víg vízi lakó te köréd!
Gyors lábaival könnyedén
felszökken a friss-uszonyú, virgonc,
sörtenyakú, kunkoros-orru kutyák raja, - Múzsák
kedvencei, pajkos delfinek,
Amphitrité szülötteitől,
habszüzektől felnevelt faj, -
Pelopsz üde partjáig, a Tainaron öble felé
röpitettetek el, ki Szikélia habjain úszva
vergődtem, és hátatok ívén
sose-járt vizi síkon át
mentettetek meg engem ott, hol latrok a tág-
öblü hajóból gazul, álnokul
mély, bíboros ár vad örvényébe dobtak.
Franyó Zoltán fordítása

PHÓKÜLIDÉSZ
	INTELMEK
	ΓΝΩΜΑΙ
Phókülidész ezt írta: e négy állatnak utóda
tudd meg, az asszonyi fajta: a méhnek, lusta kutyának,
piszkos sertésnek, meg a hosszusörényű lónak.
Szépalakú az utóbbi, türelmes, gyors, de csavargó;
nem rossz éppen a piszkos sertés sarja, de jó sem,
lusta, nehézkes az eb-fajzat; csak a méh ivadéka
házias és takaros, munkához látni nem átall.
Ezt kívánd bájos feleségül, drága barátom.
                                     *
Phókülidész ezt írta: mit ér, ha nemes születésű
vagy, de szavadban nincs köszönet, sem gondolatodban?
                                     *
Phókülidész ezt írta: egy apró, tisztesen élő,
sziklán épült város jobb a botor Ninivénél.
                                     *
Phókülidész ezt írta: barátodról ne feledkezz
meg, ha barátja vagy, el ne riasszon a nép susogása.
                                     *
Phókülidész ezt írta: vigyázz, hogy adósa kegyetlen
embernek sose légy, mert rosszkor zaklat a pénzért.
                                     *
Gazdagságra ha vágyol, a dús anyaföldet iparkodj
megművelni; a föld bőségszaru, tartja a közhit.
                                     *
Éjszaka tervezgess, mert éjszaka éles az elme,
férfi-barátom; kedvez a csend az erényt keresőnek.
                                     *
Első: nézd, miből élsz, s ha megélsz már, nézz az erényre
                                     *
Minden erényt az igazságosság rejt kebelében.
                                     *
Gyakran látszik megfontoltnak a férfi, ha rendben
lépked a többi között, noha könnyelmű igazában.
                                     *
Legjobb rész a középütt állóké: nekem az kell.
                                     *
Sok kínt kell tűrnöd, ha a tisztességre törekszel.
                                     *
Dús lakomán heverészve ha körben járnak a kelyhek,
édes enyelgés közben kell iszogatni a jó bort.
                                     *
                                 ... még gyermeki korban
kell szép tettre nevelni.
                                     *
Istenség sokféle van és más-más a hatásuk:
vannak, akik ha reátör a baj, megmentik az embert.
                                     *
Hű vagyok én a barátságban, ha tudom, hogy igaz vagy,
      ám ha csalárd a barát, másfele fordulok én.
Nem hízelgek képmutatásból, ám akit egyszer
      tisztelek, azt szeretem végig, a síromig is.
Kerényi Grácia fordítása

THEOGNISZ
   KÜRNOSZ, NEM TEHET ARRÓL SENKI...
	Οδείς, ΚύVν’, της...
Kürnosz, nem tehet arról senki, ha kárt vagy előnyt ad
      sorsa: hisz’ isteneink rendelik ezt vagy amazt;
senkise tudja előre, ha művét kezdi, hogy üdvös
      lesz vagy kárhozatos majd az a cél, mit elér.
Sokszor az is, ki gonosz tervet szövöget, csupa jót tesz,
      és kit a jószándék hajt, csupa kárt okoz az.
Földi lakónak mindaz, amit kíván, sosem üt be,
      mert tehetetlenség gátja rekeszti el őt.
Véges az ember, akármit hisz vagy tud, csupa ábránd, -
      minden az isteneink kedve szerint alakul.
Franyó Zoltán fordítása

	VISSZA NE TARTS...
	Μηδένα τνδ’ έκοντα...
Vissza ne tarts olyat itt, akinek nincs kedve maradni,
      éppígy el ne zavard azt, ki maradni akar,
és ne riassz fel olyat se, Szimónídész, kit a gyöngéd
      szender a karjai közt tart, ha leitta magát;
azt, aki ébren vár, sose küldd, hogy menjen aludni,
      minden kényszer elég ronda, csak elkeserít;
ám aki bort akar, annak töltsön a fürge pohárnok,
      mert nem mindegyik éj hozhat ily élvezetet.
Én, ha elég üditő bort ittam, a fájdalomoldó
      álmon jár az eszem, míg haza bandukolok.
Engem utánozz, mily mértékkel kell poharazni:
      hogy sem józaneszű, sem berugott ne legyek.
Mert aki mértéken felül él vele, az sose tartja
      féken a nyelvét és már nem is úr az eszén;
trágár minden, amit kiböfög, hogy a józan utálja,
      csúf tettől se riad vissza, ha már berugott.
Bármily okos volt, most gyerekes; hát vésd az eszedbe,
      és ne igyál több bort, mint amit elbir erőd!
Még mielőtt az agyadra köd ül, kelj fel, hogy a bendőd
      rabja ne légy, mint rossz szolga, ki bérre sunyít;
vagy ha maradsz, ne igyál. Mert értelmetlenül egyre
      ezt dadogod: “Nosza, tölts!” - míg az ital leteper.
Egy kupa bort “a barátságunkra”, emezt a nyomába,
      ezt meg “az istenekért”, s már a kezedben amaz.
Nem tudsz már ki se térni. Be nagy hős volna, ki ennyit
      önt a garatra s azért mégse fecseg badarul.
Franyó Zoltán fordítása

	SZÁRNNYAL ÖVEZTELEK ÉN...
	Σο μν γώ...
Szárnnyal öveztelek én, mely a légbe emel s tovahordoz
      távoli tengereken, távoli földek egén,
s messze röpít, minden lakomára, vidám borozásra,
      hol sokezernyi ajak téged idéz egyedül,
míg fuvolák hangján szerelemre hevült szivü ifjak
      éneke rólad zeng, dalba szövik nevedet.
S még ha a föld mélyébe, a zord, örök éjbe, a Hádész
      honja felé vezet el jajszavu, könnyes utad,
akkor is él, nem enyészik a híred a fenti világban,
      mert neveden, Kürnosz, nem vesz erőt feledés:
szerte görög földön, s szigetek sora közt tovaszárnyalsz,
      átkelsz tengereink kékragyogásu vizén,
s nem paripák robogása röpít, utaidra a Múzsák
      szép adományaiból nyersz te örökre erőt.
Mert ki a dalnak örül, az a messze jövőben is őriz,
      míg csak a föld fennáll, s lángsugarat vet a nap.
S látod, mégse lelek nálad soha, semmi megértést,
      ámítsz engem, mint ostoba kisgyereket.
Szepessy Tibor fordítása

	MÚZSÁK ÉS KHARISZOK
	Μοσαι κα ΧάVιτες...
Múzsák és Khariszok, Zeusz lányai, hajdan a Kadmosz
      nászán zengtétek szépszavu éneketek:
“Mind, ami szép, kedves, de mi nem szép, az sose kedves.”
      Kélt soha-nem-múló szátokon ím ez a szó.
Devecseri Gábor fordítása

	KOST, SZAMARAT KERESÜNK...
	ΚVιος μν κα νους...
Kost, szamarat keresünk, Kürnosz, s lovakat nemes ősök
      véréből, s a jeles férfi gebére nem ül;
hitvány lányt elvenni pedig, hitvány apa sarját,
      nem röstell a derék férfi, ha pénzt sokat ád.
Könnyen megy hitvány emberhez a nő feleségül,
      csak gazdag legyen az - pénzt akar és nem erényt.
Mert a vagyont becsülik; hitvány apa sarja nemessel
      így kerül össze, a pénz összekeverte a vért.
Hát ne csodáld, Polüpaidész, azt, hogy a városi fajta
      romlik; mert hitvány és nemes összekerül.
Kerényi Grácia fordítása

	LENNE MA PÉNZEM...
	E μν χVήματ’ χοιμι...
Lenne ma pénzem, Szímonidész, mint volt nekem egykor,
      nem lennék jelesek közt ha vagyok, szomorú.
Most pedig elmegy mellettem, ki megismer, az ínség
      szótlanságra ítél, bármi sokat tudok is,
s most siklunk leeresztve vitorlánk hószinü vásznát
      méloszi vízen ezért, sűrü, vak éjjelen át.
Merni vizet nem akarnak, s átcsap a tenger a bárka
      mindkét széle felől; egy is alig menekül
meg, ha ez így megy ezeknél; elküldték a szakértő
      kormányost, ki hajónk mesteri őrszeme volt.
Pénzre vadásznak erőszakosan, megfojtva a rendet,
      és a felosztás nem jogra tekint sohasem;
zsákhordók vezetik, hitványak ügyelnek a jókra,
      félek, hátha az ár elnyeli így a hajót.
Mindezeket fejtsék meg a jók, - rejtvény a beszédem,
      még hitvány is akad tán, aki érti, ha bölcs.
Kerényi Grácia fordítása

KÜRNOSZ, HALLOTTAM MADARAK HANGJÁT...
	ΟVνιος φωνήν...
Kürnosz, hallottam madarak hangját a magasban,
      hirdeti már a tavaszt, szántani itt az idő!
Ámde az én szívembe sötéten markol a bánat:
      szép viruló földem másnak a birtoka lett,
párba fogott öszvér idegennek húzza ekéjét,
      engem a messzi hajók hordanak únt vizeken.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	A VAGYONRÓL
	Πλήει δ’νVώπων...
Emberek ezreinek csak a gazdagság az erénye,
      s mint mondják, soha más semmi haszont se terem,
lennél bár Rhadamanthüsz, a bölcsesség fejedelme,
      verd bár furfangban Szíszüphosz Aiolidészt,
azt, ki a Hádészból is a fényre jutott nagy eszével,
      mézédes szókkal győzve le Perszephonét,
bárha felejtést ád s leigázza az emberi elmét,
       (- senki se volt, aki ezt ésszel elérte, soha,
senki, akit beborít a halál örökös feketéje,
      látja az elhunytak árnybaborult ligetét,
s átkel a vaskapukon, melyek elzárják a halottak
      hasztalan alkudozó, tiltakozó csapatát:
s innen is új élet fele indult Szíszüphosz árnya,
      látta a nap sugarát újra a sokcselü hős -)
szólj bár színigazat-ragyogón csupa csalfa szavakkal,
      isteni Nesztórként nyerve beszédben erőt,
száguldj bár sebesebben a zúgó Harpüiáknál,
      szállj tova villámként, mint Boreász fiai,
mégis, mindegyikünk jól vésse eszébe a szókat:
      szerte a föld hátán mindenen úr a vagyon.
Szepessy Tibor fordítása

KÖNYÖRGÉS APOLLÓNHOZ MEGARÁÉRT
	Φοϊβε ναξ...
Phoibosz urunk, ki magad tornyoztad az égre e várat,
      védni Pelopsz sarját, hősszivü Alkathooszt,
légy segitőnk, magad űzd el a dölyfös perzsa bitorlót
      innen a várostól, s majd örömében a nép
dús hekatombát küld, ha tavaszra derül komor évünk,
      lantszónál vigadoz, gondtalanul lakomáz,
s ott, hol templomod áll, paián zeng, dobban a táncuk:
      bennem a rettenet úr, látva, hogy esztelenül
testvérharcra feszül Hellász. Jőjj, Phoibosz urunk, jőjj,
      őrizd meg kegyesen, oltalmazd a hazánk.
Szepessy Tibor fordítása

	VAN IGAZSÁG...?
	Kai τουτ’, ανάτων βασιλευ...
Jogszerü hogy lehet az, Zeusz, égiek atyja, királya,
      hogy ki jogot nem tört tetteiben soha még,
bűn sosem érte kezét, hamis eskü se hagyta el ajkát,
      s élete tiszta, jogos, jogtalanul sanyarog?
Lesz-e halandó még, aki mindezt látva tovább is
      féli az isteneket? s jámborul érez-e majd,
hisz mig a bűn-mocskolta, a jogtipró menekülhet,
      isteni, emberi kéz bosszuja elkerüli,
s dölyfösen él, tele pénzzel, aközben a jog követőjét
      tépik a koldus-sors rettenetes fogai?
Szepessy Tibor fordítása

XENOPHANÉSZ
	ASZTALI ELÉGIA
	Νν γV δ ζάπεδον...
Immár tiszta a föld a teremben, tiszta a kéz is,
      tisztán vár a kehely s a fejeken koszorú.
Van, ki szelencéből kínál jóillatu mirrhát,
      színig telve igér új örömet keverőnk.
S áll a cseréphordókban a bor még, el sohasem fogy,
      édes, akárcsak a méz, illata mint a virág.
Itt a középről tömjénfüst száll már a magasba,
      frissen csurran a víz, jóizü, tiszta, hideg.
Szőke kenyérrel s minden jóval rakva az asztal,
      sajt és lépesméz rajta kinálja magát,
és ellepte virág a középen az ünnepi oltárt,
      áll viruló jókedv, s szerte a házban a dal.
Illő, hogy legelőbb istent dícsérje az ember.
      Jámbor szó a szavunk, himnusz a tiszta beszéd,
s áldozzunk italunkból, kérve imánkban az istent,
      hogy mindíg mi jogos, azt cselekedje kezünk,
jobb ez, mint az erőszak - s akkor igyunk, de csak annyit,
      hogy haza még egyedül menjen a nem nagyon agg.
Arra dicsőség vár, aki bor mellett helyesen szól,
      emléket felidéz és az erényre tanít,
és nem mondja el újra meg újra a régi meséket,
      kentaurt, durva gigászt: hagyja a sok csoda-fajt,
s hagyja viszályaikat, hisz ezekből jót ki tanulhat?
      Minden szódra vigyázz, félve az isteneket!
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	TESTI ÉS SZELLEMI ERŐ
	Αλλ’ ε μν ταχυττι... 
Még ha egy ember a gyors lábával is ér diadalhoz,
      vagy ha ötös-viadalt nyer meg a Zeusz ligetén,
ott, hol a Písza, Olümpia gyors vize fut, - ha birokban
      győz, ha kiáll az ököl-harc vad ütése elé,
vagy ha a szörnyü tusában, a “pankration”-ban eléri
      azt, hogy a népe legott benne imádja a hőst,
versenyen azzal tiszteli meg, hogy a dísz-helyen ülhet,
      városa tartja el és ad neki ennivalót,
sőt nagy ajándékkal lepi őt meg, amely neki kedves;
      vagy ha lovával nyer: mindegy, - ilyen becsülést
az sosem érdemel úgy, mint én; hisz’ a bölcs tudománya
      több mint az, mit a ló vagy mit a bajnok elér.
Ferde szokás, nem igazság ám, ami lábra kapott most:
      többre becsülni az ész kincseinél az erőt.
Mert ha olyan van is itt, kinek ökle erős a tusában,
      vagy ki ötös-viadalt nyer, ki birokban ügyes,
sőt ha talán a futásban győz, mit elébe helyeznek
      mindama harcnak, ahol férfierő heve küzd:
nem lesz erősebb mégsem az állam rendje ezáltal;
      vajmi kevés nyereség jutna hazánknak azért,
mert valamely fia győztes a píszai parton - ily érdem
      városa kincstárát már sose töltheti meg!
Franyó Zoltán fordítása

	A FÉNYŰZŐ KOLOPHÓN
	’AβVοσύνας δ μαόντες...
Lűdia szomszéd-népeitől lesték el a pompát,
      még mielőtt a nyakuk zsarnok igába hajolt;
bíborszínü köpennyel pöffeszkedtek a téren,
      együtt nem kevesebb, mint legalábbis ezer;
nyegle divat-ficsurak, lám, még a hajukban is ékszer,
      s árad a drága kenőcs illata ingük alól.
Franyó Zoltán fordítása

	MÉRTÉKLETESSÉG
	Οδέ κεν ν κυλίκι...
Az, ki kever, nem a színbort tölti előbb poharába,
      vízzel tölti meg, így önt bele mámoritalt.
Franyó Zoltán fordítása

	BŐKEZŰ AJÁNDÉK
	Πέμψας γV κωλν...
Kis gida lábát küldted, ezért hizlalt bika combját
      adta becses csereként vissza a férfi, kinek
hírneve Hellász tájain akkor múl ki örökre,
      hogyha görög fiaink ajkain elhal a dal.
Franyó Zoltán fordítása

	PÜTHAGORÁSZ
	Νν ατ’ λλον...
Most ime, más beszédbe fogok, de ez útmutató lesz.
                                     *
S útja során egy rémesen elvert árva kutyácskát
      megsajnált nagyon - így mondja a hír - s odaszólt:
“Hé, hadd abba, ne üsd! A barátunk lelke van ebben,
      ráismertem, ahogy kínjaitól kiabált!”
Franyó Zoltán fordítása

IBÜKOSZ
	TÖREDÉK A TAVASZRÓL
	ΗVι μν α τε Κυδώνιαι...
Fénylik a birs a tavaszban, a zúgó
gyors patakok gyökerét megitatják,
s ott, hol a nimfa-sereg szűz kertje van,
újra virágzik a felragyogó pomagránát,
s búvik az új levelek hüvösében a kis fürt,
jár-kel az új venyigékben a bor már:
bennem a vágynak nyugovása, sem évszaka nincsen időtlen;
mint ahogyan lobogó villámokkal a thrák
északi szél söpör át a vidéken,
Küprisz is úgy tipor engem örökké,
néma közönnyel, olyan feketén, eszelősen,
egyre csak új szerelembe taszít gyermeki kortól
és ma is úr a szivemben.
Radnóti Miklós fordítása

	TÖREDÉK A SZERELEMRŐL
	ΕVος ατέ με...
Erosz újra sötét pillája alól rám nézve szemével olvatagon
minden babonás ígézete hálójába befonva Küprisz elé vet.
Érzem remegésem, hogy közeleg,
mint az igába szokott, diadalban már fáradt paripát a szekérbe
csak kényszer fogja a verseny előtt.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	POLÜKRATÉSZHEZ
	ΩΙΔΗ ΕΙΣ ΠΟΛΥΚΡΑΤΗ
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
rom lett Dardanidész Priamosz nagyon
híres, erősfalu városa általuk,
mert Zeusz óhaja volt,
hogy a szép Helénát, a szőkét,
Argosz hada hozza ki onnan
sok gyászt okozó viadalban,
mit a dalnokok ezre dicsőít.
Pergamont se kerűlte a vész meg az ínség;
Küprisz aranyló
haja volt oka.
Ámde a háznak urát becsapó, buja
Páriszt tiltva ma zengenem és kecses
lábú Kasszandrát
s Priamosz valahány szülöttét,
és a magaskapujú Ilionnak a
vesztét is, ma tehát ki se térek a
hős daliákra, akik
a szilárd, a hatalmas, öblös
gályákon a tengeren által
hozták meg a Trója bukását,
és Pleiszthenidész Agamemnón
volt vezérük, e férfi-vezér, a derék agg
Atreusz oly hős,
daliás fia.
Mindezeket csak a szent Helikónon a
bölcs múzsák kara tudná zengeni:
nincs olyan emberi lény,
ki folyékonyan elsorolná
mind a hajók neveit, s hogy az argoszi
nép hogyan érte el aigai tengeren
által a lónevelő
Tróját, s az akhaiokat bronz
pajzsukkal, a férfiakat, kik
közt ott menetelt a csatában
oly bátor Akhilleusz, a szélnél
gyorsabb, és az erős Telamóniosz Aiasz.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - az aranyhuru
Hüllisz szűlte a szép Tróiloszt, akit
trójai és danaosz,
mint újra meg újra öntött
jó sárgarezet szinarannyal,
gyakran vele összehasonlít.
Köztük nyered el te a szépség
fényét, Polükratész, az örök diadalmat,
mit dalom által
nyerek el magam.
Kálnoky László fordítása

NÉPDALOK
      MALOMDAL
   Αλει, μύλα, λει...
Őrölj, malom, őrölj,
mert maga Pittakosz őröl,
pedig ő Mütiléna királya.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	SPÁRTAI KARDAL
	ΛΑΚΩΝΙΚΑ
Öregek kara:
      Mi voltunk egykor bátorszívü férfiak.
Férfiak kara:
      Mi most vagyunk, ha úgy tetszik, megláthatod.
Gyermekek kara:
      Mi meg leszünk sokkal különbek nálatok.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	KOLDUSOK ÉNEKE OLAJÁG-ÜNNEPEN
	ΕΙΡΕΣΙΩΝΗ
Hadd menjünk be a házba, a nagyvagyonú urasághoz,
ő biz’ elég tehetős, kire csőstül hull a szerencse!
Önmagatoktól nyíljatok, ajtók, mert jön a Bőség
dús adománya, s a bőséggel virulón a vidámság
és a derűs nyugalom. Sok edény legyen itt tele mindíg,
nagyra dagadjon a teknőjében az ünnepi tészta,
hadd mosolyogjon a szézám-fűszeres árpa-cipó rá.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Díszkocsin érkezzék fia házához felesége,
izmos-inú, sebes öszvérpár robogón vigye hozzá,
s ő, ha a széknél szőne, borostyánkő-padon álljon.
Így jövök, évenként jövök én el, akárcsak a fecske
száll be mezítláb pitvarodig. Nosza, hozz alamizsnát;
      Apollo koldusának tarsolyába tedd,
      akármit adsz; - ha nem: mit álljunk itt tovább?
      Nem úgy jövünk, hogy itt akarjunk lakni majd!
Franyó Zoltán fordítása

	VERSENΥ-DALΟΚΒÓL
	AVχει μν γν...
Kezdődik a nagy verseny, int már
a leggyönyörűbb díj; itt az idő,
most ne habozzunk!
                  *
Rúgjátok a lábatok, fiúk,
magasra ki, dáridózzatok
még vadabbul!
                  *
Végződik a nagy verseny, int már
a leggyönyörűbb díj; itt az idő,
most ne habozzunk!
Franyó Zoltán fordítása

	GYERMEKDALOK
	ΠΑΙΔΙΑΙ
      A: Most én, a farkas, űzlek.
      Β: Ha űzöl is, nem érsz el!
A: Te teknős-teknősbéka, mondd, mit is csinálsz?
Β: Milétosz enyhe gyapjupelyheit szövöm.
A: Miként esett az, hogy fiókád elveszett?
Β: Fehér lováról ugrott tengerárba ő.
A: Mondd, hol van a rózsám, szép ibolyám
      és hol van a zsenge zsályám?
Β: “Nos, itt van a rózsád, szép ibolyád
      és itt van a zsenge zsályád.”
      Áldást hozzon a sors keze,
            szálljon rátok egészség;
      Küldik az istenek általunk
            mindazt, mit ti kivántok.
Űzzük a baglyot, éji-szavú baglyot e tájról,
névtelenül ki a gyors gálya-hajókra repüljön.
Franyó Zoltán fordítása

RHODOSZI FECSKEDAL
    Ήλ’, λε χελιδών...
Megjött, megjött a fecske,
a szép időt hozza,
a szép évet kezdi,
a begye fehérke,
és a háta fekete.
Te a fügesajtot gördítsd
kövér házadból,
hozd a boros kancsót,
a sajtot kosárban.
A fecske a kalácsot sem,
bablisztből sült kenyeret sem
utasítja vissza.
Elmenjünk-e hát vagy kapunk valamit?
Megyünk, ha adsz, ha nem, mi nem megyünk tovább,
vagy visszük a kaput vagy az ajtó-bütüt,
vagy visszük asszonyod, ki most még bent csücsül,
kicsike ő, könnyen visszük el.
De ha adsz valamit,
adj nagy valamit.
Nyisd meg, nyisd meg ajtódat a fecske előtt!
- Hisz nem vagyunk mi vének, gyermekek vagyunk.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

ANAKREÓN
      ARTEMISZHOZ
        ΕΙΣ ΑΡΤΕΜΙΝ
Esdem, szarvasölő leány,
Zeusz aranyhaju gyermeke,
      szent úrnője vadaknak,
Artemisz, jer a Léthaiosz
örvényéhez, a hősszivű
férfiaknak e városát
kedveld: nem gonoszak, kiket
      véd itt pásztori pálcád.
Devecseri Gábor

     DIONŰSZOSZHOZ
       ΕΙΣ ΔΙΟΝΥΣΟΝ
Herceg, kit bika-borjuként
pajkos, víg Erosz, éjszemű
      nimfa-raj meg a bíbor
Küprisz hancurozón kisér,
míg nagy csúcsokon át vonulsz,
esdőn kérlek, Uram, szelíd
szívvel jőjj ide, légy kegyes,
      hallgass meg, Dionűszosz:
vedd rá szép Kleobúloszom
szívét, hogy neki is legyen
      kedves már a szerelmem!
Franyó Zoltán fordítása

GYERMEK, SZŰZI TEKINTETŰ...
       Ώ παϊ παVένιον βλέπων...
Gyermek, szűzi tekintetű,
kívánlak, de te nem törődsz
avval sem, hogy az én szivem
      gyeplőszára kezedben.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

BÍBOR LABDÁJÁVAL...
ΣφαίV δητέ με ποVφυρέ...
Bíbor labdájával imént
megdob Erósz, az aranyhajú,
úgy hív játszani szépsarús
      lánykával csalogatva.
Ez meg, mert a nemesfalú
Leszbosz lánya s az én hajam
ősz már, semmibe sem veszi,
      máris másra kacsingat.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

SZERELMI PÁRVIADAL
   ΦέV’ δωV, φέ’V ovov...
Vizet adj, de bort is, ifjú,
hamar adj pazar-virágú
koszorút: ma még Erósszal
megyek én ököltusára.
Franyó Zoltán fordítása

             BORDAL
Αγε δή, φέV’, μν,  παϊ...
Gyere, gyermek, add a korsót,
hadd iszom ki egyhuzamban;
bele tíz pohár vizet tölts,
bele öt pohárnyi bort önts,
hogy az illemet ne sértsem,
csak örömmel iddogáljak.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Nosza rajta! Mégse zúgva,
dübörögve és dobogva,
sivitozva, mint a szittya,
csak igyunk mi móddal-okkal,
vigadozva szép dalokkal.
Devecseri Gábor fordítása

	TÖREDÉK A HALÁLRÓL
	Πολιοί μν ήμίν ήδη...
Α halánték deres immár, a haj őszül koponyámon,
fiatalságom elillant, feketéllnek fogaim már,
oda van multam, az édes, rövid és csúf, ami jön még.
Remegek már a haláltól, hisz a Hádészban a szöglet,
ami vár rám, hideg és szűk, a lejárat is ijesztő,
s aki egyszer lemegy, az már soha fel nem jön a fényre...
Radnóti Miklós fordítása

	A VETÉLYTÁRS
	ΠVν μτν χων βεVβέVιον...
Hej, azelőtt szőrsüveget, szűkre kötött gunyát viselt,
tarka fakockát a fülén és kiaszott hasán reves
      kis marhabőrt: egy ócska pajzs
piszkos, avítt bőrhuzatát. Rossz kenyeres-kofák, ledér
férfi-faló némberek orv cinkosa volt gaz Artemón,
      e szennyes életű lator.
Volt kalodák járma nyakán, s már a kerék is törte őt,
sokszor ütött végig a szíj rajta; szakálla szálait
      s haját kitépték százszor is.
Most fogaton jár ki s arany fülbevalót is látni már
Kűke fián; - szép elefántcsontnyelü ernyőt tart, miként
      az nők szokása...
Franyó Zoltán fordítása

             SZERENÁD
      ΉρίστηVα μν τVíου...
Gyorsan faltam a reggelim:
      egy kis házi pogácsát,
s ittam egy kupa bort; no most
      halkan játszom a finom
lanton: hajnali dalt az én
      kedves, kis szeretőmnek.
Franyó Zoltán fordítása

	EGY LEÁNYHOZ
	ΕΙΣ ΚΟΡΗΝ
Thrák csikó, miért szaladsz el, görbe szemmel rámtekintve,
íly vadul? tán azt hiszed, hogy semmihez sem értek én?
Hidd csak el, hogy könnyüszerrel rádvetem még ezt a zablát,
és a gyeplőt kézbetartva, körbe kényszerítelek.
Még ma lágy füvet harapdálsz, könnyeden szökellve játszol,
mert ki hátadat megülje, nem került derék lovas.
Devecseri Gábor fordítása

	GYŰLÖLÖM...
	Ο φιλέω...
Gyűlölöm azt, aki telt kupa mellett bort iszogatván
      háborut emleget és lélekölő viadalt.
S kedvelem azt, aki bölcs és Aphrodité meg a Múzsák
      szép adományairól zengve szeretni tanít.
Radnóti Miklós fordítása

HIPPÓNAX
      A BÚPALOSZ-ÜLDÖZŐKBŐL
                 KATA ΒΟΥΠΑΛΟΥ
Halljátok Hippónaxot: Klazomenai népe,
én nem vagyok már, Búpalosz megölt engem!
                           *
Ilyképp Erüthrai ifjait behálózván
anyjával-ágyas Búpalosz s Arétésze,
kicsalta tőlük oly szegényes élelmük...
Horváth I. Károly fordítása

	KOLDUS-FOHÁSZ HERMÉSZHEZ
	EVμ, φíλ’ EVμ...
Hermész, szivem Hermész, te Máia szent sarja,
Külléniosz! Könyörgök, ó, nagyon fázom!
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Adjál köpenyt Hippónaxodra s ingecskét,
szandálka és bundácska is legyen hozzá,
s arany-sztatér, vagy hatvan, úr zsebéből jött!
                            *
Adjál köpenyt Hippónaxodra, mert fázom
s fogam nagyon vacog!
Horváth I. Károly fordítása

FORDÍTOTT HÁLAIMA HERMÉSZHEZ
	Έμο γV οκ δωκας...
Nem adtál énnekem köpenyt, nem adtál hát,
jó-bolyhosat, vad télidőben enyhítőt,
s két lábamat se fedted bunda-bőrökkel,
hogy nagy gumók ne fagyjanak szegényekre.
Horváth I. Károly fordítása

	SOROK PLÚTOSZRA
	Έμο δ  Πλοτος...
Nem mondta Plútosz énnekem, hiszen vaksi,
nem mondta még lakomba jőve: “Hippónax,
adok neked harminc ezüst-minát, és még
sok mást, mi kell.” Elméje sincs egész rendben.
Horváth I. Károly fordítása

	FÉRFI-TANÁCS HÁZASSÁGRA
	Γάμος κVάτιστός στιν...
Bölcs férfinak jó házasság csupáncsak az,
ha józan elmét hoz magával asszonya:
házát csupán e nászajándék óvja meg.
Ám bárki nőt puhult gyönyörre visz haza
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
zsarnok helyett az hűszivű barátra lel
s míg élte tart, szilárdan építhet reá.
Horváth I. Károly fordítása

SZIMÓNÍDÉSZ
	DANAÉ
	...τε λάVνακι ν δαιδαλέα...
Mikor a remekmívü láda
vitte, s a fúvó szél meg a víz megmoccanó tükre
eltöltötte félelemmel, s arcát mosták könnyei,
kedves keze Perszeuszt tartotta ölelve
és szólt: Gyermekem, ó mi szakadt reám
S te alszol, elnyugtat a tej, békés szívvel szunnyadsz e szomorú
ércszöges deszkák közt,
s a fénytelen éj, a kéklő sötétség borul rád.
Sós víz ha felülről hajad éri a mélyben,
míg elmegy a hullám, nem bánod,
sem a szél-süvöltést,
fekszel csak, a bíbor kendő betakarja szép arcodat.
S ha megriaszt téged is, ami riasztó,
az én szavaimra figyelhet finom füled.
Azt mondom, aludj, kicsi gyermek, aludjon a tenger,
aludjon a végtelen veszély,
s valami változás jőjjön már, Zeusz atya, tőled!
De ha vakmerő szóval imám
többet kér, mint ami illet, bocsáss meg nekem.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	ARETÉ
	Εστί τις λόγος...
Van tanitás erről is:
férfi erénye magas, járatlan sziklaszirteken lakik;
könnyű lábú nümphák szent kartánccal ott veszik körül,
és akármilyen halandó szem nem is láthatja őt,
csak kibe izzadtság foga mart, a lélekemésztő,
s bátran lép a csúcsra fel.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	EMBER VAGY
	AνVωπος  ών...
Ember vagy: ne találgasd, mit hoz a holnapod,
s boldog férfit látva ne mondd, meddig lehet az,
mert oly hirtelenűl a könnyű
szárnyú légy sem tűnik el...
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	THERMOPÜLAI
ΕΙΣ ΤΟΥΣ ΕΝ ΘΕΡΜΟΠΥΛΑΙΣ ΘΑΝΟΝΤΑΣ
Thermopülai halottainak
sorsa a jó hír, szép a bukásuk is,
sírhelyük oltár,
emléket idéz siratásuk, a gyászt eltörli dicséret,
mert ilyen temetőhelyet
meg nem ront az idő, mely mindent jármába hajt.
Hős férfiaké ez a kert, befogadta lakónak
Hellasz tiszteletét. Leónídász,
Spárta királya bizonyságot tett: tőle maradt reánk
a férfi-erény koszorúja,
s ami el nem apadhat, a hírnév.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	VÁLASZ KLEOBÚLOSZNAK
	Τίς κεν ανήσειε...
Ugyan ki dicsérné józan eszű Lindosz lakosát, Kleobúloszt?
Nem ragyogóbb-e a hold és az aranytüzü nap,
szép csobogásu folyók és a tavasz virulása,
s tengeri örvények nem érnek-e többet e kőnél?
Nem ér fel az istenekkel egy oszlop, bármi erős,
széttöri emberi kéz. Csak ostoba férfi
képzelhet ilyet.
Kerényi Grácia fordítása

	A PLATAIAI CSATA EMLÉKÉRE
	ΕΙΣ ΤΗΝ ΕΝ ΠΛΑΤΑΙΑΙΣ ΜΑΧΗΝ
Mind, kik e táj közepén, dúsforrású Ephürében
      laknak, a harci erény jónevü mesterei,
                                     *
vagy Glaukosz földjén, a korinthoszi vár közelében,
      így örökítik meg nagy hadi tetteiket:
égbeszökő arany emlékkel. Hadd kapja a gyors hír
      szárnyra dicső nevüket s hősi elődeikét.
Kerényi Grácia fordítása

	A NÍSZAIAI EMLÉKOSZLOPRA
	Ελλάδι κα ΜεγαVεσιν...
Hogy Hellaszt s Megarát a szabadság napja hevítse,
      küldtek a végzet elé, s ránk szabadult a halál.
Jöttünk Euboiábol, a hegyfok alól, hol a szűzi
      soknyilu istennő, Artemisz otthona van;
és szirtes Mükalából, meg Szalamisz közeléből,
      phoinix-földi hajón irtva vitézül Arészt,
és a boiót síkságról is, kik bátran emeltünk
      lóháton robogó vad katonákra kezet;
most hódol vendégszerető Níszaia előttünk,
      ím, a piac közepén őrzi nevünket e kő.
Kerényi Grácia fordítása

	A KÜPROSZI GYŐZELEM EMLÉKÉRE
	’Εξ ο γ’ ΕVώπην...
Ázsia partjairól amióta levágta a tenger
      Európát, s vad Arész űzi az emberi fajt,
földi halandók nem hajtottak végre hasonló
      tettet a partokon és tengereken soha még.
Mert e vitézek Küproszban sok médre lecsaptak
      gyilkosan, és a vizen száz teli harci hajót
vettek a phoinixoktól el, hogy nyögte hatalmuk
      Ázsia: két kézzel verte a had vihara.
Kerényi Grácia fordítása

	ANAKREÓN SÍRJÁRA
	Οτος ’AνακVείοντα...
Íme, Anakreiónt, akit éltet a Múzsa örökre,
      őt, ki Teószba való, rejti e dalnoki sír;
őt, kit Erószok, kit Khariszok bíztattak a dalra,
      s ifjak iránt érzett vágyairól muzsikált.
Most egyedül rossz néki alant, nem mintha a napfényt
      elhagyván, feledést nyujtana mély Akherón,
ámde azért, mert szánja a bájdús ifju Megisztészt,
      s thrák Szmerdiászt, akikért hasztalan űzi a kín.
Ám gyönyörűséges dalait most sem feledé el,
      Hádészban ma is él s hirdeti őket a lant.
Kerényi Grácia fordítása

SZTÉSZIKHOROSZ
	ÁELIOSZ HAZATÉR
	’Aέλιος δ’ ΥπεVιονίδας...
Áeliosz, Hüperíón gyermeke íme, aranyló
kelyhe mögül kibukott s befutotta a tengert,
hogy a szent, a sötétvizü éjszaka mélyire érjen,
ahol anyja lakik, felesége meg édes gyermekei.
S a babérlugasok ligetébe belépve
megállt Zeusz nagy fia.
Kerényi Grácia fordítása

	KÜPRISZ BOSSZÚJA
	... ονεκα ΤυνδάVεος... 
Tündareosz valaha
áldozva az összes égilakóknak, a dúsadományu
Küpriszt kihagyá, amiért a haragvó
leányaiban büntette meg őt: mert mind csapodár lett,
s váltogatta urát.
Kerényi Grácia fordítása

	A MÚZSÁRÓL
	A ΜοσαγV οκ πόVως...
Α Múzsa nem azt ízlelgeti csak, mi virul, de az érni sovárgót
is beragyogja tüze.
Engem se hagy el, mióta először
zengedezett gyönyörű dalokat széphangu, sokajku
fuvolám.
Kerényi Grácia fordítása

        KIKELETKOR
    Τοιάδε χρ ΧαVίτων...
Ily népdal kell - puhafürtü
      Kháriszok éneke, phrüg
dallamra talált zene zengjen
      frissen, üdén,
hogyha tavasz közelít.
Franyó Zoltán fordítása

TIMOKREÓN
	THEMISZTOKLÉSZ ELLEN
	’Αλλ’ ε τύ γα Παυσανίαν...
Te Pauszaniászra tekints
      rajongva, Xanthipposzt magasztald,
s Leutükhidészt, - de biz’ én
      csupán Ariszteidészt dicsérem:
jobb a dicső, nagy Athénből
nem jött, amióta a gaz
      Themisztoklészt megrótta Létó, -
mert ő, ez a csalfa, hazug,
      rut áruló vendégbarátját,
Timokreónt a kicsalt
      kalóz-ezüstért nem vitette
el haza Íalüszoszba;
elvette a három ezüst
      talentumot s eltünt hajóján.
Orvul hazavitt sok üzért,
      mást számüzött, sok mást legyilkolt,
gyült a zsebében a pénz;
      kocsmát nyitott az Iszthmoszon, hol
csontot adott, sose hust;
bár ettek ebből, ám Themisztoklészt
      elátkozták haláláig.
Franyó Zoltán fordítása

	UGYANAZ
	Οκ Vα ΤιμοκVέων...
Nemcsak Timokreón az, ki méd
hadakkal összeesküszik;
van más, ki éppilyen gazember.
Nemcsak én vagyok ravaszdi,
van biz’ ilyen sunyi róka még!
Franyó Zoltán fordítása

PRATINÁSZ
           ÚJ TÁNCDAL
       Τίς  όVυβος ε;...
Mi legyen e zenebona?
      Mi ez a ficánkolás?
Mi dobog ily esztelenül
      Dionűszosz eme szent zene-padozatán?
Az enyém, enyém Bromiosz,
      nekem illik e zaj,
      ez a vad dobogás,
ha a hegyekbe futok csupa nimfa között,
hattyui módra vezetni
      tarkaszárnyu éneket.
Mert a tánc dallamát tette Pie-
      risz fejedelmül; a flóta
jőjjön majd utóbb a kar-
tánchoz: ez csak szolga itt.
Ricsajban, ajtódöngetésnél,
      ölre-menő, berugott suhanchad élén
ott legyen csupán vezér.
Dobd el ezt a fúvót,
torka mint a béka vartyog;
be a tűzbe e nyálfacsaró furulyát,
e lihegve dadogó dalütem-nyomorítót,
e fúró-kivájta víjjogó lomot!
Nézd: karod s lábad ön-kedvedért
rugdosod ficánkolón, Thriambo-dithürambosz,
      repkény-fürtös isten,
halld tehát e tánc dór melódiáját!
Franyó Zoltán fordítása

AISZKHÜLOSZ
	AGAMEMNÓN
	(Részletek)
	ΑΓΑΜΕΜΝΩΝ
ŐR
      Ti istenek, kínomnak véget vessetek;
      egy hosszu éve őrködöm s úgy fekszem itt
      az Átridák tetőjén hasmánt, mint az eb,
      így nézem én az éj csillagseregletét,
      a földi embernek telet s nyarat hozó
      uralkodó nagy égi fényességeket,
      a sorvadozva gyöngülőt s a fölkelőt.
      Most is lesem, hogy gyúl-e már a fáklya-jel,
      a tűz-sugár, a hírhozó, hogy Trója már
      ledőlt, bevettük: így akarja, rendeli
      a férfitervü nő reménykedő szive.
      Harmatmegeste éji-vándor ágyamat
      nyomván, ez álmok-elkerülte fekhelyet
      - mert hisz nem álom állong itt, de félelem,
      a szemhéjam hogy le ne szorítsa szunnyadás -
      mikor dúdolni vagy fütyülni kezdenék,
      a szendert visszaéneklő varázsszerül,
      e ház balsorsán sírok nyögve akkor is,
      mert nem vezérli már a régi bölcseség.
      Ó, bár ez éj kínomnak véget vetne már,
      s jóhírt ragyogni gyúlna éji tűz-sugár.
      Légy üdvözölt, napfény-jelentő éji láng,
      ki Argosz-szerte sok körtáncot is jelentsz,
      mely mind e hír nyomán hullámzik hálaként.
      Be jó, be jó!
      Agamemnón asszonyának megjelentem ezt
      fennen kiáltva, hogy serkenjen föl hamar
      kerevetjéről, s a házat víg zaj verje föl
      e fáklyafény miatt, ha immár Íliont
      bevettük, mint a lángoló jel hirdeti:
      s a megnyitót a tánchoz én magam ropom:
      uram kockája jó esését felrovom,
      az őrködésem háromszor hatot dobott.
      Bárcsak lehetne már uram kegyes kezét,
      midőn belép, e kézzel illetnem megint;
      egyébről hallgatok: - nagy súly van nyelvemen:
      - a ház, ha tudna szólni, mindent pontosan
      mondhatna el; csak annak szólok szívesen,
      ki érti, hogy mit mondok; annak nem, ki nem.
                                     *
KAR
      Ma tiz éve, hogy a Priamoszra törő
      nagyerős vezető, Meneláosz az úr
      és Agamemnón, kire Zeusz kegye szállt
      - kettőstrónú, kettősjogarú
      Átreida-fogat - nagy ezergályás
      argoszi hadját erről a partról
            társul tusakodni vezette:
      kebelükből kélt nagy hadriadás,
      valamint keselyűk rínak keserűn,
      ha fiókátlan fészkük föliben
      kavarog röptük,
      csupatoll-evezővel evezve leget,
      s fészküket őrző
            töredelmük a semmibe foszlott,
      hanem ezt odafönt hallja Apollón
      vagy Pán, vagy Zeusz, e madárzokogást,
      közelébe-lakók élesszavu búját,
      s késve, de mégis
            elküldi a bosszu-Erínüszt:
      Vendégvédő Zeusz is az Átreusz
      fiait küldötte Pariszra ekép,
      s férfiövezte Heléna miatt vert
      test-nehezíteni sok vad viadalt
      föl, ahol lerogyott a fövenybe a térd,
      hol a lándzsa csaták kezdetein már
      töredezvén tört
            az akháj meg a trójai nép közt.
      Úgy jön a végzet, mint ahogyan már
      jönnie kell: ha ki nem gyul az oltár,
      áldozat éghet, a cseppje csöpöghet,
            szívós harag arra nem enyhül.
      Vének, mi, akik gyönge tagokkal
      akkor a haddal ki se szállottunk,
      vesztegelünk itt,
      az erőnk gyereké, bot a megtartónk:
      hisz a zsenge kebel velejét kezdet
      kezdetekor nézd: ugyanígy nem Arész
      lakhelye az; s hát aki vén már és
      lombja kiszáradt? Az uton három
      lábon tipeg és nem erősebb már,
      mint a gyerek, s csak
            fel-alá bolyg: nappali álom.
      De te, Tündareosz
      fejedelmi leánya, Klütaimésztra,
      mit akarsz? mi a hír? mi okozta, hogy ég
      a szavadra, lobog
            mindenhol az illatos oltár?
      Mindet, ki vigyáz várunkra, a ház,
      meg az ég, meg a mély s a piactér
      isteneit mind
      adományok lángja köszönti:
      innen s onnan is égbemagasló
      láng meredez fel, megtöltik a szent
      drága kenetnek
      igaz-illatu enyhe szelíd szerei
            a király palotája zugából.
      Mindazt mondd hát el, amit lehet és
      mondani illik, s légy orvosa már
      ennek a gondnak, mely néha gyötör
      s gonoszul megijeszt, de van úgy: a remény
      áldozatodból kél s tovaűzi
      tőlünk a mohó
            bús gondot, a lélekemésztőt.
      El tudom én az erős csodajelt, mely a hős hadak útján
      kélt, harsogni: az isteni kegy belehell lelkembe
      aggságomban dalra erőt még:
      az ifju Hellász frigyesült vezetőit, a kettős-
      trónu hatalmat
      mint küldötte a bősz sas a trójai
      földre boszúló kéz- s kelevézzel,
      gályák két fejedelme elé repült
      két fejedelmi madár: feketén egy,
      fehéren a másik, a ház közelében, a lándzsát
      rázó kéz felől, ormon
      falva mohón viselős nyul-anyát kicsinyestül, a végső
      futáskor elfogott nyulat.
      Zengd csak a, zengd csak a gyászt, de a jó hadd győzzön.
      Ott a sereg figyelő jóspapja az indulatukban-
      egy, heves Átreidákat, a had vezetőit látta
      bennük nyomban, s szólt csodafejtve:
      “Ez út idővel Priamosz falait letapossa;
      bástyafalának
      minden kincse, amelyet a nép bírt,
      vészteli végzet karma közé hull;
      csak ne küldjön egy isten irígy ködöt
      Trója-evő lecsapó seregünkre:
      mivel haraggal telik Artemisz szent szive, szánván
      apja szárnyas ebétől
      ellésének előtte befalt nyulat és hasi vemhét:
      a két sas étkét gyűlöli.”
      Zengd csak a, zengd csak a gyászt, de a jó hadd győzzön.
      “Ilyen szelídszívű a Szép,
      ki bősz oroszlán tipegő kicsinyét
      s minden erdei vad csecsemőjét
      védvén, nézi gyönyörrel mindet;
      ő hív most, hogy fejtsem a jósjelt,
      mely minekünk örömöt s bajokat jelent.
      De kérem én segitő Paiánt is,
      hogy huga vissza ne tartsa soká a mi
      gályarajunkat irígy vad széllel,
      s jogtalan áldozatot ne kivánjon, oly éttelen étket,
      mely ácsolva családi viszályt, nem féli a férjet:
      s újrakelő Harag őrzi
      folyton a házat, ügyel, bosszút áll gyermekölésért.”
      Így süvitett Kalkhász, elegyítve a bút nagy örömmel,
      mondva madár-útról a király házára a jós-szót;
      hát te is éppígy
      zengd csak a, zengd csak a gyászt, de a jó hadd győzzön.
      Zeusz! mert bárki légyen ő, e név
      hogyha kedves őneki,
      ajkam ezzel illeti;
      más olyanra nem lelek,
      bárhová is fordulok,
      kívüle, hogyha hiú terehét a szivemnek
      kell lerázni biztosan.
      Az, ki rég erőshatalmu volt,
      minden harcra bősz csatár,
      szóba sem jöhet ma már,
      és utódja is letűnt,
      győztesére lelve már;
      ám aki Zeusz diadalma felől szivesen zeng,
      mindenekfölött okos:
      bölcseségre ő vezet,
      embereknek íly szabályt
      ad: “ki szenved, az tanul”;
      álmában szívére csöppen a
      bűntudó kín a vétkesnek, így
      észretérni kényszerül:
      íly erőszakos kegyes hatalmak
      ülnek szent kormánypadon.
      S az akháj hajók idő-
      sebb vezére semmi jóst
      nem szidalmazott, a sors
      szélvészével egyetértve szólt -
      akkoron, hogy nem indulhatott
      népe vízre s éhezett
      Khalkisz ellenében, áradó hab
      verte Aulisz öblein.
      Fuvalmak Sztrűmón felől eredtek,
      időlopók, bőjthozók, bezárók;
      a férfihad bolyong, s rohad
      gálya és kötélzet
      miattuk, s ők időt kinyujtva,
      Argosz virágát eként
      kisorvasztják: s midőn a jós szava
      a keserű időnél
      még nehezebb irat kért
      - Artemisz-óhajul -, a két
      Átreidész jogarával
      csapva le, nem tudta vissza-
      fojtani már a könnyét.
      A báty-vezér ott eként emelt szót:
      “Nehéz a szívem, ha nem teszem meg,
      s nehéz megölni gyermekem,
      őt, a házam ékét,
      beszennyezvén a szűzi vérrel
      apjának ontó kezét
      az oltárnál: mi itt a bűn, mi nem?
      hagyhatom-é hajóim
      s társaim én a bajban?
      Áldozatot, mely a szelet
      szűnteti meg s ily szüzi vért
      nagyhevesen vágyni: igaz
      jog - legyen így, javunkra.”
      A kényszerűség igábatörte,
      s utána már mint a változó szél,
      a bősz, az iszonyatos, gonosz, -
      csapongva elméje vakmerő lett:
      ilyen merésszé
      tehet halandót
      az ártani nyomorult csunya téboly:
      leányát ledöfte ő,
      nőboszuló hadát hogy így
      tudja vezetni vízre,
      áldozatot kinálván.
      A szűz esengő, apját sikoltó
      szavát s ki-nem-nyílt korát se szánta
      a harcra-törekedő tanács:
      az apja intett, s oltári szolgák
      miként a kecskét
      oltár fölébe
      emelve ima után a beburkolt
      s fejét csüggesztő leányt,
      s tartva erősen, az édes
      ajkat erőszakos fék-
      kel betömik, nehogy még
      a házra átkot kiáltson szava.
      S mikor leomlott a földre sáfrány
      ruhája, esdő nyilat
      lőtt az áldozókra mind
      szeméből külön-külön,
      mint ha néma kép kiván
      beszélni: hányszor dalolt
      apja termében, asztalánál
      a férfiak közt e szűz
      tiszta hangján a har-
      madik kehelynél paiánt
      a gyöngéden-szeretett apáért.
      Mi lett utóbb, nem tudom, nincs szavam!
      Kalkhász a célját el nem hibázza.
      S Diké bizony kínnal és
      oktatóan látogat;
      s mi eljön - ha itt leszen,
      megtudod; ne lesd előbb;
      előbb siratnád csak így;
      a hajnal úgyis világra hozza:
      de vajha jó fordulat
      jönne minderre, mint
      e földnek itt érkező
      egyetlen gyámola is kivánja.
                                     *
KASSZANDRA
      Jaj, jaj; milyen tűz árad így szét testemen;
      te Farkas-ölő Apollón, jaj, ó jaj nekem.
      A kétlábú nőstényoroszlán, az, ki a
      farkassal párzott, míg távol volt jó ura,
      engem szerencsétlent megöl; beléveti
      kavart mérgébe most a bért érettem is:
      férjére fenve kardot, fennen kérkedik,
      hogy rajta így a jöttömért is bosszut áll.
      Miért viselnem itt nevetségemre még
      e jós-botot s e jós-szalag nyakdíszt tovább?
      Előbb, mint vészbe hullok, elpusztítalak:
      no, vesszetek, hisz vesztem váltja vesztetek;
      helyettem más nőt gazdagítson átkotok.
      Imé, Apollón foszt meg engem, senki más,
      a jósruhától, ő, ki sokszor látta már,
      hogy még e díszben is mint gúnyolt engemet
      barát s ellenség - ebben nem különbözött:
      kóbor csavargó papnőnek csúfoltak, és
      éhenkórász koldusnak, és én tűrtem ezt;
      és most, ki engem is jósnővé tett, a jós,
      ilyen halálos végső sorsba kergetett:
      mert nem az apám oltára - vágótőke vár,
      mely majd kiomló forró véremtől vörös.
      De istenektől tiszteletlen nem halunk:
      jön majd a másik, eljön majd a bosszuló,
      az apjáért anyját lesujtó sarjadék,
      ki messzebolygó számüzöttként tér haza,
      hozván családja átkának zárókövét:
      apjának elhanyatlott teste hívja őt.
      De én miért nyögök, miért siránkozom?
      Hisz láttam én először Trója városát
      ledőlni, mint ledőlt, s most hóditói is
      eldőlnek éppúgy, istenítélet szerint;
      megyek, teszem, mi kell, eltűröm hulltomat:
      az istenek nagy esküt tettek erre már:
      s ez ajtót úgy köszöntöm, mint Hádész-kaput;
      csak azt kivánom, hogy jól sujtsanak reám,
      ne vergődjem, szelíden folyjon vérem el,
      és így lehessen majd lezárnom két szemem.
Devecseri Gábor fordítása

	EUMENISZEK
	(Részletek)
	ΕΥΜΕΝΙΔΕΣ
Szín: Delphoi, Apollón temploma előtt. A Pűthia 
jobbról megjelenik és a templom zárt kapuja 
felé indul. De mielőtt belépne, megfordul
A PŰTHIA
      Esdő szavammal minden istenek közül
      Gaiát, az ős-jóst tisztelem meg; majd Themiszt,
      ki, mint beszélik, másodikként ülte meg
      az anyja jósló-székhelyét; s harmadsoron
      erőszak nélkül, mint Themisz kivánta is,
      a Földnek egy más títán-lánya nyerte el,
      Phoibé: s ajándékul Phoibosznak adta át,
      midőn világrajött ez s tőle nyert nevet.
      Phoibosz tehát Délosz tavát és szirtjeit
      elhagyta, s átevezve Pallasz gálya-járt
      partjára, eljött, és a Parnasszoszra szállt.
      Útján kisérték s hódoltak nagyon neki
      Héphaisztosz ösvénykészitő magzatjai,
      s szelíddé tették földünk vad vidékeit.
      Megérkezett, fennen becsülte őt a nép
      s Delphosz király, e föld kormányozó ura.
      S az elméjét jósművészettel töltve meg,
      negyedszer, jósul, őt ültette Zeusz ide,
      s most apja, Zeusz, szóhirdetője Loxiász.
      Ez istenekhez száll tehát első imám.
      A Templomőrző Pallasz is legyen dicsért;
      és mind a nimfát tisztelem, ki Kórükosz
      madár- s isten-szerette barlangjában él:
      Bromiosz az úr fölötte - nem felejtem el -
      mióta hadba-vitte bakkhánsnő-raját,
      és Pentheusz végzetét mint nyúlét szőtte meg.
      Pleisztosz patakjait, Poszeidón erejét,
      a Teljesítő, Fönti nagy Zeuszt hívom én,
      s elfoglalom, jósnő, jósnői székemet.
      Adják meg, hogy beléptem minden eddigi
      jöttömnél jobb legyen; s ha van hellén jelen,
      sorsot kivetve sorra jőjjön, mint szokás:
      mert jósolok, miként az isten rávezet.
       (Belép a templomba, de visszahőköl, s az oszlopnak dől)
      Jaj, szörnyü szólni róla, szörnyü látni azt,
      mi engem Loxiász lakából visszaűz,
      hogy már erőm is elhagy, állni sem tudok,
      s kezem segít előre fürge láb helyett:
      agg nő ha fél, már semmi, nem több, mint gyerek.
      Midőn a sok-füzérü zúgba lépek én,
      egy istenektől-útált férfit látok ott
      mint kérlelőt megülni földünk köldökén,
      kezéről vér csöpög, friss sebből most kivont
      kardot fog és magasranőtt olajgalyat,
      körültekerve gondosan dús gyapjuval,
      fehér pehellyel: eddig érthető szavam.
      De e férfiú előtt egy furcsa nő-csapat
      a székeken körül megülve szendereg:
      nem asszonyoknak, ám Gorgóknak mondanám,
      de mégse Gorgó-félékhez hasonlitom:
      láttam lefestve, kik rég Phíneusz ételét
      ragadták el: olyanok, bár szárnyatlanok,
      de oly sötétek és egészen undokok:
      távoltart tőlük hortyogó lehelletük,
      szemükből borzadalmas cseppek hullanak;
      s a dísz, mit hordanak, sem istenszobrok előtt,
      sem embereknek otthonában nincs helyén;
      e társaságnak törzsét nem láttam soha,
      földet se, mely kérkedne, hogy íly fajzatot
      baj nélkül fölnevelt s utóbb nem bánta meg.
      S mi most jön, annak már maga e ház ura
      viselje gondját, nagyhatalmu Loxiász:
      jós-orvos ő, csodák megoldó látnoka,
      s más otthonokról is minden szennyet lemos.
(Jobbra eltávozik. A templom kapuja kitárul: 
Oresztész a Föld Köldökén ül; Apollón mellette áll; 
Apollón oldalán Hermész; az Erínüszek körben, 
a székeken alusznak)
APOLLÓN
      Nem árulód, örökkön őriződ leszek,
      ha oldaladnál állok, és ha távol is,
      az ellenségeidhez nem leszek szelíd.
      A tombolókat itt lefogtam, láthatod:
      álombahullt az undorító lánycsapat,
      ős agg leányok, kikkel nem közösködik
      egyetlen isten, ember, állat sem soha;
      gonosz dologra lettek ők, hiszen gonosz
      homályban élnek, Tartaroszban, föld alatt,
      mint emberek meg églakók utálata.
      De fuss előlük így is ernyedetlenül:
      mert űznek ők a teljes nagy földrészen át,
      bolyongó lépted bármi tájon át halad,
      s ha tengeren, ha víz-ölelte városon;
      vigyázz, e kínodat terelve túlkorán
      ne lankadj, ám elérve Pallasz városát,
      ott ülj le, ősi szobrát karral fonva át:
      mert ott mi bírákat lelünk s engesztelő
      varázsigéket, s arra is lesz eszközünk,
      hogy mind e kíntól teljesen szabad lehess:
      hisz én beszéltelek rá, hogy megöld anyád.
ORESZTÉSZ
      Nagy úr, Apollón! tudsz jogot nem véteni;
      s mert tudsz, tanuld meg azt is, hogy már el ne hagyj,
      s kezeskedik hatalmad arról, hogy segítsz.
APOLLÓN
      Csak emlékezz, s ne győzzön félsz a szíveden!
                              (Hermészhez)
      Te, egy-apától vérszerinti jó öcsém,
      Hermész, te őrizd! Légy nagyon, neved szerint,
      Úton-kisérő: pásztorként vezesd az én
      esdőmet itt: hisz tiszted Zeusz is tiszteli,
      mivel halandókat jó sorssal ez kisér.
(Apollón eltűnik. Hermész és Oresztész balra eltávoznak.
Klütaimésztra árnya megjelenik a templom közepén)
KLÜTAIMÉSZTRA ÁRNYA
      Aludjatok csak! Jaj! Mit érek véletek?
      Míg engem, kit ti tiszteletlen hagytatok
      a többi holt között, mivelhogy öltem én,
      az árnyak közt sosem hagy el gyalázatom,
      csúfságra bolygok - és kimondom nektek azt,
      hogy ők, amott lent, ontják rám a vádjukat;
      de lám, szerettemtől szenvedtem szörnyüt én,
      s haragra énmiattam egy isten se gyúl,
      bár anyagyilkos kéz vágott le engemet.
      No nézd, sziveddel nézd meg itt e sok sebet:
      az elme szemmel tündököl ha álmodik,
      s halandók sorsa nappal meg nem látható.
      Az én javamból már be sokszor nyaltatok
      italt bor nélkül, józan édességeket;
      s áldoztam éji szent lakomát a tűzhelyen,
      oly órán, melyben más istenség részt se kér;
      s mindezt ma lábbal megtaposva láthatom:
      s ez itt, kisiklott s mint az őz tünik tova,
      a hálótokból így megugrott könnyedén,
      s orrfintorítva néz reátok vissza már.
      Hallgassatok rám, lelkemért beszéltem én,
      jól értsetek meg, földalatti istenek:
      Klütaimésztra, az álomkép, szólítalak.
KAR (felnyög)
KLÜTAIMÉSZTRA
      Csak nyögjetek, s majd addig ő továbbszökik:
      enyéimet megóvják, s engem senkisem.
KAR (felnyög)
KLÜTAIMÉSZTRA
      Be mélyen alszol! meg nem indulsz kínomon:
      s Oresztész elfut, az anyagyilkos, gyilkosom.
KAR (följajdul)
KLÜTAIMÉSZTRA
      Jajgatsz, de szunnyadsz; hát miért nem kelsz hamar?
      Mi más a dolgod, mint hogy osszd a szenvedést?
KAR (följajdul)
KLÜTAIMÉSZTRA
      Álom s fáradtság, izmos összeesküvők,
      kiszáritották, bősz sárkánynő, mérgedet.
KAR (kétszeres erővel élesen nyög)
      Fogd meg, fogd meg, fogd meg, fogd meg, figyelj!
KLÜTAIMÉSZTRA
      Álmodban űzöl gyors vadat s csaholsz reá,
      miként az eb, mely dolgát nem feledheti:
      mit téssz? riadj föl! bágyadás ne nyomjon el,
      s álomba lankadón se nézd el kínomat:
      jogos szidalmaim májadba marjanak:
      a józanok számára mindez ösztöke:
      fuvalld utána vérhabos lehelleted,
      aszald meg őt, beledből fújj reá tüzet,
      a második futáson űzd, emésszed el.
(Az Erínüszek sorban fölriadnak és egyenként megszólalnak)
KAR
      No, föl! no verd föl ezt, miként én tégedet;
      alszol? no szökkenj! messze rúgd el álmodat!
      Lássuk, vajon hiúság-é ez intelem.
      Jaj, kedvesek! lever a gyötrelem, -
      kínlódtam, és hiába, jaj, milyen sokat -
      iszonyu kín gyötört, szomoru szenvedés,
      nem is tűrhető: -
      vadászhálómból elfutott-szökött a vad. -
      Levert az álom, s a zsákmány oda!
      Jaj, Zeusz fia! be csalafinta vagy! -
      ifjan legázolsz íly öreg hatalmakat -
      a kegyeletlen és szüleihez gonosz
      fiút pártolod, -
      kiloptad őt - isten! -, ki anyját ölte meg: -
      ki mondaná még, hogy így volt helyes?
      Álmomban énhozzám gyalázat érkezett,
      ütött, mint ahogy kocsis ragad
      kezibe ösztökét,
      szivem alá, májam alá:
      im itt a korbácsoló,
      kínozó, kínhozó,
      az az iszonyú fagyos, az a nehéz.
      Ilyet mívelnek hát az ifju istenek,
      igazságtalan parancsolók:
      csöpög a trón: csurog,
      fölül-alul esik a vér,
      ím itt a Föld köldökén
      véresen, rémesen
      feketedik a nyomorú iszonyat.
      Itt ő a jós, itt önmagát mocskolta be,
      a maga jós-zugát;
      senkise - ő akarta;
      ki rövidéletűt, noha tilos, kegyel,
      s az ősi sorsokat nyűvi szét.
      Rám kínt hozott, de ezt itt mégsem oldja föl;
      noha a föld alá
      fut, szabadulni nem fog,
      mehet akárhová ez a gonosztevő,
      fejére sujt az új bosszuló.
             (Apollón hirtelen megjelenik)
APOLLÓN
      Ki innen, házamból hamar, parancsolom,
      hagyjátok el sietve jóshelyem zugát,
      nehogy megérezzétek a szárnyas fehér
      kígyót, arany húromról mely rohamra száll,
      mert éjszinű tajtékot hány majd kínotok,
      vért, mit legyilkolt emberekből szíttatok.
      E házhoz itt közel sem illik jönnötök:
      hol főt levág a törvény, hol szemet kiváj
      és torkokat hasít, hol magvat vesztenek,
      fiuk heréjét rontják, hol csonkítanak
      s köveznek s hol karóbahuzottak jajuk
      ontják, csak arra menjetek! Halljátok-e,
      míly ünnepeknek kedvelése az, miért
      az istenek megvetnek? Hisz mutatja már
      külsőtök: íly rút fajzatoknak vérivó
      oroszlán barlangjában kéne lakniok,
      s nem jósdám szent helyére kenni szennyüket.
      Pusztulj csak innen, nyáj, te pásztor-nélküli!
      Íly nyájra egy isten se vetne jó szemet.
KARVEZETŐ
      Hallgass meg, úr Apollón, most enyém a szó:
      te néki vétkében nem is bűntársa vagy,
      de mindenestül legfőbb vétkes vagy magad.
APOLLÓN
      Mikép? Beszéded még idáig nyujthatod.
KARVEZETŐ
      A jósszavad küldötte anyját ölni meg.
APOLLÓN
      A jósszavam “Bosszuld apádat!” volt; no és?
KARVEZETŐ
      S bár frissen-ontott vér tapadt rá, védted is.
APOLLÓN
      És mondtam is, hogy házamat keresse fel.
KARVEZETŐ
      S akik kisérjük, minket csak gyalázol-e?
APOLLÓN
      Mivel lakomba nem való belépnetek.
KARVEZETŐ
      De részünkül jutott mégis, hogy ezt tegyük.
APOLLÓN
      Milyen tisztség ez? Szép lehet! Kérkedj vele.
KARVEZETŐ
      Kergetjük házról-házra anyja gyilkosát.
APOLLÓN
      Hát azt a nőt, ki hitvesét gyilkolta le?
KARVEZETŐ
      Nem vérrokonnak pusztult tőle élete.
APOLLÓN
      Nagyon kevésre tartod így, vagy semmire
      a Héra és Zeusz végbevitte szent frigyet;
      szerinted Aphrodíté senki, semmi se,
      kinek leginkább örvendeznek az emberek;
      a férfi és nő sorsjelölte fekhelye
      az eskünél is több, mert jog védelmezi.
      Ha hitvest gyilkolók iránt íly lanyha vagy,
      hogy nem kivánsz boszút s nem kél benned harag,
      kimondom én: Oresztészt űzni sincs jogod.
      Az ő bűnét lelkedre vetted módfelett,
      a másikat, látom, lassabban bosszulod.
      De törvénylátónk Pallasz istennő legyen.
KARVEZETŐ
      De őt ugyan többé már el nem engedem.
APOLLÓN
      Csak űzd, s növeld a munkád még tovább vele.
KARVEZETŐ
      Ne szóld le szúró szókkal tisztes tisztemet.
APOLLÓN
      Ajándékul se venném át e tisztedet.
KARVEZETŐ
      Zeusz trónja mellett téged nagynak mondanak;
      De én, mivelhogy engem anyja vére hív,
      e férfiút büntetni, ebként hajszolom.
APOLLÓN
      De én - mert hozzám esdekelt - oltalmazom:
      mert emberek s az istenek közt szörnyü ám
      az esdeklő haragja, hogyha elhagyom.
             (A kar balra eltávozik. A templom bezárul)
                                     *
KARVEZETŐ
      Úrnő, Athéna, székhelyül mit adsz nekem?
ATHÉNA
      Ahol se kín, se baj nem ér; fogadd csak el.
KARVEZETŐ
      S ha elfogadtam, mondd, mi lesz a tisztelet?
ATHÉNA
      Hogy egyetlen ház sem virulhat nélküled.
KARVEZETŐ
      Ilyen hatalmat adsz tehát önként nekem?
ATHÉNA
      Ki téged tisztel, azt segítjük majd mi is.
KARVEZETŐ
      S hogy mindörökre így leszen, kezeskedel?
ATHÉNA
      Amit nem teljesítek, ígérnem se kell.
KARVEZETŐ
      Varázsszavadra, érzem, csillapul dühöm.
ATHÉNA
      Földmélyben élve bár, így nyersz barátokat.
KARVEZETŐ
      E földre míly áldást daloljak, mondd ki hát.
ATHÉNA
      Mely mocskos győzelemre nem tekint soha,
      s a földről minden és a tenger harmata
      s az égbolt és a szél fuvalma jót tegyen
      és enyhe napsugárral járja földemet;
      a föld termése, barmok dús ellései
      mind lankadatlan gazdagítsák népemet,
      s az emberi magzatokra üdvöt hozzatok;
      de űzd csak el, ki áhitattalan gonosz:
      én, mint az ültető kertész, azt kedvelem,
      ha itt igaz sarj gaztól sértetlen virul.
      Ez lesz a tiszted. Én pedig, ha nagyszerű
      csatákra jön sor, el nem tűröm, hogy ne ezt
      a győzedelmes várost érje tisztelet.
KAR
      Átveszem, Pallasz oldalán, lakom;
      nem vetem meg városát,
      mely mindenható Zeusznak s Arésznak
      szinte vára, lakhelye,
      s védi minden isten
      hellénföldi zsámolyát;
      s én is érte esdem itt
      jóslat-adva jámborul:
      szerencse érje, jó haszon, s e földre már
      sarjasszon dús áldást
      fénysugárzó tiszta nap.
ATHÉNA
      Kegyesen teszem én városomért ezt,
      hogy most e hatalmas s haragos nagy
      szellemeket jól telepítem ide:
      mert hisz a részük, hogy az embernek
      utait kijelölje rajuk. S ki nem
      nyeri el jószándékuk, sohasem
      tudhatja, csapás hogyan éri: mivel
      mit az ősei vétettek, viszi őt
      hozzájuk: a vész, néma dühével,
            a dicsekvőt porba alázza.
KAR
      Fákat itt szél ne verjen, vészhozó;
      ezt kivánom, ez kegyem;
      hőség, mely rügyet s csirákat öl, ne
      hágjon át határain,
      és gyümölcstelen kór
      gyászosan ne lepje meg;
      és a föld a nyájakat
      s csöpp iker-bárányokat
      nevelje föl s időre; és a gazdagon
      kincses föld a szellemek
      víg kegyét becsülje meg.
ATHÉNA
      Városom őrei, halljátok-e, míly
      szépeket ád most? Tehet is sokat ő:
      büszke Erínüsz, ki a földbelakók
      s elnemenyészők közepett tisztelt;
      bizony ők teszik azt, hogy az embernek
      sorsa milyen lesz, hogy dalt kap-e, vagy
            csak a könnyektől vakon élhet.
KAR
      Ifjakat pusztitó
      sorsot messze dallok én;
      s a gyönyörű leányokat
      jőjjetek áldani násszal, erős hatalomban
      uralgó Moirák,
      mert az anyánk egy, ti
      tiszta-itéletüek,
      mind a lakok lakozói,
      minden időben igaz s jó
      társaságul eljövők,
      fennkölt istenek ti mind fölött.
ATHÉNA
      Örülök, mert íly jót s szépeket adsz
      mezeimnek. Ezért Peithó szemeit
      áldom, amért ő ajakam s nyelvem
      jól segitette s meggyőztem e vad
      tagadókat is így; és diadalt nyert
      Szózaton-őr Zeusz, s él sikerünk,
            vetekedve ha jóra törekszünk.
KAR
      És a jólnemlakó
      csúnya vész, a pártviszály
      itt ne zúgjon, esdem én;
      itthoni vért, feketét, ne igyon föl a por, hogy
      ne kérjen majdan
      megtorolón polgár-
      vért, s le ne dőljön a vár;
      kapjanak, adjanak is jót
      kölcsönösen szeretetben,
      s egyet is gyűlöljenek:
      mert ez annyi földi bajra ír.
ATHÉNA
      Lám, ugye leltünk, mert jót akarunk,
      szelid ösvényt itt? E rémületes
      arculatokból igaz üdv kerül e
      városi népnek; jóakaróitok
      jóakarattal ha ti tisztelitek
      mindig erősen, áll ez a város,
            és ez a föld, s jó s igaz is lesz.
KAR
      Éljetek, éljetek
      gazdagon és örömben,
      üdv, athéni nép, neked,
      Zeuszhoz íly közel ki élsz,
      s szűzi lánya így szeret,
      és időben bölcs lehetsz;
      Pallasz szárnya kit megóv,
      Pallasz apja tiszteli.
ATHÉNA
      Nektek is üdv. Én legelől megyek és
      - így kell - mutatom lakotok nektek,
      szent fáklyavilágnál, követők közt:
      nosza jőjjetek és áldozzatok szent
      sokasága között, ide a földnek
      mélyébe hatolva, a városomat
            áldjátok igaz diadallal;
      s városvédők, ti vezessétek,
      ti, ős Kranaosz sarjai, őket:
      és jóakarók
            akaratja vezesse a várost.
KAR
      Éljetek, éljetek,
      újra meg újra mondom,
      mind e város népei,
      istenségek s emberek,
      Pallasz városát lakók,
      és az ittlakásomat
      tisztelők, ti: sorscsapás
      már panaszra nem fakaszt.
ATHÉNA
      Dicsérem ezt az áldást, mit szád énekel,
      s most fáklyafénynél én magam kisérlek el
      a földalatti mély üregbe, és velem
      vonulnak szolgálóim is, kik szobromat
      itt híven őrzik. Szemefénye az egész
      thészeuszi földnek is jön, nagyhirű hada
      fiúknak, és az ifju és agg nők raja
      - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
      bíborbamártott szép ruhákban jőve hát,
      s tisztelve őket, gyúljon már a fáklyafény,
      hogy jót akarjon társaságuk mindig is,
      bátor fiakkal boldogítsa ezt a hont.
KÍSÉRŐK KARA
      Térjetek itt ez uton, ti nagyok, dics-
      vágyók, Éjszaka sarjtalan
      sarjai, vélünk
      - s néma légyen a tisztelet -
      mélyen a föld zugolyába alá, hogy
      ott ősrégi nagy áldozat
      dísze fogadjon:
      s néma légyen a tisztelet.
      Tiszteltek, Kegyesek, mi vidékünk
      jóakarói, fáklyavilágnak
      örvendően, előre tehát!
      S rivalogjon a tánc meg az ének!
      Nektek szent lakotokban örökké
      áldoz a Pallasz népe; s a Látó
      Zeusz meg a Moira is egyet akar.
      Rivalogjon a tánc meg az ének!
Devecseri Gábor fordítása

	LELÁNCOLT PROMÉTHEUSZ
	(Részletek)
	ΠΡΟΜΗΘΕΥΣ ΔΕΣΜΩΤΗΣ
ERŐ
      Hát itt vagyunk, bejárva messze földeket,
      a szküthák útja ez, járatlan pusztaság.
      Héphaisztosz, arra már gondod neked legyen,
      hogy teljesítsd, amit rádbízott Zeusz atya,
      magas sziklákhoz kösd e nagy gonosztevőt,
      acélkötéllel, elszakíthatatlanul.
      Hiszen te vagy, kit meglopott: virágodat
      az embereknek adta, soktudó tüzed.
      E bűne az, miért meg kell lakolnia,
      becsülni Zeusz uralmát így tanulja meg,
      s embert szeretni végre abbahagyja már.
HÉPHAISZTOSZ
      Erő s Erőszak, immár semmi dolgotok,
      mit Zeusz parancsa rótt reátok, készen áll.
      De én viharcsapkodta szirthez kötni őt,
      ki isten és rokon, magam nem is merem,
      de mégis meg kell tenni, mert atyánk szavát
      ki könnyen venné, súlyos bajba jut maga.
      (Prométheuszhoz) Józan Themisznek nagyralátó gyermeke,
      parancs köt engem, hogy téged megkösselek
      embertelen hegyormon ércbilinccsel itt,
      hol nem fogsz többé embert látni s hallani,
      a tűző napfény itt aszalja bőrödet,
      amíg elhull virága, és örülsz, ha már
      az égnek tarka köntösébe bújt a nap,
      s örülsz, ha visszatér s a fagy felengedett.
      Kifogyhatatlan kínjaid sorvasztanak,
      s ki téged megmenthetne, nem termett olyan.
      Embert szeretni erre volt csak jó neked.
      Isten létedre istenekkel nem törődsz,
      s az emberekkel többet, mintsem illenék.
      Ezért im ezt a zord sziklát őrizheted,
      álmatlan állsz, térded sem hajlíthatva meg,
      és hasztalan siránkozol szünetlenül,
      a jajgatás meg nem puhítja Zeusz szivét;
      az új urak mindíg kérlelhetetlenek.
ERŐ
      Akkor miért időzöl és siránkozol?
      Az istenektől megvetett istent te mért
      nem gyűlölöd? Hisz kincsed osztogatta el!
HÉPHAISZTOSZ
      Rokonság és barátság mégis nagy dolog.
ERŐ
      Elismerem, dehát atyánk szavát szabad
      nem teljesítenünk? Miért nem aggat ez?
HÉPHAISZTOSZ
      Könyörtelen vagy és elszántsággal tele.
ERŐ
      A gyászdal nem hoz gyógyulást; siratnod őt
      hiába már, ne törd magad te céltalan.
HÉPHAISZTOSZ
      Hogy gyűlölöm saját kezem művészetét!
ERŐ
      Mért gyűlölöd? Belátni nem nehéz: a bajt,
      a szenvedést nem mesterséged hozta rá.
HÉPHAISZTOSZ
      Mégis, ne volna benne részem énnekem!
ERŐ
      Ki istenek fölött uraskodik, van el
      baj nélkül s Zeuszon kívül senki sem szabad.
HÉPHAISZTOSZ
      Mindezt tudom s nem is felelhetek reá.
ERŐ
      S mégsem fogadsz te szót, bilincsbe verve őt,
      hogy tétlenül tovább ne lásson Zeusz atya?
HÉPHAISZTOSZ
      Láthatja már, hogy készen áll a karperec.
ERŐ
      Tedd hát kezére és feszítsd meg izmodat,
      a sziklafalhoz vaspöröllyel úgy szegezd.
HÉPHAISZTOSZ
      E munka sem marad bevégezetlenül.
ERŐ
      Fogd jobban össze, még szorítsd, ne hagyd lazán.
      Egérutat találna ez, hol senki más.
HÉPHAISZTOSZ
      E kar szilárdan áll, mozdíthatatlanul.
ERŐ
      Hurkold erősen azt is, hadd tanulja meg:
      akármilyen ravasz, Zeusznál alábbvaló.
HÉPHAISZTOSZ
      Más senki bennem gáncsot nem lelhet soha.
ERŐ
      No még ez ék kérlelhetetlen vashegyét
      verd át egész erőddel itt a mellkasán.
HÉPHAISZTOSZ
      Ó, jaj, Prométheusz, együtt szenvedek veled!
ERŐ
      Zeusz ellenségéért siránkozol? Vigyázz,
      ne kelljen egyszer megsiratnod önmagad!
HÉPHAISZTOSZ
      A szemnek elviselhetetlent láthatod.
ERŐ
      Elérte, látom, azt, amit megérdemelt.
      Szíjazd még össze bordáit köröskörül.
HÉPHAISZTOSZ
      Bár meg kell tennem, csak ne sürgetnél te így.
ERŐ
      Pedig sürgetlek én, de még hajszollak is.
      Kerülj alulra s hurkold össze combjait.
HÉPHAISZTOSZ
      Már kész a mű, s nem is volt sok dolgom vele.
ERŐ
      Erősen rakd reá szeges bilincseit.
      E művedet kemény biró itéli meg.
HÉPHAISZTOSZ
      Külsődhöz méltó minden szó a nyelveden.
ERŐ
      Te kényeskedj csak, ám szememre azt ne vesd,
      ha bennem több a büszkeség s az indulat.
HÉPHAISZTOSZ
      Menjünk tovább, a tagjait bilincs köti. (El)
ERŐ (Prométheuszhoz)
      Most légy gőgös, ha tudsz, s az istenek javát
      az egynapélő embereknek osztogasd.
      Hát érdemes szenvedned értük ennyire?
      Prométheusznak hiába hívnak tégedet
      az istenek: “gondoskodót” magad keress,
      remekmivű hálódból az talán kiránt.
             (El, az Erőszakkal Héphaisztosz után)
PROMÉTHEUSZ (egyedül)
      Ó halhatatlan éther, gyorsszárnyú szelek,
      friss kútfejek s kacagva harsogó habok,
      te mindeneknek anyja, Föld, s mindent ki látsz,
      te fényes Nap, szólítalak, tekints le rám:
      isten vagyok, s mivel sujtottak istenek!
                                     *
      Ne higgyétek, hogy önhitt dacból hallgatok,
      de szívemet mardossa a felismerés,
      mert látnom kell, hogy énvelem hogy bántak el.
      Ez új istenségeknek itt pedig ki más
      szerzett hatalmat és tekintélyt, hát nem én?
      De erről hallgatok, mert tudjátok ti is.
      Arról beszélek nektek inkább: balgatag
      szegény halandóknak, hogy én adtam tudást,
      s én tettem azt, hogy ésszel élni tudjanak.
      Az embereknek nem rovom fel ezt sem én,
      azért mondom, hogy lássátok jóságomat.
      Addig, ha láttak is, hiába láttak ők,
      s amit hallottak, azt sem értették, akár
      az álomképek, éltek öntudatlanul,
      mint kiknek minden mindegy, téglából falat
      se tudtak rakni, sem gerendaházakat,
      a földbe ásták magukat, mint a serény
      hangyák, barlang mélyében, hol nem jár a nap.
      Nem ismerték a tél s az illatos tavasz
      s a termő nyár szilárd ismertetőjelét,
      terv nélkül vittek végbe mindent s esztelen
      mindaddig, míg én nem mutattam meg nekik
      a felkelő s letűnő csillagképeket.
      Okoskodásuk legjavát, a számot is
      számukra feltaláltam, s a betűvetést,
      s a Múzsák anyja lett a hű Emlékezet.
      Először én fogtam járomba barmokat;
      nyerget s a terhet hordva, hogy rabszolgaként
      az embertől a súlyos munkát átvegye,
      szekér elé a hámot kedvelő lovat
      befogtam s arra büszkék most a gazdagok.
      S fel sem találta tengertjáró gyors hajók
      vitorlaszárnyát én helyettem senki más.
      És mégis tűrnöm kell: halandóknak ki ily
      sok eszközt feltaláltam, most magamnak én
      e kíntól mely megváltson, eszközt nem lelek.
KARVEZETŐ
      Méltatlan szenvedésed, és cserben hagyott
      az ész, akár a rossz orvos, mikor beteg,
      csüggedten állsz s tanácstalan, mert nem tudod,
      milyen gyógyírral orvosold most tenmagad.
PROMÉTHEUSZ
      Még jobban elcsodálkozol, ha megtudod,
      mi minden eszközt és utat találtam én.
      A legnagyobb jó mindezek közül: ha kór
      támad meg embert, nem volt orvosság sehol,
      mit enni vagy mit inni, vagy mit kenni kell,
      de gyógyszer híján sorvadoztak, mígcsak én
      meg nem mutattam, hogy kevernek balzsamot,
      minden betegség ellen mást s mást gyógyszerül,
      s hogyan s miből lehet jövendőt mondani.
      Én választottam szét először, hogy melyik
      álomlátás válik valóra s hangokat
      ha úton járva hallanak, mi mit jelent.
      Horgaskarmú sasok röptét figyelni meg,
      melyik mikor baljóslatú vagy kedvező,
      melyiknek mily szokása van s természete.
      Harcban melyik madár melyik madárral áll,
      s melyik melyikkel fér meg békességesen.
      A síma belső részeket megnézni jól,
      az istenek milyen szinű epét s milyen
      máj tarkaságát s szép arányát kedvelik.
      Az áldozat nehéz művészetére én
      vezettem rá az embert, zsírral eltakart
      forgócsontot s a végtagot hamvasztva el,
      s a tűz titkos jelére nyitva rá szemük.
      Elég ez is már. S föld alatt rejtőzködő,
      az emberek hasznára váló kincseket,
      rezet, vasat, s ezüstöt és aranyt ha én
      meg nem lelem, ki hozta volna fel nekik?
      Tudom jól, senki: kár tovább beszélni is.
      Tudd meg tehát, egy röpke szó mindent kimond:
      ember minden tudása éntőlem való...
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

PARMENIDÉSZ
	TANKÖLTEMÉNYÉNEK BEVEZETŐJE
	Ιπποι ταί με φέVονσιν...
Kancáim, melyek elvisznek, hova vágy csak elérhet,
vittek, amint nekivágtak, előre a nagyhirü úton:
urnőnkén, aki mindenen át vezetője a bölcsnek.
Ott jártam, mivel ott vittek tovahajtva kocsimmal
jófejü kancáim, s szüzek adtak irányt az utamnak.
Sípszerü hangot adott a csapágy furatában a tengely,
s áttüzesedve szorult két örvénylő kerekében
kétoldalt, amidőn - elhagyva az Éj birodalmát -
ott termettek a Héliaszok, fölemelve kezükkel
fátylukat arcukról, hogy a fényre vezessenek engem.
Ott van az égi kapú, hol az Éj meg a Nappal is átjár,
sziklaküszöb s boltív köti kétfelül egybe a félfát,
éteriek s két nagy kapuszárny fedi köztük a nyílást,
s kulcsuk a sokfenyitékü Diké keze váltja a zárban.
Ám a szüzek szelid érvekkel meggyőzve az úrnőt,
rávették okosan, hogy félretaszítsa előttük
nyomban a zár reteszét: mire felpattantak a szárnyak,
megnyitván a nyilást, ahogy ércmüvü tengelyeikkel
kölcsönösen megfordultak küszöbük furatában,
pántokkal s szögecsekkel együtt; s lám köztük az úton
nyomba be is vitték kocsimat s kancáim a szűzek.
Jó szívvel fogadott be Diké s megfogva kezével
jobbkezem, ekképp szólt és így intézte beszédét:
“Isteni útmutatók vezetettje, te ifju, ki végre
íme e kancákkal, kik visznek, a házam elérted:
üdvözlégy! hisz a jog s az igaz vezetett - nem a balsors -
errefelé, s oly messze van innen az emberek útja!
Most pedig érts meg hát ime mindent: mind a kerekded
színigaz állhatatos szive-mélyét, mind a halandók
nézeteit, mikben soha sincs szinigaz bizonyosság...”
Marticskó József fordítása

EPIKHARMOSZ
	TÖREDÉKEK
	’Αλλ’ εí τοι εοί...
- Mindig itt volt minden isten, s nem hiányzott, nem, soha,
s minden itt van mindörökkön változatlan általuk.
- Mégis mondják: istenek közül Khaosz lett legelőbb.
- Már hogyan? Honnan jöhetne mint első, s hová mehet?
- Semmi sem jött hát először? - Másodszor sem, Zeuszra, nem,
már legalább, amiről ma szólunk, mindaz itt volt mindig is.

	Α ποτ’ Vιμόν τις...
- Páratlan számhoz, vagy éppen pároshoz, ha óhajod,
egy kövecskét hozzátesznek, vagy elvesznek egyet is,
azt hiszed, hogy ugyanaz marad talán? - Dehogy hiszem.
- És ha egy könyöknyi mértékhez talán még egy kicsit
hozzátesznek, vagy ami megvolt, azt lemetszik, megmarad
ugyanaz a mérték? - Semmiképpen. - Kérlek akkor, hogy tekints
éppenígy az emberekre: ez növekszik, az lefogy,
minden ember egyre-másra új s új változásban él.
És mi természettől fogva változik s helyt nem marad,
az már más, mint volt imént a mássá változás előtt;
így te is más voltál tegnap, mint ma vagy, s én magam is,
s holnap is mások leszünk már ugyane törvény szerint.

	ΑV στιν αλησις...
- Α fuvolajáték dolog-é? - Dolog bizony.
- És ember is a fuvolajáték? - Semmikép.
- S most nézd, a fuvolás mi? Minek is véled őt?
Embernek, vagy nem? - Annak én. - Hát nem hiszed,
hogy így áll az ügy a jóval is? A jó maga
magánvaló dolog magában: és aki
már tudja, megtanulta, jó ember leszen.
Fuvolás lesz, ki megtanul fuvolázni, és
ki táncolni, táncos, és ki fonni, az fonó;
és minden mással, amit csak óhajtsz, így vagyunk:
a művész nem lehet így a művészet maga.

	Εμαιε, τ σοφόν στιν...
Eumaiosz, a bölcseség nem egymagában él,
hanem ami csak él, annak mind, mind értelme van.
Mert hisz a kakasoknak is nőstény-párjai,
(ha jól megfigyeled) nem szülnek élő kicsinyeket,
hanem tojáson kotlanak s lelket adnak nekik.
S csak a természet tudja, mi ez a bölcseség:
mert ő maga nevelte erre magamagát.

	Θαυμαότν οδέν...
Nem is csodálatos, hogy így szólunk mi, és
magunknak úgy tetszünk, s hogy úgy véljük, nagyon
szép termetünk van: mert hisz ebnek is csak eb
tünik legszebbnek, és ökörnek az ökör,
szamár szamárnak, disznónak disznó a szép.

	Ώς δ’ γώ δοκέω...
Hát úgy értem, ahogy értem? Azt az egyet jól tudom,
hogy e mai szavaimra emlékeznek egykoron.
S lesz, ki majd lehúzza róluk e mostani vers-ruhát,
s bíbor öltönyt ad reájuk, tarka szókkal ékeset,
s megmutatja: őt nehéz s ő könnyen győz le másokat.
Devecseri Gábor fordítása

BAKKHÜLIDÉSZ
	A SZÜRAKÚSZAI HIERÓNHOZ
(OLÜMPIAI KOCSIVERSENYEN NYERT DIADALÁRA)
	ΙΕΡΩΝΙ ΣΥΡΑΚΟΣΙΩ - ΙΠΠΟΙΣ ΟΛΥΜΠΙΑ
Gyümölcsadó Szicília asszonyát zengd,
és Perszephonét, koszorús leányát,
ó édesajándoku Múzsa, és O-
      lümpiában járt Hierón csikóit.
Mert büszke Győzelem kisérte s Szépség
futásukat Alpheosz elkanyargó
partján, hogy a Deinomenész szerencsés
      sarja zöld babérkoszorút szerezzen.
S ezt zúgta a rengeteg ember:
      “Boldog az háromszor is,
kit Zeusz hellénjei
      közt nemzetek urává emelt,
fekete leplű éjszakával nem födi
      kincse tornyos halmazát.”
Megtelt a szentély ökröt áldozókkal,
utcán sokezernyi a drága vendég,
remek tripuszoknak aranyja fénylik,
      tündököl, miket lerakatsz a templom
elé, ahol Phoibosznak oly magasztos
berkére, mit átszel a Kasztalía,
ügyelnek a delphoiak. Ma pompa
      jár az istennek, hisz e kincs a legszebb.
Lám, egykor a lóidomító
      Lűdiában a királyt
(míg betellett rajt’ Zeusz
      végzetszerű itélete,
és Szardeiszt bevette már a perzsa had),
      Kroiszoszt védte színarany
pajzsú Apollón. Mert midőn a nem várt
bús napra viradt, nem akart keserves
rabláncra veretve zokogni, s máglyát
      hordatott tüstént ama bronzfalú nagy
csarnok tövébe, s arra hű nejével
s vigasztalanúl zokogó, jajongó
selymeshaju lányaival fel is ment,
      s égre tárva két tenyerét, eképp szólt:
“Kevély hatalom te az égben!
      Hát a hála elmarad?
Hol van Apollón király?
      Rom már az Alüattész laka?”
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
vértől pirosúl az aranyban oly dús
Paktólosz, az asszonyokat galádúl
      elragadják már az erős teremből.
“Az oly gyülölt halál ma édes és szép!”
- szólt, s Habrobatésznek a jelt megadta,
hogy gyújtson a máglya alá. A szűzek
      sírtak, anyjukért kezüket kinyújtva,
ó, mert az előre tudott vég
      minden élőt megriaszt.
S míg lobogva gyúlt ki a
      félelmetes tűz s fényesen,
fekete felleget bocsátott rá Zeusz,
      oltva sárga lángjait.
Mit isten elgondol s bevált, való az:
az aggot a déloszi sarj, Apollón
fölvitte Hüperboreusz-tanyára,
      s őzbokájú lányaival ma ott él
a jámbor agg, ki szent Püthóba többször
küldött adomáitokat annyi másnál.
Ki hellaszi, egy sem akarja nyilván
      azt hazudni majd, Hierón, te tisztelt,
hogy több aranyát odarakta,
      mint te, Loxiász elé.
Kit nem írígység dagaszt,
      mint ég kegyeltjét csak dicsér,
s lóhoz értő jó vitézt lát benned, azt,
      kit jogarral felruház
Zeusz, s kegyelnek ibolyafürtü múzsák.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - a király, Apollón
azt mondta Pherész szeretett fiának:
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
      “Mert halandó vagy, ne feledd e kettőt:
hogy holnap utolszor örűl a
      napsütésnek két szemed,
vagy, hogy ötven évig élsz
      nagy boldogan, dúsgazdagon.
Ha kegyesen cselekszel, örvendhet szived,
      többet ér az bárminél.”
Eszesnek érthető a szóm: az éter
nem tűri a szennyet, a tenger árja
nem rothad, aranynak a fénye nem vész;
      nem viselhetjük, ha ezüst a fürtünk,
az ifjuság virágosabb mezét mi.
De el nem enyészik a gyatra testtel
együtt az erény ragyogása, mert a
      múzsa óvja azt. Hierón, a bőség
virágainak mi halandók
      általad látjuk javát.
Nem dicsőít hallgatás
      győztest sosem: méltó nevén
így dicsérik majd “Keosz mézesszavú
      csalogánya” énekét.
Kálnoky László fordítása

         A SZÜRAKÚSΖAI HIERÓNHΟΖ
(VERSENYPARIPÁVAL NYERT DIADALRA)
        ΤΩΙ ΑΥΤΩΙ - ΚΕΛΗΤΙ ΟΛΥΜΠΙΑ
Bátor szürakúszai ló-
      futtatók boldog vezére,
örvendsz, ha virágkoszorús
      múzsák viszik édes ajándokuk neked
- úgy, ahogyan soha más -;
      űzd bátran a gondokat el
oly igazságos szivedből,
      s jól figyelj énrám, mivel
szépöltözetű Khariszoktól is segítve
      áld ma dicső szigetén
himnuszban a hajdani vendég,
      s hallja híres városod,
mert ő, az arany diadémmal
      ékes Uránia híve,
      öntve kebléből a dalt,
dícséri a nagy Hierónt.
      Sárga, gyors szárnnyal magasban
ott szántja a felleget a
      mennykő ura, messzeuralkodó Zeusz
hírnöke, szent sasa, mely
      bátor, mivel ő az erős,
s vijjogó hangú madárnép
      megriadva száll tova.
Nem fékezik őt meg a bércek fölmagasló
      csúcsai, tornyosuló
tenger vize sem, ha a szárnyát
      végtelen légben zefír
mozgatni segíti lebegve,
      s tudja követni az égen
      útirányát földi szem.
Így most elibém is sok út nyílt erre s arra,
      hogy sok erényeteket
dícsérjem a bronzkebelű Arész s Niké, az
      éjsötét fürtű, kegyéből,
Deinomenész fiai,
      csak pártfogoljon mindig így az ég ura!
Éósz, az aranykaru, látta
      győzni sárgaszín sörényű
gyors Phereníkoszodat,
      hol kanyargó árja zúg az Alpheosznak,
Pűthóban, az isteniben.
      Én bizony Gaiára mondom,
hogy versenyen élretörő
      más gyors paripák pora nem mocskolta őt,
megközelítve a célt,
      mert mint Boreász robogott,
futtatóját óva tört ő
      élre, s megtapsolt sikert
szerzett Hierónnak, a nagy vendégbarátnak.
      Boldog az, isten akit
győzelmet aratni segít
      s földi jókkal gazdagon
áld meg, hogy irígyeli sok más,
      hisz ki e föld fia, nem mind
      boldogúl mindenben itt.
Mert Perszephonét, a kecses
      lábu istennőt kereste
föl mennyköveket ragyogón
      sújtó Zeusz érckapuzúzó hős fia,
fényre vezetni Hadész
      élesfogu Kerberoszát,
zord Ekhidnának fiát, és
      látta lenn a Kókütosz
partján amaz árva halandók lelkeit, mint
      rőt levelek tömegét,
mit szél sodor Ída hegyének
      dúsfüvű, fénylő fokán.
S árnyképe a lándzsavető hős
      Porthanidésznek is ott
      volt a holt lelkek között.
Fegyverzete fényében Alkméné csodált, hős
      gyermeke látta, s legott
íjgombra feszítve a zengőhangu íjhúrt,
      már elővont, fürge kézzel
nyitva a puzdrafedélt,
      egy bronzhegyű, hosszú nyilat. S elébe állt
tiltólag a holt Meleagrosz,
      ismerősként szólva hozzá:
“Állj helyeden, ne tovább,
      nagy Zeusznak sarja, szíved csillapodjék,
és hasztalanúl ne röpíts
      gyors nyilat célzó kezedből
holt árnyalakokra, hiszen
      nem félnek azok.” S a király döbbenten állt,
Amphitrüón fia, és
      így szólt: “Melyik isten, avagy
mely halandó sarja volt ez,
      s mely vidék volt otthona?
Mely hős keze ölte meg őt? Nyilván e hőst
      szépövü Héra az én
főm ellen uszítja, de énrám
      szőke Pallasz jól vigyáz.”
S könnyezve felelt Meleagrosz:
      “Azt, mit az isten akar,
      ember elhárítani
nem tudja. A lóbetörő
      Oineusz sem várta volna
restűl a virágkoszorús,
      szent, hókaru Artemisz istennő dühét;
ő, az atyám, sokezer
      kecskét öletett le s vörös-
barna hátú ökröket, ámde
      nem lohadt le Artemisz
ádáz dühe, és agyaras, vérszomju vadkan
      dúlta a szép Kalüdónt,
ő küldte e szörnyeteget,
      mely erőtől duzzadón
dús búzavetéseket irtott,
      nyájakat ölve le és
      szembeszálló bátrakat.
És színe-virága a helléneknek ádáz
      harcba fogott vele, s folyt
az hat napon át. S hogy az aitólok legyőzték
      isten által pártfogolva,
földbe temettük a hörgő
      vadkan által eltiportak testeit,
Ankaiosz után Ageláoszt,
      két derék testvéremet, kit
Oineusz édesapám
      otthonában szűlt anyám, Althaia asszony.
Sínylette a moira dühét
      sok, ki elpusztúlt, de Létó
bölcs lánya, a fürge vadász,
      nem szűnt haragudni, s a fénylő irha lett
új csata indoka, rajt-
      ütvén a Kurészeken, ott
társaimmal öltem én meg
      gyors Iphikloszt és a jó-
lelkű Apharészt vele, nagybátyáimat, mert
      zordon Arész a csatán
nem nézi, ki régi barát,
      és vakon száll fegyverünk,
hogy lelkeket irtson az ellen-
      ség sora közt, s kit az ég
      halni szánt, azt éri el.
Ezt számba se véve, a vén
      Thesztiosznak bölcs leánya,
boldogtalan édesanyám,
      pusztúlni itélt ez az elszánt szívü nő,
s nyitva a szépveretű
      ládát, a halált okozó
fát sikoly közt égeté el,
      mert a moira úgy itélt,
hogy általa vesszek el. Éppen Daipülosznak
      gyermeke, hős Klümenosz
szép és daliás tetemét
      fosztogattam; őt a vár-
falnál kaszabolta le kardom,
      mert menekűlt Pleurón
      ősi, biztos, kőfalú
várába a vert had. S legott gyengűlni kezdtem,
      életerőm odalett,
s boldogtalanúl mialatt végsőt leheltem,
      sírtam, ifjan szállva sírba.”
És ki csatán sose félt,
      Amphitrüónnak sarja könnytől harmatos
pillákkal e percben először
      állt, a holtat elsiratva,
míg panaszára felelt:
      “Jobb halandónak soha meg nem születni
s nem látni a nap sugarát,
      ámde túl meddő vesződség
bánatba merűlni ezért.
      Mit rejt a jövő, afelől kell szólanunk.
Hogyha a harcszerető
      hős Oineusz otthona még
szűz leányt, hozzád hasonló
      szép növésűt rejtene,
tüstént viruló feleségemmé fogadnám!”
      S rá Meleagrosz, a nagy
hős szelleme visszafelelt:
      “Déianeirát, szépnyakú
testvéremet ott leled, ő nem
      ismeri még az arany
      Küprisz édes mákonyát.”
Hószínkaru Kalliopé,
      állj meg ékes harckocsiddal
s dícsérd az olümposziak
      élén haladó Kronidészt, a nagy Zeuszt,
Alpheosz elcsobogó
      árját s a Pelopsz erejét,
és Pizát, hol futva győzött
      fürge lábú jó lovad,
híres Phereníkosz; a boldogság örökké
      zöld koszorúja jut így
bástyás Szürakúszai urának.
      Most igazságos szivünk
dícséri a nagyratörőt, és
      félretaszítja az oly
      rút irígységet kezünk.
Boiótia sarja, az édes Múzsa papja
      mondta ki, Hésziodosz:
“Kit nagyrabecsűlnek az istenek, halandók
      is dicsérik majd e földön.”
Megfogadom ma e szót,
      s híres dalom, mely églakók útján halad,
küldöm Hierónnak, a fényes
      győzelem forrása abból
szökken elő, mit atyánk,
      nagy Zeusz meg nem zavart békében óvjon.
Kálnoky László fordítása

	BÉKE-DAL
	Tíκει δέ τε νατοσιν...
Minden jó magvat a Béke hint
e földre: aranyt,
ajakunkra mézes
énekek virágait,
szőke tüzek lobogását
égetni ökrök combjait
s gyapjas juhokét csodaszép
oltárköveken,
s drága fiúknak időt
tanulni táncot és zenét!
Fekete pókhálók
fonják be a rémes
pajzsoknak ércfogóját,
s a lándzsa vashegyét s a kard
két élét rozsda emészti.
Trombitáknak
rezes öble nem rikolt
és lelkünk méze, az Álom
nem lesz, a szívbűvölő,
szemeinkhez hűtlen.
S haj! lakomák
uton-utfelen
s szeretők édes dalai lobognak!
Babits Mihály fordítása

	AZ ANTÉNORIDÁK, 
	VAGY HELENA VISSZAKÖVETELÉSE
	ΑΝΤΗΝΟΡΙΔΑΙ Η ΕΛΕΝΗΣ ΑΠΑΙΤΗΣΙΣ
Feltárta az isteni An-
ténór nemes asszonya, Athéné derék
papnője szent és színarany ajtajait
harckedvelő Pallasz dicső
templomának, annyi sok szép gyermek anyja,
híres Odüsszeusz és egyben Meneláosz előtt,
ő, a mélyövű Theánó, és kit Argosz
küldött követűl, ez a két
hős kérte a rettenetes Pallasz kegyét,
s Laertiadész szólt: “Mivel Ílion, a
jólépitett város tiéd, 
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - mint vezetők,
és jó tanácsban gazdag atyjuk
értesíté már Priamoszt, a királyt,
és gyermekeit, hogy a két hős
mit kiván, és hírnökök
járták be szaladva a nagy
várost, s legott felállt a széles
főtéren a trójai had.
És messze hatolt el a hangos szó, s kitárt
karral rimánkodtak, hogy a kínjaikat
szüntesse meg most már az ég.
Múzsa, méltányos szavakkal, mondd, ki kezdte?
Pleiszthenidész Meneláosz szólt, cicomás Khariszok
pártfogásától oly édes mézszavával:
“Ó, trójaiak, ti Arész
kedveltjei, messzeuralkodó Zeusz
nem szán halandóknak soha ekkora kínt,
mert mindenütt meglelhető
minden embernek Diké nyílt szíve, ő mint
Eunomiának, a szentnek hű követője meg a
bölcs Themisznek, boldogoknál jó lakótárs.
Fénylő hazugsággal vagy a fékeveszett
tébollyal ékes, félelemhez
nem szokott Hübrisz pedig ártani kész
dúsnak, hatalomban ülőnek,
s pusztulást visz, merre jár.
Ő hozta a Gaia-fiak,
gőgös titánok végzetét is.”
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Kálnoky László fordítása

	AZ IFJAK - THÉSZEUSZ
	ΘΗΣΕΥΣ
Suhan a harcizaj hőse, Thészeusz,
s a gyönyörü kétszer-hét athéni ifjú:
már Kréta habjait
szántja az égszinü hajó.
Gyors északi szelek csapnak a
pajzzsalcsatázó Athéné
felől a távoli vitorla patyolatába.
A bűvös homlokszalagos
Küprisz adománya fel-
űzte szivét Minósznak.
Nem szüz már a leány: kezeit
nem húzta vissza róla hó-
szín arcát tapintva ő.
Sikoltja Eriboia, hívja
Pandión ércmellvasú
ükfia nevét. Hogy látja
Thészeusz, szemöldöke
alól sötéten örvénylik szeme.
Rág iszonyu kín szivében
s így szól: “Nagy erejű Zeusz fia!
Vajon az égi tilalom
nem tartja féken dühöd?
Küzdd le, hős, - veszedelembe ránt nyers erőd!
Mire az égiektől a végtelen
sors igene bólint és amerre billen
Díkének mérlege,
azt, ami ránk kiszabatott,
vállaljuk, amikor jön. - De te
is fogd le zord tervedet, ha
Zeusztól fogant a komor Ída-orom alján
hulló halandók közül a
legkülönbnek Phoinix
szépnevü lánya téged!
Poszeidónt befogadva, fogant
engem dús Pitheusz leánya. Lent
arany fátylat adtak át
anyámnak ibolyával átszőtt
haju Néreidák.
Knósszoszi vezér, feledd el,
parancsolom, nyögést-
hozó vak dölyfödet! Ne lássam úgy
én az örök égi hajnal
édes sugarait, ha egyen is
e kamaszok közül erő-
szakot veszel. Vagy gyerünk!
Mérjük össze az erőnk! Itél majd a sors!”
Így szólt a híres lándzsaszóró.
“De büszke, vakmerő
férfi” - a hajósok á-
mulva néztek. Forrt a düh Héliosz vejében.
Hogy senki se gyanítja, cselt
szőtt s kiált: “Ó, nagyerejű Atyám,
Zeusz, szavamat halld, ha néked engem
Phoinissza szült, a szépkarú,
vess alá az égből hirtelen
bizonyitó-jelül csak egy
tűzhajú villanást,
viszont, ha téged Poszeidóntól, a vad
földrengetőtől fogant
Aithra: ezt a csillogó
színarany gyűrűt
hozd fel a tengerből! - Atyád szobáiba
merítsd alá vakmerőn testedet!
Megtudod, teljesíti-e
Zeusz imámat, a
világkormányzó égzengés-király!
A nagyerejű Zeusz hallgatott reá:
tiszteletet túlontúl adott Minósznak,
hogy látható legyen,
mennyire kedveli fiát:
villáma lecsapott. - Látva az
úgy várt csodát, nyújtja kezeit
a harcban állhatatos hős a ragyogó ég
felé, s kiált: “Nézed, ugye,
Zeusz nyilvánvaló kegyét?
Most te ugorj a zúgó
tengerárba, ne félj, Kronidész
Poszidón atyád a legnagyobb
dicsőséggel halmoz el
utána a soklombu földön.”
Így szólt, de nem horgadott
vissza a fiú bizalma:
felállt a jólszerelt
fedélzeten, ugrott... s benyelte őt
jóakarón a tenger.
Olvad a szive Zeusz fiának, úgy
örül. Parancsol: a színes
hajót tekerjék a szél
mentibe, vigye a szél! - A Sors mást itélt.
Repül a gyors hajó. Észak bősz szele
fú, fütyül a hátuljába. Megremegnek
rajt mind az athéni
gyermekek látva: lemerült
Thészeusz a hullámokba. A
halálthozó Sorsra várva
csak folyt a könny ibolyaárnyu szemeikből -
vízenlakó delfinek i-
rányitották Thészeuszt
soklovu apja hajlé-
kába. Isteni termeken át
ment. Látva boldog Néreusz
nagyhirű leányait
dobolt a szive: mint a láng, úgy
futott a fény csillanó
tagjaikon. És hajukban
arannyal átszövött
fürtök úgy kigyóztak! És csuromvizes
combbal üde táncot járva
örült a szivük. Apja hitvesét
is látta a drága palotán:
tehénszemű Amphitri-
tét. Ez vállaira bíbor inget dobott,
utána csatakos hajára
csodás füzért füzött:
csupa lila rózsa... - még
néki ravasz Aphrodité a nászban adta
(az istenek a jó, okos
embereknek nem akarják baját!)
felmerűl a karcsu orrú hajónál.
Jaj, mekkora gondba verte a
krétai hadvezért ez! Ott kilép
a habokon, s a teste sem
nedves... Ó, mily csodás!
Az ég ajándéka csillog tagjain,
s a hirtelen, új öröm-
től a fénybeszőtt fiúk
felkiáltanak.
Sikong a tenger is. A szeretett barát
hangjára paiánt dalol a sok gyerek.
Kéiosziak táncain vidulj,
örök Apollón,
s küldj istenadta jószerencsét nekünk!
Jánosy István fordítása

             ÍDÁSZ
                  ΙΔΑΣ
Spártában a szőkehajú
nők egykor a széles uton
fújták nem is egyszer e nótát:
“Midőn a merészszivü Ídász
a szépkaru, megkoszorúzott
Marpéssza nevű szüzet asszonyaként
elvitte sietve a végzet elől,
mivel viharok királya, Poszeidón
szélnél sebesebb fogatot
kínált, min Arész, az arany-
pajzsú, fia szállt Pleurónba
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Kálnoky László fordítása

	BOR
	Οταν γλυκεϊ’ νάγκα...
Édes kényszer
árad a serlegből, szívet melegítő,
ébresztve reményt boldog szerelemre,
dionűszoszi drága ajándék.
Magasba röpíti a férfi gondolatát,
mint lebben a fátyol: város fala nyílik
s mindenki felett a királyt már érzi magában.
Arany ragyogás, elefántcsont fénye betölti a házát,
tengeren át kincses rakománnyal
Aigüptosz gabonáját hozza hajója:
annak, ki iszik, szárnyat kap a lelke.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

ATTIKAI SZKOLIONOK
	PALLASZ ATHÉNÉ
	Πάλλας ΤVιτογένεια...
Pallasz Trítogeneia, szent Athéné
úrnőnk, védd meg a várost és lakóit,
      ha pártviszály marja, baj és
      szörnyü halál korán sujtja, atyáddal óvd!
Franyó Zoltán fordítása

	DÉMÉTÉR ÉS PERSZEPHONÉ
	Πλούτου μητέVα...
Bőség anyja Olümp hegyén, Démétér,
téged zenglek a bimbozó tavaszban,
      s kinek atyja Zeusz: Perszephonét, -
      lelkesen álljatok őrt a hazánk fölött!
Franyó Zoltán fordítása

      LÉTÓ GYERMEKEI
      ’Εν Δήλ ποτ’ τικτε...
Létó ikrei Déloszban születtek:
Phoibosz herceg, aranyhajú Apollón,
      meg a szarvasölő Artemiszünk,
      ő, ki hatalmasan védi a nők ügyét.
Franyó Zoltán fordítása

	PÁN
	Ω Πάν...
Pán, ki fönt a csodás Árkádiában
lármás nimfa-csapat körül viháncolsz,
      mosolyogva nézd, hogyha dalom
      víg lakomára zeng, és kegyesen fogadd!
Franyó Zoltán fordítása

	GYŐZELMI ÜNNEP
	’Ενικήσαμεν...
Diadal ma ez, úgy, ahogy kivántuk,
s a nagy isteni bért Athéna küldte
ide Pandroszosz, égi társa által.
Franyó Zoltán fordítása

	A SZÍV TITKA
	E’ ξν...
Bár lehetne kinyitni bárki mellét
és benézni, vajon mi van szivében,
      azután be is zárni megint,
      s bízni gyanutlanul benne barát gyanánt.
Franyó Zoltán fordítása

	A LEGFŐBB JAVAK
	Yγιαίνειν μν Vιστον...
Első kincs, mit az ember esd: egészség,
második meg a szép és büszke termet,
      míg a harmadik: tiszta vagyon,
      és negyedik: vidám, drága baráti kör.
Franyó Zoltán fordítása

	LÉGY ELŐRELÁTÓ!
	ΩVαον κ γς...
Még kint a partról mérd a hajó-utat,
s hogy markod izma vajjon elég erős?
      Ha már a tenger habjain vagy,
            arra repülj, ahová a szél hajt!
Franyó Zoltán fordítása

	PÉLDASZÓ
	O δ καVκίνος...
      A kigyót odacsípte volt
      ollója közé a rák,
s így szólt: “Légy egyenes, ne járj
görbén már sose, cimborám!”
Franyó Zoltán fordítása

	   KALLISZTRATOSZTÓL(?)
	’Εν μύVτου κλαδί...
Mirtusz lombja közé fonom be kardom,
mint Harmodiosz és Arisztogeitón,
      ki megölte volt zsarnok urát,
      s újra szabadjogú lett az athéni nép.
                           *
Nem, Harmodiosz, nem, te meg se haltál!
Mondják, ott vagy a Boldogok Szigetjén,
      hol a gyorsinu, hős Akhilleusz
      és Diomédész is, Tűdeusz sarja, él.
                           *
Úgy rejtem ma a kardom mirtusz-ágba,
mint Harmodiosz és Arisztogeitón,
      kik Athéna szent körmenetén
      földre terítették zsarnoki Hipparkhoszt.
                           *
Büszke híretek él, örökkön él majd,
ó, Harmodiosz és Arisztogeitón,
      kezetektől hullt porba a nép
      zsarnoka és legott felszabadult Athén.
Franyó Zoltán fordítása

	VEGYES SZKOLIONOK
	ΣΚΟΛΙΑ
Admétosz szava, ó cimbora, ez: mindig a hőst becsüld;
gyáváktól menekülj: kishitütől gyér öröm ér csupán!
Vajha lehetnék egyszer én szép elefántcsont-lant,
és csinos ifjú vinne majd szent dionűszoszi ünnepen.
                                     *
Vajha lehetnék csillogó vert-arany ékszer én,
tán egy erényes és csinos, tiszta leányka viselne most.
Idd a bort velem, állj táncba, szeress, fonj koszorút velem;
vadnak látsz? te is az légy, ha okos lettem: okos legyél!
Minden szikla alatt leshet egy orv állat, a skorpió;
meg ne szúrjon: ahol megbujik, ott csak sunyi csel terem.
Nézz disznódra: van egy makkja, de már másik után kap ő;
éppígy én: van ugyan kedvesem, ám másikat áhitok.
Tölts, te pohárnok, a Kédónnak, ne feledd, hogy a fenkölt,
      méltó férfinak add mindig először a bort.
      Jaj, Leipszüdrion, átkos, áruló hely,
      mily nagy férfiakat takarsz! Vitézül
            igazolta mind hősi tusán,
            mily nemes és dicső törzs ivadéka volt.
Az, ki - bármi veszély éri - barátját sose hagyja el,
úgy a föld fia, mint isten előtt nagy becsülést arat.
Hej, lennék csak a legpirosabb szinü rózsa s egy édes
      lány keze tűzne ki szép hószinü keble fölé.
      Úgyis oly kevés, mit a föld sarja megkiván:
      enni és szeretni, - mégis olyan fukar vagy!
Franyó Zoltán fordítása

PINDAROSZ
	Α SZÜRAKÚSZAI HIERÓNNAK, 
	ΟLÜMPAI GYŐZELMÉRE
	ΙΕΡΩΝΙ ΣΥΡΑΚΟΣΙΩΙ ΚΕΛΗΤΙ
	(I. olümpiai óda)
A legjobb a víz s az arany mint éjszakában égő
tűz, kicsillog a fejedelmi kincs közepéből.
Ha férfitetteket kivánsz,
kedves szívem, zengeni,
ne keress napnál melegebb- s ragyogóbbat
az ég tágas mezején,
ünnepi játék sincs, ami méltóbb
dalra, mint Olümpia.
Innét hull a himnusz a bölcs
költők lelke fölé s zuhogó
harsány szóval hirdeti meg Kronosz fia hírét,
amikor boldog Hierón
gazdag tűzhelyéhez érkezünk:
Ő az, ki kezében a nyájnevelő Szicília szép szigetén a jogosztó
pálcát tartja s dús koszorúba
szedte minden erény legszebb levelét,
övé a dicsőség és a derű,
a szépszavu Múzsák-adta ajándék,
amit mi, a dal emberei
játszunk kedves asztala mellett,
vedd hát a kezedbe
komolyszavu dór lantod, leakasztva
az oszlopról, ha a píszai rét
és Phereníkosz, a kedves győzelemhozó paripa
édes gonddal terheli elméd,
mikor az Alpheiosz habjainál megfutva a pályát,
bár vas hegye még a szügyét sosem érte,
győzelemre vitte urát, Szürakúsza királyát,
kinek a szép ló büszke öröm s tündöklik a híre
a földön, amelyre Pelopsz telepített
Lűdiából férfi-fajt,
Pelopsz, kit a földetrengető
Poszeidón szeretett, amidőn a tiszta edényből
megszépülve emelte ki Klóthó,
s elefántcsont válla felragyogott.
Mert sok csodadolgot
tud a hír, s a halandók képzeletét
az igaz szónál messzebbre ragadja bizony
tarka hazugsággal remekelt regeszó.
Kharisz az, ki teremt
mindent, ami édes az emberi nemnek,
ő adja a tiszteletet s hihetetlent
elhitet ő gyakran, de a messze jövő
bölcsebb és igazabb tanú.
Méltó, hogy az ember
szép szóval illesse az isteneket:
kevesebbet vét a beszéd, ha szép.
Tantalosz fia, rólad én
más dalt mondok, mint a régiek,
hogy hívta atyád jámbor lakomára
kedves Szipüloszba az isteneket,
olümposzi vendégség-viszonozni,
s hogy elragadott az Aranyszigonyú,
győzött a szivén a kivánság
s ragyogó fogaton
hogy vitt a magasba
Zeusz háza felé, ahová ugyanígy
máskor Ganümédész
Zeusz kedvét betölteni jött fel.
Amikor szem elől eltűnt alakod,
s hiába kerestek az emberek,
nem tudtak anyádhoz visszavezetni,
akadt hamar egy az irígy szomszédok közt, aki mondta titokban:
az üstben a forró víz amikor sustorogni kezdett,
gyilkos kézzel feldaraboltak,
az asztalt körülülve
rajtad osztoztak meg és belőled faltak.
De nem tudom én az isteneket nevezni a gyomruk rabjainak.
Visszaborzadok.
Baj éri a csúnyabeszédűt.
Ha földi halandót olümposzi boldogok valaha
becsültek, Tantalosz volt az.
Ámde szerencséjét nem bírta viselni s a bőség
vitte bűnre s büntetést
Zeusz atya mért rá, sziklakövet függesztve föléje,
s törve magát mindíg, hogy távoltartsa fejétől,
elszalaszt minden gyönyört.
Így lett a tehetetlennek
élete már örökös nyomorúság,
mert meglopva az isteneket
embertársainak kínált
nektárt s ambrosziát, ami őt
részeltette csak isteni sorsban.
Mert ember, ha remél gonoszul cselekedve
isten elől rejtőzni, hibázik.
Ez volt, amiért a fiát az örök
istenek hozzá újra leküldve
visszataszították az arasznyi életet élő emberi nembe,
De mikor ennek kivirúlt szép termete és
állára szakálla borúlt feketén már,
forgatta eszében a nászt, ami várta,
a píszai híres Hippodameiát
nyerni el atyja kezéből.
Éjjel a szürke tenger mellé lépett egyedül,
s hangosan hívta a
Szépszigonyút,
ez lábainál zúgva-morogva jelent meg.
Akkor mondta: “Poszeidaón,
ha még örömet hoz a küpriszi kedves ajándék,
verd béklyóba Oinomaosz érc dárdahegyét.
S engem gyors szekeren közelíts
Éliszhez s győznöm te segíts,
mert tizenhárom derék
kérőt ölt meg már, a leány
nászát így halogatva.
Nem csalja a gyávát tőrbe veszély,
de kinek meghalni a sorsa, miért
húzza hiába, sötétben, aggkorig is, dísztelenül,
mindenből, ami szép, kimaradva?
Ez a küzdelem engem vár, adj hozzá drága sikert te!”
Így szólt és nem céltalanul szólt,
az istennek tetszett a beszéd,
kétkerekű aranyos szekerét
s szárnyas lovait neki adta.
Legyőzte Oinomaoszt s a szűz
asszonya lett s szült hat fiút,
erényre törő vezéri sarjt.
Most áll ragyogó ünnep már tiszteletére,
Alpheiosz partján könyökölve ki
várja az áldozatot s oltára körül
ünneplő sokaság.
- Híred hirdeti minden olümpiasz, Pelopsz,
versengő paripák,
s erejét mutató viruló fiatalság.
Aki győz, amig él csak,
mézédes nyugalom derüjét
nyerte bajnoki bérül. Mert megmaradó örökös hír:
Nincs, ami ennél embernek magasabb jutalom.
Nekem pedig őt kell
aiol dallammal, lovas énekkel koszorúznom,
s nem hiszem, hogy alkalom
lesz még, ünnepi vendéget, ki hatalmas úr,
és aki egyben a szépnek volna tudója,
zengenem meg, mint e remekbe
redőzött himnuszt most kiterítem.
Az isten, ki e táj oltalma, tudom,
gondjába fogadta
győzelmedet, ó, Hierón, s ha nem
hagy hirtelen el, még édesebb
diadalra vihet sebes szekered
s magasztal az új dal,
sorakoznak új szavaim Kronión
messzetekintő orma felé,
bennem a Múzsa új nyilakat nevel,
dalt, ami bizton célba talál,
mások másban erősek. A legmagasabb a király,
ennél senkise nézzen előbbre.
Járjál te sokáig hatalmad magasán,
én meg a győztesek társa lehessek,
minden hellén közt a tudásban első.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

NEKIK OTT AZ ÉJI SÖTÉTET ALANT...
         Τοσι λάμπει μν μένος ελίου...
Nekik ott az éji sötétet alant
a nap heve fényli be és
várossuk előtere szép bíborhimü rózsaligetben,
cédrusok árnya alatt van, ahol
arany gyümölcstől roskadoznak mind a fák.
Ez testgyakorlásban leli gyönyörüségét,
az lovon, míg
amazok lantpöngetésben, kockavetésben... Örök
bőség virágosul körükben.
És mézizek illata leng a tájon át,
és messzesziporkázó, örök áldozat ég
oltárukon isteneiknek.
Jánosy István fordítása

	MERT ERŐSEBB NÁLA...
	Σμα μν πάντων πεται...
Mert erősebb nála: a test a halál nyomába jár,
mig élve csupán az idő képe marad fenn,
mert az az isteni csak.
Szunnyadoz, míg tagjaink tevékenyek, ám ha azok
szúnynak: a lélek álmainkban
boldog megoldást mutat csapásra, örömre nekünk.
Jánosy István fordítása

	KIKNEK A BŰNEIKÉRT...
	Οσι δ ΠεVσεφóνα...
Kiknek a bűneikért fogadja bűnhödésüket
Perszephoneia: kilenced évre felbocsátja lelküket a
felvilágra, hol ragyogó hírü királyok, a szélnél
sebesebb erősek, lángeszü bölcsek
válnak majd belőlük és az emberiség ezeket
hívja majd szent héroszoknak.
Jánosy István fordítása

    AGRIGENTUMI THÉRÓNNAK,
A KOCSIVERSENY GYŐZTESÉNEK
   ΘΗΡΩΝΙ ΑΚΡΑΓΑΝΤΙΝΩΙ APMATI
                 (II. olümpiai óda)
Ti lantkirály himnuszok, ki
örök istent, ki hé-
rószt, ki halandót dalol e lant? Piszán
úr Zeusz. Az olümpiai ünnepeket
fundálta Hérakleész
harci áldozatul. Itt
négyesfogata diadalán
ime dicsőítsük a
nagy Thérónt, ki igaz-
lelkü vendégbarát,
s ki ős Akragasznak
bástyája. Jónevü szülők
virága: üdv a hazán.
Sokat kiállt őse, mígnem
e folyó partja lett
otthona. Szicília szemevilá-
ga lettek. Védőjük az Idő, s a Sors.
Dús kincseket, sikereket,
fényt adott nemes eré-
nyükért. Kronidész, Rhea fia,
ki az Olümposzt lakod,
s a játékokon ü-
gyelsz, lakod az Alpheoszt:
örülvén dalomnak,
add át e földet, e hazát
utódaiknak igaz
jóindulattal. Soha nem lehet
eltörölni már jogos, avagy bűnös
tetteinket.
Maga Kronosz, Mindenek aty-
ja sem teheti: ne úgy legyen.
Ám elfeledtetheti
jóakaratú Sors.
Derék örömek által elhal legyőzve
az újuló dühű kín,
ha istenektől a végzet
a szerencséjüket
felveti magasba. Hogy idézze dal
Kadmosz dicső lányait. Igen sokat
szenvedtek. Ámde a nagyobb
jó legyőzte fekete
gyászuk. Akit a mennykövek
döreje ölt: az Olüm-
poszon szép, zuhatag-
fürtü Szemelé ma él!
S imádja Athéné,
s imádja Zeusz atya igen,
s a víg babérkoszorús.
Mondják, az rendeltetett, hogy
gyönyörün élje a
tengeren a néreida hableány-
karban Inó mindörökig életét.
Nem tudja, percéletű:
mely nap, mint jön a Halál.
S nem tudjuk, amidőn a Nap
fia, a nappal köszönt
reánk: csendesen-e,
s jóra nyugszunk le majd?
Folyók - változandók:
hol szenvedést, hol örömet
zúdítanak le reánk.
S a Sors, e fajnak atyai, jótevő
gyámola az istenekakarta sze-
rencse mellett
bizony időnként bocsát
reájuk ujuló kinokat,
Igy Láiosz Sors-küldte fia
összeakadott aty-
jával, s lekaszabolta Apollón ősi,
nagy jóslatát betöltve.
Mit látva zordon Erinüsz
ime megölte egy-
más kezeivel dalia két fiát.
Bár Polüneikész odaveszett, a fia
megélt. Therszandrosz: ifiak
versenyén, viadalon
félelmetes - Adrasztidák
tavaszi sarj-támasza.
Illendő, hogy e gyö-
kér rügye: Enészidémosz
fia hallja saját
dicséretét felemelő
dalszóval, lanthurokon.
Olümpiában maga nyert.
Iszthmoszban, Püthó-
ban vele csatázva a fivére is
szerzett tizenkét körü tusán koszorút
a Kháriszoktól remek
négy lovukkal. A siker
hamar elüzi a bánatot.
Sok mindennek az al-
kalmát meghozza az
erénnyel kovácsolt
bőség: lefogja a sötét
mély gondok vad erejét.
Tűzlángu csillag, igazi fénye a
férfinak. Ha bírja valaki: ismeri
a jövendőt:
hogy az ehelyt meghalók
szíve a bűnökért megfizet
tüstént. A föld mélyiben
egy szigoru bíró
itéli meg a Zeusz uralma alatti
hibáiért kegyetlen.
Fölöttük úgy tűz a nap, hogy
azonos hosszuk az
éjeik, a nappalaik - ott a jók
nyűg nélkül élnek, nagyerejű kezük
nem túr rögöt, se nem evez
a szüköske falatért.
Azokkal, akiket becsül az Ég,
mivel esküjüket
hűn követték: sirást
nem ismerve élnek; -
míg másokat gyötör a kín,
mit látni senki se bír.
Ki fönt, alant testet öltött
ime háromszor is:
s tiszta marad minden igazságtalan
bűntől a lelke: vonul a Zeusz utain
Kronosz erődje fele, hol
Óceán-fuvalatok
zsongják körül a boldogok
szigeteit. Színarany
virág tündököl - a
föld gyönyörü fáin ez,
a vízben tenyész az.
Itt fonnak ők koszorukat,
s virágfüzéreket itt,
hol bölcs tanáccsal Rhadamanthüsz igaz
bíra-társa ős Rhea urának, a
nagy Kronosznak -
Rhea ottfenn ül a Min-
denség teteje trónján, s velük
Kadmosz, s a vén Péleusz,
s kit idehozott volt
az anyja, hogy esengve meghajlitotta
a Zeusz szivét: Akhilleusz.
Kezétől Hektór, a Trója
e legyőzhetetlen
oszlopa ledőlt, s odaveszett Küknosz
és Aitiopsz, Hajnali fi. - Sok a nyilam
tegzembe könyököm alatt.
Szívem e nyilai a
nagy szellemeket érik. Ám
a tömeg értelmezőt
igényel. Csak az a
bölcs, ki születetten az;
aki csak tanulta,
mint varju, teljesületlent
jövendöl féktelenül
károgva Zeusz sasa mellett.
Vinne célba bár,
lelkem, a nyilad. Lecsituló szivem
vajh kit találjon el e dicső nyilaival?
Nos, Akragasz fele lövöm.
Esküszöm, dalolom én
őszinte szivűen: Soha,
soha nem szült Akragasz
száz év óta ily em-
bert, aki barátai-
val jótevőbb barát
lett volna, s bőkezűbb,
mint Thérón. Mégis e ragyogást a bő-
zsíru dölyf igaztalanul elvitat-
ja - dühöngők
szavaival mormog és
a jók gyönyörüszép tetteit
ölné feledségbe. Homok
számba vehető-e?
Hogy mennyi örömet adott másnak ő, vajh
ki adna számot erről?
Jánosy István fordítása

             LOKRISZI HAGÉSZIDÁMOSZNAK, 
                    OLÜMPIAI GYŐZELMÉRE
ΑΓΗΣΙΔΑΜΩΙ ΛΟΚΡΩΙ ΕΠΙΖΕΦΥΡΙΩΙ ΠΑΙΔΙ ΠΥΚΗΤΙ
                            (XI. olümpiai óda)
Van, hogy az ember várja, amíg feltámad a szél,
van, hogy az égből várnak esőt,
vemhes felleg gyermekét,
ám ha ki küzdött, boldogul,
csordul a himnusz, mint a méz,
a jövendő hírnév kútfeje,
s biztos, mint amit eskü köt,
nagy tetteknek e pályabér.
Nincsen irígye, övé a dicséret,
ki győz az Olümpián. A mi nyelvünk
mind e dicsőség pásztora lenni kíván,
s istentől való az is, mikor kivirul
bölcs férfi szivében a gondolat.
Tudd meg hát, Arkhesztratosz
sarja, hős Hagészidámosz:
győztél mint ökölvívó,
és az olajfa arany lombjából font koszorún
édes ének lesz a dísz: az én szavam,
és hazádat, Lokriszt sem felejtem el,
vár az ünnep ott s kezeskedem, ha jöttök,
drága Múzsák, jöttök vendégekhez nem rideg
és a szépben nem járatlan
bölcs és bátor nép közé.
Mert a róka - tűzpiros vad -
és a bömbölő oroszlán
sem cserél természetet.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

      KÜRÉNÉI ARKESZILÁOSZNAK, 
  A KOCSIVERSENY GYŐZTESÉNEK
       ΑΡΚΕΣΙΛΑΩΙ ΚΥΡΗΝΑΙΩ APMATI
                   (IV. püthói óda)
Múzsa, most egy kedves férfi elé,
jólovú Küréna királya elé kell
állanod, hogy Arkeszilásszal együtt
ünnepelve zengd dalodat, mi kijár a
Látoidáknak és Püthónak
ott, ahol egykor a Zeusz sasa mellett a papnő
ült, s közelében Apollón;
s így jövendölt: Battosz a
hős, ki majd benépesíti
drága gyümölcsnevelő Libüát,
s odahagyván szent szigetjét,
lángfehér dombokon
alapoz jószekérü várost,
és betölti majd a tizenhetedik
nemzedékben Médea thérai jós-sza-
vát, mit Aiétész hevületbe esett
lánya prófétált örökéltü ajakkal:
Kolkhidák úrnője. Dárdás
Jászon erős evezőseihez, félistenekhez
szólt: “Ime, istenek és túl-
bátor hősök sarjai!
Megjövendölöm: e tenger-
habja-locsolt rögökön Epaphosz
lánya hires városok gyö-
kérit plántálja majd
valaha Zeusz-Ammón vidékén.
Felcserélnek gyors paripákra rövidke-
úszonyú delfíneket,
lószerelékre lapátot.
Szélsebes hintókra vigyáznak utóbb.
S Théra még nagy városoknak
lesz anyavárosa - ezt
tölti be a jósjel, a földrög, melyet a
Tritón-tava torkolatán
egy férfi-alakba magát mutató isten adott át
kegyajándékul Euphámosznak, ki leszállt
a hajóból, s elfogadá. Kronión
rádörömbölt Végzet-ámment.
Akkor lelt épp rájuk az isten, amint
a hajón húzták fel az ércfogu horgonyt,
fürge Argó gyepleit. (Én javasol-
tam elébb: vonsszák ki a vízutu fát az
Óceánból... Rá tizenkét
nap a kopár sivatagban a hátukon cipelték.)
Erre jelent meg az isten
egymagában, sugaras,
tisztelendő férfi képét
öltve magára. Baráti szavún
kezdte, mint az épp betoppant
idegent jótevők
szivesen látnak dús ebéddel.
Ámde nem engedte fecséllni időnk
hazatérés-vágy. Neve: Eürüpülosz - szólt -
Földrengető, Földemelő fia.
Ő megérti, mért sietünk. Nosza felmar-
kol a földről egy göröngyöt -
azt, ami épp a kezébe akadt - s kivánja adni.
Nem utasítja el azt Eu-
phámosz: partra szökken és
nyújtva kezét amaz kezébe,
átveszi tőle az égi rögöt.
Úgy tudom, hogy mélybemosta
a hajónkról a víz,
odaveszett a sós habokban,
gőzös tenger kénye-kegyére egy este.
Gyakran intettem pedig
a kimerült evezősöket:
őrzögessék! Elfeledé a szivük.
S itt folyott el ez szigetben
tág Libüának örök
magja idő előtt. Ha Tainaroszba meg-
térvén a rögöt egyenest
gyászdúlt Aidész odalenti, sötét torkába dobta
volna lókirály Poszeidón sarja, akit
a Kaphisszosz partjain ős Titüosz
lánya szült, Európa egykor,
úgy e téres földeket a negyedik
nemzedékre véreik a Danaokkal
elfoglalták volna. Hisz akkoriban
volt a nagy kivándorlás Lakedaimón-
ból, Mükénéből, Argoszból.
Most idegen feleség nyoszolyájában leli meg
szép, kiszemelt unokáit,
akik eljövendenek
istenek segédletével
majd e szigetre, szülik neki a
barna-felhős sík királyát.
S Phoibosz ezt színarany
otthonában jósszavával
visszaemlékezteti - hogy sok idő
múlva száll le Pűthia-kérni kivándor-
lókat vezérelve hajókon a Zeusz
nílusi szentélye felé.” - Ime ez volt
Médea jós-verse. Döbbenet
csendje fagyasztja a héroszokat kővé, fülükbe
véve e sűrü-nagy eszmét.
Ó, Polümnésztosz fia,
téged is fel így magasztalt
delphii méh szava szent hevület-
dúlva önként: háromízben
megkiáltott: Örülj!
ime Küréné végzetadta
nagy királya... - bár te csak azt tudakoltad
istenektől: mi az ír
csúf dadogásra? Ma is, sok
évre virágozik Arkeszilász:
Battosz nyolcad-sarja bíbor
szirmu tavaszba. Neki
adta Apollón és Püthó amphiktüo-
náktól a lovaskocsiharc
győzelmi babérait. Ó, hogy ajánljam, tiszta Múzsák,
néktek őt, s a kos aranygyapját, amiért
elhajózott Mínüa népe... Dicső-
ségük sarjadt istenektől.
Kezdetét mint vette hajóutuk és
míly veszély kötözte le őket erős a-
célbilinccsel? Tudta vitéz Peliász
jóslatból: nemes Aiolidák keze által
vagy legyőzhetetlen cselüktől
halnia kell. Vad-erős szive véres jóslatot vett,
mely az erdős Földanya
köldökén hangzott felőle:
nagy vigyázásban legyen az
egysarujú fi felől, aki majd
szirti házából a Jolkosz
messzire-villogó
földire jő, idegen, vagy
városbéli. Ámde betelt az idő:
érkezik - kezében iker-dzsida - szörnyű
férfi. Kettős köntöse is. Csodaszép
tagjain magnésziai ruha símul,
s rája kanyarintva párdúc-
bőrkacagány fedi vállait a borzongató, hűs
zápor elől. Soha még nem
nyírt, leomló fürtei
végig szikráznak a hátán.
Jön egyenest szive rettenetlen
vakmerőségét kisértve
és a téren megáll,
ahol a nép tolong kavargón.
Nem ismer rá senki. Csak ámul a nép rajt.
azt találgatják, ki ő.
“Nemde ez ő, nagy Apollón?”
“Aphrodíté férje, az érckocsijú?”
“Fényes Naxoszban - beszélik -
Iphimedeia dicső
sarjai: Ótosz, Ephialtész, a merész
király odahaltak elébb.”
“Ki ez?” “Titüoszt is elérte sebes nyila Artemisznek,
győzhetetlen tegezéből vett nyila, hogy
csak olyan kéjt vágyjanak a szeretők,
mely elérhető szivüknek.”
Így feleltek sorra balgatagon
csácsogván. Egyszerre csiszolt, ragyogó ösz-
vérszekéren szélsebesen Peliász
hajt feléjük. Ámul igen, hogy a tündér
ifju jobblábán az ismert
félsarut észbeveszi. Iszonyát szivébe rejtve
szól a fiúhoz eképp: “Ó,
idegen, mely tájakat
mondasz kérkedőn hazádnak?
Míly alacsonysoru nő sanyarú
méhe pottyantott e földre?
Nos, meséld el, de ne
csúf hazug szóval, családod!”
Bátran, ám nyájas szavuan felel
rá az ifju: “Mesterem isteni Khírón.
Barlangjából, jó Kharikleia, s a vén
Philüré mellől jövök én, hol a Kentaur
szent leányai neveltek.
S íme betöltve husz évemet, undok szót se szóltam
és sohasem cselekedtem
helytelenül náluk én.
Haza jöttem, jó apámnak
hozva meg egykori tiszteletét,
mely ma jogtalan királyra
szállt - s amit Zeusz adott
Aiolosznak, s gyermekének.
Úgy tudom: e tiszteletet Peliász,
követve ármányos eszét,
elragadá szüleinktől,
bár nekik volt jussuk a trónhoz elébb.
Szüleim engem, mihelyt meg-
láttam a fényt, Peliász
sanda dühétől féltve megholtnak hazud-
tak, s házukban sirató
nők jajszava közt a halotti sötét bucsut megadták,
s lopva elküldték bibor pólyámban, az éjre
bízva utamat, s odaadtak a Zeusz-
sarja Khírónnak nevelni.
Értitek most már a dolog velejét.
Nos, mutassátok meg ezüstparipás a-
tyáim házát, drága hazámfiai!
Sarja Aiszónnak, e vidék fia, én nem
idegen tájékra jöttem.
Isteni Kentaur adta nevem, Jászónt kiáltván”
- szól, s hogy a házba belép, aty-
ja szeme felösmeri.
Ősz-öreg pilláiról nagy
könnyek ömölnek alá. Az öreg
látva választott fiát, a
legkülönb férfiút -
igen örvendezik szivében.
S hallva Jászon jötte hirét, idefut
két nagybátyja is: a közel Hüperéisz
kútfejét elhagyva Pherész; Amüthón
hagyva Messzánát. Sebesen jön Admétosz
és Melamposz, elveszett u-
nokafivérük akarva köszönteni. Őket Jászón
nagy lakomán szerető szó-
val fogadja, s mint szokás,
dús ajándékkal tetézve,
múlat időt, örömünnepet ül,
öt nap és öt éjt szakasztgat-
ván velük a gyönyör
szent tavasz-virágait csak.
Ámde Jászón a hatodik nap a szót ko-
molyra váltva, szándokát
elmagyarázza előlről
véreinek. Ők követik. Szaporán
ugrik sátrából övéi-
vel, bevonul Peliász
termeibe. Berontva benn megállnak. Ezt
hallván, ime szembeszalad
Türónak, a széphajunak fia vélük. Erre Jászón
bölcs beszéd alapjait megvetve, szelíd
szók dalával permetez: “Ó fia nagy
szirttörő Poszeidaónnak,
a halandók vad szive hajlamosabb
a csalárd haszonra a jog helyett, bár
nagy sirásra ébred az ünnep után.
Ám te és én - indulatunk zabolázva -
szőjjük a jövő szerencsét!
Hisz magad is tudod: egy anya méhe szülte Krétheuszt
és a merészszivü Szalmó-
neuszt. Magunk, mint harmadik
nemzedék, sarjadva tőlük,
nézzük a Nap aranyos sugarát.
Lám a moirák elfordúlnak,
rokonok közt viszályt
látva, szemérmük elfödözni.
Nem való hozzánk eleink örökén
érccsapású karddal, avagy kelevézzel
tenni osztályt! Rádhagyom én a juhok
nyájait s a rőt tehenek seregét s a
földeket - hogy elragadtad
őseimét, vagyonod zsirosítva. Bánom is én, hogy
mind e javakkal a házad
tollasúl. Ám a király
jogarát, s a trónt, amelyben
ült vala Krétheidász, a lovas
népnek osztván igazságot:
azt nekünk add ide
önként, s nem megmorogva minket,
nehogy újabb baj kerekedjen e pörből!”
- mondta Jászón. Így felelt
vén Peliász szeliden rá:
“Úgy legyen! Mint mondod, olyan leszek én.
Ámde engem életem bús
aggkora környez, amíg
benned az ifjúság virága most fakad.
A lentiek gyűlöletét
te elveheted. Hogy a szelleme megtérhessen, így int
Phrixosz: Aiétész szobájából az arany-
szőrü kos bőrét idehozzuk, amely a
tengerből mentette őt meg,
s mostohája démoni nyílaitól. -
Nékem ezt csodálatos álomigézet
súgta. Kérdtem Kasztaliában a jóst
(ha az álmot fejteni kell). Mire buzdít:
hogy szereljek fel hajórajt.
Nos, te vidd végbe e vállalatot önként! S tenéked
engedem át az uralmat
és a trónust, esküszöm!
Tanu légyen esküszómra
Zeusz, közös ős-ükapánk!” - E kötést
mind dicsérvén, szerteváltak.
Erre Jászón maga
felesen küld hírvivőket
szerte: megvigyék a hirét a hajó-
vállalatnak mindenüvé. Nosza indul
Zeusz három, harcban soha ki nem merülő
sarja: Alkménének, az éjtüzü-pillás-
nak fia és hattyu-Léda
dúshaju ikrei; bajnokai Földrengetőnek:
hősi Periklümenosz
Pűloszból és Tainaron
hegyfokáról Euphámosz:
kiknek a jóhire megbizonyult.
És Apollóntól: a lantos
Orpheusz, dalnokok
atyja, a sokat magasztalt.
Küldi fiát az aranybotu Hermész
kimerítő útra fel:
szép Ekhiónt, Erütoszt, két
ifju hévtől duzzadozó daliát.
Laknak a Pangáiosz alján;
jönnek igen sebesen.
És a Szelek királya önként, nagyvigan
sietteti szélfiait:
Zétoszt, Kalaiszt-Boreász atya; hátukon csakúgy mered
bíbor szárnyuk. - És az Argó gálya után
olthatatlan mézizü vágyakozást
gyújt a félisten-szivekbe
Héra: csakhogy egy se maradjon el és
életét ne töltse kotolva az anyjá-
nál a vésztől messze, de lelje meg a
többi kortársával együtt a halálban
hős erénye pályabérét.
És Jolkoszban amint a hajóra szállt a legények
színe-virága: dicsérve
veszi Jászón számba mind.
Szárnyasokból, sorsjelekből
látva jövendöl a jós - örömest
száll velük hajóra Mopszosz.
És midőn a hajó-
csőrre felvonták a horgonyt,
kézbe véve szép szinarany fiolát,
Úranoszfit hívja segélyül a tatban
Jászón, a menykőkelevézes Atyát,
a habok vad, gyorsutu lendületét, a
szélfuvást, a víz ösvényeit,
éjeket, isteni nappalokat, s a visszatérés
Sors-örömét. A magasból
ráfelel Zeusz kedvező
dörrenése. És a villám
indasugára cikáz vakitón,
sistereg. Fellélegeznek
mind a hősök reá,
bizakodván isten jelében.
Szólt a jósuk: essenek az evezőknek,
szép reménnyel bíztatón.
Megtekerik a lapátot
gyors kezekkel szüntelenűl. A Notosz
őket a Mogorva-tenger
torkolatába viszi.
Partjain ott szentélyt avatnak fel Poszei-
dónnak, ki a tengeren úr.
Rőt trák tehenek legelésznek ahelyt éppen, s egy oltár
újdonatúj kő-alaptömbjét lelik ott.
Végzetes veszélybe rohanva, fohász-
kodnak a hajók urához:
óvja őket a szörnyeteg, összefutó
szirtek ingásátul. E két iker-élő-
lény vadabbul gördül, omol, kavarog,
mint a mélybúgásu szelek sorai. Ám
áthajóznak ott a hősök,
s végük azoknak örökre. Elérnek Phasziszig, hol
éjszemü kolkhisziakkal
küzdnek - Aiétésszel is.
Ámde ciprus szép szülötte,
legsebesebb nyilak asszonya egy
tarkatollú, kis iünxöt
oldhatatlanúl oda
kötöz egy négyküllős kerékre,
s embereknek az eszelős szerelem
szárnyasát most adja először. A rontó
bájolásra is kitanítja a hőst:
mind feledtetné a szüléi iránt a
szégyenérzést Médeával:
vesse a dúltszivü lányt oda Peithó ostorának
Hellasz-imádata! Az meg-
súgja, mint állná ki az
apja-szabta próbatételt,
s egybekeverve olajjal, a szörny
kínok ellen ád kenőcsöt.
S megfogadják: utóbb
édes frigyben egyesülnek.
Ám hogy Aiétész a tömeg közepébe
vonssza az acél ekét,
s hozza az ökreit is, tűz-
lángot prüszkölnek kese orrlikaik;
váltva lábuk ércpatával
döngetik ott a talajt.
Ő egyedül mer rájuk igát rakni. Ba-
rázdát, egyenest huzogat,
s csak hajtja az ökröket, ölnyire hasgatván fel a föld
hátát. S szól: “E munka azért van, hogy a király
- úr e gályán - töltse be szándokomat,
s hozza meg a ronthatatlan
szőnyeget, a kos ragyogó, aranyos
bojtu bőrét.” - Így riog és leveti sáf-
rány ruháját, s lát a dologhoz igen
bízva istenben. Dehogy árt neki láng, tűz,
hála a tudós boszorkány
útasitásainak. Az ekét behúzva, a két
baromi nyakra a kényszer
eszközét békózza rá,
s oldalukba ösztökét döf,
és a kirótt feladványt dalián
végrehajtja. Mondhatatlan
fájdalmában sikolt
fel a király, ámúlva Jászón
nagy hatalmán. - Társai mind az erős
hős felé nyújtják kezüket, s koszorúkkal
elborítják. S üdvözlik szerető,
nyájas szóval. Ekkor a bámulatos Nap-
fi a tűz-bőrt megmutatja:
hol feszitette ki phrixoszi tőr azt áldozáskor.
Sohase hitte, hogy íly nagy
tettet Jászón végbe visz.
Vad bozótban egy kigyó áll-
kapcsai közt van a gyapju. E szörny
méretében túltesz egy öt-
venlapátos hajón,
mit a vasérc ütése gyártott.
Hosszu lenne járnom a széles uton.
Hajt az óra. Más csapást
ismerek én, rövidebbet.
Más sokaknak még mutogathatom én:
mit tudok. Csellel kivégzi a
kékszemü, tarka kigyót.
S ó Arkeszilász, Peliásznak gyilkosát
megszökteti: megy örömest
Médeia vele! Behajóznak az Óceánba és a
Vörös-tengerbe, s a lémnoszi férjük-ölő
asszonyoknál tagjaik érc-erejét
fitogtatják versenyen egy
köntösért. A nőket is elszeretik.
S így akarta Sors: idegen televénybe
szórogassák nappalok, éjek a ti
boldogságtok magvait. Így született Eu-
phamosz háza, mely örökké
lombozik. A lakedaimoniakkal egy szokásban,
egyhelyen éltek. Utóbb a
régi Kallisztó-sziget
lett hazájuk. Majd Apollón
őseiteknek a sík Libüát
adta, hogy isten segélyé-
vel viruljatok ott,
s az aranytrónú Kürénát
pásztoroljátok igazúl, s okosan.
Bár az Oidipúsz esze szállna beléd, hogy
értsd e rejtvényt: hogyha kivágatik az
óriástölgy, ágait elnyesi fejsze,
még így is: gyümölcsevesztve,
földig alázva csudálatos alakjában, így is
megbizonyítja mivoltát:
téli tűzben pusztulón,
vagy a többi oszlopok közt
tartva királyi terem fedelét,
más falak közt végzi átkos
nyűgü szolgálatát,
ennen földéből kitépve.
Te vagy a legszebb alkalom orvosa. Paián
felmagasztalt fényesen.
Enyhe kezűn, szeliden kell
ápolnod a kényed-ütötte sebet.
Könnyü feldúlni egy várost
- értik a csirkefogók.
Visszahelyezni régi állapotába - ez
a legnehezebb, ha ugyan
váratlan egy égilakó a király kormányosául
nem szegűl. E kegyet szőtte néked a Sors.
Merd Küréné boldogulása ügyét
buzgalommal felkarolni!
Agg Homérosz szép szavait ne feledd:
legnagyobbra nő a hírek becse, hogyha
nemes hírnök hozza. Ha jó hireket
szól a Múzsa, haszna legyen neki is be-
lőle! Ismeri Küréné,
s Battosz igen hires udvara: mily igaz erényű
Damophilosz szive. Bátor
ifju az ifjak között.
Százesztendős agg a vének
közt a tanácsban. Utálja a korcs
rágalom távolható hang-
ját, s a gőgös gonoszt
megtanulta már gyülölni;
szembe jókkal visszavonást sose szít.
Végtelenbe el nem odáz ügyeket. Jó
alkalom csak pillanatokra nyilik.
Érti már: őt cimboraként, s nem alázott
szolgaként kiséri. Mondja,
legszomorubb soru az, ki a jót ízlelte már, s így
zárja ki kényszer a jóból.
Mint egy Atlasz, úgy tusáz
az egekkel messze hagyván
a hazaföldet, a dús vagyonát.
Feloldotta a Titáno-
kat örök Zeusz. A szél
változásakor cserélni
kell a vitorlákat. Ő kimerítve a kínok
minden válfaját, eseng:
otthona-látni, Apollón
kútfejénél ülni vidám lakomán,
ifjui tündér örömnek
adni szivét, keze közt
szépmivű lantját tartva, bölcs barátaival
élvezni nyugalmas időt:
hogy senkinek ő sosem árt,
de a honfitársaitól sem
szenved. És majd-elmeséli, Arkeszilász,
thébai vendégként örök istenigék-
nek mi forrására lelt ő.
Jánosy István fordítása

          AIGINAI PÜTHIÁSZNAK
ΑΙΓΙΝΗΤΗΙ ΑΓΕΝΕΙΩΙ ΠΑΓΚΡΑΤΙΑΣΤΗΙ
                 (V. nemeai óda)
Én nem vagyok szobrász, tehát
nem teremtek posztjukon holt-
megmerevedve csak álló szobrokat.
Mézizü énekem, ó, bár
vinne akármi teherhajó, vitorlás
Aiginából, hogy világgá híresítsd
Lampón fiát, bajnok Pütheászt, a birkozót,
ki Nemeában nyert diadalkoszorút,
bár zsenge pihe állán alig
látszik: a szőlő bolyhos anyja.
Hálaajándékot adott
dárdaharcos bajnokoknak:
Zeusz, Kronosz és az arany Néréidák
sarjainak, meg a vendég-
től szeretett honi földnek, s városának,
mely hogy izmos-férfi-termő s jó hajós
legyen: imádkoztak a Zeusz Hellániosz
oltára mellett égre emelve kezük
Endáisz ismert két fia
s a zord-erős Phókosz király, kit
tündér Pszamatheia hozott
világra tenger partfövényén.
Szégyelek szólni a tettről,
melyet inkább vakmerőn, mint jogosan
tőn Péleusz és Telamón,
s hagyták el ismert szigetük...
S mi űzte Oinónébül e zord
hősöket el, milyen isten... Állj, szavam!
Nem jó, ha a teljes igazság meztelen
tárja arcát. Gyakran az éppen a bölcs, aki tud
hallgatni róla.
Ember-szerencsét, kézerőt,
vaskarú harcot ha épp ma-
gasztalok: úgy a nyomomról - mérhetik -
messzire szökken a lábam.
Könnyü-nagy lendületű a térdem. Át a
tengerentúlra röpülnek a sasok.
Azoknak ott a Pélion alatt míly szivesen
dalolt a Múzsák kórusa - köztük Apollón:
hét húru lantját színarany
szép pöngetővel zenditette
más-másnemű dalt pöngetőn.
Ők először, kezdve Zeusszal,
zengik az isteni Thétiszt, Péleuszt:
Krétheusz anda leánya,
Hippolüté hogy akarta őt csalárdul
fogni hálóba, s a Magnétek urát,
párját - merész fortéllyal ármányos mesét
szővén - meggyőzte: vétke van ellene, mert
Péleusz az ő hitves hüsé-
gét megkisértette Akasztosz
ágyán! A való pedig épp
ellenkező: csábítsa el őt, a
nő maga kérte rajongó
szenvedéllyel. Visszaborzadt e sikos
szótól a vitéz, eluta-
sította a nőt, félve a
vendégbarát-őr Zeusz boszuját.
Észbevevén ezeket az istenek
királya, a fellegadó, bólintva rá
úgy itélt: Péleusz vegyen el egy aranyuszonyú
Néréidát, s hogy
légyen veje: rávette Po-
szeidaónt, ki Aigeából
járt el a nagyhirü dór Isztmoszba, hol
víg fiukar csoda nádsíp-
fújva fogadja az istent - s birkozásban
nagy merészen összemérik izmukat.
Minden ügyünk eldönti a velünkszületett
Sors. Aiginában tégedet, Euthümenész,
karjába vont a Győzelem,
s más-másnemű himnusz magasztalt. -
És most a nagybátyád, kinek
nyomdokán jártál, dicsőít,
s véreid is vele, győztes Pűtheász!
Nemea szülte szerencséd,
s a honi hónap, amit szeret Apollón.
Mind legyőzted megjelent kortársaid
honn, s Níszosz e szépvölgyü dombján. Felvidít,
hogy városszerte vínak e hősi dijért.
Tudd meg, Menandrosznak köszön-
heted, hogy annyi fáradalmad
mézízü gyümölcse tied.
A legkülönb edzők Athénben
vannak. Azért ne huzódozz,
ha megénekelni jössz Themisztioszt:
jól add ki a hangodat és
vond fel vitorlád teljesen,
s zengd: birkozásban, s hősi ököl-
harcban elért Epidauroszban iker-
győzelmet is! És Aiakosz szentélye szép
csarnokába vitte virágkoszorúit a sző-
ke Kháriszokkal.
Jánosy István fordítása

   DITHÜRAMBOSZ-TÖREDÉK
                ΑΘΗΝΑΙΟΙΣ
Jertek e karba, olümposziak,
s küldjétek a szép Khariszt ide, istenek,
akik a város köldökét, hol füstöl az oltár
Athénben a szent falak között,
látogatjátok s a remek piacot,
e tavaszban szaggatott
ibolyából font koszorút
vegyétek el áldozatul
s nézzétek a rangban
Zeuszt követő repkénykoszorús
istent, ahogy énekszóra kiállunk,
Bromioszt, akit emberi szóval nevezünk a Zajosnak.
Jöttem, hogy az égi atyát
s a kadmoszi nő ivadékát zengje dalom.
Argoszban, Nemeában a dalnok
a sudár pálmát se felejti, mikor
a Hórák nyoszolyája illatozik s a tavasz
szétszórja virágait s árad a nektár.
Akkor hullik, akkor a szent
földre a vágyat lehelő ibolya,
s hajfürtbe a rózsák szirma vegyül.
Zengje a visszhang, a dal s fuvola
zengje Szemelét, a szalagkoszorút viselőt a kar.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

ΚΟRIΝΝΑ
       ASZÓPOSZ LEÁNYAI
                 ΑΣΩΠΙΔΕΣ
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
“Boldog léssz, mint Zeusz, meg a jó
istennők követője.
Három lányt elvett a világ
nagy királya, Zeusz atya, míg
három mást a tenger ura,
Poszidáón; két hajadon
      ágyát Phoibosz uralta;
egyét Hermész, Máia derék
sarja. - Küprisz bírta s Erósz
őket rá, hogy nesztelenül
jussanak lakodba, kilenc
      lányt szöktetni el onnan.
Ők szülik majd hősök erős
nemzetét, félisteni fajt,
hírneves lesz mind, de sosem
vénül - ezt jósoltam a szent
      háromlábu edényből.
Mert e tisztség engem ért
ötven nagy fivérem előtt,
én, Akraiphén, kaptam e díszt, 
én, a Szentség részese, mint
      jós, igazszavu látnok.
Elsőként Létó fia még
Euónümoszt bízta meg: ez
mondjon jóslást szent triposzán;
majd elűzvén őt, Hürieusz
      lett jósként az utódja.
Mint Poszeidón gyermeke; majd
Óarión, atyám, amikor
országába visszakerült,
most az ég lakója, s e nagy
      tisztesség, ime, rám szállt.
Csalhatatlan jóslat, amit
most tinektek hirdetek én:
csak kövesd az égieket,
győzd le bősz mérged, - hisz’ a sok
      istennek vagy apósa!”
Ekként szólt a szentszavu jós.
Most Aszóposz már derüsen
nyúlt a látnok jobbja után,
könny szökött szemébe, midőn
      meghatódva felelte:
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Franyó Zoltán fordítása

HÜBRIÁSZ
           KRÉTAI LOVAG ÉNEKE
             Εστι μοι πλοτος μέγας...
Drága kincsnél több a kard meg a dárdavas
és ez a fénylő cifra pajzs, mely testem óvja!
Ezzel vetek és ezzel kaszálok,
szöllő levét is ezzel sajtolom, - ez segít
gőgös úri joghoz a szolganépnél.
Ám ki dárdát és ki kardot emelni fél,
és kicsi fénylő pajzsot, mely megóvja testét:
fenségem előtt mind térdre kushad,
rabszolgaként behódol és remegőn imád -
bennem látja már nagyurát, királyát!
Franyó Zoltán fordítása

PRAXILLA
	AKHILLEUSZ
	...λλ τεv...
Eddigelé nem sikerült még soha megnyernem a szíved.
Franyó Zoltán fordítása

	ADÓNISZ
	Κάλλιστον μν γώ...
“Legszebb volt, amit én odahagytam, a hévsugarú nap,
és azután a kigyúlt szemü csillag, a hold tüzes arca,
majd a megért, zamatos-levü dinnye, az alma s a körte.”
Franyó Zoltán fordítása

	LEÁNYASSZONY
	Ω δι τν υVíδωv...
Ó, ki az ablakon át megigézel engem:
lány vagy az arcodon, ámde alább menyecske.
Franyó Zoltán fordítása

EMPEDOKLÉSZ
	A VÍZÓRA-HASONLAT
	Ωδε δ’ ναπνεϊ πάντα...
Ekképp lélegzik ki-be minden: mindegyik élő
testén húscsövek érnek a felszínig, tele vérrel,
s kívül a torkolaton sok sűrű rés töri által
végig a bőrboritást, ám úgy, hogy a vér kifolyását
gátolván, azalatt szabad átjárást nyit a légnek.
Ott azután, amidőn lehuzódik a vér sima árja,
nyomban utánanyomul heves árként zúgva az éter,
ám ha a vér tör elő, kifuvall, - valamintha a fénylő
réz viziórával mulat olykor játszva a kislány:
szépformáju kezét ha a szájnyílásra tapasztja,
s úgy süllyeszti alá az ezüst víz lágy szövetébe,
nem jut az ár az edénybe, mivelhogy a lég odabentről
gátat vet, tömegével a sűrü lyukakra feszülve,
mígcsak a lány nem ereszti a sűrü özönt, - hanem aztán:
úgy ahogyan fogy a lég, aszerint beözönlik a hullám.
Épp ugyanígy, ha viszont már víz ül a réznek a mélyén,
s emberi kéz fedi fönn az edény száját vagy az alját,
akkor a kívülről nyomuló levegő tör az árra,
végletekig küzdvén ama hörgő rés kapujánál,
mígnem tágit a kéz: s ime - szemben a másik esettel -
úgy ahogyan jön a lég, aszerint kifut onnan a hullám.
Épp ugyanígy, valahányszor a testünk ágszerüen-nőtt
tagjaiban lehuzódik a mélybe a vér sima árja,
nyomban utánarohan heves árral az éteri hullám,
ám ha a vér tör elő, kifuvall az előbbi arányban.
Marticskó József fordítása

SZOPHOKLÉSZ
	ANTIGONÉ
	(Részlet)
	ΑΝΤΙΓΟΝΗ
Sok van, mi csodálatos,
de az embernél nincs semmi csodálatosabb.
Ő az, ki a szürke
tengeren átkel,
a téli viharban
örvénylő habokon,
s Gaiát, a magasztos istennőt,
zaklatja a meg-megújulót
évről-évre az imbolygó ekevassal,
fölszántva lovával a földet.
Szárnyas madarak könnyűszivű
népére, az erdő vadjaira
készíti a hurkot,
a sósvizü tengerben lakozó
halakat hálóval fogja meg
a férfi, ki ésszel él.
Szolgáivá tette okos leleménnyel
a hegyek meg a rétek állatait,
a lobogóhajú paripának és a bikának
nyakába vetette igáját.
És a beszédet és a széllel
versenyző gondolatot meg a törvényt
tanulja, a városrendezőt,
lakhatatlan szirteken
tűző nap forró sugarát s a fagyot
kikerülni ügyes, mindenben ügyes,
ha akármi jön, ám a haláltól
nem tud menekülni,
de gyógyírt a nehéz nyavalyákra kigondol.
Ha tud valamit valaki,
mesteri bölcset, újszerűt,
van, ki a jóra, van, ki gonoszra tör vele.
Ki a földnek törvényeket ad,
jogot, mit az isteni eskü véd,
az a városban az első, de hazátlan,
akinek jó, ami nem szép.
Tűzhelyemnél nincs helye,
ne ossza meg tervét sem az velem, ki így cselekszik.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	OIDIPUSZ KIRÁLY
	(Részletek)
	ΟΙΔΙΠΟΥΣ ΤΥΡΑΝΝΟΣ
OEDIPUS
      Teiresias, ki mindent vizsgálsz, tudhatót
      és mondhatatlant, égi s földi titkokat,
      a várost, ha nem látod is, tudod, milyen
      betegség lakja; melynek, bölcs úr, harcosát,
      se megmentőjét nem lelhetjük kívüled.
      Mert Phoiboshoz - ha még nem mondta hírnökünk -
      üzentünk, s ő visszaüzent, hogy oldozás
      csak egy jöhet bajunkra, az, ha Láios
      gyilkosait nyomozva megtaláljuk és
      halállal sujtjuk, vagy száműzzük messzire.
      Ne sajnáld hát madár szavából, vagy ha más
      útját a jóslásnak tudod, mentsd meg vele
      magadat és a várost, ments meg engemet!
      Mentsd meg a véres hulla bal fertőzetét!
      Minden reményünk benned! És jót tenni, ha
      módod van és erőd rá, legszebb áldozat.
TEIRESIAS
      Óh, jaj, keserves átok tudni azt, amit
      nem-tudni jobb! Éreztem én, de mégse jól
      tartottam meg... másképp nem volnék mostan itt.
OEDIPUS
      Mi az? Miért jössz olyan kelletlen felém?
TEIRESIAS
      Eressz haza! Könnyebben fogod hordani
      sorsod, s én is enyémet, hogyha szótfogadsz.
OEDIPUS
      Nem jog szerint szólsz, s nem vagy hálás városunk
      iránt, mely táplál, megtagadva jóslatod.
TEIRESIAS
      Látom, hogy még magadnak sem javadra lesz,
      amit beszélsz; hogy hát ne érjen engem is...
OEDIPUS
      Ha tudsz valamit, el ne menj, az istenek
      nevére! Könyörögve borulunk eléd.
TEIRESIAS
      Őrültek vagytok mindahányan! Én sohsem
      mondom ki, ennen romlásomra, vesztedet.
OEDIPUS
      Mit hallok? Tudsz és nem szólsz? Érted-é, hogy így
      elárulsz minket, sírba döntöd városod?
TEIRESIAS
      Én nem gyötörlek, s nem gyötröm magam se! Mit
      faggatsz hiába? Nem veszed ki titkomat!
OEDIPUS
      Nem-é, te rosszak rossza? - fellázítanád
      a kősziklát is! Fogsz-e végre szólni? Vagy
      meg nem puhulsz, s nem megyek véled semmire?
TEIRESIAS
      Követ lázítok? És te mit lázítasz? Óh,
      nem tudsz bűnödről, csak enyémet korholod.
OEDIPUS
      Ki az, ki föl nem ingerlődne, hallva ily
      beszédet, mely egész várossal szembeszáll?
TEIRESIAS
      Jön, ami jön, ha hallgatásba rejtem is.
OEDIPUS
      Épp ami jön, azt kell, hogy föltárd már nekem!
TEIRESIAS
      Nem mondok többet. Most dühöngj, ha tetszik, és
      a legvadabb haraggal őrjöngj ellenem!
OEDIPUS
      Harag bizony van bennem, és nem fojtom el,
      mit gondolok? Tudd meg; úgy tűnik föl nekem,
      cinkos vagy, sőt magad a tettes, bár talán
      nem kézzel ölve; csak vak voltod tiltja, hogy
      azt ne mondjam: te vagy a gyilkos egyedül!
TEIRESIAS
      Valóban? S én azt mondom: tartsd meg átkodat,
      melyet imént világnak szórtál, és ne szólj
      mától se hozzám, sem ezek közt senkihöz:
      mert e föld szennye, akit átkoztál, te vagy!
OEDIPUS
      Arcátlan, ily szót mersz arcomba dobni? Mit
      képzelsz? Hogy büntetéstől biztosítva lész?
TEIRESIAS
      Biztos vagyok már: mert az igazság velem.
OEDIPUS
      S ki oktatott rá? Jósmüvészeted talán?
TEIRESIAS
      Te oktatsz, aki kedvem ellen szóra birsz.
OEDIPUS
      Micsoda szó az? Ismételd, hogy értsem is!
TEIRESIAS
      Nem érted még? Vagy próbálgatva többre csalsz?
OEDIPUS
      Mondd ujra! Nem, nem hihetem, hogy érteném!
TEIRESIAS
      Azt mondom: a gyilkos, akit kutatsz, te vagy!
OEDIPUS
      Nem fogsz ilyent bántatlan kétszer mondani!
TEIRESIAS
      Mást mondjak hát? Ami még jobban ingerel?
OEDIPUS
      Mondd, amit tetszik! Most már hasztalan beszélsz.
TEIRESIAS
      Azt mondom, hogy azokhoz, akiket szeretsz,
      rút viszony köt, s nem sejted, mily mocsárban élsz.
OEDIPUS
      S azt hiszed, ezt mind bosszulatlan mondhatod?
TEIRESIAS
      Igen, ha van az igazságnak ereje.
OEDIPUS
      Van, de nem benned! Benned nincs, mert vak vagy és
      füled és elméd épolyan vak, mint szemed.
TEIRESIAS
      S te nyomorult vagy, mert azt mondod rám, ami
      mindenki nemsokára rád fog mondani.
OEDIPUS
      A te lelked az éjszakából él. Nekem
      nem árthatsz és senki olyannak, aki lát.
TEIRESIAS
      Nem sorsod az, hogy általam bukj. Épp elég
      ehhez Apollo. Néki lesz majd gondja rá.
OEDIPUS
      Kreón találta ezt ki, vagy te egymagad?
TEIRESIAS
      Nem Kreón a te bajod, csak te egymagad.
OEDIPUS
      Óh, jaj, kincs és királyság és mások felett
      győztes tehetség! mily irígylés árjait
      gyűjtitek arra, aki boldog hírben áll!
      Hogy e gyeplőt is, melyet ingyen adomány
      gyanánt a város kéretlen kezembe tett,
      a hű Kreón, éppen e régi jóbarát,
      titkos fogással tőlem elragadni vágy
      fölbérelvén ezt a szélhámos cselszövőt,
      ez álnok mágust, aki nem lát mást, csak a
      saját hasznát; de igazi jóslásra vak.
      Szólj hát ugyan, hol az a híres jóserőd?
      Mért nem tudtál, mikor itt volt a dalnok eb,
      a városnak valami mentőt mondani?
      Nem jövevénynek illett bizony a talányt
      megoldani: ez jóslás dolga volt, amit
      te sem madárból nem látszott, hogy értenél,
      sem isten-ihletésből; akkor jöttem én,
      én, a tudatlan Oedipus, s megoldtam azt
      pusztán eszemmel, nem madárjelek szerint.
      Én, kit te száműzetni vágysz, remélve, hogy
      Kreón trónjához közelebb fogsz állani.
      De én hiszem, hogy még Kreónnal sírni fogsz
      e számüzésen! Csak ne volnál ily öreg,
      magad bőrén éreznéd, terved mily bitang!
KARVEZETŐ
      Nekünk ugy tetszik, csak harag beszélt az agg
      szavaiból, s belőled sem más, Oedipus.
      De nincs idő haragra. Azt kell nézni most,
      hogy oldjuk meg legjobban Phoibos jóslatát?
TEIRESIAS
      Ha király vagy is, egyenlőség jár nekem
      szólni szavadra. Illet ennyi hatalom.
      Mert Loxias szolgája vagyok, nem tiéd,
      s nem is Kreónt fogom védőmnek mondani!
      Halljad tehát, mert vakságomról csúfolódsz:
      te  látsz és nem látod, milyen fertőben élsz,
      sem, hogy kinek házában élsz és kikkel élsz!
      Tudod-e, kik fia vagy? És hogy átka vagy
      a tieidnek föld fölött és föld alatt?
      Kétélü átok űz ki, apád és anyád
      átka e földről, ádázlábu kergető!
      Most mindent látsz, de akkor majd csak feketét!
      Hol a kikötő, mely jajodnak réve lesz?
      Hol a Kithairón, mely nem visszhangozza majd?
      Ha megtudod, hogy néked tilos part a nász,
      amelybe hajód annyi diadallal ért.
      Pedig még rejtve más rémségek tengere,
      hogy családostul szörny-magadhoz sujtsanak.
      És most dobáld szavad sarával ajkamat,
      dobáld Kreónt! Nincsen tenálad senkise
      halandók között, ki hitványabbként pusztul el.
OEDIPUS
      Hát tűrhetem még ezt tovább is hallani?
      Nem futsz? Hajad se görbül, persze? Takarodj
      vissza, ahonnan jöttél, hagyd el házamat!
TEIRESIAS
      Ide se jöttem volna, hogyha nem hivatsz.
OEDIPUS
      Nem tudtam, hogy ily őrültséggel jössz, azért
      hívattalak, máskép aligha teszem ezt.
TEIRESIAS
      Előtted már csak “őrült” vagyok. Lám, apád
      bölcsnek hitt hajdan és anyád is, aki szült.
OEDIPUS
      Apám? Anyám?... Megállj hát! Ki szült engemet?
TEIRESIAS
      E mai nap szül és veszít el tégedet.
OEDIPUS
      Csupa talány a szavad, csupa rejtelem.
TEIRESIAS
      Talányfejtéshez nálad jobban ért-e más?
OEDIPUS
      Csúfold csak, ami tette, hogy ma nagy vagyok!
TEIRESIAS
      Éppen szerencséd hozta a bukást reád.
OEDIPUS
      Azt se bánom, ha a várost mentette meg.
TEIRESIAS
      Nohát megyek már. (A kisgyerekhez) Gyere, kisfiam, vezess!
OEDIPUS
      Vezessétek csak! - Nagyon is terhemre vagy.
      Ha elmentél, legalább többet nem gyötörsz.
TEIRESIAS
      Megyek, de előbb halljad, amért jöttem. Én
      nem rettegek arcodtól. Rajtam nincs erőd.
      Kimondom hát: az, akit hirdetsz és kutatsz
      és fenyegetsz mint Láiosnak gyilkosát,
      az itt van! Még ma azt hiszik, hogy idegen
      bevándorolt; de nemsokára thébai
      szülöttnek ismerik föl, s nem lesz öröme
      a változásban; mert ki jól látott, vakon,
      s ki gazdag volt, koldulva tapogatja majd
      botjával útját ismeretlen földeken.
      És kiderül, hogy önnön gyermekeinek
      testvérük és atyjuk egyszerre, s hogy szülő
      anyjának fia s férje; apjának pedig
      gyilkosa s ágy-utódja. - Menj be most, tünődj
      szavamon, és ha rajtakapsz, hogy nem igaz,
      akkor mondd, hogy már jósolásra vak vagyok!
                                     *
IOKASTÉ
      Tudni kivánom, hogy mi volt?
KAR
      Vak szó homályos gyanút vert. S a vád fáj, ha mégoly jogtalan.
IOKASTÉ
      Mindakét részről?
KAR
                        Úgy van.
IOKASTÉ
                                    És mi volt a vád?
KAR
      Legyen elég, elég, annyi bajunk között:
      hagyjuk a szót, ha már viszályuk elült.
OEDIPUS
      Lásd, meddig mégy jó szándékoddal, hogy dühöm
      eltompítsad, szivem jogával nem törődsz!
KAR
      Uram, nem egyszer mondtam már neked:
      nem helyes-eszű,
            esztelen,
            képtelen
            volna közülünk,
      ki tőled, urunktól fordulna el.
      Hisz hazánk
            csónakát
            annyi vad viharból
      te vitted csöndesebb ég felé:
      légy újra, hogyha tudsz most, jó hajós!
IOKASTÉ
      Az istenekre, mondd el, uram, nékem is,
      mi költhetett lelkedben ennyi haragot?
OEDIPUS
      Elmondom, mert ezeknél több vagy énnekem,
      Kreón hogy trónom ellen milyen cselt koholt.
IOKASTÉ
      Beszélj - ha biztos vádat tudsz-e ellene?
OEDIPUS
      Rágalmaz, hogy én gyilkoltam le Láiost.
IOKASTÉ
      Látta talán? Vagy más szavára mondja így?
OEDIPUS
      Egy jóst, egy gazságmestert tólt előre, mert
      saját nyelvét mindenben tisztán tartja ő.
IOKASTÉ
      Óh, emiatt bocsásd a szélnek gondjaid!
      Hallgass rám és tanuld meg, halandók között
      nincs senki jós, nincs aki rejtelmekbe lát!
      És erre könnyű példát adhat pár szavam.
      Mert jóslat jött valaha Láioshoz - én
      nem mondom Apollóntól, csak szolgáitól -
      hogy sorsa a gyermek kezétől veszni el,
      aki tőlem és tőle majd születni fog.
      Lám pedig rablók ölték őt meg hír szerint
      egy hármas keresztúton, ismeretlenek;
      mig a fiát, ki életével harmadik
      napig sem ért el, kitetette vad hegyen,
      lába-csuklóit gúzsbakötve szorosan.
      Igy Phoibos nem váltotta be sem azt, hogy ez
      megölte atyját, sem azt, ami Láiost
      gyötörte: hogy saját fiától hulljon el.
      Pedig hát ezt “határozták” a jóslatok.
      Ne gondolj hát jósokkal, mert amit az ég
      akar, hogy tudjunk, megjelenti ő maga.
OEDIPUS
      Mit mondasz, asszony? Amit mondtál az imént,
      zavarba veszti s megrendíti lelkemet.
IOKASTÉ
      Mily izgalomba feledkezve szólasz így?
OEDIPUS
      Mintha előbb azt mondtad volna, Láiost
      egy hármas keresztúton érte végzete.
IOKASTÉ
      Így beszélték, s mindmáig tartja még a hír.
OEDIPUS
      És hol a hely, ahol e szörnyűség esett?
IOKASTÉ
      A vidék neve Phókis; hol az ágas út
      Delphi iránt és Dauliából összejő.
OEDIPUS
      És mennyi idő múlt is már azóta el?
IOKASTÉ
      Nem sokkal később jelentél meg te a trónt
      elnyerni, mintsem városunkba jött a hír.
OEDIPUS
      Óh jaj, Zeus, mily tettre szántál engemet?
IOKASTÉ
      Mit vettél úgy szivedre ebből, Oedipus?
OEDIPUS
      Ne kérdezz; inkább felelj erre: Láios
      milyen korúnak s termetűnek látszhatott?
IOKASTÉ
      Nagy volt, az első fehérség gyűlt homlokán,
      alakja a tiédtől nem különböző.
OEDIPUS
      Én nyomorult! magamat dobtam tán imént
      rémes átkok poklába, és nem tudtam azt!
IOKASTÉ
      Mit mondasz, uram? Nem merek rádnézni így...
OEDIPUS
      Óh félek, félek, mégse volt vak az a jós!
      De még egy szót, hogy mindent jobban földeríts.
IOKASTÉ
      Csak kérdezz! Szavad borzalom, de felelek.
OEDIPUS
      Kevés emberrel kelt-e ő útjára, vagy
      sok fegyveres kiséretében, mint vezér?
IOKASTÉ
      Öten voltak, mindössze; köztük aki hírt
      hozott. Egyetlen szekér vitte Láiost.
OEDIPUS
      Óh jaj, minden világos! És ki volt, aki
      hírt hozott, aki nektek mindent elbeszélt?
IOKASTÉ
      Egy szolga. Több se menekült meg elevenen.
OEDIPUS
      És az itt szolgál házunk mellett máig is?
IOKASTÉ
      Már nem. Mióta halni látta Láiost,
      s megérkezvén a trónon tégedet talált,
      kezem megfogta, úgy könyörgött, küldjem őt
      ki a mezőkre, gyapjas nyájaink közé,
      hogy a várostól mennél távolabb legyen.
      S kiküldtem: mert megérdemelt - amennyire
      egy szolga érdemelhet - ennél többet is.
OEDIPUS
      Van mód most rögtön visszahívni őt ide?
IOKASTÉ
      Meg lehet tenni. De miért kivánod ezt?
OEDIPUS
      Már félek, asszony, így is túlontúl sokat
      mondtam: azért akarom előbb látni őt.
IOKASTÉ
      Jó, jönni fog. De annyit addig is talán
      érdemiek én is, tudni, hogy mi bánt, uram?
OEDIPUS
      Nem titkolom, ha már eddig jutottam - ily
      hajszál-reményig! Kinek beszélnék, ha nem
      neked, mikor e válságba sodort a sors?
      Az én apám volt korinthosi Polybos,
      anyám dórisi Meropé. A legkülönb
      voltam én ott a polgárok közt, míg ez az
      eset történt, mely méltán meglepett, de nem
      volt oly nagyon szivemre venni semmi ok.
      Valaki egyszer, tivornyában, ittasan,
      “cserélt gyereknek” mondott engem bor között.
      Dühöm aznap visszatartottam, bár alig:
      másnap elmentem, s megkérdeztem effelől
      apámat és anyámat. Bennük nagy harag
      gyúlt arra, kinek száján kiszaladt a szó.
      És én örültem haraguknak, de azért
      gyötört is ez, mert feltünő volt, s híre szállt.
      Titkon hát, hogy ne tudja apám és anyám,
      Delphibe mentem, s Phoibos, bár nem méltatott
      válaszra abban, amért jöttem, más gonoszt
      jövendölt, más keserves, szörnyü dolgokat,
      hogy anyámmal kell szerelembe esnem, és
      e föld szinére tűrhetetlen fajt hozok,
      és hogy saját apámnak leszek gyilkosa.
      Ezt hallva elfutottam, és azóta csak
      a csillagok szerint mérem ki, merre van
      Korinthos földje, hogy ne lássam a gonosz
      jóslatnak rajtam teljesülni szégyenét.
      S így bujdokolva eljutottam arra a
      tájra, hol mondod, meggyilkolták a királyt.
      Halld most, asszony, az igazságot. Amikor
      a hármas keresztúthoz értem közel, egy
      fullajtár jött szemembe, és egy fiatal
      csikóktól vont szekéren olyan férfi, mint
      leírtad. Engem ostorossuk le akart
      lökni az útról, s maga is az öreg úr.
      Dühömben, aki megtaszított, a kocsist
      verni kezdtem; amit meglátva az öreg
      kileste, hogy a kocsi mellé lépek, és
      kéthegyű fokosával fejtetőn ütött.
      De aránytalan válaszban lett része, mert
      én evvel a kezemmel rábunkóztam úgy,
      hogy hintájából földre hömpölyült, hanyatt.
      Aztán a többit öltem meg. - Ha ennek az
      utasnak köze volna Láioshoz, óh!
      Ki nyomorultabb akkor még, mint én vagyok?
      Ki gyűlöltebb az égi istenek előtt?
      Kit nem fogadhat sem polgár, sem idegen
      házába, még csak hozzá szólni sem szabad,
      minden otthonból el kell űzni. S aki ezt
      az átkot mérte rám, nem más volt, mint magam!
      A halott ágyát meggyalázzák ölelő
      karjaim, melyek megölték őt. Nem vagyok
      gonosz? Nem mindenképpen szennyes? És ha el
      kell innen futnom, nem szabad enyéimet
      látnom s hazámba tennem lábamat, nehogy
      anyám kedvese s apám gyilkosa legyek,
      Polybosé, ki táplált engem és nevelt.
      Nem jól itél-e, aki szerint valamely
      démon kegyetlen műve lehet rajtam ez?
      Ne lássam, óh, ne lássam, égi istenek
      szent Magassága, e napot, muljak ki a
      mulandók világából, mintsem ily sötét
      sors szégyenterhét kelljen vinnem vállamon!
KARVEZETŐ
      Szorong a lélek bennünk is: de bízz, uram,
      s míg majd a szemtanútól többet tudsz, remélj!
OEDIPUS
      Ugyis már egy reményem maradt meg csupán:
      még ezt az embert, ezt a pásztort várom én...
IOKASTÉ
      S mit kívánsz tőle, hogyha majd megérkezik?
OEDIPUS
      Megmondom. Ha ő minden pontban ugyanúgy
      beszél, ahogy te, elkerültem rémemet.
IOKASTÉ
      S mily pontot leltél szavaimban feltünőt?
OEDIPUS
      Utonállók, igy mondtad, ölték volna meg
      szerinte Láios királyt. Ha most is így
      beszél, többesben: nem én voltam gyilkosa.
      Hiszen egy embert többnek nézni nem lehet.
      De ha magányos vándorról fog szólni csak,
      nyilvánvaló, hogy minden szava rám zuhan.
IOKASTÉ
      De értsd meg hát, határozottan így beszélt,
      s nem lehet, hogy meghazudtolja most magát,
      hisz hallotta az egész város, nemcsak én.
      De ha első szavától el is térne tán,
      mégsem derülhet pontosan ki, Láios
      sorsa hogy jóslat-tölte volt: hisz Loxias
      úgy jósolt, hogy az én fiam öli meg őt,
      és ez szegény ugyan nem fogja már soha
      megölni őt, mert maga előbb elveszett.
      Azért bizony se erre, se amarra nem
      tekintenék én többé jóslatok miatt.
OEDIPUS
      És igazad van. Mégis küldj ki valakit
      elhozni azt a pásztort. Ne mulaszd el ezt.
IOKASTÉ
      Küldök azonnal. Menjünk palotánkba most.
      Hisz mindent csak kedvedre s kedvedért teszek.
                                     *
HIRNÖK
      Megtudhatnám-e, idegenek, tőletek,
      Oedipus király palotája merre van?
      Vagy mondjátok meg inkább, hol van ő maga?
KARVEZETŐ
      Ez itt a háza, jövevény, s ő benne most;
      gyermekeinek anyja e királyi nő.
HIRNÖK
      Legyen hát boldog, s éljen mindig boldogok
      között, ha teljes-jogszerinti hitvese.
IOKASTÉ
      Te is légy boldog, idegen! Szives szavad
      érdemli a viszonzást. Szólj hát, mit kivánsz?
      Miért jössz? vagy milyen hírt hoztál minekünk?
HIRNÖK
      Jó hírt házadnak és férjednek, asszonyom.
IOKASTÉ
      Mi az a jó hír? És kitől a megbizás?
HIRNÖK
      Korinthosból. S szavaimon te jóllehet
      örülni is fogsz: hogyne? - de busulni is.
IOKASTÉ
      Halljam hát: hogy tehetnek ily kettős hatást?
HIRNÖK
      Királlyá fogják választani Oedipust
      a földszoros lakói is: ez ott a hír.
IOKASTÉ
      Hogyan? Már nincs kormányon öreg Polybos?
HIRNÖK
      Nem: mivel már a halál tartja sírban őt.
IOKASTÉ
      Mit szólsz? Oedipus apja meghalt? Igaz ez?
HIRNÖK
      Ha nem mondok igazat, haljak meg magam.
IOKASTÉ (egy szolgálóhoz)
      Te lány, szaladj, ahogy csak tudsz, vidd hírül a
      királynak ezt! Óh istenek jóslatai,
      hol vagytok? Ez az ember volt, kit Oedipus
      került, hogy meg ne ölje: és most lám, szegényt
      megölte, nem ám Oedipus, hanem a sors!
             (Oedipus kijön a palotából)
OEDIPUS
      Drága Iokastém, édes asszonyom, miért
      hívattál ki a palotából engemet?
IOKASTÉ
      Hallgasd meg ezt az embert, s lásd magad, mi lett
      az istenek szentséges jóslataiból?
OEDIPUS
      Ki ez az ember, s mit tud nékem mondani?
IOKASTÉ
      Korinthosból jött, avval a hírrel, hogy agg
      atyád, Polybos meghalt, és többé nem él.
OEDIPUS
      Mit mondasz, hírnök? Hadd hallom magadtól ezt.
HIRNÖK
      Ha már erről kell legelőször szólanom:
      tudd meg, hogy ő valóban elhalálozott.
OEDIPUS
      Beteg volt? Vagy valaki cselt vetett neki?
HIRNÖK
      Elaggott testet kis betegség is ledönt.
OEDIPUS
      Úgy látszik hát, betegség ölte meg szegényt?
HIRNÖK
      És az, hogy hosszú éveket mért élete.
OEDIPUS
      Aj, haj, mit ér hát, asszony, megkérdezni még
      a jós Pythó oltárát és a madarak
      légben rikoltó hangját? Hisz szerintük én
      lennék apám gyilkosa: pedig ő a föld
      alatt pihen már, íme! én meg itt vagyok
      s kardhoz se nyúltam - ha csak az nem ölte meg,
      hogy reám vágyott: s így lettem halála én.
      Ő sírban már, s magával vitte e bolond
      semmirevaló jóslatoknak hitelét.
IOKASTÉ
      Nem mondtam én meg régen és előre ezt?
OEDIPUS
      Mondtad: de engem megzavart a félelem.
IOKASTÉ
      Ne adj hát semmit ilyenekre ezután.
OEDIPUS
      S anyám ágyától ne borzadjak? Lehet ez?
IOKASTÉ
      Mit borzadozzon, féljen, aki puszta sors
      rabja, s előtte semmit sem lát biztosan?
      Legjobb vaktában élni csak, ahogy ki tud.
      Te se remegj, hogy anyád szeretője légy.
      Álmaiban már sok ember szeretkezett
      saját anyjával. Aki ilyet nem nagyon
      vesz szívre: csak az tűri könnyen életét.
OEDIPUS
      Mindezeket jól mondtad volna, ha anyám
      sem élne már! De ő még él s a rettegés
      nem hagyhat el, akármily szépen is beszélj.
IOKASTÉ
      Apád halála mégis nagy könnyebbülés.
OEDIPUS
      Igaz, de még súlyos rém anyám élete.
HIRNÖK
      Mily anya az, hogy tőle így remegsz, király?
OEDIPUS
      Meropé, öreg! akivel Polybos élt.
HIRNÖK
      S mi benne az, mi ilyen rettegésbe ejt?
OEDIPUS
      Egy rém jóslat az istentől, óh jövevény!
HIRNÖK
      Elmondhatod? Vagy másnak tudni nem szabad?
OEDIPUS
      Sőt inkább. Azt jósolta egyszer Loxias,
      hogy anyámmal kell majdan szeretkeznem és
      apám vérét saját kezemmel ontanom.
      Ezért is hagytam magam mögött messzire
      Korinthost: és szerencsém volt ez - óh pedig
      nincs édesebb, mint a szülők tekintete.
HIRNÖK
      És ettől félve vagy hazátlan máig is?
OEDIPUS
      Nem akarok apámnak lenni gyilkosa.
HIRNÖK
      Hát mért ne oldjalak föl én e rettegés
      alól, hisz jó szándékkal jöttem, óh király?
OEDIPUS
      Méltómód hozzád hálás is lennék ezért.
HIRNÖK
      Hisz avval is jöttem főképen, hogy, ha majd
      hazajössz, csöppen tőled nékem valami.
OEDIPUS
      Sohse megyek én szüleimmel együvé!
HIRNÖK
      Látszik, hogy nem tudod, mit cselekszel, fiam.
OEDIPUS
      Hogy érted ezt, öreg? Az istenekre! szólj.
HIRNÖK
      Ha csak ez gátol abban, hogy még hazatérj -
OEDIPUS
      Félek, hogy ott utólér Phoibos igaza.
HIRNÖK
      S hogy átok szennye ég rád szüleid miatt?
OEDIPUS
      Attól, öreg, örökké attól rettegek.
HIRNÖK
      Tudod-e hát, hogy minden ok nélkül remegsz?
OEDIPUS
      Hogy ok nélkül? Hisz csak szülők a szüleim!
HIRNÖK
      De Polyboshoz nincsen vér szerint közöd.
OEDIPUS
      Mit szólsz? Nem vagyok édes fia hát neki?
HIRNÖK
      Csak épen úgy, nem jobban, mint akár nekem.
OEDIPUS
      Apám nem jobban apám, mint aki nem az?
HIRNÖK
      Polybos nem volt apád, én sem vagyok az.
OEDIPUS
      Mért hívott hát fiának akkor engemet?
HIRNÖK
      Mert, tudd meg, ajándékba kezemből kapott.
OEDIPUS
      S ha mástól kapott, mért szeretett annyira?
HIRNÖK
      Mivel magának sohasem volt gyermeke.
OEDIPUS
      S te úgy vettél, vagy találtál, hogy neki adj?
HIRNÖK
      Kithairon erdős völgyei közt leltelek.
OEDIPUS
      S mi célból jársz te ilyen vad vidékeken?
HIRNÖK
      Mert én őriztem ott a hegyi nyájakat.
OEDIPUS
      Pásztor voltál hát, aki bérbe kódorog?
HIRNÖK
      De megmentőd is, fiam, kínjaid között.
OEDIPUS
      S micsoda kínok közt találtál engemet?
HIRNÖK
      Lábad csuklói megmondhatják néked azt.
OEDIPUS
      Óh jaj, miért említed régi bajomat?
HIRNÖK
      Én oldtam meg átfűzött bokád kötelét.
OEDIPUS
      Jaj, szörnyü szégyen! Ilyen pólyám volt nekem!
HIRNÖK
      És erről kaptad Dagadtlábu nevedet!
OEDIPUS
      S anyám vagy apám tette ezt velem? Beszélj!
HIRNÖK
      Azt jobban tudja az, akitől kaptalak.
OEDIPUS
      Hát nem magad találtál? Más adott neked?
HIRNÖK
      Nem... Egy másik pásztortól vettelek csak át.
OEDIPUS
      Ki volt az? Nem tudnád-e megnevezni őt?
HIRNÖK
      A Láios házanépéhez tartozott.
OEDIPUS
      Aki e földnek volt királya azelőtt?
HIRNÖK
      Igen, ugyanaz; annak volt ő pásztora.
OEDIPUS
      És él még ez az ember, hogy láthassam őt?
HIRNÖK (a kar felé)
      Ti idevalók, jobban tudhatjátok ezt.
OEDIPUS (a karhoz)
      Ti, kik itt álltok, ráismer-e köztetek
      valaki a pásztorra, kiről ez beszél,
      hallott-e róla itt vagy künn a földeken?
      Szóljatok! Mindennek ki kell derülni most.
KARVEZETŐ
      Úgy hiszem, senki más az, mint kit épp előbb
      kívántál ide a mezőkről: ezt csak a
      királynő tudná igazán megmondani.
OEDIPUS
      Iokasté, tudsz-e róla, hogy kit az imént
      hívattunk s kiről szólt a hírnök, egy személy?
IOKASTÉ
      Mi az? Kiről szólt? Mit törődsz te vele? Jobb,
      ne is végy számba ilyen üres fecsegést.
OEDIPUS
      Szó sem lehet, hogy ily nyomokra jutva már
      föl ne derítsem származásom titkait.
IOKASTÉ
      Az istenekre, hogyha kedves életed,
      ezt ne kutassad! - Elég kín ez énnekem!
OEDIPUS
      Ne félj! Legyek bár dédanyámig vérszerint
      háromszoros rabszolga: rád nem szégyen az!
IOKASTÉ
      Mégis: fogadj szót, kérlek, ne kutass tovább!
OEDIPUS
      Hogy fogadjak szót? Nékem látni s tudni kell.
IOKASTÉ
      Én jót mondok... Én a legjobbat akarom...
OEDIPUS
      Már ez a jó régóta gyötri lelkemet.
IOKASTÉ
      Boldogtalan, bár sohse tudnád meg, ki vagy!
OEDIPUS
      Menjen valaki, hozza a pásztort elém! -
      Csak védje rangos családját a női gőg.
IOKASTÉ
      Jaj szerencsétlen! ez az egyetlen neved:
      csak így hívhatlak, soha máshogy ezután.
                   (Berohan a palotába)
KARVEZETŐ
      Miért rohant el a királynő, Oedipus,
      ilyen vad fájdalommal? Félek, ebből a
      különös némaságból nagy baj tör ki még.
OEDIPUS
      Jőjjön, aminek jönni kell! Meg akarom
      ismerni származásomat, ha koldus is!
      Iokasté tán, mert minden asszony nagyranéz,
      szégyellni fogja alacsony családomat.
      De én a Sors fiának vallom magamat;
      ki minden jót ad, és pirulni nem fogok.
      Az én anyám a Sors volt, és testvéreim
      a hónapok, akikkel nőttem s fogytam én.
      Az vagyok, aki vagyok. Úgyse lehetek
      más: mért féljek hát fölfödözni, ki vagyok?
                                     *
OEDIPUS
      Hadd lakjam a hegyek közt, ahol áll hires
      Kithaironom, amelyet apám és anyám
      még életemben választottak síromul,
      és haljak úgy, ahogy ők gondolták el azt!
      Bár jól tudom, betegség vagy más ily halál
      nem ölhet meg: hisz nem kerültem volna el
      hajdan sem azt, ha nem rosszabbra szán a sors.
      De menjen már, amerre indult, végzetem!
      Fiúgyermekeimmel szinte ne törődj
      sokat, Kreón! hisz férfiak, s akárhova
      vetődjenek, nem lesz hiányban életük.
      De van két szegény leánykám, kiknek soha
      nem terítettek eddig asztalt nélkülem,
      soha külön; s ha volt királyi jó falat
      ajkam számára, abból nékik is jutott:
      vedd őket gondjaidba, s engedd meg nekem
      könnyek között utólszor átölelni még!
      Ne késsél,
      nemes király: ölelve őket azt hiszem,
      époly enyémek, mint mikor még láttam is.
(Antigoné és Isméné, Oedipus két kislánya kijön a palotából és sírva apjuk felé indulnak)
      Az égre!
      Mit is beszélek? Hisz már két kis édesem
      sírását hallom! Óh hát megsajnált Kreón.
      Kiküldte hozzám drága gyermekeimet!
      Kiküldte!
KREÓN
      Igen, én gondoskodtam erről. Mindig úgy
      szeretted őket: tudtam, örömödre lesz.
OEDIPUS
      Légy boldog hát, és legyen fáradságodért
      az istenség jobb őriződ, mint volt nekem!
      Kislányaim, hol vagytok? Jertek ide, hogy
      elérjenek testvéri kezeim, e bús
      kezek, melyek tették, hogy így kell látnotok
      szegény apátok egykor oly fényes szemét!
      Óh jaj, nem-látva és nem-tudva lettem én
      apátok attól, aki szült rég engem is!
      S ha nézni többé nincsen szemem, legalább
      siratlak, elgondolva, milyen keserű
      élet vár rátok künn az emberek között.
      Mily ünnepség, micsoda összejövetel
      lehet a nép közt immár, ahonnan ti nem
      sírva jöttök majd vissza, mulatság helyett?
      És ha eladó-sorba fogtok jutni még,
      ki lesz, aki vállalja, szegény gyermekek,
      azt a sok szégyent s átkot, ami szüleim
      s szüleitek miatt titeket érni fog?
      Mert mily átok hiányzik itt? Apátok az
      apját megölte, anyját meggyalázta, és
      abból a földből fakasztott föl titeket,
      ahonnan egykor önnön élete fakadt.
      Ez mind nektek lesz szégyen. S ki vesz nőül így?
      Senki, szegények, senki! Szinte bizonyos:
      szűzen fogtok fonnyadni majd és szárazon.
                         (Kreónhoz)
      S te, óh Menoikeus fia, ki egyedül
      maradsz most atyjuk - mert mi, kiktől életet
      kaptak, meghaltunk mindaketten - el ne hagyd
      rokonaid szegényen, bolygva, férjtelen,
      ne tedd enyémmel egyenlővé sorsukat!
      Könyörülj rajtuk! Lásd, ily ifjan semmijük
      nincs már, csak ami tőled juthat még nekik,
      Igérd meg, nyújts kezet rá, óh nemes rokon!
                   (A két kislányhoz)
      Tinektek sok tanácsot adhatnék, szegény
      gyermekeim, ha értenétek; így csak azt
      kivánom: bárhová vet a sors élni: jobb
      sors legyen az, jobb élet, mint apátoké!
KREÓN
      Már elég a könnyek árja; menj a házba vissza most!
OEDIPUS
      Menni kell, bár válni kínos.
KREÓN    
      Mindennek van ideje.
OEDIPUS
      És tudod, mivel megyek?
KREÓN
      Mondd! Majd ha hallom, megtudom.
OEDIPUS
      Avval, hogy más földre küldesz.
KREÓN
      Istené a számüzés.
OEDIPUS
      Minden isten gyűlöl engem.
KREÓN
      Akkor vágyad teljesül.
OEDIPUS
      Gondolod?
KREÓN
      Én sohse mondom azt, amit nem gondolok.
OEDIPUS
      Hát vezess már messze, messze!
KREÓN
      Jöjj, ereszd el lányaid!
OEDIPUS
      Óh ne vedd el tőlem őket!
KREÓN
      Mindent bírni ne akarj:
      ami eddig a tiéd volt, nem kisér már sírodig.
(Oedipus, Kreóntól vezetve, a palotába megy, utána kislányai és a szolgák)
KAR
      Nézzetek rám: Théba népe, itt a híres Oedipus,
      ki a Nagy Talányt megoldta, leghatalmasabb király,
      minden polgár irígy szemmel leste boldogságomat:
      nézzetek, mily rettentő sors hullámába hulltam én!
      Senki hát halandó embert, ki e földön várja még
      végső napját, ne nevezzen boldognak, míg élete
      kikötőjét el nem érte bánat nélkül, biztosan.
Babits Mihály fordítása

	OIDIPUSZ KOLÓNOSZBAN
	(Részlet)
	ΟΙΔΙΠΟΥΣ ΕΠΙ ΚΟΛΩΝΩΙ
Híres jó paripák földjére
jöttél idegen, Kolónos krétás
fényű szirtje alá, ahol
bús-hangos csalogány zenél
sűrün lakva a sűrü cserjét
zöld völgynek alatta,
a sötétszinü dús borostyánt,
s isten tilos erdejét,
melybe se nap, se szelek s viharok soha
nem jutnak, a bozótos,
milliónyi gyümölcsü erdőt,
hol körmenetet tart Bakkhos, s véle
dajkái, a táncos nimfák.
Itt virágzik a fürtös nárcisz,
ég harmata hull rá napról-napra,
istennők koszorúja volt
ősidőktől; a színarany
sáfrány itt ragyog; itt a kóbor
vizek, sosem alvó
Képhisos patak árja, tartja
szintjét, elömölve tág
síkokon át, gyönyörű simasággal a
széles föld messze mellén
dús-termékenyen; és a Múzsák
hűn kedvelik ezt a földet; és az
aranyzabolás Aphrodité.
Oly növény terem itt,
      Ázsia sem
      ismeri párját,
sem Pelops szigete,
      dórok erős
      birtoka nem
      látta virulni.
Ültetni sem kell, kihajt magától.
Az ellenség fél bántani.
Ezen a tájon nő legdusabban.
Hősöket nevelő
      kékszin olajfa,
azt vén vagy ifju császár hiába
vágynék tiltani
      és irtani vad
      kézzel: örök szemek őrizik,
az olajkoszorús Zeus
és a kékszemü Pallas.
Van dalolnivalónk
      más is, az ős
      istenajándék,
mellyel városom épp
      leghiresebb
      dús-erejű
      s messze dicsekszik:
hogy ért lovakhoz és tengerekhez.
Óh nagy király, Kronos fia,
te adtad ezt meg nekünk, Poseidón!
Ló nyakára a bölcs
      féket először
tág útjaikon vetette ujjad.
Éppígy tengereink
      útjain a
      könnyü hajó kezesen suhan
százláb néreidák nyomán
szállva jó evezőkkel.
Babits Mihály fordítása

	ÉLEKTRA
	(Részlet)
	ΗΛΕΚΤΡΑ
Hellász nagyhírü versenyjátékára ment,
Delphoi dicső díját elnyerni vágyva ő,
s amint hallotta hírnökünk harsány szavát,
mely küzdelemnyitó versenyfutásra hív,
előállt fényesen; csodálta őt a nép;
a pályán önmagához méltóan futott
s a győzelem díját kivíva távozott.
És hogy sokat kevés szóval beszéljek el,
sosem láttam még íly erőt, íly tetteket:
csak ezt az egyet halld: amit meghirdetett
a bíró, öttusát vagy kétszeres futást,
a pályadíjat abban mind ő vitte el;
és mind magasztalták, mondták, hogy argoszi
Oresztész ő, a hírneves hellén sereg
toborzójának, Agamemnónnak fia,
a kezdet ez volt; de ha egy isten ártani
kiván, a hős sem futhat tőle messzire.
Mert másnap reggel, hogy az első napsugár
gyors méneket küldött versenyre szállni már,
a sok szekérhajtóval ő is megjelent.
Akhájai volt egy, a másik spártai,
aztán meg Líbüából két ügyes kocsis;
az ötödik ő volt köztük thesszáliai
lovakkal, és a hatodik aitól férfi volt,
csikói sárgák; egy magnész is érkezett,
fehér lovakkal ainián a nyolcadik,
az isten-épitette Athén küldte a
következőt; s a sort boióti zárta be.
Rendben fölálltak, mint ahogy a versenybirák
a sorsukat kirázva rendezték a sort,
érckürt szavára szökkentek futásra és
lovát bíztatva, gyeplőt rázva, mindegyik
előretört: a pálya megtelt gördülő
szekerük kerékzajával, fölfelé röpült
a por; mind egy csomóba csörtet, ostorát
egy sem kiméli, vágyik hátrahagyni mind
a társa tengelyét és tomboló lovát.
S a versenyző vitézek vállát s a kerék
küllőit a lovak tajtéka lepte be.
És ő a végső oszlopot súrolva a
kerékagyával, mindig a jobbszélső csikót
engedte futni és a balt fékezte meg.
Először egyvonalban szállt a tíz szekér;
aztán az ainián férfit gyors ménei
megbokrosodva elragadták, és mikor
hat vagy hét fordulót futottak, homlokuk
a Barkéból való szekérnek ütközött:
és most ez egy baj folytán mind a két szekér
széttört, egymásba omlott, és a kríszai
mező szekér-romokkal telt meg mindenütt.
De észrevette ezt Athén ügyes fia,
és oldaltrántva elterelte méneit
közép felől, hol roncshullámuk tornyosult.
Utolsónak jött, nem hajszolva méneit,
Oresztész, mert a verseny végében bizott:
de látva, hogy csak egy száguld előtte már,
utána szökken, élesen rikkantva és
sebes csikókkal űzi: egymás oldalán
rohannak immár, egyszer ez, másszor meg az
előzi meg lófejjel ott a másikat.
Idáig minden fordulót sértetlenül
futott be bátran és sudáran állva fönt:
de most, a fordulónál, meglazítva bal
gyeplője szárát, az oszlopra nem figyelt
s hozzáütődött: kettétört a tengelye,
és ő a mellvéden keresztülbukva most
a szíjak foglya lett; amint a földre hullt,
a versenypályán szétszaladtak ménei.
A nép, mikor meglátta, hogy zuhan, heves
följajdulással sírt az ifjuért, aki
ilyen nagyot mívelt s ilyen nagy bajba hullt,
a földön hurcoltatva, máskor ég felé
emelve lábát; mígnem versenytársai
megállitották üggyel-bajjal méneit
s kioldották a vérző testet, melyre ha
barát tekint, e roncsot föl nem ismeri.
Máglyán elégették azonnal s most kicsiny
érckorsóban nagy teste gyászos hamvait
hozzák kiválasztott phókiszi férfiak,
hogy itt, hazája földjén fedje sírhalom.
Hát ennyit mondhatok, s miről beszélni is
fájdalmas, az nekünk, kik mindezt láttuk is,
legrémesebb volt minden szörnyüség között.
Devecseri Gábor fordítása

	KÜPRISZ-HIMNUSZ
	ΑΔΗΛΟΝ ΔΡΑΜΑ
Ó gyermekek, Küprisz nem is Küprisz csupán,
hanem még sok más néven is nevezhető.
Hádész is ő, megölhetetlen nyers erő,
dühöngő szenvedély, de vágy is, lángoló,
és könnyfakasztó. Benne minden érdemes,
szelíd és tettre buzditó, erőt adó.
Mert bensőnkben lakik, belénk van oltva, mint
a lélek; melyik más isten érne föl vele?
Magukban hordják őt az úszkáló halak,
s a szárazföld négylábu nemzetségei;
mert Küprisz szárnya repes minden madárban is,
állatban, emberben, s az ég lakóiban.
A küzdelemben minden istent földre dönt,
s a szín igazságot ha mondanom szabad:
Zeusz bensejében is csak ő uralkodik,
vas nélkül, dárda nélkül; Küprisz szabja meg
minden halandó s halhatatlan terveit.
Kerényi Grácia fordítása

IÓN
	FOHÁSZ DIONŰSZOSZHOZ
	ΕΙΣ ΔΙΟΝΥΣΟΝ
Thürszosszal vonulók első ura, nagy Dionűszosz,
      általad indul szót szóba fonó csevegés,
és minden görögök gyűlése, urak lakomája
      ott kezdődik, ahol dússzemü tőke sudár
szára a földből feltör, a karja epedve az égbe
      nyúl; a szemekből sok gyermeke szökken elő
pezsgőn és csacsogón, ahogy így egymásra potyognak,
      némán még az imént. Ám ha a lárma elült,
nektár buggyan, az ember egyetlen boldogitója,
      önként adja levét mindnek e szent csodaszer.
Ünnepi tor, mulatás, kar-tánc e nedűnek a sarja;
      ily gyönyörökre tanít, lám, fejedelmi borunk.
Üdvözlégy, Dionűszosz atyánk, koszorús borozóknak
      híve, ki mindig elől jársz a vidám lakomán.
Hagyj, amig élünk, ó szép művek mestere, minket
      inni, mulatni s igaz célra vezetni szivünk!
Franyó Zoltán fordítása

	TIZENEGYHÚRÚ LANT
	EνδεκάχοVδε λύVα...
Ó tizenegyhúrú koboz, így tízléptü a rended
      és három-futamún csendül im’ egybe zenénk,
míg azelőtt hét húron pengették csak a kvártot, -
      lám, a görögnek olyan szűkterü dallama volt!
Franyó Zoltán fordítása

	EURIPIDÉSZ SÍRJÁRA
	ΧαVε μελαμπετάλοισ’...
Üdv neked, ó Eurípidesz, ott Píeria gyászos
      árnyú völgye ölén, hol komor éj laka rejt!
Ámde a földben is érezd azt, hogy örök neved él még,
      mint a homéroszi dal bája, mely el nem apad.
Franyó Zoltán fordítása

EURIPIDÉSZ
	MÉDEIA
	(Részlet)
	ΜΗΔΕΙΑ
IASZÓN
      Nem most először, láttam én gyakorta már,
      milyen veszélyes kór a durva szenvedély.
      Mert élhetnél e földön és házban tovább,
      ha békén tűrnéd felsőbbek parancsait,
      s bolond beszédedért most számüzött leszel.
      Nekem mindegy, éntőlem mondogathatod,
      hogy Íaszón a föld legrosszabb férfia;
      de hogy Kreón a rájuk szórt szidalmakért
      csak számüzéssel sujt, örülhetsz még neki.
      Én csendesítettem folyvást az ingerült
      király haragját, s azt akartam, hogy maradj;
      de mert te nem térsz észhez, egyre átkozod
      uralkodóidat, - most számüzött leszel.
      Szeretteimről én mégsem feledkezem
      meg; gondoskodni vágyom, asszony, rólatok,
      hogy két fiammal el ne indulj pénztelen,
      s hiányt ne érezz semmiben; sok bajt jelent
      a számüzés. Mert - bár te gyűlölsz - én soha
      rosszindulattal lenni hozzád nem tudok.
(Iaszón utóbbi szavai közben, Médeia feléje fordul és hosszan, szótlanul méregeti)
MÉDEIA
      Te hitványok hitványa, - mert nincs más szavam
      megbélyegezni férfiatlanságodat, -
      eljöttél hozzánk, legnagyobb ellenfele
      az isteneknek, minden embernek s nekem?
      Nem bátorság, vagy hősi tett szeretteid
      szemébe nézni ily gonosz sértés után,
      de legnagyobb halandók minden vétke közt:
      szemérmetlenség. Mégse bánom jöttödet:
      mert én könnyítek lelkemen, ha szitkokat
      szórok reád, és fáj neked, ha hallgatod.
            Beszédemet hadd kezdjem hát a kezdetén.
      Én mentettem meg életed, jól tudja ezt
      minden hellén, ki társad volt Argó hajón;
      azért küldtek, hogy hajts igába tűzköpő
      bikákat, és halálos földbe vess magot, -
      s a sárkányt, mely a színarany gyapjút körül-
      ölelve sok gyűrűvel védte éberen,
      én öltem meg, megváltó fényt derítve rád.
      Aztán elárulván atyámat s házamat,
      a Pélionra, Iólkoszba mentem el
      veled, kevésbbé bölcsen, mint szerelmesen;
      s Peliászt a legfájóbb halállal, lányai
      kezével öltem meg, hogy semmitől se félj.
      Te mindezt elfogadtad tőlünk, férfiak
      legaljasabbja, s árulón új nászra lépsz!
      Pedig van két szép gyermekünk! Ha magtalan
      lennék, az új nász vágyát megbocsátanám.
      Az eskü hitele füstbe ment, - nem értelek:
      nem istenek ma már, kik akkor, azt hiszed,
      vagy tán új törvény áll az emberekre most?
      Hiszen tudod, hogy esküt szegtél ellenem!
            Nézd jobbomat, be sokszor fogta meg kezed!
      Ó térdeim, be hasztalan ölelt annyiszor
      e hitvány férfi, - megcsaltak reményeim.
                               (Szünet)
      Nos, - mint baráttal, úgy beszélek most veled.
      Tőled mi jó tettet várhatnék? Kár a szó,
      kérdésem még rútabbra festi bűnödet.
      Hová forduljak most? Apám házához? Azt
      elhagytam érted árulón, s hazámat is.
      Szegény Pelíadákhoz? Szép fogadtatást
      nyernék házukban én, az apjuk gyilkosa.
      Így van: kik otthonról szerettek, én magam
      támadtam rájuk, ártva nékik oktalan,
      s ellenségemmé tettem őket kedvedért.
      S te boldogságot adtál mindezért nekem,
      hadd lássák Hellasz női - mert csodálatos
      uram van benned, s hűséges - szegény fejem! -
      ha majd e földről számkivetve bujdosom,
      baráttalan, két gyermekemmel egymagam;
      szép kis gyalázat lessz az ifju férjnek is,
      ha koldusként bolyg jótevője s két fia!
            Ó Zeusz, miért hogy biztos jelt adtál nekünk
      a színaranyra, hogy lássuk: nem talmi-e,
      de férfiben meglátni: jó-e vagy gonosz,
      testünknek nincsen semmi biztos eszköze?
KARVEZETŐ
      Szörnyű a szenvedély, és nem gyógyítható,
      ha jóbarát és jóbarát közt szít viszályt!
IASZÓN
      Meg kell mutatnom, úgy látszik, hogy jól tudok
      beszélni, hogy mint bárkám jó kormányosa,
      elvágjam útját, lejjebb vonva vásznamat,
      nyelvfájdító kereplésednek, asszonyom.
      Én - hogyha már a tetteiddel kérkedel -
      azt tartom, Küprisz mentett meg hajóutam
      során, egy más isten vagy ember sem, csak ő.
      S te is belátod, bár utálod hallani,
      hogy nem más késztetett reá, csupán Erósz
      makacs nyilával, hogy megmentsd szépségemet.
      De ezt most nem kivánom részletezni már;
      jól tetted, bármiért is használtál nekem.
      Igen, de többet kaptál megmentésemért,
      mint adtál, s nyomban azt is elmondom, miért.
      Először is, nálunk laksz barbár föld helyett,
      Hellaszban, megtanultál rendet és jogot,
      törvény szerint élsz, nem tipor le nyers erő;
      és minden hellén tudja bölcsességedet,
      híres vagy itt; ha ott laknál a távoli
      határokon, nem szólna rólad senki sem.
      Házamban inkább ne legyen semmi kincs, arany,
      ne zengjek dalt, mely Orpheuszéval versenyez,
      csak hírneves sors jusson osztályrészemül!
            Viszontagságaimról ennyit mondanom
      elég is már; te kezdtél róluk szócsatát.
      Királyi nászomról pedig, bár szitkokat
      szórtál reá, mindjárt belátod, mennyire
      bölcsen terveztem el, mint gondos jóbarát,
      neked s a két fiamnak, - (Médeia tiltakozó mozdulatára)
                                          csak ne háborogj.
      Iólkoszból e földre érve, sok nehéz
      csapás után, mit orvosolni nem lehet,
      hogyan lelhettem volna én, a hontalan,
      nagyobb szerencsét, mint királylányt hitvesül!
      Nem mintha meggyűlöltem volna ágyadat,
      mert téged ez bánt, - s újabb nőért űzne vágy,
      sokgyermekűség pálmájára sem török,
      elég e kettő, bosszuságra nincs okom;
      hanem hogy szépen élhessünk, mi fődolog,
      s ne nélkülözzünk, mert tapasztaltam, hogyan
      fut a szegénytől még minden jóbarátja is,
      s hogy házamhoz méltón neveljem két fiam,
      s testvéreket ha nemzek nékik, egy jogon
      legyen mind, s egybefűzve nemzetségemet,
      boldog legyek. Neked miért kell több gyerek?
      Nekem jövendő gyermekekkel érdekem
      e kettőt támogatni. Nem jó gondolat?
      Beláthatnád, de ágyad pusztasága bánt.
      Mert erre néztek csak, ti nők: azt vélitek,
      minden tiétek, hogyha rendben ágyatok;
      de hogyha nászotokra bármi baj szakad,
      a legszebb és leghasznosabb dolgokban is
      csak rosszat láttok. Bárcsak mástól nemzene
      az ember gyermeket, s ne lenne női nem;
      nem érné akkor a halandókat semmi rossz!
KARVEZETŐ
      Beszédedet jól rendbe szedted, Íaszon,
      mégis, ha tőlem kérded véleményemet,
      nem jól teszed, hogy hitvesed cserbenhagyod.
MÉDEIA (mintegy magában)
      Lám, más halandóktól sokban különbözöm:
      szerintem az, ki bölcsen szól, de jogtalan
      cselekszik, legfőbb büntetésre érdemes,
      mert bűnét kérkedő beszéddel leplezi,
      s van mersze minden rosszra: nem nagy bölcseség!
                   (Iaszónhoz)
      Te is, ne pompázz most előttem nagyszerű,
      ékes beszéddel, mert egy szó a földre sujt:
      ha nem vagy aljas, szólsz, hogy egyezzem bele
      nászodba, azt előlünk el nem titkolod!
IASZÓN
      Szépen járultál volna hozzá, mondhatom,
      ha nászomról beszélek, - hisz most sem tudod
      szived heves haragját féken tartani!
MÉDEIA
      Okod nem ez volt: úgy vélted, rossz hírbe hoz,
      ha barbár nővel élsz késő vénségedig.
IASZÓN
      Értsd végre már meg, hogy nem asszonyért kötöm
      e házasságot, mely királyi ágyat ad,
      hanem, mint mondtam már előbb, hogy jót tegyek
      veled, s királyi vérből nemzzek gyermeket
      testvérül két fiúnknak, támaszul nekünk.
MÉDEIA
      Nem kell nekem jólét, mely undorral vegyes,
      sem boldog élet, mely szivemnek szenvedés.
IASZÓN
      Tudod, hogyan változz meg, s bölcsnek tart a hír?
      A jót ne higgyed undorítónak soha,
      s szerencsédben ne hidd, hogy balszerencse űz.
MÉDEIA
      Csak sértegess, hiszen van oltalmadra hely,
      míg én e földről számkivetve bujdosom.
IASZÓN
      Te választottad, mást ne vádolj sorsodért!
MÉDEIA
      Mit tettem? Új nászt én ülök tán árulón?
IASZÓN
      Megátkoztad rút átkokkal királyodat.
MÉDEIA
      Átkot hozok terád és otthonodra is!
IASZÓN
      Ezekről én már nem vitatkozom tovább;
      hanem ha menekülésedhez s a két fiúnk
      számára elfogadnál pénzemből segélyt,
      szólj; kész vagyok két kézzel adni, s jelt vihetsz
      barátaimnak, hogy jól bánjanak veled.
      Ha ezt se kéred, együgyű vagy, asszonyom;
      több haszna lenne, hogyha szűnne már dühöd.
MÉDEIA
      Barátaidból élni nem fogunk, s nekünk
      semmit ne adj, el semmit nem fogadhatunk,
      mert rossz embertől semmi jó nem származik.
IASZÓN
      Így hát az istenek tanúk rá, mennyire
      szerettem volna rajtatok segíteni;
      de nem tetszett a jó neked, s szeretteid
      kezét ellökted dacból; ez még fájni fog!
MÉDEIA (kiutasító mozdulattal)
      Eredj, mert zaklat már a vágy új asszonyod
      után, ha ily soká vagy házadon kivül!
      Ülj nászt! Talán - istennel légyen mondva - lesz
      olyan nászod, hogy visszavonnád szívesen.
                         (Iaszón el)
KAR
      Erósz, ha nagyon hevesen
      tör rá az emberekre, sem
      hírt, sem erényt nem öregbít;
      ám ha kiméri a léptét
      Küprisz, nincs más
      ennyire kellemes isten.
      Ó, hatalmas,
      rám ne bocsásd arany íjad
      vágyba mártott
      vesszejét, az elkerülhetetlent.
      Szeressen az önfegyelem,
      legszebb javunk, mit isten ad;
      indulatos szerelemre,
      nem nyugovó panaszokra
      szívemet más
      násza miatt sose hajtsa
      vággyal Küprisz,
      ámde becsülve a békés
      házaságyat,
      védje bölcseszűn a nők szerelmét.
      Drága hazám, otthonom óvj, hogy soha hontalanná
      ne legyek, nyomorogva tengő
      életet ne éljek,
      jajteli gondok alatt. A halál, a halál
      igája vesse rám előbb
      végső napomat; nagyobb
      kín nincs, mint ha az ember el-
      veszti hazája földjét.
      Láttuk a dolgot, nem a mások szava kél a számon:
      nem akadt se barát, se város
      megsajnálni téged,
      szörnyü bajok bajosát. A halál vigye el,
      kit hála nem köt, jóbarát
      nyílt, tiszta szivét ki nem
      tartja becsben; az énnekem
      már soha kedves nem lesz.
       (Balfelől  megjelenik  Aigeusz,  úti  öltözetben)
AIGEUSZ
      Köszöntelek, Médeia! Ennél senki még
      nem üdvözölte szebben jóbarátait.
MÉDEIA
      Köszöntlek én is, bölcs Pandíón gyermeke,
      Aigeusz. E táj földjére honnan érkezel?
AIGEUSZ
      Most hagytam épp el Phoibosz ősi jóshelyét.
MÉDEIA
      S miért jártál a föld jóshangu köldökén?
AIGEUSZ
      Kutatni, hogy mikép lehetne gyermekem.
MÉDEIA
      Az istenekre, máig gyermek nélkül élsz?
AIGEUSZ
      Nincs gyermekünk; egy isten ezzel sujt reánk.
MÉDEIA
      Van asszonyod, vagy házaságyad társtalan?
AIGEUSZ
      A nász igáját nem kerülte fekhelyem.
MÉDEIA
      És Phoibosz mit felelt a gyermekek felől?
AIGEUSZ
      Beszéde bölcsebb, mintsem ember értené.
MÉDEIA
      Megtudhatnók az isten jósszavát mi is?
AIGEUSZ
      Nyilvánvaló; csak éles elme oldja meg.
MÉDEIA
      Mit jósolt hát? Beszélj, ha hallanunk szabad.
AIGEUSZ
      A tömlőből kinyúló lábat meg ne oldd -
MÉDEIA
      Míg mit nem fogsz csinálni, vagy hová nem érsz?
AIGEUSZ
      Míg el nem érem otthonomnak tűzhelyét.
MÉDEIA
      S hajód e földre mért vezérled, mit remélsz?
AIGEUSZ
      Mert itt lakik Pittheusz, a troizén föld ura...
MÉDEIA
      Pelopsz szülötte, úgy hírlik, szent férfiú.
AIGEUSZ
      Az isten jóslatát majd néki mondom el.
MÉDEIA
      Bölcs ember ő s ilyen dolgokban nagy tudós.
AIGEUSZ
      S legkedvesebb a fegyvertársaim közül.
MÉDEIA
      Járj hát sikerrel, teljesüljön óhajod!
AIGEUSZ (jobban szemügyre véve Médeia arcát)
      De mért vagy oly sápadt, szemed mért réveteg?
MÉDEIA
      Aigeusz, a férjem mindeneknél aljasabb.
AIGEUSZ
      Mit mondasz? érthetően szólj, mi gond gyötör?
MÉDEIA
      Megsértett Íaszón, bár nem bántottam én.
AIGEUSZ
      Mit tett veled? Világosabban add elő!
MÉDEIA
      Helyettünk otthonának új urnője van.
AIGEUSZ
      Lett volna bátorsága erre? Rút dolog!
MÉDEIA
      Ma megvet bennünket, ki tegnap még kegyelt.
AIGEUSZ
      Szerelmes lett, vagy meggyűlölte ágyadat?
MÉDEIA
      Szerelme nagy: megcsalta hű szeretteit.
AIGEUSZ
      Átok reá, ha mint beszéled, oly gonosz!
MÉDEIA
      Királyi házzal kívánt nászra lépni ő.
AIGEUSZ
      Ki adta néki lányát? Erre is felelj!
MÉDEIA
      Kreón, ki itt, Korinthosz földén úr s király.
AIGEUSZ
      Fájdalmadat már nem csodálom, asszonyom!
MÉDEIA
      Végem van; és még számüzés is vár reám.
AIGEUSZ
      Miért? Amit most mondasz, újabb bajt jelent!
MÉDEIA
      Elűz Kreón; Korinthosz földén nincs helyem.
AIGEUSZ
      S Iászón hagyja? Ezt dicsérni nem tudom.
MÉDEIA
      Azt mondja, hogy nem, ellenállni mégse mer.
             (Aigeusz lábaihoz veti magát)
      Könyörgöm hozzád, ajkaidra s térdeid
      ölelve, mint ki bajban oltalmat keres,
      irgalmazz, irgalmazz nekem, balsorsunak,
      s hogy elhagyottan, számkivetve meg ne láss,
      fogadj be országodba s tűzhelyedhez is!
      Úgy teljesítsék gyermek-kérő vágyadat
      az istenek, s élj boldogul halálodig.
      Mert hogy milyen leletre leltél, nem tudod:
      gyermektelenségednek én véget vetek,
      tudok jó gyógyszert, mely termékenységet ad.
AIGEUSZ
      Okom van sok, hogy kérésednek, asszonyom,
      készséggel engedjek: mert így kívánja Zeusz,
      s mert azt igérted, gyermekek sarjadzanak
      tőlem, s egész lényemmel erre vágyom én.
      Döntésem ez: ha országomba érkezel,
      iparkodom, hogy méltóképp fogadjalak.
      De egyet meg kell mondanom most, asszonyom:
      e földről téged én nem szöktethetlek el,
      ám hogyha önként jössz a házba, hol lakom,
      nem adlak senkinek ki, sértetlen leszel.
      Indulj tehát e földről útnak egymagad;
      vendégbarátaimhoz én is hű vagyok.
MÉDEIA
      Úgy lesz; de csak ha mindezekre esküt is
      teszel, kérésem akkor nyer meghallgatást.
AIGEUSZ
      Hát nem bízol szavamban? Aggályoskodol?
MÉDEIA
      Bízom, de Peliász háza ellenem van, és
      Kreón is; hogyha eskü köt, nem hurcol el
      ellenségem, nem adsz ki földedről nekik;
      ám puszta szóra, eskü nélkül, hírnököt
      ha küldenek, hogy jóbarátjuk légy, hamar
      engedsz kívánságuknak; én gyengébb vagyok,
      övék a jószerencse és királyi trón.
AIGEUSZ
      Előrelátás cseng szavadból, asszonyom;
      azért, ha azt hiszed, hogy úgy jobb, ám legyen.
      Mert nékem is több biztonságot ád, ha van
      mentségem ellenségeiddel szemben is,
      s te is megnyugszol. Kire esküdjek, mondd tehát!
MÉDEIA
      Esküdj a Föld rögére, s Hélioszra, ki
      atyámnak atyja, s minden istenségre itt...
AIGEUSZ
      Hogy mit teszek vagy nem teszek? Sugalld tovább!
MÉDEIA
      Hogy sem te el nem űzöl földedről soha,
      sem hogyha bárki ellenségem el kiván
      hurcolni, élve semmi módon nem hagyod.
AIGEUSZ
      A Földre s Héliosz tüzére esküszöm,
      és minden istenségre: teljesül szavad.
MÉDEIA
      Elég; s mi sujtson, esküdet ha megszeged?
AIGEUSZ
      Mindaz, mi hitszegő halandót joggal ér.
MÉDEIA
      Indulj tehát békével; ez rendben van így.
      Megérkezem váradba én is csakhamar,
      ha tervem végrehajtva óhajom betelt.
KAR (Aigeuszhoz, miközben kíséretével távozik)
      Maia kisérő királyi fia
      legyen őröd az úton; s mire forrón
      sóvárog a szíved, nyerje el azt,
      mert láttam, igaz
      ember vagy, uram, nemes Aigeusz!
MÉDEIA
      Ó, Zeusz, Zeusz lánya, Díké, s Héliosz tüze!
      Most szép győzelmet ülhetünk, szeretteim,
      az ellenségen, s ímmár nyitva áll utunk;
      most méltó bosszut állni rajtuk van remény.
      Mert ím, e férfi legfőbb aggodalmamon
      segített, terveimnek biztos révje lett;
      van hely kivetni végre bárkánk horgonyát,
      Pallasz várába s városába futhatunk.
      Most hát elmondom összes tervemet neked,
      hallgasd, ha tetszésedre nem találok is.
            Egyik szolgámmal Íaszónért küldetek,
      megkérem arra, hogy keressen újra fel;
      s ha eljön, lágy szavakkal hízelgek neki,
      hogy én is jónak látom így, és nagyszerű
      királyi násza, melyet árulón kötött,
      hasznos nekünk, és nagyszerű az ötlete.
      Majd kérem, hadd maradjon itt a két gyerek, -
      bár ellenséges földön őket nem hagyom,
       (hogy gyűlölőim bántsák két szülöttemet),
      hanem, hogy a királylányt megöljem álnokul.
      Ajándékot küldök majd általuk neki,
      hogy kérleljék, e földön hadd maradjanak,
      habkönnyü peploszt és aranyból font füzért;
      s mihelyt magára ölti ezt a díszt a lány,
      elpusztul rútul, és ki hozzányúl, az is:
      a küldött holmik mérgeimtől gyilkosak.
      De most beszédem másra váltom, s jajgatok
      a tett miatt, mit végre kell majd hajtanom:
      mert meg kell ölnöm két szülöttemet saját
      kezemmel, senki őket meg nem mentheti;
      s Iaszón házát rombadöntve, elmegyek
      e földről, elkerget legdrágább két fiam
      halála, minden vétkek legszörnyűbbike;
      ellenség rajtam nem kacag, szeretteim.
      S ha meglesz: élnem még mi haszna? Nincs hazám,
      sem házam, sem hová a bajban futhatok.
      Hibáztam akkor, mikor elhagytam jó atyám
      hajlékát, hellén férfi szép szavára, kin
      most bosszut állok, hogyha isten is segít.
      Nem látja tőlem nemzett két fiát soha
      már élve, és az új asszony sem szül neki
      több gyermeket, mert rút halállal pusztul el
      rút vétkeért, hatnak reá a mérgeim.
      Erőtlennek ne tartson engem senki, sem
      gyengének, vagy szelídnek, - másmilyen vagyok:
      ellenséghez kemény, baráthoz jószivű;
      ilyen halandók híre él a legtovább!
Kerényi Grácia fordítása

	ÍPHIGENEIA AULISZBAN
	(Részletek)
	ΙΦΙΓΕΝΕΙΑ Η ΕΝ ΑΥΛΙΔΙ
AKHILLEUSZ (belép)
      Akháj hadunk vezérét hol találhatom?
      Melyik cseléd szól néki, hogy Péleusz fia,
      Akhilleusz várja sátorajtajában őt?
      Nem egy lélekkel üljük itt mind Euriposzt.
      Mert van közöttünk, ki még nem hord nászigát,
      a házát árván hagyta otthon és csak ül
      e partokon; de van, ki otthon nőt hagyott
      meg gyermekeket: oly szörnyü harcvágy szállta meg
      Hellászt, s e vágy nem istenek nélkül való.
      Mi engem nyom, legjobb, ha elmondom magam,
      s mire másnak van szüksége, azt más mondja el.
      Elhagyva Pharszalosz földjét s Péleusz lakát,
      Euriposz gyönge szellői közt várok én,
      fékezve mürmidónjaim, kik egyre csak
      sürgetnek, mondván: “Akhilleusz, mért maradunk?
      Mennyi idő még, míg Trójába ér hadunk?
      Ha tenni tudsz, tégy, vagy pedig vezess haza,
      a két Átreida tétovázását ne tűrd.”
KLÜTAIMNÉSZTBA (kilép a sátorból)
      Hallottam, Néreusz isten-lányának fia,
      bentről beszéded, és kiléptem a ház elé.
AKHILLEUSZ
      Ó, szent Szemérem! Kit látok? Ez asszony itt
      kicsoda? Oly előkelő királyi nő.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Nem is csodálom, hogy nem ismersz, hisz soha
      nem láttál még; de dícsérem szerény szavad.
AKHILLEUSZ
      Ki vagy? S mért jöttél danaosz táborunkba, mondd,
      asszony létedre, pajzsos férfiak közé.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Klütaimnésztra vagyok, a Léda gyermeke,
      és Agamemnón fejedelem az én uram.
AKHILLEUSZ
      Mindent, mi fontos, jól közölt rövid szavad.
      De nem való, hogy asszonyokkal szóljak én.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Maradj; miért futsz? Jobbodat kulcsold hamar
      kezembe, s ezzel kezdd a boldog nászkötést.
AKHILLEUSZ
      Mit mondsz? A jobbom? Szégyelhetném is magam
      Agamemnón előtt, érintve, ami nem szabad.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Szabad s való is, mert hisz lányom elveszed,
      tengerlakó Néreusz lányának gyermeke!
AKHILLEUSZ
      Hogyan venném el? Zavarba ejtesz, asszonyom.
      Hacsak nem tévedt ésszel szólsz új dolgokat.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Természetünk ez: mindnyájan szégyenkezünk,
      ha új rokonságunk a nászról szól nekünk.
AKHILLEUSZ
      De én sosem kértem meg lányod, asszonyom,
      s nem szóltak hozzám nászról Átreusz sarjai.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Mi ez tehát? Te csak csodáld az én szavam,
      mert mit te mondasz, az nekem csodálatos.
AKHILLEUSZ
      Kutasd! Kutatnunk mindakettőnk érdeke:
      s hogy egyikünk sem szólt valótlant, meglehet.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Számomra szörnyüség ez: nászra készülök,
      mely - mint látom - sehol sincs; szégyelem magam.
AKHILLEUSZ
      Tán kettőnket tréfált meg fájón valaki.
      De könnyeden vedd és viseld el gondtalan.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Élj boldogan! Szemedbe nézni nem tudok,
      mert hazug lettem és méltatlant szenvedek.
AKHILLEUSZ
      Élj boldogan te is, kivánom; most megyek,
      hogy sátra mélyén megkeressem férjedet.
ÖREG SZOLGA
                         (a sátorból)
      Csak maradj, vendég, Aiakosz sarja, téged hív szavam,
      istennő szülötte, téged; s Léda lánya, téged is.
AKHILLEUSZ
      Ki az, aki ajtaját kinyitja s félve-várva szólogat?
ÖREG SZOLGA
      Szolga; s evvel nem dicsekszem; sorsom úgysem engedi.
AKHILLEUSZ
      És kié? enyém ugyan nem: én s a király nem osztozunk.
ÖREG SZOLGA
      Az asszonyé, ki itt áll: apja, Tündareusz adott neki.
AKHILLEUSZ
      Jó, megállok: mondd, mit óhajtsz, mért tartottál vissza, szólj.
ÖREG SZOLGA
      Csak ti ketten álltok itt a sátor-ajtónál? - felelj.
AKHILLEUSZ
      Csak mi kettőnkhöz beszélsz itt, hagyd el az úr sátorát.
ÖREG SZOLGA
      Jósors és látó eszem, te, védd meg, kikre gondolok.
AKHILLEUSZ
      Hosszadalmas szózat indul: gondolom, hogy súlya van.
KLÜTAIMNÉSZTRA (mikor az öreg szolga letérdel előtte)
      Kézérintés miatt ne késs, ha vélem óhajtsz szólani.
ÖREG SZOLGA
      Ismersz engem rég, hogy hozzád s gyermekeidhez hű vagyok?
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Jól tudom, hogy otthonomnak régi hű cselédje vagy.
ÖREG SZOLGA
      És hogy Agamemnón véled jegyajándékul kapott?
KLÜTAIMNÉSZTRA
      S hogy Argoszba vélünk jöttél s enyém voltál mindmaig.
ÖREG SZOLGA
      Így van; és jobban szeretlek téged, mint királyodat.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Leplezd végre már le nékünk, míly beszédeket takarsz.
ÖREG SZOLGA
      Nemzőapja önkezével készül levágni lányodat.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Milyen förtelmet beszélsz, te agg ember, elment eszed.
ÖREG SZOLGA
      Hófehér nyakát szegénynek éles karddal metszi el.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Ó jaj, én boldogtalan! Hát megbolondult az uram?
ÖREG SZOLGA
      Helyén van az esze; csak tevéled és lányoddal esztelen.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      És milyen meggondolásból? Mily rossz szellem űzi őt?
ÖREG SZOLGA
      Jóslat, mint Kalkhász kimondta, hogy útrakelhessen hadunk.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Merre? Jaj nekem s a lánynak, kit megölni apja kész.
ÖREG SZOLGA
      Trója felé, hogy Meneláosz visszakapja Helenét.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      És Helené megtértéért lányom adja életét?
ÖREG SZOLGA
      Mindent tudsz hát: Artemisznak szánta apja lányodat.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      S ürügy volt a nász, azért, hogy hazulról idecsaljanak?
ÖREG SZOLGA
      Hogy örömmel hozd leányod, mint Akhilleusz jegyesét.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Vesztedre jöttél, leányom, és vesztére jött anyád.
ÖREG SZOLGA
      Szörnyü mindkettőtök sorsa: szörnyüséget mert urad.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Elvesztem, én szegény, a könnyem omlik, már nem rejthetem.
ÖREG SZOLGA
      Ontsd a könnyed, hisz keserves gyermeket veszíteni.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      És e sorsot, szólj, öreg, te mit mondsz, honnan is tudod.
ÖREG SZOLGA
      Mert hozzád egy újabb írott táblával siettem én.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Mely nem hagyta, vagy kivánta halni hoznom lányomat?
ÖREG SZOLGA
      Mely tiltotta hoznod: mivelhogy akkor észnél volt urad.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      És ha hoztad azt a táblát, mért nem adtad át nekem?
ÖREG SZOLGA
      Mert Meneláosz elragadta, ő, ki e bajok fő oka.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Néreusz-lánynak sarja, Péleusz gyermeke, szólj, hallod ezt?
AKHILLEUSZ
      Hallom bánatod, s nem könnyen tűröm benne részemet.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Meggyilkolják lányom, mondván, hogy tevéled jegyzik el.
AKHILLEUSZ 
      Én is felrovom ezt uradnak, nem egykönnyen tűröm el.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Nem szégyelek, én halandó, térded elé omlani,
      istenasszony sarjadéka: mért is volnék büszke még?
      És mi másért buzgólkodjam inkább, mint a lányomért?
      Ments meg, istennő szülötte, nagy bajomban engem is,
      s lányomat, kit jegyesednek mondtak, bármily hazugul.
      Néked koszorúztam őt föl, nászra hozzád hoztam őt,
      s íme bárd alá vezettem: téged ér majd szégyene,
      hogyha meg nem mented: mert bár asszonyul nem igáztad őt,
      mondták, hogy e boldogtalan lánynak kedves férje vagy.
      Az álladra, jobbkezedre és anyádra kérlek én:
      hisz neved volt elveszítőm, megmentőm is az legyen.
      Más oltárra, menekülve, mint térdedre, nem lelek;
      nincs barát sem közelemben; Agamemnónról pedig
      hallod, milyen vakmerő s nyers; én pedig, lásd, gyönge nő,
      féktelen hajóssereghez jöttem el, mely rosszra kész,
      s jóra is, ha arra vágyik. Most, ha minket óvni mersz
      védő karral, megmenekszünk, és ha nem mersz, elveszünk.
KAR
      Anyának lenni szent; és nagy varázsa van;
      szülötteért mind kész keményen küzdeni.
AKHILLEUSZ
      Magas lelkem most mégtovább emelkedik:
      bajok közt mérséklettel tud busongani,
      s örülni éppúgy, hogyha vászna duzzadoz.
      Az így gondolkozó halandó tud csupán
      az élet útján bölcsen s jól haladni át.
      Van úgy, hogy édes nem sokat töprengeni,
      s van úgy, hogy józan ésszel élni hasznosabb.
      És én, kit a legjámborabb ember nevelt,
      Kheirón, én megtanultam azt, hogy nyílt legyek.
      Az Átridáknak, hogyha jól vezérlenek,
      szavát teszem; s ha nem jól, akkor nem teszem.
      Itt s Trója földjén is szabad természetem,
      s Arészt, miként tudom, dárdámmal díszitem.
      S téged, szeretteidtől szörnyen szenvedőt,
      amennyire csak ifju harcostól telik,
      a részvétembe öltöztetve védelek,
      s nem fogja apja letaglózni lányodat,
      kit már enyémnek mondtak: mert nem engedem,
      hogy férjed íly csalárd cselt szőjön énvelem.
      Máskép nevem, bár nem ránt kardot ellene,
      mészárolná le lányodat; s bár férjurad
      a bűnös benne, én se lennék tiszta már,
      ha énmiattam és az én nászom miatt
      pusztulna itt e szűzlány szörnyüségesen,
      s ártatlanul szenvedve mindenekfelett.
      S én legsilányabb lennék Argosz népe közt,
      sőt semmi lennék, s Meneláosz férfiú,
      s nem Péleusznak, rossz szellemnek volnék fia,
      ha férjed óhajára ölne az én nevem.
      Néreuszra, kit a tenger nedves habja nevelt,
      Thetisz anyám nemzőapjára esküszöm,
      Agamemnón úr nem érinti lányodat,
      még ujjhegyével köntösét sem érheti:
      máskép város volna a barbár Szípülosz,
      ahonnan két vezérünk törzse származik,
      s nem zengenék az én Phthíám nevét sehol.
      Keserü lesz a kézmosó-tál és a liszt
      Kalkhásznak, a jósnak. Hát ugyan ki is a jós,
      ki kevés igazat, sok hazugságot beszél,
      míg szerencséje van; s ha nincs már, elbukik?
      Nem a nászért - hisz tíz- meg tízezer leány
      sóvárog az én nászágyamra - mondom ezt:
      de meggyalázott engem Agamemnón király;
      miért nem tőlem kérte kölcsön nevemet,
      a lányt idecsalni? Klütaimnésztra énnekem
      ideadta volna, mint vejének, szívesen.
      S én adtam volna a hadnak, ha csak így jutunk
      Trójába: tőlük nem tagadtam volna meg,
      hogy ügyük segítsem, együtt szálltunk harcra ki.
      De most a vezérek semmibevesznek engemet;
      jót s rosszat tenni vélem, nékik egyremegy.
      No, kardom tudja, még mielőtt megérkezünk
      Trójába, hogy még itt vértől lesz szennyezett,
      ha tőlem bárki elrabolná lányodat.
      Légy hát nyugodt: nagy istenként tűntem föl én
      előtted, bár nem az vagyok - de az leszek.
KAR
      Magadhoz méltón szóltál, Péleusz gyermeke,
      s méltón a tisztes tengeristennőhöz is.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Jaj!
      Hogyan dicsérjelek nem túlsók szóval én,
      s nem fukar szóval, hogy ne veszítsem el kegyed?
      A megdicsért jó emberek, ha túlnagy a
      magasztalás, a dícsérőt meggyűlölik.
      És szégyelem is e szánalmas szózatot
      oly kórban, mely csak engem sujt, téged kimél.
      De mégis szép, hogyha a derék férfiú,
      bár távol áll is, segíti a boldogtalant.
      Szánj meg hát minket, mert hisz szánandók vagyunk.
      Először én reméltem, hogy te vőm leszel:
      üres remény volt: csakhogy néked is hamar
      leendő menyegződre baljós jel lehet
      az én föláldozott leányom. Óvakodj!
      Szépen kezdted szavad, szép volt a vége is:
      csak rajtad áll, akard, s a lányom mentve lesz.
      Kivánod-é, hogy átkarolja térdedet?
      Nem szűzhöz-illő ez, de hogyha így itélsz,
      eljön, szabad szemmel néz rád s szemérmesen.
      Vagy, hogyha nem jön el s rajtunk éppúgy segítsz,
      maradjon otthon: tiszteljék a tiszta lányt.
      De szükség határt szab a szeméremnek is.
AKHILLEUSZ
      Kérlek, ne hozd a lányt elémbe, asszonyom,
      ne hívjuk ki az oktalan vádaskodást.
      Az otthoni gondoktól mentes sűrü had
      szeret gonosz, csúfszáju szóbeszédeket.
      Ha esdve kértek, éppen annyit értek el,
      mint hogyha nem kértek: mert legfőbb küzdelem
      számomra az, hogy benneteket megmentselek.
      Hallgass rám s ezt az egyet tudd: nem hazudom;
      Hazug szóval ha szólok, vagy kijátszalak,
      haljak meg; s éljek, ha megmentem lányodat.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Élj, élj soká, segítsd az elhagyottakat.
AKHILLEUSZ
      Hallgass reám most, hogy jól folyjék a dolog.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Mit mondasz? Hallgatnom kell mindenkép reád.
AKHILLEUSZ
      Térítse apját jobb szándékra szózatunk.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Jaj, gyáva ő s a hadseregtől fél nagyon.
AKHILLEUSZ
      Az érvelés a félelmet leverheti.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Kihűlt reményem; mondd ki mégis, mit tegyek.
AKHILLEUSZ
      Előbb esengj, hogy meg ne ölje gyermekét;
      s ha ellenállna, akkor jőjj elém megint.
      Ha esdésedre hajlik, nincs szükség reám,
      mert akkor mentve van már lányod élete.
      S én mint barátnak, néki kedvesebb leszek,
      s a hadsereg se szíd, ha föltett célomat
      nem nyers erővel, érveléssel érem el.
      Ha így sikerhez érsz, a kedveseidnek is,
      magadnak is jobb lesz, célt érve nélkülem.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Bölcsen beszéltél. Nézeted szerint teszek.
      De hogyha lelkem vágyát el nem érhetem,
      hol látlak újra? Merre menjek, én szegény,
      bajban-segítő hős kezedre hol lelek?
AKHILLEUSZ
      Ott őrködöm, hol majd szükséged lesz reá,
      hogy senkise lássa, csüggeteg miként haladsz,
      a danaosz táborban: meg ne szégyenítsd
      apáid házát: Tündareusz nevét se kell
      hogy gúnyolják: nagy ő a hellének között.
KLÜTAIMNÉSZTRA
      Így lesz. Vezérelj: én teszem parancsodat.
      Ha vannak istenek, jutalmat nyersz, mivel
      igaz vagy; s hogyha nincsenek, mért fáradunk?
                                     *
KAR
      Be gyönyörű nászdal sivitott föl sipokon,
      líbüai fuvolán, meg a kör-
      táncvágyó kitharán, s a Pán
      nádhangú furulyáján,
      mikor a Pélion ormán át gyönyörű-
      hajfonatú, aranyos-sarujú
      Píeriszek dobogó tánc-
      léptekkel Péleusz
      násznapjára siettek,
      s Thetiszt s Aiakidészt zengte dicsérő daluk, ott
      a kentauroszi ormon, erdős
      Pélion ligetjén.
      S az a Dardanidész, ki Zeusz
      ágyán kedves szerető,
      méregette arany vegyítő-
      kád mélyéről az italt
      nekik, a phrüg Ganümédész.
      S közel, amott a fehér fövenyen
      körben kanyarogva nagy
      Néreusz lányai ötvenen
      jártak ünnepi táncot.
      Fenyő-kelevézzel s viruló zöldleveles
      koszorúval odajött a lovas
      Kentaurosz-csapat: isteni
      nászhoz, bakkhoszi borra.
      Riadozott a daluk: “Ó, Néreusz hajadon-
      lánya, fiad születik, ragyogó
      csillaga Thesszaliának,
      mint múzsáktól-bölcs
      Kheirón jóslata mondta,
      s kiszáll mürmidonok pajzsviselő, lándzsavető
      népével Priamosz királynak
      dúlni büszke várát;
      s lesz a teste körűl arany
      fegyver, héphaisztoszi mű,
      melyet anyja, az istenasszony
      ad majd őneki, Thetisz,
      aki e hőst szüli majdan.”
      Ilyen örömtelivé ekép
      tették a nagy istenek
      híresapju Thetisznek és
      Péleusznek lakodalmát.
      De a te fejed, szépfürtü lány, ez a had
      koszoruval díszíti, miként
      bérci ünőét, ki mély barlangból kiszaladott
      - pettyes a háta, nincs hibája -,
      s vérét ontja nyakadnak;
      bár nem pásztori nép nevelt,
      és nem pásztorok éneke,
      hanem anyád, hogy az Ínakhidák
      ékes arája légy.
      Hát szeméremnek
      és erénynek az arca mit
      tehet, mit is ér el?
      Amikor a kegyelettelené
      a hatalom, s az erényt a halan-
      dók ellökve lenézik,
      s a jogon úr, ami jogtalan.
      S nem küzdünk, hogy az istenek
      irígysége ne sujtson.
Devecseri Gábor fordítása

	HÜMÉN-ÉNEK
	ΦΑΕΘΩΝ
Hümén, Hümén,
Zeusz égi leányát dicsérje dalunk,
a szerelmek úrnőjét, a szüzeknek
nászt hozó Aphrodítét.
Nászi dalom neked szól, ó kegyes úrnő,
istenek éke, Küprisz,
s frissen igába hajolt
hajtásodnak, kit rejtesz a légben,
ten-frigyed sarját.
Ki hitvesül
fogadja e város hatalmas urát,
villám-paloták arany fejedelmét,
Aphrodité kegyeltjét.
Boldogok áldott, boldog sorsu királya!
Ó, kiszemelt halandó,
kit istennő fogad el
mátkájának! ím, szerte a földön
hirdet az ének.
Kerényi Grácia fordítása

ARISZTOPHANÉSZ
	LÜSZISZTRATÉ
	(Részletek)
	ΑΥΣΙΣΤΡΑΤΗ
KLEONIKÉ
      No és ha megtartóztatnók magunkat úgy,
      amint te mondod - isten ments! - attól talán
      inkább lesz béke?
LÜSZISZTRATÉ
                                    Az istennőkre, lesz bizony.
      Mert hogyha felpiperézve otthon így ülünk,
      vagy áttetsző kis ingben előttük lépdelünk,
      pucéran szinte, és alul pehelytelen,
      vágyuk meredne, hálni vágynának hamar,
      de mi oda se lépnénk, távoltartanók magunk,
      sürgősen megkötnék a békét, azt tudom.
LAMPITÓ
      Meneláosz is ám, amint a szép Heléna csupasz
      ómáira nézett, kardját messze dobta el.
KLEONIKÉ
      S ha férjeink ott hagynak, édesem, mi lesz?
LÜSZISZTRATÉ
      Nyúzott kutyát nyúzz akkor - szól Pherekratész.
KLEONIKÉ
      Semmitsem ér az az oktalan majomszokás.
      De hogyha megragadnak és erővel is
      befelé cipelnek?
LÜSZISZTRATÉ
                              Fogd meg az ajtófát, szivem.
KLEONIKÉ
      No és ha vernek?
LÜSZISZTRATÉ
                                    Akkor engedj - kénytelen.
      Erővelszerzett élvezet nem élvezet.
      Kínlódjanak csak: elállnak akkor jó hamar.
      Mert tudd: gyönyört a férfi nem érez úgy soha,
      ha nem vesz részt az élvezetben asszonya.
KLEONIKÉ
      Ha így tartjátok jónak, így tartjuk mi is.
LAMPITO
      Mi rászoríjjuk férjeinket arra, hogy
      furfangok nélkül te’jes békét kössenek,
      de Aszána zajgó csőcselékét majd ugyan
      ki bírja rá, hogy e’ ne kezdjen bomlani?
LÜSZISZTRATÉ
      Azt hagyd miránk, a mi dolgunk, megtesszük, mi kell.
LAMPITO
      Nem, míg háromsoros hajóik járnak és
      az istennő szentélyében sok pénz hever.
LÜSZISZTRATÉ
      Csak bízd miránk, mi fölkészültünk erre is:
      a fellegvár miénk lesz még e szent napon.
      Idősebb társnőinkre bíztuk ezt: amíg
      tanácskozunk, mint áldozó, mind felvonul
      a fellegvárba, elfoglalja, - s a vár miénk.
LAMPITO
      No ez derék, de bárcsak így is ütne ki.
LÜSZISZTRATÉ
      Miért nem esküszünk hát össze, Lampitó,
      minél előbb, megtörhetetlen esküvel?
LAMPITO
      Kajátsd ki azt az esküt, s esküszünk ahajt.
LÜSZISZTRATÉ
      Jól szólsz. Hol hát a szkütha nő? Hová meredsz?
      Fektesd a pajzsodat hanyatt a földre, és
      valaki adja a fölszelt húst!
KLEONIKÉ
                                          Lüszisztraté,
      miféle esküt eskettetsz velünk?
LÜSZISZTRATÉ
                                                      Milyet?
      “Pajzson, juh-mészárolva” - mondja Aiszkhülosz
      valahol.
KLEONIKÉ
                  De kérlek, kedves jó Lüszisztraté,
      ne pajzsra eskess, hisz békéért esküszünk.
LÜSZISZTRATÉ
      Hogy esküdjünk hát?  Ha valahol egy hófehér
      lovat találunk, azt szabdaljuk szét talán?
KLEONIKÉ
      Kell is fehér ló!
LÜSZISZTRATÉ
                                    Akkor hát hogy esküszünk?
      Mondd meg.
KLEONIKÉ
                        De Zeuszra, ha akarod, megmondom én.
      Nem kost, de butykost itt lefektetünk hanyatt,
      egy korsó bort döfünk le és megesküszünk,
      hogy soha abba a kehelybe nem töltünk vizet.
LAMPITO
      No ezt az esküt én nagyon magasztalom.
LÜSZISZTRATÉ
      Hozzon ki valaki kelyhet és korsót hamar.
KLEONIKÉ
      Be szép nagy edény is ez, ti kedves asszonyok.
      Ha csak marokrafogjuk, már örülhetünk.
LÜSZISZTRATÉ
      Tegyétek itt le s fogjátok meg az állatot.
      Szent Rábeszélés úrnő és szeretet-kehely,
      a nők szent áldozatját nyájasan fogadd!
KLEONIKÉ
      Be szépszinű a vére, míly szépen bugyog.
LAMPITO
      S be édesen szaglik, Kasztórra, úgy bizony.
KLEONIKÉ
      Jaj, asszonyok, hadd esküszöm legelőször én.
MÜRRHINÉ
      Nem, Aphroditéra, csak ha rádjut majd a sors.
LÜSZISZTRATÉ
      Érintsétek a kelyhet, Lampitó, s ti mind,
      és mindetek nevében mondja egy, amit én;
      s erősítsétek mindahányan esküvel:
      “Se széptevő bujálkodó nem fog, se férj...”
KLEONIKÉ
      Se széptevő bujálkodó nem fog, se férj...
LÜSZISZTRATÉ
      “kéjben meredve hozzámérni.” Mondd ki hát!
KLEONIKÉ
      kéjben meredve hozzámérni. Jaj nekem,
      a térdem is megoldódik, Lüszisztraté.
LÜSZISZTRATÉ
      “Hágatlan otthon töltöm majd az életem...”
KLEONIKÉ
      Hágatlan, otthon töltöm majd az életem...
LÜSZISZTRATÉ
      “sáfrány ruhában, fölpiperézve ékesen...”
KLEONIKÉ
      sáfrány ruhában, fölpiperézve ékesen...
LÜSZISZTRATÉ
      hogy férjem értem gyúljon lángra szörnyümód...”
KLEONIKÉ
      hogy férjem értem gyúljon lángra szörnyümód...
LÜSZISZTRATÉ
      “de én önként bizony nem hajlok, nem, soha...”
KLEONIKÉ
      De én önként bizony nem hajlok, nem, soha...
LÜSZISZTRATÉ
      “s ha ellenemre tán erővel kényszerít...”
KLEONIKÉ
      s ha ellenemre tán erővel kényszerít...
LÜSZISZTRATÉ
      “nem símulok hozzá, kedvetlen engedek.”
KLEONIKÉ
      nem símulok hozzá, kedvetlen engedek.
LÜSZISZTRATÉ 
      “Cipőmet nem meresztem a házfödél felé...”
KLEONIKÉ
      Cipőmet nem meresztem a házfödél felé...
LÜSZISZTRATÉ
      “s a késnyelén nőstényoroszlán nem leszek.”
KLEONIKÉ
      s a késnyelén nőstényoroszlán nem leszek.
LÜSZISZTRATÉ
      “Ha esküm állom, ezt a bort ihassam én..
KLEONIKÉ
      Ha esküm állom, ezt a bort ihassam én...
LÜSZISZTRATÉ
      “de vízzé váljék, hogyha esküm megszegem.”
KLEONIKÉ
      de vízzé váljék, hogyha esküm megszegem.
LÜSZISZTRATÉ
      Mindannyian megesküsztök rá?
MIND EGYÜTT
                                                Zeuszra, mind!
                                     *
NŐIKAR-VEZETŐ (a várból kilépő Lüszisztratéhoz)
      “Úrnőnk, ki tettünk és eszünk irányitod,
      a házadból mért íly mogorván lépsz elő?”
LÜSZISZTRATÉ
      Rossz asszonyok csínytette és nőstény-esze
      ez tette, hogy borongva járok föl s alá.
KARVEZETŐ
      Ne mondd! Ne mondd!
LÜSZISZTRATÉ
      De mondom, de mondom.
KARVEZETŐ
      Mi baj? Beszélj, hisz jóbarátnőid vagyunk.
LÜSZISZTRATÉ
      “Szégyen kimondanom, s elhallgatnom nehéz.”
KARVEZETŐ
      Ne rejtsd előlem, bármi rossz esett velünk.
LÜSZISZTRATÉ
      Legkurtábban kimondva: férfi kellene.
KARVEZETŐ
      Jaj, Zeusz!
LÜSZISZTRATÉ
      Mit Zeusz-ozol? Bizony, csak így van, annyi szent.
      Sehogyse bírom őket visszatartani
      a férfiaktól: mind szökdösne már haza.
      Már résbontáson kaptam rajta az egyiket
      épp az imént, ott, hol Pán szirtbarlangja van;
      a másikat, hogy csigán tekergett lefelé;
      mást, hogy szökött; egy másik meg tegnap veréb
      hátán akart repülni innen Orszilokhosz
      lakába, kontyonfogva húztam vissza őt.
      És minden ürügyet elővonszolnak, hogy haza
      mehessenek. No, éppen itt jön egy megint.
      Hová, hová, hé?
ELSŐ NŐ
                              Mennem kell hamar haza.
      A gyapjum otthon, azt a szép milétoszit,
      a moly szétrágja, vége lesz.
LÜSZISZTRATÉ
                                          Miféle moly?
      Jössz rögtön vissza?
ELSŐ NŐ
                              Az istennőkre, jövök hamar,
      csupán az ágyon elterítgetem kicsit.
LÜSZISZTRATÉ
      Sose terítkezz, egy tapodtat sem tehetsz.
ELSŐ NŐ
      Hát hagyjam veszni gyapjam?
LÜSZISZTRATÉ
                                          Ha mást nem tehetsz.
MÁSODIK NŐ
      Ó jaj, jaj, én boldogtalan, a len miatt,
      töretlen hagytam otthon.
LÜSZISZTRATÉ
                                    Látod, ez meg a
      lenét akarja megtöretni s megy haza.
      Jőjj vissza csak!
MÁSODIK NŐ
                              De a Fényhozóra, hagyj, eressz:
      csak megtilólom egy kicsit s rögtön jövök.
LÜSZISZTRATÉ
      Sose tilólgasd; hogyha te megkezdenéd,
      a többi asszony is tilólni vágyna már.
HARMADIK NŐ
      Szent Híleithüia úrnő, tartsad vissza még
      szülésemet, míg e szent helyről ki nem jutok.
LÜSZISZTRATÉ
      Nohát te meg mit nem locsogsz?
HARMADIK NŐ
                                                Mindjárt szülök.
LÜSZISZTRATÉ
      Hisz tegnap terhes sem voltál.
HARMADIK NŐ
                                                De most ma van!
      Esdem, bocsáss a bábához, Lüszisztraté,
      haza, gyorsan, gyorsan!
LÜSZISZTRATÉ
                                    Ejnye, még mit nem beszélsz?
      Ez a kemény itt micsoda?
HARMADIK NŐ
                                          Fiúgyerek.
LÜSZISZTRATÉ
      De Aphroditéra, nem az, hanem egy rézedény,
      mi bévül öblös, ej, no, hadd lássam hamar.
      Jaj, te nevetség! a szent sisakot hordozod,
      hát így vagy terhes?
HARMADIK NŐ
                              Zeuszra én! terhes vagyok.
LÜSZISZTRATÉ
      Minek tehát ez?
HARMADIK NŐ
                              Hogyha még a várban itt
      rám érik a szülés, hát akkor ebbe a
      sisakba szüljek, mint a galambok, úgy bizony.
LÜSZISZTRATÉ
      Mit mondsz? Be átlátszó ürügy! No, a kis sisak
      születési ünnepét csak szépen várd be itt.
HARMADIK NŐ
      De én bizony a várban aludni sem tudok,
      mióta megpillantottam a szent őrkigyót.
NEGYEDIK NŐ
      És én nyomorult, a baglyok miatt elpusztulok
      a virrasztásban, mind folyton kuvikol, huhog.
LÜSZISZTRATÉ
      Jó asszonyok, ne lássatok már rémeket.
      A férjeitekre vágytok. S mit gondoltok: ők
      miránk nem vágyakoznak? Gyötrelmes, tudom,
      az éj nekik. De arra kérlek: tűrjetek,
      és egy kis időt még tartsatok ki, kedvesek.
      Mert jóslatunk van rá: miénk a győzelem,
      ha nem viszálykodunk. Lássátok a jóslatot.
                         (Felmutatja)
HARMADIK NŐ
      Mondd el nekünk, hogyan szól.
LÜSZISZTRATÉ
                                                      Hát figyeljetek.
      “Ámde ha mind egy helyre repül menekülve a fecske,
      mert bankák űzik, lapul és póznákra nem ül fel,
      meg fog szűnni a baj, s teszi alsóvá, ki ma felső,
      fennmennydörgő Zeusz...”
HARMADIK NŐ
                                          S mi leszünk a felülfeküvők is?
LÜSZISZTRATÉ
      “Ám ha viszályt kezdvén kelnének szárnyra a fecskék
      és kirepülnek a templomból, már látnivaló lesz,
      feslettebbek a fecskék minden más madaraknál.”
HARMADIK NŐ
      Világos jóslat, ó, Zeusz s minden istenek!
LÜSZISZTRATÉ
      A várva-tűréstől ne álljunk el tehát,
      menjünk be szépen. Mert hisz csúnya volna ám,
      ti kedvesek, ha áthágnók a jóslatot.
FÉRFIAK KARA
      Egy történetet vágyom mesélni,
      rég hallottam, kisgyerekkoromban.
      Élt egy ifju, Melanión, ki a házasságot
      elkerülve elment, ki, a pusztaságba,
            a hegyekben ott élt,
            nyulakra vadászott,
            fonogatva hálót,
            csak egy eb kisérte;
      soha haza nem tért, csupa gyülölségből.
      Mert az asszonyokat annyira utálta, és mi
      nem kevésbé, mint Melanión: mert bölcsek vagyunk.
EGY ÖREG
                  Megcsókollak, vén anyó...
EGY NŐ
                  Hagyma sem kell, könnyezel.
ÖREG
                  Nyújtsd ki lábad, rugkapálj!
NŐ
                  Hű, de bokros ott neked.
ÖREG
                  Hisz Mürónidész is oly
                  feketefenekü volt, bozontos
                  így rohant az ellenségre;
                        s éppen így Phormión.
NŐI KAR
            Egy történetet mesélek én is,
            válaszul Melanión-mesédre.
            Élt egy ember, Tímón, le nem települt,
            arcán cövek a tüske, Erínüsz
                  zord leszármazottja.
                  És hát ez a Tímón
                  gyűlöletből elment
      és igen sok átkot mondott a gonosz emberekre.
      Mert a gonosz férfiakat úgy gyűlölte mindig,
      míg a nőkhöz ugyanakkor kedves volt mindig is.
NŐ
                  Állkapcád beverjem-e?
ÖREG
                  Jaj de félek, semmikép!
NŐ
                  Akkor hát belédrugok.
ÖREG
                  Majd kilátszik mindened.
NŐ
                  Mégse látsz meg semmit ott,
                  bárha lombos volna, minthogy
                  vén vagyok, de méccsel ottlenn
                        mindig elperzselem.
LÜSZISZTRATÉ 
      Hej, hó, hahó, nők, gyorsan, mind, mind, jőjjetek!
      Hozzám!
EGY ASSZONY
                  Mi van? Mondd meg, miért kiáltozol.
LÜSZISZTRATÉ
      Egy férfit látok, egy őrült férfit, jön felénk,
      megőrjitette Aphrodité kéjdühe.
      “Úrnőnk, te, Küprosz és Küthéré és Paphosz
      uralkodója! járd csak utadat így tovább!”
ASSZONY
      Hol jár? Ki az?
LÜSZISZTRATÉ
                              Khloé szentélyéhez közel.
ASSZONY
      Ó, Zeuszra, ott van, ott, de hát ki is lehet?
LÜSZISZTRATÉ
      Nézzétek. Hátha egy ráismer.
MÜRRHINÉ
                                                      Én, igen!
      Nem más ez, mint az én férjem, Kinésziász.
LÜSZISZTRATÉ
      A te dolgod akkor megforgatni nyárson őt,
      meg- és felsütni jól, szeretni is, nem is,
      és adni mindent, csak azt nem, miről a csésze tud.
MÜRRHINÉ
      Ne legyen erre gondod, megteszem.
LÜSZISZTRATÉ
                                                            Magam is
      ittmaradok, hogy segítselek rászedni őt
      és megsütögetni kissé. Ti most menjetek.
                   (A többi asszony elmegy)
KINÉSZIÁSZ (jön; kisfiát szolga hozza a nyomában)
      Ó, jaj szegény fejemnek, ó jaj, hogy feszül,
      mint kit kerékre húznak, mindenem!
LÜSZISZTRATÉ
      Ki az, az őrvonalnál beljebb, ottan?
KINÉSZIÁSZ
                                          Én.
LÜSZISZTRATÉ
      De férfi?
KINÉSZIÁSZ
                        Férfi hát!
LÜSZISZTRATÉ
                                    Nem kotródol hamar?
KINÉSZIÁSZ
      Ki vagy te, hogy kiűzöl innen?
LÜSZISZTRATÉ
                                                      Én? Az őr.
KINÉSZIÁSZ
      Az istenekre, hívd ki gyorsan Mürrhinét!
LÜSZISZTRATÉ
      Nohát, kihívjam Mürrhinét neked? Ki vagy?
KINÉSZIÁSZ
      Az ő férje, a Paioniszi Kinésziász.
LÜSZISZTRATÉ
      Üdvözlégy, kedvesem: hisz nekünk a te neved
      nem ismeretlen, nem dicsőség nélküli.
      Az asszonyodnak ajkán ott van mindig is.
      Ha almát vagy tojást kap, így szól: “Ez legyen
      Kinésziászé.”
KINÉSZIÁSZ
                        Ó, ti édes istenek!
LÜSZISZTRATÉ
      Bizony, Aphroditéra; és ha férjeink felől
      esik egy-két szó, az asszonyod közbevág hamar:
      hogy “Semmi mind, csak egy a férfi: Kinésziász!”
KINÉSZIÁSZ
      Eredj már, hívd ki.
LÜSZISZTRATÉ
                                    S adsz érte valamit nekem?
KINÉSZIÁSZ
      Én, Zeuszra, ezt, ha éppen óhajtod te is.
      Ezem van itt ni: s amim csak van, odaadom.
LÜSZISZTRATÉ
      No hát hívom neked őt, megyek le.
KINÉSZIÁSZ
                                                               Csak hamar!
      mert nincsen az életemben immár semmi öröm,
      mióta ő a házamból ide elszökött,
      de bánkódom, ha belépek, minden oly üres,
      oly puszta nékem, nincs az ételeknek ize,
      nem élvezem. Mert folytonosan meredezem.
MÜRRHINÉ (a várból, Lüszisztratéhoz)
      Hiszen szeretem, szeretem őt, hanem ő maga
      nem akarja, hogy szeressem. Hát hozzá ne hívj.
KINÉSZIÁSZ
      Te édes Mürrhinécském, ottfönn mit csinálsz?
      Jőjj, szállj le onnan.
MÜRRHINÉ
                              Zeuszra, én nem, nem bizony.
KINÉSZIÁSZ
      Nem jössz le, hogyha én szólítlak, Mürrhiné?
MÜRRHINÉ
      Hisz nincs szükséged rám, hát mért is szólogatsz?
KINÉSZIÁSZ
      Hogy nincs szükségem rád? De hisz majd megveszek!
MÜRRHINÉ
      Megyek.
KINÉSZIÁSZ
                  Ne tedd azt; hallgassad meg legalább
      a gyermekedet. Hallod, te, szólítsd a mamát!
GYEREK
      Mamácska, mamácska, mamácska!
KINÉSZIÁSZ
      Mi lelt, te asszony? Hát nem szánod a kisfiad,
      ki már hat napja nem fürdött és nem szopott?
MÜRRHINÉ
      Szánom biz én, de apja nem gondol vele,
      szegénnyel.
KINÉSZIÁSZ
                  Szállj le, kedves, hív a kisfiad.
MÜRRHINÉ
      Mit is tesz - szülni! Le kell szállnom. Mit tegyek?
                         (Eltűnik)
KINÉSZIÁSZ
      Nekem ez az asszony most ifjabbnak is tünik,
      sokkal, s igézőbbnek, ránéznem is gyönyör.
      És hogy most duzzog s íly büszkén bánik velem,
      hát épp ez az, mi engem vágyban elveszít.
MÜRRHINÉ
      Ó, rossz apának édes, édes kisfia,
      jer, hadd csókoljon meg, te édes, a mamád!
KINÉSZIÁSZ
      Mért tetted ezt, gonosz nő, hogy más asszonyok
      szavára hallgatsz? Engem is csak elbusítsz,
      magad is szenvedsz.
                   (Meg akarja ölelni)
MÜRRHINÉ
                              Vidd a kezed, hozzám ne nyúlj.
KINÉSZIÁSZ
      S mi otthon van nekem s neked, a vagyonunk
      pusztulni hagynád?
MÜHRHINÉ
                              Mit törődöm én vele?
KINÉSZIÁSZ
      Avval sem, hogy a kiskakasok a fonaladat
      hurcolják szerteszét?
MÜRRHINÉ
                              Nem, Zeuszra, nem biz én.
KINÉSZIÁSZ
      És Aphrodíté szentelt szertartásait
      mióta nem ülted immár! Nem jössz vissza hát?
MÜRRHINÉ
      Én, Zeuszra, nem, ha abba nem hagyjátok ezt
      a háborút s békét nem köttök.
KINÉSZIÁSZ
                                          Hogyha kell,
      megtesszük ezt is.
MÜRRHINÉ
                        Jól van, akkor, hogyha kell,
      hazatérek én is újra; most az eskü köt.
KINÉSZIÁSZ
      No egy kicsinykét csak feküdj le itt velem.
MÜRRHINÉ
      Nem én, - bár nem mondom, hogy szívem nem szeret.
KINÉSZIÁSZ
      Szeretsz? Akkor miért nem dőlsz le, Mürrcsikém?
MÜRRHINÉ
      Nevetséges vagy. Itt, a gyermek szeme előtt?
KINÉSZIÁSZ
      De, Zeuszra, valóban nem; Manész, fogd, vidd haza.
                   (A szolga engedelmeskedik)
      No látod, elment már a gyermek, nincsen itt.
      Hát mégse dőlsz le?
MÜRRHINÉ
                                    Te szerencsétlen, hol tehet
      ilyet az ember?
KINÉSZIÁSZ
                        Hát Pán barlangjában is.
MÜRRHINÉ
      És hogy jövök tisztán a várba vissza majd?
KINÉSZIÁSZ
      A Klepszüdra vizében megfürödve, jól.
MÜRRHINÉ
      Megesküdtem, s most esküt szegjek, én szegény?
KINÉSZIÁSZ
      Fejemre szálljon; csak ne törődj az esküvel.
MÜRRHINÉ
      No, hadd hozok hát ágyat.
KINÉSZIÁSZ
                                          Semmikép ne tedd.
      A földön is jó lesz.
MÜRRHINÉ
                                    De, Apollónra, nem
      fektetlek én a földre, bármíly rossz vagy is.
                               (Kifut)
KINÉSZIÁSZ
      Szeret ez az asszony engemet, kétségtelen.
MÜRRHINÉ  (visszajön egy ággyal)
      Itt van, feküdj le gyorsan, én meg vetkezem.
      Jaj, elfeledtem, derékaljat kell hozni még.
KINÉSZIÁSZ
      Mics’a derékalj? Nem kell!
MÜRRHINÉ
                                          Artemiszra, tán
      az ágyszíjon? Az szégyen lenne.
KINÉSZIÁSZ
                                                Adj egy puszit.
MÜRRHINÉ
      Tessék.
                               (Elszalad)
KINÉSZIÁSZ
            Ajajjaj! Jőjj csak vissza, jőjj hamar.
MÜRRHINÉ
      Itt van a derékalj. Csak feküdj le, vetkezem.
      De szörnyüség, jaj, nincsen még fejvánkosod!
KINÉSZIÁSZ
      Nekem nem is kell!
MÜRRHINÉ
                              Csakhogy, Zeuszra, kell nekem.
                               (Elszalad)
KINÉSZIÁSZ
      Ó, jaj, a vesszőm vendégségben Herkules.
MÜRRHINÉ
                         (Visszajön vánkossal)
      Ugorj fel, állj fel.
KINÉSZIÁSZ
                        Van már nékem mindenem.
MÜRRHINÉ
      Úgy, mindened?
KINÉSZIÁSZ
                        Csak jőjj már ide, aranyom.
MÜRRHINÉ
      Hát most már oldom az övemet. De észbe tartsd,
      hogy rá ne szedj a békekötés felől, vigyázz...
KINÉSZIÁSZ
      Vesszek különben!
MÜRRHINÉ
                        Ej, hiszen nincs takaród.
KINÉSZIÁSZ
      De, Zeuszra, bizony csöppet se kell; csak nőszni kell.
MÜRRHINÉ
      Nyugodj meg: azt is megteheted, rögtön jövök.
                               (Kifut)
KINÉSZIÁSZ
      Ez az asszony engem megöl a takaróival!
MÜRRHINÉ
                               (Befut)
      Állj föl kicsit.
KINÉSZIÁSZ
                        Bizony fölállt egészen ez.
MÜRRHINÉ
      Kívánsz tehát - kenőcsöt?
KINÉSZIÁSZ
                                          Jaj, Phoiboszra! nem.
MÜRRHINÉ
      De, Aphroditéra, megkapod, ha kell, ha nem.
                               (Kifut)
KINÉSZIÁSZ
      Bár öntené ki azt a kenőcsöt, Zeusz atyám!
MÜRRHINÉ (visszajön, illatszerrel)
      Most nyujtsd ki szépen a kezedet és kenekedj.
KINÉSZIÁSZ
      Ez a kenőcs, jaj, nem illatozik édesen,
      csak késlekedés-szaga van, nem nász-illata.
MÜRRHINÉ
      Jaj, rhodoszi kenőcsöt hoztam, ó, én ostoba!
KINÉSZIÁSZ
      Jó lesz, csak hagyd, te csodálatos asszony!
MÜRRHINÉ
                                                            Csak fecsegsz.
                         (Kifut)
KINÉSZIÁSZ
      Ki a kenetet föltalálta, pusztult volna el!
MÜRRHINÉ (visszajön)
      Fogd ezt a tokot.
KINÉSZIÁSZ
                              Jaj, én tartok már egy tokot.
      De most, te kegyetlen, már feküdj le és ne hozz
      semmit ki.
MÜRRHINÉ
                  Hisz, Artemiszra, mindjárt megteszem.
      Csak a cipőmet még megoldom. Kedvesem,
      vigyázz, - hogy majd a békére szavazz!
                         (Kifut)
KINÉSZIÁSZ
                                          Úgy teszek...
             (Észreveszi, hogy Mürrhiné elment)
      Jaj, elveszített, megölt ez az asszony engemet,
      a bőrömből kibujtatott - s most elszelelt.
            Jaj, mit tehetek? Kire másszak már?
            Ha a legszebbik becsapott engem?
            Hát ezt itt hogy szoptatom én meg?
            Hol a Kutyaróka?
                  Béreljen nékem dajkát.
FÉRFIKAR-VEZETŐ
            Szörnyű bajban vagy, hej, nyomorult,
            lelked téped, félrevezettek.
                  Szánlak én is, ajjajaj.
            Mert hát van-e oly vese, mely bírná,
            és oly lélek, és oly ágyék,
            és míly here van, és míly farok,
            mely ekép kifeszül
                  s nem lesz hajnalra boldog?
KINÉSZIÁSZ
            Ó, Zeusz, szörnyű íngörcsök ezek!
KARVEZETŐ
            S ő tette neked mindezt, a gonosz,
            az a gyűlöletes, az a vétkes nő.
KINÉSZIÁSZ
            Az a bűvöletes, az az édes nő.
KARVEZETŐ
      Milyen édes nő? Gonosz az, gonosz az, nagy Zeusz!
            Hát bárcsak, mint a boglyákat,
            viharos, villámos szélvésszel
            fölkavarintanád a magasba,
            vinnéd sebesen, s újra levetnéd,
            ő pedig újra lehullna a földre,
            s hirtelen itt e
                  bumfordi karóra kerülne.
Devecseri Gábor fordítása

	NŐURALOM
	(Részlet)
	ΕΚΚΛΗΣΙΑΖΟΥΣΑI
BLEPÜROSZ
      No hát, mi történt? Merre tűnt el asszonyom?
      Hajnal felé jár, s ő még most se jő elő.
      Régen szükségre kell mennem, s csak fekszem itt,
      szeretném a sötétben meglelni sarum
      s a kisköpenyem. Igen, de csak tapogatok
      és nem találom. Ez meg az ajtót zörgeti
      erősen, ez a Szarházi, nohát fölkapom
      az asszonyomnak ezt a kendőjét hamar,
      s erővel fölhuzom lábamra papucsát.
      De vajjon hol lehet nyugodtan szarni itt?
      Vagy hát ha éj van, szép nyugodtan mindenütt:
      ha végzem is, nem lát meg engem senkisem.
      Jaj, én balvégzetű, ki megnősültem agg
      fővel! Be sok vesszőcsapást érdemlenék!
      Mert semmi jóban nem jár ő, ha így kiment.
      De végülis hát csak guggoljunk félre már.
EGY FÉRFI
      Ki az ott lent? Nem az én szomszédom, Blepürosz?
BLEPÜROSZ
      De, Zeuszra, az személyesen.
A FÉRFI
                                          Mondd meg nekem,
      mi az a sárga rajtad? Csak nem az esett,
      hogy Kinésziász kente rád szennyét?
BLEPÜROSZ
                                                                  Ugyan!
      Éppen nem, csak a feleségem sáfrányszinű
      kendőjét kaptam magamra, s úgy jöttem ki ide.
A FÉRFI
      Hát a te köpenyed hol van?
BLEPÜROSZ
                                                Én biz nem tudom:
      ágyam körül kerestem s nem leltem sehol.
A FÉRFI
      S az asszonyodnak nem szóltál, hogy mondja meg?
BLEPÜROSZ
      Nem, Zeuszra, nem, hisz éppen nincsen otthon ő,
      hanem kisurrant, észre sem vettem, mikor;
      s hogy még valami újat mível, félek is.
A FÉRFI
      De Poszeidónra, éppen az történt veled,
      ami velem is. Mert az én feleségem is
      eltűnt előlem, és köpenykém véle volt.
      De nem is ez busít, inkább a saruim.
      Mert fölvenném, de bizony seholsem lelem.
BLEPÜROSZ
      Dionűszoszra! én sem a spártai sarumat:
      de mikor rámjött, hogy végezzem dolgomat,
      az ő cipőjét húzva fel, jöttem ki én,
      hogy a takaróba ne piszkítsak, mert tiszta új.
A FÉRFI
      Hát mi történhetett? Talán reggelire
      hívta egy barátnője?
BLEPÜROSZ
                                    Én is ilyet hiszek.
      Mert nem gonosz nő, már amennyire én tudom.
A FÉRFI
      Hanem te kútkötelet csinálsz; nekem pedig
      gyűlésbe kell már mennem, itt az ideje,
      ha megkapom köpenykém, mert egy van csupán.
BLEPÜROSZ
      Nekem is, ha már dolgom végeztem; most viszont
      vackor szorítja tán az ételt énbelém.
A FÉRFI
      Az mit Thraszübúlosz a lakónoknak felelt?
BLEPÜROSZ
      Ugy ám, Dionűszoszra, mert szörnyen szorít.
      De mit tegyek most? Hisz nem ez busít csupán,
      hanem az is, hogy majd ha eszem, hát vajon
      hová fog elférni az újabb ürülék.
      Mert hát az ajtót ez most elreteszelte nagyon,
      ez a Vackorfalvi ember, vagy minek hivom.
      Ki futna orvosért nekem, s melyik orvosért?
      Ki ért az alfélhez legjobban közülük?
      Aha, Aműnón. Csakhogy megtagadja tán.
      Hivatni kell hát minden áron Antiszthenészt.
      Mert ez a férfiú a nyögésből tudja már,
      hogy a szükségre vágyó alfél mit kiván.
      Szent Híleithüia urnő, kérlek, el ne tűrd,
      hogy megrepedjek, vagy dugasszal tömve el,
      ezentul vígjátéki árnyékszék legyek.
KHREMÉSZ
      Te itt! Mit mívelsz? Csak nem ürülsz?
BLEPÜROSZ
                                                                  Én? Ugyan!
      Nem, Zeuszra esküszöm, már nem, hisz épp kelek.
KREMÉSZ
      Mi van rajtad? Az asszonyodnak inge tán?
BLEPÜROSZ
      Ezt vettem föl a sötétben véletlenül.
      De hát te honnan jössz?
KHREMÉSZ
                              A gyűlésből jövök.
BLEPÜROSZ
      Hát vége már?
KHREMÉSZ
                        Zeuszra, hajnalban vége volt.
      És a vörös kötél, jaj, édes Zeusz, milyen
      nevetség is volt, amint meghúzták a kört.
BLEPÜROSZ
      A három obulust megkaptad?
KHREMÉSZ
                                                Ha járt volna nekem.
      De késve értem oda, amit szégyellek is,
      senki előtt nem úgy, mint a szatyrom előtt.
BLEPÜROSZ
      S az ok mi volt?
KHREMÉSZ
                              Iszonytató embertömeg
      mint eddig még soha, tódult a Pnüx felé.
      Mindnyája vargamester, annak véltük, úgy
      ránézvést. Mert a teljes népgyülés ugyan
      egyéb se volt, mint roppant nagy fehér tömeg.
      Díjat nem kaptam így, s még sok más sem kapott.
BLEPÜROSZ
      Ha most indulnék, én se kapnék hát?
KHREMÉSZ
                                                                  Miből?
      De még akkor se, Zeuszra, hogyha második
      kakasszókor érkeztél volna.
BLEPÜROSZ
                                                Jaj nekem!
      Antilokhosz, sirass meg a három obolért
      még élve engem, mert mindenemnek vége van.
      Dehát milyen ügy folyt, hogy ilyen nagy néptömeg
      olyan korán begyűlt?
KHREMÉSZ
                                          Mi más, mint az, hogy a
      prütaniszok úgy döntöttek, hogy városunk
      üdve felől megkérdik a népet? Legelőbb
      Neokleidész, a csipás mászott hát elő.
      Hanem a nép csak rákiáltott, gondolhatod:
      “Nem szörnyüség, hogy tűrni kell szónoklatát
      és méghozzá a város üdve felől, neki,
      ki önnön szemhéjára üdvöt nem hozott?”
      Ő meg körülnéz és kiált is tétován:
      “Mit kellett volna tennem?”
BLEPÜROSZ
                                                 “Hagymát, aszatot
      együvétörni, lakón fűtejet belé,
      s esténként evvel kenni be szemhéjadat” -
      mondottam volna, hogyha éppen ott vagyok.
KHREMÉSZ
      Aztán Euaión lépett elő, a derék,
      mezítelen, miként a többség látta őt;
      de úgy tett, mintha volna a testén köpeny.
      S vágott ki roppant népszerű szónoklatot:
      “Csak nézzetek meg: bárha magam is négy sztatér
      üdvre szorultam, mégis azt javaslom itt,
      hogy mentsétek a várost s a polgárokat.
      Mert ha adnának a kallósok új köpenyt
      a rászorulóknak, mihelyt a nappal fogyni kezd,
      sosem lehetne már többé beteg tüdőnk,
      kinek pedig nincs ágya és takarója sincs,
      mehetne hálni, megfürödve jól előbb,
      a szűcsmühelybe; és ha ajtót zár a szűcs,
      télen, fizetne három bunda büntetést.”
BLEPÜROSZ
      Jól van, Dionűszoszra! És ha még talán
      hozzáteszi ezt, nem szavaz ellene senkise,
      hogy a molnárok a szegényeknek mérjenek
      három mérce lisztet mind, vagy jaj lesz nekik,
      és Nauszikűdészt evvel közhasznuvá teszi.
KHREMÉSZ
      És őutána egy fehérbőrű, csinos
      ifjú szökött fel - olyan volt, mint Níkiász -
      hogy szónokoljon, és ki merte mondani,
      hogy az asszonyoknak kell átadni városunk.
      Lett nagy zajongás, dícsérték, hogy jól beszél,
      a vargák egytől-egyig, de a mezeiek
      mind csak morogtak.
BLEPÜROSZ
                                    Mert hisz, Zeuszra, volt eszük.
KHREMÉSZ
      De alulmaradtak: az meg a zajra vakmerőbb,
      az asszonyokra sok jót mond, terád pedig
      sok rosszat.
BLEPÜROSZ
                        Mit mondott?
KHREMÉSZ
                                                Hát először is azt,
      hogy gazember vagy.
BLEPÜROSZ
                                          És te?
KHREMÉSZ
                                                      Várj csak egy kicsit.
      Azt is, hogy tolvaj.
BLEPÜROSZ
                                          Én csupán?
KHREMÉSZ
                                                      És, Zeuszra, azt,
      hogy följelentő.
BLEPÜROSZ
                              És csak én?
KHREMÉSZ
                                                Meg, Zeuszra, itt
      ez a tömeg.
BLEPÜROSZ
                        Dehát ki szólna ellene?
KHREMÉSZ
      Az asszony azonban - ezt mondotta - jóeszű,
      élelmes szerzet. A Nőünnepről soha
      - ezt mondta - nem hordozza ki a titkokat,
      de te meg én, ha tanácskozunk, mindig is.
BLEPÜROSZ
      Hermészre mondom, ez nem volt hazug szava.
KHREMÉSZ
      S még azt mondotta: átadnak az asszonyok
      egymásnak köpenyt, aranyat, ezüstöt, serleget,
      négyszemközött s úgy, hogy nincs is jelen tanú,
      és visszaadják, vissza mitsem tartanak;
      de közülünk, mondta, a legtöbben megteszik.
BLEPÜROSZ
      Poszeidónra, még hogyha van is rá tanú!
KHREMÉSZ
      Nem árulkodnak, nem pörölnek, a nép erős
      uralmát nem lazítják, - és még sok derék
      dicsérő  szót mondott az asszonyokra ő.
BLEPÜROSZ
      S mi lett a döntés?
KHREMÉSZ
                              Az, hogy rá kell bízni már
      a várost a nőkre: mert csak ez van hátra itt,
      ami még nem esett meg
BLEPÜROSZ
                                    S így döntöttek?
KHREMÉSZ
                                                      Így bizony.
BLEPÜROSZ
      S most rájuk bíztak mindent, amit azelőtt
      a polgárok végeztek?
KHREMÉSZ
                                    Rájuk, úgy bizony.
BLEPÜROSZ
      Tehát itélni sem én megyek, de asszonyom?
KHREMÉSZ
      S Nem is te tartod házadat, de asszonyod.
BLEPÜROSZ
      S nem is én nyögök majd hajnalban, ha menni kell?
KHREMÉSZ
      Nem, mert ez már az asszonyoknak gondja lesz:
      s nyögés nélkül te honnmaradsz szellenteni.
BLEPÜROSZ
      De a mi korunkban az lesz majd csak szörnyüség,
      ha megragadva ők az állam gyeplejét,
      erővel kényszerítenek minket -
KHREMÉSZ
                                                      Mire?
BLEPÜROSZ
      Ölelni őket.
KHREMÉSZ
                        És ha nem megy majd nekünk?
BLEPÜROSZ
      Nem adnak reggelit.
KHREMÉSZ
                                          De akkor, Zeuszra, csak
      vigyázz inkább, hogy így tégy: reggelizz s ölelj.
BLEPÜROSZ
      Erővel szörnyüség az.
KHREMÉSZ
                                          Ám ha államunk
      hasznára van, mindünknek meg kell tennie.
      Van egy mondása véneinknek, megjegyezd:
      legyen tanácsunk bármi balga és bolond,
      végül javunkra fordul mégis mindegyik.
      Forduljon is, Pallasz, nagy úrnő, s istenek!
      Megyek; s te élj egészségben.
BLEPÜROSZ
                                                Te is, Khremész.
KAR
                        Lépdelj, ballagj.
      Vajon nincs-é oly férfiú, ki utánunk lopózik?
                        Fordulj, nézz szét,
      vigyázva őrizd tenmagad, mivelhogy sok gonosz van,
      nehogy még női termetünk hátunk mögül kilessék.
      Ezért a lábaddal kopogj, amint csak tudsz, keményen.
                        Mert szégyent hozna az reánk
      az összes férfiak előtt, ha fölfedik ügyünket.
                        Szoruljatok hát rendbe mind,
                        s tekintsetek köröskörül,
                        nézz balra is, nézz jobbra is,
      vigyázz, nehogy még jó ügyünk csapást hozzon fejünkre.
      Siessünk, rajta: már nagyon közel vagyunk a helyhez,
      ahonnan indultunk, midőn a népgyülésbe mentünk:
      és látni már a házat is, ahonnan hadvezérünk
      való, ki eltervelte, mit a gyűlésben elfogadtak.
      Bizony nem is való nekünk már hosszan itt időznünk
                        az állunkon szakállal így,
      nehogy meglásson egy talán és tüstént följelentsen.
                        Húzódj árnyékba, jöjj velem,
                        vonulj a bástyafal mögé
                        s csak félszemeddel leskelődj,
      és öltözz ismét annak át, ki ennekelőtte voltál.
      Ne késlekedj: mert íme jön, már látom, hadvezérünk,
      a gyűlésből felénk siet. Siess tehát te is már,
      s az álladon ne tűrd tovább az álszakállt, te asszony;
      kik ott jönnek, már visszavették régen régi alakjuk.
PRAXAGORA
      Idáig jól ütött ki, kedves asszonyok,
      minden, miről eddig tanácskoztunk együtt.
      De most előbb, semmint egy férfi lát, hamar
      köpenyt ledobni, félrevetni a sarut,
      lakón csomókat bocskoron lazítani,
      s a botot messzevetni. És te, karvezér,
      rendezd el őket ismét; közben én magam
      a házba surranok, előbb, mint észrevesz
      a férjem, és helyére-lopom köpenyét,
      s ahonnan elvettem, a többi holmit is.
KAR
      Már minden megvan, amit mondtál. S most oktass újra, parancsolj,
      miben is segitünk neked úgy, hogy majd hasznunkra leszen mimagunknak.
      Mert nálad bölcsebb nőt sohasem láttam, nem volt vele dolgom.
PRAXAGORA
      Ti maradjatok itt, hogy e tisztemben, mit imént szavazott meg a gyűlés,
      a tanácsaitokra figyelhessek. Mert ott is, a nagy hadizajban,
      veszedelmek közt, körülöttem nők! mindőtök férfiú volt ám!
BLEPÜROSZ
      Hé, Praxagora, honnan?
PRAXAGORA
                                    Mi dolgod vele,
      kedvesem?
BLEPÜROSZ
                        Hogy nekem mi dolgom véle? Szép!
PRAXAGORA
      Nem véled tán, hogy szeretőmtől?
BLEPÜROSZ
                                                Nem bizony,
      hogy egytől.
PRAXAGORA
                        No, ezt könnyen megpróbálhatod,
      ha óhajtod.
BLEPÜROSZ
                  Hogy?
PRAXAGORA
                              Kenettől illatozik fejem?
BLEPÜROSZ
      Hogyan? Az asszony kenet nélkül nem is ölel?
PRAXAGORA
      Én nem, te szerencsétlen.
BLEPÜROSZ
                              Hajnalban miért
      lopóztál ki, s mért loptad el a köpenyem?
PRAXAGORA
      Egy kedves nőtársam küldött el értem az
      éjjel, mert vajudott.
BLEPÜROSZ
                                          S talán nem lehetett
      volna úgy menni, hogy nekem szólsz?
PRAXAGORA
                                                A beteget
      magárahagyni, férjem?
BLEPÜROSZ
                                          Szóltál volna nekem!
      De valami baj van itt.
PRAXAGORA
                                          A két istenre, nem!
      Hanem, mint voltam, úgy futottam, mert nagyon
      könyörgött, hogy menjek ki, bárhogy is lehet.
BLEPÜROSZ
      S hát nem lehetett vinned a magad köpenyét?
      S engem mezítlen, rámvetve az általvetőd,
      hagytál el, úgy mint a kiterített holtat, és
      csak az olajkorsó hiányzott s a koszorú.
PRAXAGORA
      Hideg volt; és én gyönge és sovány vagyok:
      hogy melegítsem magam, vettem föl a köpenyt;
      s téged melegben s ágybanfekve hagytalak,
      férjem.
BLEPÜROSZ
                  No és azt mondd meg, hogy lakón sarum
      miért ment együtt véled útra és botom?
PRAXAGORA
      Hogy a köpenyt őrizzem, váltottam sarut,
      utánozva téged, a férfiléptedet,
      lábbal kopogtam, bottal vertem a köveket.
BLEPÜROSZ
      S tudod, hogy elveszett számunkra a búza, mit
      a gyűlésben kaphattam volna, ha ottvagyok?
PRAXAGORA
      Ne törődj evvel, hisz fiúgyereke lett.
BLEPÜROSZ
      A népgyülésnek?
PRAXAGORA
                              Nem, hanem akihez mentem én.
      Hát volt gyűlés?
BLEPÜROSZ
                              De volt ám, Zeuszra! Tán nem is
      hallottad este, hogy mondtam?
PRAXAGORA
                                                Most emlékezem.
BLEPÜROSZ
      És nem hallottad, hogy mit döntöttek?
PRAXAGORA
                                                      Zeuszra, nem.
BLEPÜROSZ
      No, ülj le és a tintahalból nyalakodj.
      Azt mondják, nektek adták át a városunk.
PRAXAGORA
      Tán megszőni?
BLEPÜROSZ
                        Nem, kormányozni.
PRAXAGORA
                                                      De mit?
BLEPÜROSZ
      A város minden ügyes-bajos dolgait.
PRAXAGORA
      Hát, Aphroditére! boldog is lesz a városunk
      ezentúl.
BLEPÜROSZ
                  És miért?
PRAXAGORA
                              Bizony, igen sokért.
      Nem vétkezhetnek ezentúl a vakmerők,
      csúfságra, nem tanúskodhatnak hamisan,
      nem jelenthetnek föl, -
BLEPÜROSZ
                                          Az istenekre, ne!
      Mit téssz? Elvennéd a megélhetésemet?
KHREMÉSZ
      Te szörnyü ember, hagyd az asszonyt szólani.
PRAXAGORA
      Nem rabolhatnak, nem irígykedhetnek gonoszul,
      de pőre ember sem lesz és szegény se lesz,
      és nem lesz szitkozódás, adós-elfogás.
KHREMÉSZ
      Poszeidónra mondom, nagy dolog, ha nem hazudik.
PRAXAGORA
      De bebizonyitom, úgy, hogy te is tanú lehetsz,
      és senki se szólhat ott semmit sem ellene.
KAR
      Most kell jó eszedet s bölcs gondolataidat éberré tenned egészen,
                        hogy vele védeni tudd
                        majd a barátaidat te.
                        Mert közös jó sorsban eljő
                  bölcs gondolatod, mely a város
                        népét fényre deríti
      az élet ezernyi ajándékával. Most itt van az alkalom erre.
      A mi városunknak most van igazán szüksége okos leleményre.
                        Tégy most olyat azért,
      mit soha nem tettek s nem mondtak még ezelőtt:
      mert a nézők gyűlölik, mit sokszor láttak immár.
      Sose várj, kezdd el, s ami terved akad, most fogj bele, élj vele tüstént,
      mert a sietséget szeretik, ha okos, legjobban a nézők.
PRAXAGORA
      Hogy jót tanitok, bízom benne; de hogy óhajtják-e a nézők
      igazában az újítást, vagy tán túlsággal a régi szokások
      tetszenek őnekik, ez tölt el ma leginkább aggodalommal.
KHREMÉSZ
      Sose félj te az újítástól, mert az nékünk régi szokásunk,
      és elvünk is, hogy a régivel és az ősivel ne törődjünk.
PRAXAGORA
      No tehát ne feleljen senki előbb, s a szavamba vitázva ne vágjon,
      mielőtt tudná, mi a szándékom, s meghallgatná a beszédem.
      Akarom hát, hogy mindenki egész vagyonát közjóra bocsássa,
      és abból éljenek; az ne legyen, hogy dús ez, míg nyomorult az.
      Egynek ne legyen sok földje, amíg társának sírhelye sincsen,
      és szolgahadat sose tarthasson, míg a másik inasgyereket sem;
      hanem egy közös életmód legyen és aszerint éljen csak a város.
BLEPÜROSZ
      Hogyan is lehet egy közös életmód?
PRAXAGORA
                              Te előttem a szarba haraptál.
BLEPÜROSZ
      Hát tán az is közös?
PRAXAGORA
                              Éppen nem, csak épp belevágsz a beszédbe.
      Mert épp ezt vágytam mondani én: legelőbb szétosztom a földet
      mindenkinek, és az ezüstpénzt is, s mije van még bárkinek, azt is.
      S mikor ez már mind közös, akkor mi táplálunk benneteket majd,
      takarékos, okos sáfárnőkként viselünk gondot tireátok.
BLEPÜROSZ
      S akinek nincs földje, de van sok ezüstje és Dareiosz-aranya bőven,
      csupa rejtegetett vagyon?
PRAXAGORA
                              Azt is csak be kell adnia néki közösbe.
BLEPÜROSZ
      S aki nem teszi meg?
PRAXAGORA
                                    Hamis esküt tesz.
BLEPÜROSZ
                                                Hiszen úgy gyűjtötte amúgyis.
PRAXAGORA
      De hisz úgysem lesz majd haszna belőle.
BLEPÜROSZ
                                          Ugyan mért nem, magyarázd meg.
PRAXAGORA
      Mert senkise lesz nyomorult, mert lesz mindenkinek mindene bőven,
      kenyere s tésztája, hala s köpenye, bora, borsaja és koszorúja.
      Ha nem adja be, mit nyerhet vele, mondd? Ha tudod hát te magyarázd meg.
BLEPÜROSZ
      De hiszen most is legtöbbet lop, kinek úgyis mindene megvan.
PRAXAGORA
      Ezelőtt történt így, míg nem az új törvénnyel, a régivel éltünk:
      no de most közös ám az egész vagyonunk, hát volna-e haszna tagadni?
BLEPÜROSZ
      S aki lányt lát és ölelőzni kiván, elfogja a vágy a leányért,
      tud-e majd a közösből venni s a lányt megajándékozni eképen,
      hogy véle aludjék?
PRAXAGORA
                                    Jaj, de hiszen hálhat vele ingyen amúgyis,
      mert azt is közrebocsátom, hogy hálhasson a férfiunéppel,
      s ez nemzeni fog, kivel éppen akar.
BLEPÜROSZ
                                                De mi lesz, ha a szépre sereglik
      valamennyi, a legszebbikre, s csupán vele óhajt majd ölelőzni?
PRAXAGORA
      De a csúnyábbak s piszeorrúak majd ott hálnak, hol a szépek:
      s aki vágyik a szépre, a csúnyábbal kell hálnia annak előtte.
BLEPÜROSZ
      S ha belőlünk, vénebbekből a szusz, míg szorongatjuk a csúnyát,
      kifogy és már nem jut a szépeknek, s félúton megrekedünk, mondd!
PRAXAGORA
      Nem fognak küzdeni ők, hidd el, versengeni egy se fog érted.
BLEPÜROSZ
      Mért is?
PRAXAGORA
                  Azért, hogy te vele hálj. S legyen ez most épp elegendő.
BLEPÜROSZ
      Nektek van is ebben némi okosság: gondoskodtatok arról,
      hogy lyuk ne maradjon üres; nodehát majd mit tesz a férfiu-eszköz.
      Hisz a csúnya elől menekülnek a nők s örököst csak a szépeket űzik.
PRAXAGORA
      De a csúnyábbak majd meglesnek minden szebb férfit, amint jön
      a közös lakomáról, ott lesznek biz a csúnyák mind figyelőben:
      és nem hálhatnak a szépekkel s a nagyokkal az asszonyok addig,
      mielőtt nem lesznek a csúfakhoz meg a csöppekhez kegyesek mind.
BLEPÜROSZ
      Hát Lüszikratosz fennhordja talán orrát majd, mint valamely szép.
PRAXAGORA
      Phoiboszra, igen. Demokratikus ez a terv; s majd jól kikacagják
      az előkelőket, a gyűrüsöket, mikor egy bocskort-viselő csak
      odalép elibük s szól: “Csak hátrább egyelőre s figyelj türelemmel,
      míg én nem végzek s át nem adom, hogy másodikul te vigadhass.”
BLEPÜROSZ
      De ha így élünk majd mind, hogyan is ismerheti majd meg a férfi
      a tulajdon gyermekeit?
PRAXAGORA
                                    De minek? Hiszen apját látja a gyermek
      akkor majd minden férfiuban, ki idősebb s apja lehetne.
BLEPÜROSZ
      S nem fognak-e szép sorban minden vént megzsinegelni, mivelhogy
      nem tudják róla, ki. Mert hát most, bár jól tudják, hogy az apjuk,
      megteszik. És ha nem is tudják, tán rá is ronditanak még.
PRAXAGORA
      De a szomszéd majd nem tűri; hiszen tegnap sose bánta: hadd üsse
      a más apját, aki épp üti; most, ha hallja, hogy ütnek egy embert,
      bizony attól fél, hogy az ő apját verik, és küzd érte vitézül.
BLEPÜROSZ
      Nohiszen nem szólsz görbén erről: de ha tán Epikurosz elém lép,
      vagy Leukolophosz, s azt mondja, apám, - ezt hallani rettenetes lesz.
KHREMÉSZ
      Van más, ami még ennél iszonyúbb, ami szörnyebb sokkal -
BLEPÜROSZ
                                                                  Ugyan mi?
KHREMÉSZ
      Ha Arisztüllosz csókolna meg és apjának mondana téged.
BLEPÜROSZ
      Nohiszen jajgatna!
KHREMÉSZ
                                    De menta-szagát árasztanád mégis utána.
PRAXAGORA
      De előbb született ez, még mielőtt meghoztuk e mostani törvényt,
      nem kell, hogy a csókjától rettegj.
BLEPÜROSZ
                                          Biz az undok volna valóban.
      De ki műveli majd a mezőt?
PRAXAGORA
                                    Szolgák. S nem kell gondolnod egyébre:
      ha az árnyékod tíz láb, kenekedsz és indulsz már az ebédre.
BLEPÜROSZ
      Node öltözetünk, mondd, honnan akad. Mert kérdeni érdemes ezt is.
PRAXAGORA
      Egy ideig jó lesz az, ami van; s azután nektek mi szövünk majd.
BLEPÜROSZ
      Még egy kérdést: ha pert veszit el valaki s bírságra itélik,
      honnan fizet az? A közösből tán? Ez mégsem lenne igazság.
PRAXAGORA
      De hiszen nem lesz már többé pör.
BLEPÜROSZ
                                          Mit mondtál? Tönkretesz ez még.
KHREMÉSZ
      Így vélekedem magam is.
PRAXAGORA
                                                De miért is lenne, felelj, te szegény, pör.
BLEPÜROSZ
      Sok okért, nagy Apollónra; s legelőbb ha ki tartozik és le akarja
      tagadni.
PRAXAGORA
            Dehát az a kölcsönadó, mondd, honnan is adta a kölcsönt,
      ha közös minden? Bizonyos, hogy csak lophatta a köz vagyonából.
KHREMÉSZ
      Biz Démétérre, jól okosítsz.
BLEPÜROSZ
                                          De ez egyet még magyarázd meg:
      aki mást megver, honnan fizet az sérelmi dijat? Az ember
      ingyen mulatozva, hamar dölyfös. Most, úgy vélem, megakasztlak.
PRAXAGORA
      Kenyeréből, mit mindennap eszik: ha lefogják egyszer az étkét,
      sose dorbézol dölyfös-dühösen, mert már megbánta a gyomra.
BLEPÜROSZ
      Tolvaj sem akad többé ezután?
PRAXAGORA
                                          Mért lopna, ha mindene megvan?
BLEPÜROSZ
      És éjszaka nem vetkőztetnek?
KHREMÉSZ
                                                Nem, ha otthon aluszol majd.
PRAXAGORA
      De az utcán sem, mint eddigelé: ami kell, mindenkinek meglesz.
      S ha lehúznák köpenyed: add oda. Mért is kellene küzdened érte?
      Csak eredj és kérj, s a közösből kapsz tüstént egy jobbat amannál.
BLEPÜROSZ
      Kockát sem fognak játszani?
PRAXAGORA
                                                Mért tennék, mibe folyna a játék?
BLEPÜROSZ
      De a lakhelyeket hogy rendezed el?
PRAXAGORA
                                          Közösen mindenkinek. Egy nagy
      házzá teszem én az egész várost, áttörvén közfalait mind,
      hadd járjanak egymáshoz.
BLEPÜROSZ
                              S mondd meg, hol rendezed a közebédet?
PRAXAGORA
      A törvényházat, a csarnokokat teszem én mind férfiteremmé.
BLEPÜROSZ
      De a szószék, mondd, mire lesz jó?
PRAXAGORA
                                          Hát rárakni a borkeverőt és
      a vödröket; és a kicsiny gyerekek ráülnek, zengeni rajta
      a háboruban kitünőeket és dalban gúnyolni a gyávát,
      hogy elszégyellje magát s ne egyék.
BLEPÜROSZ
                                          Apollónra, bizony így jó.
      De a sors-vedret mire használod?
PRAXAGORA
                                    A piac közepére teszem ki:
      s én Harmodiosz mellé állok, s úgy sorsolom őket ebédhez,
      betüjéről hogy hadd tudja kiki, hova menjen, örömmel, ebédre.
      Majd harsan a hírnök: a B-betüsök béballaghatnak ebédre
      a király-folyosóba; s a T-betüsek térüljenek eggyel odébb mind,
      a K-betüs is kászálódjék s be a lisztcsarnokba siessen.
BLEPÜROSZ
      Hogy kapkodjon?
PRAXAGORA
                        Nem, hogy lakomát kaphasson, Zeuszra.
BLEPÜROSZ
                                                                                    S akiknek
      betüjét nem húzzák majd ki, nem is esznek, s mindenki elűzi?
PRAXAGORA
            Nálunk erre példa sosem lesz.
            Adni fogunk eleget mindenkinek,
            hogy koszorúsan és jó mámorosan
            tartva a fáklyát tér haza majd.
            S az asszonyok ott a sikátorokon
            odaszökkennek a lakomáról
            kijövők elibé: “Jer be mihozzánk:
            bent van a kedves szép ifju lány.”
            “De ott nem, hanem itt -
            kiabál egy az emeletről -,
            nincs más, ki fehérebb, gyönyörűbb:
            de előbb, semmint vele hálsz, meg kell
            engem ölelned.”
            De a jóképű deli ifjak után
            a silányabbképüek ott jönnek
            s mondják: “Hova futsz? Állj csak meg, hé.
            Kár vágtatnod, mit sem nyersz így:
            mert a csúf és pisze legény
            - törvény van rá - előbb kamatyol;
            s fogván azalatt kézben a kettős
            füge hajtását
                  gyúrjátok az oszlopok alján.”
            No, tetszik-e nektek ez, feleljetek.
BLEPÜROSZ és KHREMÉSZ
                                                            Nagyon.
PRAXAGORA
      De el kell már a piacra mennem énnekem,
      hogy átvehessem ott az egybegyűlt vagyont,
      választva egy jóhangu hírnöknőt előbb.
      Vezérül választottak engem, ezt tehát
      meg kell tegyem: rendeznem a közétkezést,
      hogy már ma jól mulassatok, jóllakjatok.
BLEPÜROSZ
      Hát már ma lakomázunk?
PRAXAGORA
                                          Megmondtam, ma még.
      A szajháknak pedig megtiltom, hogy tegyék
      a dolgukat, mindnek.
BLEPÜROSZ
                              Mi célból?
KHREMÉSZ (a karra mutatva)
                                                      Tiszta sor:
      hogy ők kapják meg már a virgonc ifjakat.
PRAXAGORA
      S a szolgalányok már ne cifrálkodjanak,
      a szabad nők elől gyönyört ne raboljanak,
      a szolgákkal legyen szabad csak hálniok,
      csak bőrkötényért perzseljék a kiskocát.
BLEPÜROSZ
      Én meg szünetlen csak nyomodban lépdelek,
      hadd nézzenek rám és hadd mondják mindenek:
      “A hadvezérünk férje ő, ámuljatok.”
Devecseri Gábor fordítása

	A NŐK ÜNNEPE
	(Részlet)
	ΘΕΣΜΟΦΟΡΙΑΖΟΥΣΑΙ
Nosza, most lejtsünk, amiként szoktunk itt, asszonyok, ünnepi táncot,
amikor két istennő gyönyörű szent orgia-ünnepe eljön,
a szegény koldus Pauszón is üli,
s míg ez az ünnep nem jön el ismét,
addig böjtöl, - s könyörög, hogy ilyen
böjt sűrűn jőjjön el újra.
Perdülj körben:
gyors lábbal kanyarogj, dobogj,
kezed a más kezében,
a könnyü körtánc üteme dobban,
lépted gyors legyen és vidám;
no, vesd szemed mindenfelé,
forogva lesd: a kar milyen rendben dobog.
S ütemein
a nagy Olümposz isteneit
ihletett kar szép szavával zengve dícsérd, énekeld.
És ha tán
bárki rólam azt hiszi,
hogy mint asszony, a férfit szidom e szent helyen, - rosszul hiszi.
Most pedig
mint megint új fürge táncot,
körbe-lejtő szép karunknak tiszta rendjét óvni kell.
No, lépj előre, s énekeld
széplantu Phoiboszt s íj-vonó
szent Artemiszt, az úrnőt.
Üdv, Messzeható Úr,
adj szép diadalmat.
S Hérát, a teljesítőt,
mint illik, zengjük őt is,
ki minden körtánc játékában részt vesz és
a násznak őrzi kulcsát.
Hermészt, a pásztort hívom én,
és Pánt meg a nimfák szép raját,
nevessenek örömmel
táncos seregünkre,
örvendve a táncnak.
Most aztán rajta, kedvvel,
a páros táncba indulj.
Most játsszuk szent játékainkat, asszonyok.
A böjtöt tartjuk úgyis.
No ropd, no dobbantsd friss ütemre lábadat!
Dalolj szép érthetően.
S minket magad vezess, te
repkénykoszorús úr, Bakkhosz;
én meg a táncos, édes
dalainkat ékesítem
neveiddel, Zeusznak
gyermeke és Szemelének,
Bromiosz, ki a kart
kegyeled, a nimfák hegyi dalolását,
Dionűszosz, Euhiosz,
s lejted velük a táncot.
Felriadoz körötted
a kithairóni visszhang,
sűrűlombu, sötét-
árnyu hegyek s köves völgyek zúgva zúgnak;
s a zöld, az üde borostyán
vesz körül, a levele csillog.
Devecseri Gábor fordítása

KRITIÁSZ
	SPÁRTAI MÉRTÉKLETESSÉG
	ΠΟΛΙΤΕΙΑΙ ΕΜΜΕΤΡΟΙ
Még hagyomány Spártában az, ősi szokás, hogy a vendég
      ott a saját poharát önmaga issza ki csak,
és nem nyújtja tovább, a nevén szólítva barátját,
      nem járatja előbb körbe az öblös edényt.
                                     *
      Lűd kézből eredő, Ázsia-szülte szokás,
jobbra kinálni a bort s a nevén szólítani bárkit,
      annak szállani, kit így kijelölt az ivó.
Ily borozásnál, haj, hamar elszabadulnak a nyelvek,
      s ömlik a trágár szó; közben a kéz meg a láb
petyhüdt lesz; ködös árnyék hull a szemekre s az elme
      kábul, zsibbad, a friss öntudat éjbe borul,
félrebicsaklik az ész; a cselédség züllik, a háznép
      tékozlása miatt pusztul az otthoni rend.
Bezzeg a spártai nép fiatalja csak annyit iszik, hogy
      boldog, tiszta derű gyujtsa reményre szivét,
s enyhe örömre fakassza s a nyelvét halk nevetésre.
      Testet-lelket üdít ily borozás, a vagyont
még gyarapítja; felajzza a kéj gyönyörét, s ha a munka
      fáraszt: álmotadó révbe pihenni visz el.
Jót tesz az épségnek, mely az istennő adománya,
      s jó erkölcsnek, amely ájtatos életet ad.
                                     *
Mert hisz’ mértéknélküli korhely ivás, ha rövidke
      perc gyönyört szerez is, hosszu időre lesujt.
Ámde a spártai önfegyelem bölcs jelszava így szól:
      addig egyél meg igyál csak, mig az ész ura vagy
és van erőd cselekedni; - de nincs oly nap, hogy a korhely
      léhán, szertelenül öntse begyébe a bort.
Franyó Zoltán fordítása

	A VALLÁS EREDETE
	ΣΙΣΥΦΟΣ
Hajdan rendezetlen volt az ember élete,
a nyers erő vezette, mint az állatét,
midőn nem várhattak jutalmat még a jók,
s a rosszakat nem érte semmi bűntetés.
Az emberek csak aztán hoztak, úgy hiszem,
büntetni törvényt, - így lett zsarnokká a jog,
s rabszolgává a gőg s a bűn minden faja;
mert bűntetés sujtotta azt, ki vétkezett.
Aztán, mikor törvények tiltották a nyílt
erőszakot, s titokba rejtezett a bűn,
úgy vélem, egy bölcs, nagy tudásu férfiú
akkor találta ki azt, hogy vannak istenek,
az emberek számára, - hátha félnek így
titokban vétket elkövetni, sőt: gonosz
beszéddel is, vagy gondolattal ártani.
Tehát így vette kezdetét az ősi hit,
hogy van egy daimón, halhatatlan életű,
ki hall és lát, gondolkodik s mindenre néz,
természetére nézve szintén isteni,
mindent meghall, mi emberek közt mondatik,
s mi csak történik, ő meg tudja látni mind.
Ha szótlanul, magadban rosszat tervezel,
az istenek szemében rejtve nem marad;
velődbe néznek. Így beszélt a férfiú,
hazugság köntösébe öltöztetve az
igazságot, költötte ő e drága tant.
S az istenek lakáról azt hitette el,
- hogy ezzel is növelje még a rettegést,
megismervén, hogy minden félelem s öröm
keserves életünkben onnan származik, -
hogy fönn az égnek hajlatán van, ott, ahol
a villám kél, s a szörnyü mennydörgés kitör,
az égiháború cikázó fénye száll;
mert bölcs teremtő műve - szólt - a díszes ég,
ahonnan ránk a csillagok tüzes vasa
csillog, s a dús esők a földre hullanak.
Ilyen nyomasztó félelmekkel vette ő
az emberfajt körül, s a messzi téreket
benépesítve istenekkel szépszavún,
a bűn uralmát félelemmel ölte ki.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Úgy vélem, egykor egy bölcs így beszélte rá
a halandókat, hogy istenekben higgyenek.
Kerényi Grácia fordítása

TIMOTHEOSZ
	A PERZSÁK
	ΠΕΡΣΑΙ
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 
És miután elült a bősz
      orkán dühe, habbal elkevert
      epés-kesernyés ronda lé
      szivárgott szájba, gyomorba.
Utána ökrendezve megint
      sós nyál bugyogott ki a torkán.
Szerte rikácsoló
      jaj szállt, iszonyat és
      reménység, mig ő
      fogcsikorogva a habzó
dúlt tengerbe mart;
ajkán a hörgő, rekedt
      szitok dühöngve tört ki:
“Már egyszer, átkos ár, dacos
      vad nyakad - midőn a len-
kötélzet a jármába tört - leigáztam én.
      S most felkavar viharzón
fenyő-hajók hadával
az én Uram, s a tág
      vízár mezejét elzárja a kósza hajóstól.
Mostoha, rég gyűlöletes
      szörnyeteg, te fojtogatsz
      alattomos öleléssel!”
Lihegve szólt, fulladozón,
      míg a sós vízzel együtt
az undokizű nyál keserű
      levét kiokádta szája.
Fejvesztve menekült a levert
      perzsa had a flottáján.
És roham rohamra torladt...
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
                    *
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
“Halld kérésem, aranyhajú anyám,
      és szabadíts meg,
mert csupa veszély, szörnyü veszély
      les körülöttem;
mindegy, akár köszörült vas a torkomat
      vágja el és megöl azonnal,
vagy ha az életem örjöngő vihar
      dermesztő hidegének esik talán
      martalékul... a gyilkos ár
szép alakom kikezdte... a szél
      irgalmatlanul elnyűtt...
S így én szánnivaló fejem
      még mohó madaraknak étke lesz majd!”
Könnyes jajgatással igy keseregtek ők;
      s ha harci sebbel dőlt le egy
      nagyúr, a dús Kelainaisz-
vidék fia, és elkapta őt
      egy talpig-érc görög hős,
az üstökénél húzta fel;
      de az leborult a lába elé
      s vacogva könyörgött, zagyva phrűg
      igéi közé dallamosabb
      hellászi szókat is kevert
sután, de korcs nyelve majd belétört:
“Hisz’ én nem bánt! Mért foglyul engem?
      Nem betörni többé!
Nagy zsarnokom, most is ő
      kényszerítni erre.
De én, atyám, soha-soha már
      nem jövök el, harcba szállni véled,
honn maradok;
te hozzád nem jönni, ott
      ülni messze, - Szúsza, Szardesz,
      Agbatana lakni mindíg.
Szent epheszoszi Artemisz,
      nagy isten, úgy segéljen!”
És miközben gyors iramban
      visszafelé rohantak ők,
mindegyik eldobta a jól-
      kiélesített vasgerelyt;
vér folyt le a karcolt homlokokról,
      vadul letépte mind finom-
      szövésű perzsa köntösét,
      közbe jajszó hördült
Ázsia torz nyelvén.
Sikoly hasított át a vert
      király remegő hadán, mihelyt
      meglátta ezt a pusztulást köröskörül.
Ám a király, midőn a szerte-
      züllött seregét látta vissza-
      futni, mint riadt gomolyt,
térdre zuhanva verte mellét
s ennyi csapásra így fakadt ki:
“Ó házam átka, vésze te,
      ronccsá pusztitója, hellén hajó-
raj, te a hadamnak a színe-javát
      csúful tönkretiportad;
      flottánk ma mind csupa roncs,
nem vontatja hazáig azt,
      nem, - lángolón tombol a tűz,
      mely elemészti a sok hajót,
      és ma a perzsa népre
      szívgyötrő siralom száll.
Átkozott a sors, amely
Hellász partjáig hozott!
Rajta, sietve, a hámba a négy lovat,
      álljon készen a hintóm!
A roppant becsü kincseket
      rakjátok szekerekre,
üszköt a sátrakra, -
dús vagyonunknak e vész
után ne lássa hasznát a győző!”
Ám a görög had sok trofeát emelt
      Zeusznak a győzelemért, s a Paiánt
zengte rajongva a pártfogó
felé, s a táncfüzér kisérte a háladal
      mámoros ujjongását.
Serkentője aranyszavú
      lanton szent ujulásnak
vedd oltalmad alá dalom:
      üdvösség ura, Paian;
mert oly népből, amely dicső
      Spártát teljes erőben ős-
      kortól fogva uralja,
buzgón harsog a perzselő,
      bántó vád ma felém, - hogy
új dalaim sora csúfot űz
      nagymultú muzsikánkból.
Bár nem tiltakozom, ha vén,
      fiatal, vagy egykorú jön
meghallgatni az új dalt:
attól megtagadom, ki ős-
      zengésű dal igézetét
kontár hirnöki módon
kurjantozva, rikácsoló
      hanggal sárba gyalázza.
Orpheusz volt, ki a lant fölé
      sok húrt vont legelőször,
Ő, kit Kalliopé szült az Olümposz alatt.
Terpandrosz azután a tíz
      húrral fogta a dalt át;
Leszbosz volt a hazája s An-
      tisszát tette dicsővé.
Most már Tímotheosz bujább
      zengést csal, a tizenegyhúrú,
      teltszavu lűra öléből,
s édes múzsa-gyönyör soká
      rejtett kincseit ontja;
őt a tizenkét városú
      szövetség s az akhájai törzs
      legbüszkébb vára nevelte: Milétosz.
Pűthó messzelövője, jöjj hát,
áldd meg bőven e jó, szelíd
      várost, vidd el jogbecsülő
      hű népét jólét
és boldog béke felé!
Franyó Zoltán fordítása

MELANIPPIDÉSZ
	BEZZEG ATHÉNÉ...
	... μν ’Aάνα...
                                    Bezzeg Athéné
szent kezéből elhajitotta a hangszert,
“Pusztulj - így szólt -, éktelen arc-nyomorító,
már biz’ én nem küzködöm ily csunya lommal!”
Franyó Zoltán fordítása

	MÉG AZT SE TUDTÁK...
	Πoτες δ’ πεστύγεον...
Még azt se tudták, hogy mi a bor,
ámde sietve lemondtak a vízről;
emez itt az eszit veszitette el,
az pedig őrültként motyogott már.
Franyó Zoltán fordítása

ARIPHRÓN
	AZ EGÉSZSÉGHEZ
	ΠΑΙΑΝ ΕΙΣ ΤΗΝ ΥΓΙΕΙΑΝ
Egészség! - istenasszonyok legbecsesebbje,
      éld le a hátralevő
kis időt velem úgy, akár egy hű lakótárs.
Ha gyermekáldás, dús vagyon int, ha csodás
király-hatalom, mely az embert
      isteni-nagyra növeszti, - vagy ha kéj,
melyre mi Aphrodité hálóival vadászgatunk,
minden áldás, amit enyhitő vigaszként
      juttat isten a földieknek:
csakis általad él, virul, - áldott
egészség! - mind a Kháriszok epeső tavaszán;
de nincs, ki boldog tudna lenni nélküled!
Franyó Zoltán fordítása

PHILOXENOSZ
	LAKOMA
	ΔΕΙΠΝΟΝ
            ...legelőször is
öblítőviz jött;
      egy zsenge fiucska ezüstös
            kancsóból öntötte kezünkre,
majd koszorút is adott,
      a nemes mirtusz kecses ágaiból
            kétsorosan befonottat.
                     *
Páros szolgafiúk
      tündöklő-homloku-asztalt
hoztak most, jöttek
      sorjába, letéve előttünk,
            míg megtelt a terem.
Fent-ragyogó lámpák
      szép fényét visszakacagták,
megkoszorúzva remek
      tálakkal, ecetes-csészékkel
            s nagy tálcák seregével,
minden jóval, amit
      lakomához a művészet nyújthat
            s ami bűvöli-vonzza szivünket.
Majd kosarak jöttek
      hószinü árpakenyérrel.
Eztán, ó gyönyörűm!
      nem a réz-lábasra került sor,
            egy másfajta, hatalmas
tál ragyogott fel, amely
      ángolna-körethez a legjobb
s isteneket-büvölő
      ángolna-saláta a hátán,
majd még egy nagy tál,
      tüskés-hal rajt köralakban,
s apró réz-tálcák,
      az egyik kékcápa-szelettel
            s pávaszemes rájával a másik.
Volt ezután egy tál
      hízott, nagy tintahalakból
            a száz-uszonyú, puhacsápú
szépia-fajtából.
      Forrón jött, éppen a tűzről,
asztal-nagyságú
      roppant fogas, éhet-eloltó,
gőzbe borítva az út
      lépcsőfokait. S ezután jött
sok pompás sütemény,
      ó kedves! s hozzá mézizü, szőke
            rákok, púposak, és
tészták még ezután,
      leveles, szinarany-ragyogású
            gégét-édesitő falatok,
béles korpa-lepény,
      mind akkora, mint a sütő-tál
            s mind keser-édes.
Sejted, elértünk most
      az ebéd kellős-közepéhez.
Isten rá a tanúm,
      jött erre egy akkora tonhal,
            frissen sülve, a konyha zugából,
hol fölszelte a kés
      s átjárta egészen a mártás,
akkora, hogy ha ilyen
      nagy halnak húsa-lágya
      ellen kellene csak
      hadakoznunk, örvendezne a lelkünk.
Ám ami eztán jött,
      az volt csak a lagzi! megizzasztott, de hogyan!
            le nem írhatnám én s más se helyettem.
Minden élénkbe került:
      volt ott forró-puha sültmáj,
            ínycsiklandó jó-falatok,
házi-nevelt sertés
      húsából sonka, lapocka, sok isteni sült;
majd teljes gida-fej,
      tejen-nevelődött zsenge kis állat
            megpörkölt husa volt a teríték,
            ráncossá aszalódva,
s felszolgáltak még
      főtt sódart s csülköt is ehhez,
fényes-szőrt-viselőt,
      tokmányt, lábszárt s vele fejhúst
            szilfium-füszeres pecsenyéket,
sülten, abáltan,
      bárányét s kis kecske-gidáét,
S mennyire nagyszerü és
      jóizü volt az a hurka,
kos-meg-kecskekevercs!
      a nagy istenek is szeretik
      bizonyára, te is, gyönyörűm!
            habzsoltad volna örömmel.
            Nyulak és fiatal kakasok raja
várt bennünk ezután,
      majd foglyok, zsenge galambok
s jó-puhahéju kenyér;
      melléje páros edényben hozták
      az aludttejet és a szőke mézet,
      s ki-ki evett közülünk a lágy
sajtból - én magam is
      vettem. S hogy a cimborahad
már csömörig megtelt
      a sok étellel s az itallal,
elhordták a cselédek, amit
      meghagytunk, majd hozták a melencét
            újra a szolgafiúk kezeinkhez
és a szivárvány-krém-
      szappant, langyos vizet öntve,
annyit, amennyi elég;
      s hoztak fénylő, puha-bolyhú
gyapjú-kendőt is,
      ambrózia-illatu krémet
            s illatozó nefelejts-koszorút.
Horváth I. Károly fordítása

PLATÓN
	MÍG AGATHÓNT CSÓKOLTAM...
	Τν ψυχν Άγάωνα...
Míg Agathónt csókoltam, a lelkem az ajkamon ült már;
      lám, a szegény, már kész volt, odaszállani át.
Franyó Zoltán fordítása

	HOZZÁD RÖPPEN AZ ALMA...
	Τ μήλ βάλλω σe...
Hozzád röppen az alma; ha meghallgatsz: nosza, kapd el,
      szűzi szerelmedet oszd meg velem, ez lesz a díj.
Ámde ha mást érzel netalán, - vedd el csak azért is,
      lásd be, hogy ifju napunk mily rövidéletü már!
Franyó Zoltán fordítása

	ALMA VAGYOK...
	Μλον y...
Alma vagyok, szerető dob meg velem; ints csak igenlőn,
      Xanthipposz! Piamar elfonnyadozunk, te meg én.
Franyó Zoltán fordítása

	CSILLAG, AZ ÉLŐK KÖZT...
	’ΑστV πVν μν λαμπες...
Csillag, az élők közt te ragyogsz mint hajnali csillag,
      holtak közt meg az est csillagaként te virulsz!
Franyó Zoltán fordítása

	ÉN, KI LENÉZTEM...
	H σοβαVν γελάσασα...
Én, ki lenéztem egész Hellászt, én Láisz, a kényes
      nőcske, kinek küszöbén férfiak ezre epedt,
tükrömet áldoztam Paphiának; a mostani arcom
      nem kell látnom, - a volt arcomat úgyse lehet.
Franyó Zoltán fordítása

	CSILLAGOK
	’ΑστέVας εσαVες...
Csillagokat nézel, szép csillagom. Ég ha lehetnék,
      két szemedet nézném, csillagom ezreivel.
Szabó Lőrinc fordítása

	A TIZEDIK MÚZSA
	’Εννέα τάς Μούσας...
Némelyek azt mondják, hogy a Múzsa kilenc. Be kicsiny szám!
      Leszboszi Szapphó ím tízre egésziti ki.
Devecseri Gábor fordítása

	AZ ARANY ÉS A KÖTÉL
	ΧVυσν νρ εύVν...
Pénzre akadt s kötelét otthagyta az egyik; a másik,
      mert elhagyta a pénzt, most a kötélen akadt.
Horváth I. Károly fordítása

KRATÉSZ
	PARÓDIA SZOLÓN FOHÁSZÁRA
	ΠΑΙΓΝΙΑ
Mnémoszüné s az olümposzi Zeusz szent lányai, Múzsák,
      Píeriszek, meg kell hallanatok ma imám:
Adjatok annyit a bendőmnek, hogy elég legyen élnem
      holtig a rabságtól menten, igénytelenül.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
      Hasznos társ legyek és nem puha, nyegle barát.
Kincseket én nem rablok, a hangyák és a bogárkák
      példájára vagyont nem szedek össze mohón.
Mást, nemesebb javakat keresek, miket érdemes úton
      könnyen gyűjthetek és tarthatok is meg utóbb.
Ezt ha elérem, a Múzsáknak s Hermésznek ezért majd
      nem pazar áldozatot, nem, - de erényt adok én!
Franyó Zoltán fordítása

	PÉRÉ,  A CINIKUSOK  VÁROSA
	ΠΗΡΗ
Áll egy “Iszák” nevü város a rőtszín páragomolyban;
szép és zsíros e hely, csupa kosz, - mást úgyse találsz itt,
koncraleső élősdi nem is jön e tájra hajóján,
kurva-pecér itt nem les a ringó tomporu nőkre,
nincs itt, csak füge, barna kenyér, fokhagyma, kakukfű;
ily vacakért a lakók egymással nem hadakoznak
és fegyvert se ragadnak a pénzért ők, vagy a hírért.
Franyó Zoltán fordítása

	MINDENÜTT OTTHON
	Οχ ες πάτVα μοι...
Az én hazám nem egy torony, nem egy fedél,
a nagyvilág akármely háza, városa
lakóhelyet kínál nekünk és nyitva áll.
Franyó Zoltán fordítása

	OLCSÓ BOLDOGSÁG
	Οκ oσa...
Nem is tudod, tarisznyád mily hatalmat ad:
egy icce babbal minden gondtól ment kedélyt.
Franyó Zoltán fordítása

ARISZTOTELÉSZ
	HERMIÁSZ EMLÉKÉRE
	Τόνδε ποτ’ οχ σíως...
Egykor az íjjas perzsa hadak fejedelme, kijátszva
      isteneink jogait, álnokul ölte meg őt;
nem gerelyével döfte le gyilkos, nyílt viadalban,
      hű társként sunyi csel játszta kezére a hőst.
Franyó Zoltán fordítása

	HIMNUSZ AZ ERÉNYHEZ
	’AVετά, πολύμοχε...
Te Erény, csupa küzdelem által a lét
legszebb varázsu célja vagy!
Szent hajadon, - hiszen érted
halni, hellén férfi előtt irigyelt sors,
és szünetlen húzni a munka igáját.
Ily örökízü gyümölcsöt
vetsz a szivünkbe ajándékként, mi drágább,
mint arany, ősi nemesség, enyhe álom.
Zeusz fia, Hérakleész, te miattad tűrt meg a két
Léda-sarj, - hősi tettel
tört dicső fenséged után.
Érted epedve került Hádészhez
      Akhileusz meg Ájász.
Nagyszerü lényed igéző bája megfosztotta
      Atharneosz polgárát a naptól.
Tetteit egyre dicsőítsék
      örök énekük által Mnémoszüné
Múzsa-leányai, míg Zeusz Xéniosz égi hatalmát
      és a baráti hűséget áldják.
Franyó Zoltán fordítása

MOSZKHIÓN
	AZ EMBERISÉG ŐSKORA
	ΑΔΗΛΟΝ ΔΡΑΜΑ
Először visszanyúlok: tárja fel szavam
az emberélet kezdetét, s aztán a rend
keletkezését. Mert volt hajdanában egy
olyan korszak, midőn a földi emberek
hasonlóképpen éltek, mint az állatok;
hegymélyi barlangokban, árva, naptalan
völgyek során lakoztak; nem volt még tetős
házuk, sem kőbástyák-övezte városuk.
Még nem hasított hajlitott szarvú eke
a barna rögbe, mely boros gyümölcsöt ád,
s a dolgos vas sem nyeste még a mámoros
táncot sugalló, dúsvirágu kerteket;
töretlen, mély álomban úszott még a föld.
A húsevők megölve egymást, ételül
szolgáltak; gyenge volt a törvény, mert a vad
erőszak Zeusz tróntársaként uralkodott,
s a gyenge lett az izmosabbak étele.
S midőn a mindent nemző s tápláló idő
megint megmásítá az ember életét,
- Prométheusz bölcs sugallatára, vagy csupán
szükségből, vagy talán az esztendők során
a természet kínálta mesterül magát, -
akkor találta meg Démétér gondosan
nevelt gyümölcsét, s Bakkhosz édes kútfejét,
s a földet, melybe senki addig nem vetett,
járomba vont ökrök szántották mélyre fel;
oltalmul házat épitettek, s bástyafal
övezte már a várost; így az elvadult
élet helyébe szervezetten jött a rend.
Azóta lett törvény sírboltba rejteni
a holtakat, s a sír nélkül maradtakat
porral beszórni, hogy ne lássa senki más,
a régi, bűnös torra emlékeztetőn.
Kerényi Grácia fordítása

TELESZTÉSZ
	ŐT, AMA SZENTDALU...
	ΑΣΚΛΗΠΙΟΣ
Őt, ama szentdalu phrűg flóták fejedelmi zenészét,
azt, ki a felfedező volt
és a sötétütemű dór múzsa szabályai ellen
lenge lehelletü szellőt kétszavu nádba fogott...
Franyó Zoltán fordítása

PHÍLÉTÁSZ
	BITTISZ DALA
	ΠΑΙΓΝΙΑ
Hegységek fia, jobb vállán égerfa kapával,
      meg nem kap nőűl, holmi goromba paraszt.
Oly férfit várok, ki szavakban járatos és sok
      fáradság révén ismer ezernyi regét.
Kálnoky László fordítása

ΗΕRΜÉSΖΙΑΝΑX
	SZERELMESEK KATALÓGUSA
	ΕΛΕΓΕΙΑ
Mint ahogy Oiagrosz kedves fia fényre vezette,
      társul a thrák kitharát véve csak, Agriopét
Hádészből, átkelve a zord, gyilkos-ködü tájon,
      hol beterelve a köz-sorsu ladikba Kharón
holt árnyak csapatát, zsivajukkal felveri roppant
      nádasok ős csendjét és a vizek mocsarát.
Ám Orpheusz, egyedül pengetve a húrt, nekivágott
      mindenik istennek megszelidítve szivét.
Még a dühös-szemü Kókűtosz, ki jogot sosem ismert,
      és ama rettenetes eb se maradt közönyös,
tűzben fenve tekintete bár és tűzben a hangja,
      s rémség, borzalom űl három iromba fején.
S ott rávette az éj urait, hogy a mézizü élet
      drága fuvalmát hadd szívja be Agriopé.
Méné magzata, Múszaiosz, Khariszok szeretője
      Antiopét ugyanígy hírrel övezte körül,
őt, ki Eleuszisz lábainál müsztészek előtt oly
      sokszor zengte a mély-titku hozsánna szavát,
s körmenetet vezetett Démétér tiszteletére
      Rhárosz rétjén át, s ismeri most Aidész.
Boiót Hésziodoszt, minden tudomány szeretőjét
      zengem még, aki oly messzire hagyta honát,
mert Aszkrába, magas Helikónhoz húzta a szíve
      s aszkrai Éoiét vágyva sürögte körül.
Sok kínt tűrve megírta a hősnők ősi regéit,
      bimbózó szüzeken kezdve a himnuszokat.
S még a nagy énekes is, kire Zeusz végzése vigyáz s így
      minden költőnél szebb-szavu, isteni lény,
égi Homérosz is elvágyott a parány Ithakába,
      jó-eszü Pénelopét dallal övezve körül,
sok kínt tűrt el a kedvéért s a kicsinke szigetre
      átevezett tágas otthona partjairól,
elsíratta az Íkariosz-fajt, népes Amüklait,
      Spártát s verssé lett önmaga bánata is.
Mimnermosz, kit a fájdalom édes dalra fakasztott
      és gyötrődve megírt sok buja pentametert,
Nannóért lángolt, s búsúlva sötét fuvoláján
      éjeket átmulatott Examüésszel együtt,
ám gyűlölte örök-gondterhelt Hermobioszt és
      marta Phereklészt is gúnytele verseivel.
Antimakhoszt meg a líd Lűdéért verte a vad vágy,
      Paktólosz habját érte kereste fel ő.
Majd hogy a holttetemét lehelyezte sivár rögök alján,
      sírva, zokogva, a sírt messzire hagyva, elért
bércen-ülő Kolophónba, jaját belesírva magasztos
      verseibe s közben bánata lassan elült.
Leszboszi Alkaiosz hányszor dőzsölt lakomákon
      s lantján Szapphóért hogy remegett fel a vágy,
jól tudod; ő, aki úgy kedvelte a bús csalogány-dalt,
      szíven ütötte a nagy téioszi férfiut is;
hisz mézédes Anakreión nagy örömmel enyelgett
      meglátván Szapphót Leszbosz arái között,
s megfordult, elhagyva Szamoszt, majd meg venyigékkel
      széltében-viruló görbe hazája rögét,
jó-boru Leszboszon is, s gyakran tűnt fel neki Lekton
      aiol tengeren át, Műszia partjainál.
Attika méhe is, elhagyván sokdombu Kolónoszt,
      hogy tragikus kórus ropja a tánc ütemét,
Bakkhoszt zengte s Erószt, mert elbájolta Theórisz,
      Zeusznak ajándéka, kit Szophoklésznek adott.
Zengem a férfiut is, ki örökké óvakodott és
      bármilyen asszonnyal hozta viszonyba a sors,
csak gyűlölni tudott, s horgas nyil ütött a szivébe
      mégis, gyötrődött bánatos éjjeleken:
sok makedón pásztorfalu utcáit bebolyongta
      s Arkhelaosznál lelt szolgaleány-szeretőt,
mígnem az isten véget terveit Euripidészre,
      s rátört Amphibiosz szörnyü kopó-serege.
Majd meg a Küthéré-beli férfit, akit, hogy örökké
      lágy fuvolák s Bakkhosz hű követője legyen,
Múzsák tápláltak: hogy jött csukló zokogástól
      rázva Philoxenosz is városainkba, tudod,
s jól tudod azt is, mint kergette a vágy, Galateiát
      látni, a vágy, amelyet zsenge juhnyájba lehelt.
Ismered Eurüpülosz költőjét is, ki ma ott áll
      bronztestével a vén kószi platánok alatt,
őt, ki a messzetünő Battiszt foglalta a versbe,
      Phílétászt, csacsogó bús panaszok dalosát.
Még azok is, kik egyengették létünk rögös útját,
      fürkészvén a tudás ködbe-vesző mezeit,
ők, kik az Ész szigorú pórázán fogva keményen
      őrizték az Erényt, melynek a híre örök,
mégse kerülhették el Erosz szörnyű rohamát, s ha
      rájuktört, a nyakuk bús rabigába hajolt.
Gúzsba-kötötte Theánó számoszi Pűthagorászt is,
      őt, ki a mér tannak annyi ravasz vonalát
fedte fel, és azt, mekkora körben fordul az égbolt,
      s apró gömbökké mint alakul, mi csak él.
Épp így Szókrátészt, kit Apollón földi halandók
      közt a tudás révén legmagasabbra emelt,
Küprisz vad tüze elboritotta, kiölve szivének
      mélyéről a vidám gondolatok derüjét,
s eljárt Aszpasziához, mert nem lelt kiutat mást,
      bár eszmék vadonán annyi csapásra talált.
Kűréné sarját Iszthmoszba sodorta a vad vágy:
      Láisz igézte szivét, ő, a korinthoszi lány,
s íme, az éleseszű, nagy Arisztipposz tanitóként
      nem csevegett többé - s élete semmibe ment.
Horváth I. Károly fordítása

PHANOKLÉSZ
	ORPHEUSZ HALÁLA
	ΟΡΦΕΥΣ
Vagy mint hajdan Oiagrosz sarja, a trák dalos, Orpheusz,
      zárta szivébe Kalaiszt, Bóreasz égi fiát.
Sokszor sírt dala vágyakozón a sötét liget árnyán,
      mert epedő szive nem telt nyugalomra soha,
álomhessegető bús vágy mardosta a lelkét,
      Kálaisz oly viruló bájain álmodozott.
Ám Bisztónia női alattomosan nekiestek
      s átdöfték köszörült karddal a drága dalost.
Ő volt az, ki a trákok közt a fiú-szerelemre
      szított, és kit a nők kéje sosem hevitett.
Törzséről a fejét lenyiszálták és a habokba
      dobták, s egyben a szent, andalitó kobozát;
egymáshoz szegecselve ragadta magával a kéklő
      hullám sodra, tovább, messze a tengeren át,
ámde a szürke hab-ár odavitte a leszboszi parthoz;
      isteni lantzene szállt át a vizén, szigetek,
habvert sziklafokok sora közt, míg sírba temették
      ezt a zenélő főt hűszivü férfi-lakók,
s véle csodás kobozát, amely elbűvölte a néma
      sziklakövet s a sötét phorküszi ár rohamát.
Zengőn száll e vidéken azóta a dal meg a hárfa
      víg szava; nem volt még ily dalos-ihletü táj.
Közben a harcos trákok az asszonyaik boszujáról
      kaptak hírt, s a maró kín a szivükbe nyilalt;
és nejüket mind megtetováltak volt, hogy a kéklő
      bélyeg az orgyilkos tett örök átka legyen.
Így viselik még most is a trák nők testükön - Orpheusz
      rút megölése miatt - bűntudatuk jeleit.
Franyó Zoltán fordítása

MENANDROSZ
	DÜSΖΚΟLΟSΖ
	(Részlet)
	ΔΥΣΚΟΛΟΣ
GORGIÁSZ
      Szabad kérnem, fiú, türelmedet, komoly
      beszédem van veled.
SZÓSZTRATOSZ
      Szivesen hallgatom.
GORGIÁSZ
      Én azt hiszem, hogy minden ember életét,
      kisérje lépteit siker vagy balsiker,
      ellenkezőre váltja egy-egy fordulat,
      s a jószerencse mindaddig nem hagyja el,
      akármihez fogott is, boldogul vele,
      amíg csak elviselni tudja jó sorát,
      és nem cselekszik semmi bűnt. Mihelyt pedig
      a jóban elbízván magát, rossz útra tér,
      jó dolga is rosszabbra fordul hirtelen.
      Az meg, ki most nyomorban él, mégis nemes
      lélekkel tűri azt, amit rámért a sors,
      s a szükség sem csábítja rosszra, jobb napok
      reménye tölti el, s reménye teljesül.
      Miért beszélek így? Hogy el ne bízd magad
      gazdagságodban és minket szegényeket
      ne nézz le, mert a jószerencse úgy marad
      veled, ha rá méltónak is mutatkozol.
SZÓSZTRATOSZ
      Milyen hibát követtem én szerinted el?
GORGIÁSZ
      Gonosz tettet forralsz te, úgy itélem én,
      hogy bűnre csábíts egy szüzet, szabad leányt,
      csak kellő alkalomra vársz, hogy elkövesd
      gaztettedet, miért csak egyszer halni meg
      kis büntetés.
SZÓSZTRATOSZ
                              Apollón!
GORGIÁSZ
                                    Mert méltánytalan,
      hogy ráérő időd nekünk, akik soha
      pihenni rá nem érnek, ártalmas legyen.
      Szegényt ki sért, magára vonja átkait.
      Inkább részvétet érdemel: ha szenved, azt
      nem önhibája, sors szeszélye rótta rá.
SZÓSZTRATOSZ
      Úgy boldogulj, fiú, ahogy meghallgatod
      egy-két szavam.
PÜRRHIÁSZ (Szósztratosz rabszolgája)
                                    Javadra válik ez bizony,
      uram!
SZÓSZTRATOSZ
            Te szószátyár, elég, figyelj te is!
      Egy szép leányt láttam s szerelmes lettem én,
      ha bűn ez, úgy valóban bűnt követtem el.
      Szememre vetni mit lehet? Nem őt, a lányt,
      kívánom látni titkon, épp azért jövök,
      hogy apjával beszéljek. Én szabad vagyok,
      megélhetésünk biztosítva van, kezét
      hozomány nélkül kérem s igérem esküvel,
      hogy mindig őt fogom szeretni. Ám ha rossz
      szándékkal jöttem én, fiú, belőletek
      hogy csúfot üzzek, Pán s a Nümphák itt tegyék
      kezem-lábam bénává még e ház előtt.
      Mégis, nem titkolom, zavarba ejt nagyon,
      hogy alkothattál rólam, ily balvéleményt.
GORGIÁSZ
      Túlságosan heves vagyok, belátom én,
      kérlek, ne bántson elhamarkodott szavam.
      Hiszek neked, fogadd baráti jobbomat.
      És mint rokon beszélek: ő az én hugom,
      anyám az anyja, van hozzá közöm tehát.
SZÓSZTRATOSZ
      Biz’isten így segítségemre is lehetsz.
GORGIÁSZ
      Ugyan miben?
SZÓSZTRATOSZ
      Látom, hogy jellemed nemes.
GORGIÁSZ
      Ne hidd ürügynek, hogyha elhárítom ezt,
      inkább elmondok én mindent világosan.
      E lány apjának párja nincs az emberek
      között se most, s régen se volt.
SZÓSZTRATOSZ
      Olyan makacs?
      Már ismerem kicsit.
GORGIÁSZ
      Képzelni sem lehet
      nagyobb gonoszt. A földje két talentumot
      megér talán, de ő magában műveli,
      ki munkában segítené, nincs senkije,
      rabszolga sem, házához tartozó, akit
      a környékből fogadna fel, s szomszédja sem.
      Emberre még csak nézni, sem kiván soha,
      míg dolgozik, legfeljebb lánya van vele,
      csak azt méltatja szóra, másoknak bizony
      nehéz dolog beszédre kényszeríteni.
      S azt mondogatja, hogy nem adja férjhez őt,
      amíg hasonló vőre lel.
SZÓSZTRATOSZ
      Tehát soha.
GORGIÁSZ
      Legjobb azért, ha el sem kezded, jó fiú,
      úgyis hiába volna. Hadd viseljük el
      tovább is őt mi, kikre sorsunk mérte ezt.
SZÓSZTRATOSZ
      Az istenekre, hát te nem voltál soha
      szerelmes?
GORGIÁSZ
      Én nem is lehettem az.
SZÓSZTRATOSZ
      Hogyan?
      Mi gátol ebben?
GORGIÁSZ
      Hogy számot vetek jelen
      nehéz sorommal, ez nyugalmam elveszi.
SZÓSZTRATOSZ
      Azt látom én, tapasztalatlan vagy nagyon
      az ily dologban. Azt javaslod, álljak el,
      pedig nem én, az isten dönt.
GORGIÁSZ
      Nem is tehetsz
      így semmiről, szenvedsz csupán, de céltalan.
SZÓSZTRATOSZ
      Arról beszélj, a lányt meg hogy nyerem?
GORGIÁSZ
      Sehogy.
      De mégis eljöhetsz velem, s akármi lesz,
      te állj csak mozdulatlanul. Hozzánk közel
      kapál a völgyben.
SZÓSZTRATOSZ
      És?
GORGIÁSZ
      El nem hamarkodom,
      hogy lánykérésről ejtsek szót előtte. Ha
      csak sejti is, hogy erre sor kerül, dühét
      élvezve ront mindenkinek, gyalázkodó
      szavakkal festi életünk, s téged ha lát
      jól öltözötten, tétlenül, el sem visel.
SZÓSZTRATOSZ
      Most ott találjuk?
GORGIÁSZ
      Várakozz kicsit, szokott
      útján kijön hamar.
SZÓSZTRATOSZ
      S a lány is jön vele,
      azt mondod? Ó, a sors ha ezt megengedi,
      követlek én, akárhová parancsolod.
      Cserében azt kérem csupán: segíts!
GORGIÁSZ
      Hogyan?
SZÓSZTRATOSZ
      Akárhogyan, vezess!
GORGIÁSZ
      De ezt hogy gondolod?
      Te állsz csak szép köpenyben, míg mi dolgozunk?
SZÓSZTRATOSZ
      Miért ne?
GORGIÁSZ
      Tüstént sárgörönggyel megdobál
      és léhütőnek bélyegez. Kapálj velünk,
      akkor talán - ha munkában lát tégedet -
      eltűri még, ha megszólítod, azt hivén,
      hogy mint szegény ember saját munkád után
      élsz meg.
SZÓSZTRATOSZ
      Mindenben hallgatok rád, csak gyerünk.
GORGIÁSZ
      Önként magad csigázni mért?
DÁOSZ (rabszolga, magában)
      Azon leszek,
      hogy többet végezzünk ma, mint akármikor,
      s ha emberünk az oldalát fájlalja majd,
      nálunk kiállhatatlankodni megszünik.
SZÓSZTRATOSZ
      Adj egy kapát!
GORGIÁSZ
      Enyémet foghatod, s eredj!
      Amíg kapálsz, kerítést épitek, hiszen
      ezt is meg kell csinálni.
SZÓSZTRATOSZ
      Add! Az életem
      mented meg evvel.
DÁOSZ
      Én megyek, kövess, uram!
SZÓSZTRATOSZ
      Úgy is teszek. Mert bármi lesz: vagy meghalok,
      vagy elnyerem kezét a lánynak.
GORGIÁSZ
      Elnyered,
      ha úgy beszélsz, ahogy gondolkodol.
SZÓSZTRATOSZ
      Nagy ég,
      mindaz, mivel próbálkozol, hogy elriassz,
      csak megkettőzi elhatározásomat.
      Ha nem nevelkedett fel asszonyok között
      a lány, s az élet csúnya dolgait nem is
      említhették előtte dajka vagy nene,
      de egyszerű s a rosszat gyűlölő apa
      kibontakozni hagyta tiszta jellemét,
      hogy is ne lenne nagy szerencse bírni őt?
      De nyom vagy négy talentumot kapám, alig
      birom cipelni, mégsem kényeskedhetem,
      ha elkezdtem, nem illik abbahagyni már.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	ÍTÉLETKÉRŐK
	(Részletek)
	ΕΠΙΤΡΕΠΟΝΤΕΣ
SZMIKRINÉSZ
      Bizony esendő minden, ami emberi;
      én, tudva ezt, szerettem volna mindenem
      jól biztosítva látni; csakhogy senkiben
      nem bízhatom: a szolga rászedi urát,
      a dorbézoló ifju meg az öreget
      vezeti félre, gondja semmi másra nincs.
      (Szüriszkosz, a szénégető, és Daosz, a pásztor, jönnek)
SZÜRISZKOSZ
      Az igazság elől szaladsz.
DAOSZ
      Zsarolsz, pimasz.
SZÜRISZKOSZ
      Ne tartsd meg, ami nem tiéd.
DAOSZ
      Döntőbirót
      kell fölkeresnünk.
SZÜRISZKOSZ
      Rendben van.
DAOSZ
      Itéljen ő.
SZÜRISZKOSZ
      De ki?
DAOSZ
      Nekem mindenki jó. Úgy kell nekem!
      Mért is osztozkodtam veled!
SZÜRISZKOSZ
      Jó lesz ez itt
      birónak?
DAOSZ
      Jó. Szerencse, légy velem!
SZÜRISZKOSZ
      Uram,
      az istenekre, szánhatsz egy kis időt nekünk?
SZMIKRINÉSZ
      Nektek? Miért?
SZÜRISZKOSZ
      Valami felett vitatkozunk.
SZMIKRINÉSZ
      Mi közöm hozzá?
SZÜRISZKOS
      Részrehajlás nélküli
      bírót szeretnénk. Hogyha ráérsz, légy szives,
      itélj közöttünk.
SZMIKRINÉSZ
      Ej, no, koldusfajzata!
      Törvény körül perelve jártok; kecskebőr
      ruhában?
SZÜRISZKOSZ
                  És mégis - rövid az ügy s nagyon
      könnyen felfogható, atyuskánk - légy szives.
      Ne vess meg, kérlek az egekre, mindenütt
      s mindenkor az igazságnak kell győznie,
      s mindenkinek, ha erre alkalom kerül,
      gondot viselni rá; mindenki érdeke
      kívánja.
DAOSZ
                  Lám, no, valóságos szónok ez.
      Mért is osztoztam?
SZMIKRINÉSZ
      Aztán megnyugosztok-e
      Döntésemben, mondd?
SZÜRISZKOSZ és DAOSZ
      Mindenképen.
SZMIKRINÉSZ
      Hallgatom.
      Mi tartana vissza? Te néma voltál, most beszélj.
DAOSZ
      Kissé előbbről kezdem, nem pusztán a mi
      civódásunktól - hadd láss mindent pontosan.
      A sűrüségben, közel e helyhez, jó uram,
      legeltettem a nyájamat, van most talán
      vagy harminc napja, egész napon át egymagam,
      és ott találtam egy kitett kis csecsemőt,
      nyaklánca és más ilyesfajta ékszere
      volt még.
SZÜRISZKOSZ
                  Ezért vitázunk.
DAOSZ
      Nem hagy szólanom!
SZMIKRINÉSZ
      Ha közbe mersz locsogni, itt van a botom,
      ellazsnakollak.
DAOSZ
      Méltán.
SZMIKRINÉS
      Folytasd.
DAOSZ
      Folytatom.
      Hát fölemeltem. És hazamentem vele,
      hogy fölneveljem. Ez volt akkor gondolatom.
      De éjszakán át fontolgatva, mint ahogy
      mindenki szokta, a dolgot, érveltem: “Minek
      a nevelés, a gond nekem? Honnan veszem,
      ami kell hozzá? És aggodalom minek nekem?”
      Így okoskodtam én. No, hajnalban megint
      hajtom a nyájat. Jön ez - egy szénégető -
      ugyanoda jön, mert ott akarja rönkjeit
      kifűrészelni. Ismertük egymást már előbb.
      Beszélgetünk. Ő látja, hogy levert vagyok.
      “Mi bánt - aszondja - Dáosz?” “Hogy mi?” - mondom én.
      “Könnyelmü voltam.” Elmesélem az egész
      ügyet: mint leltem, mint neveltem föl. Mire,
      be sem fejeztem még, könyörögni kezd: “Legyen
      jó sorsod, Dáosz!” Minden szónál így kiált:
      “Add nekem ezt a csecsemőt, ekép legyen
      szerencse véled, így légy szabad. Van nekem
      - aszondja - nőm, az szült, de meghalt gyermeke.” -
      Ez az a nő, ki most tartja a gyermeket. -
SZMIKRINÉSZ
      Kérted?
DAOSZ
      Szüriszkosz!
SZÜRISZKOSZ
      Kértem.
DAOSZ
      Egész napon át
      nyúzott. Könyörgött, rábeszélt, no végül én
      neki igértem. Oda is adtam. Százezer
      áldást rebegve távozott. A kezemet
      csókolta meg.
SZMIKRINÉSZ
      Ezt tetted?
SZÜRISZKOSZ
      Ezt.
DAOSZ
      No, hazament.
      S most újra eljön asszonyával, s hirtelen
      a csecsemővel kitett holmit - egynehány
      értéktelen kis semmiséget - követeli,
      hogy az övé - aszondja: jogtalan teszem,
      hogy nem adom ki s a magaménak állitom.
      De én aszondom: adjon hálát ő azért,
      amit kapott könyörgésére, és ha nem
      adtam neki mindent, nem követelhet számadást.
      De mégha együtt is találtuk volna, csak
      közös Hermész lett volna: annyi az övé,
      ennyi enyém; de magam leltem, nélküled;
      és azt hiszed, minden neked jár, semmi nekem?
      Végül: adtam a magaméból valamit
      neked; ha megfelel, tartsd meg továbbra is;
      de hogyha nem, ha mást gondolsz, add vissza, így
      nem vétkezel s nem is jársz rosszul. Ámde hogy
      én részben önként, részben erőszakra neked
      adjak mindent, az nem helyes. Ennyi volt szavam.
SZÜRISZKOSZ
      Ennyi volt hát?
SZMIKRINÉSZ
      Süket vagy? Ennyi volt.
SZÜRISZKOSZ
      Helyes.
      Akkor hát én jövök: egyedül lelte ez
      a gyermeket, és minden, amit elbeszélt,
      való igaz, atyuskánk, minden így esett.
      Nem mondom azt, hogy nem, kértem rimánkodón,
      és így kaptam meg tőle; hiszen valót beszél.
      Egy pásztor adta hírül, akinek beszélt
      erről, egy társa, hogy a gyermekkel talált
      nehány ékszert; hogy ezt követelje, jó apánk,
      itt van maga a gyermek. - Asszony, add ide. -
      A nyakláncot és származása jeleit
      ez kéri tőled, Dáosz. Mert azt mondja, őt
      ékítni adták, nem téged eltartani.
      Én vele együtt követeltem, mint gyámja a
      gyereknek; ezzé te tettél, mikor átadtad, és
      most, jó uram, szerintem azt kell eldöntened,
      vajon az arany ékszert s ami még véle van,
      az anyja ajándékát, bárki volt is ő,
      őrizzük meg a gyermeknek, míg nagyra nem
      nő, vagy ez a tolvaj tartsa meg, mivel reá
      először bukkant, a más javát. No, és mikor
      átvettem ezt, az ékszert mért nem kértem el?
      Mert akkor még nevében szólnom nem lehetett,
      és most se jöttem ám pusztán a magamét
      követelni tőled. “Közös Hermész!” - nem lehet
      “találni” azt, amiből másnak kára van.
      Ez nem találat, ennek rablás a neve.
      S tekintsd még ezt, atyuskánk: talán e fiú
      fentebbről származik, s szolgák közt nőve föl,
      dolgunkat megveti, saját természetét
      követve majd nemeshez illőt tenni mer -
      oroszlánt űz, fegyverbe sétál, versenyen
      indul futásra. Jársz a szinházba, tudom,
      és mindezt érted pontosan. Hisz Peliaszt
      és Néleuszt is egy öregember lelte meg,
      egy kecskepásztor, bőrsubás, mint jómagam;
      s mikor látta, hogy nála több a két fiú,
      elmondta, őket mint találta, vette föl
      s emlékjelekkel telt zacskót adott nekik;
      megtudtak így mindent magukról pontosan
      s király lett később a két kecskeőriző.
      De hogyha egy Dáosz találta volna meg
      a holmikat s eladta volna kapzsian,
      végig homályban maradhattak volna e
      nagy emberek, e dicső házból sarjadók.
      Hát nem helyes, atyuska, hogy míg gondozom
      a gyermek testét - szabadsága zálogát
      Dáosz ragadja magához s tűntesse el.
      Ily jelek már meggátolták, hogy valaki
      hugával lépjen nászra, máshol meg anyát
      szabaddá tettek, testvért mentettek. Veszély
      fenyegeti mindnyájunk életét, ezért
      messze előre nézve kell tennünk, atyám.
      “De hát add vissza, hogyha nem vagy elégedett” -
      ezt mondja és hogy ez erős érv, azt hiszi.
      De nem igazság, hogyha vissza kell valamit
      a gyereknek adnod, őt magát is követeld
      inkább, hogy újra vétkezhess zavartalan,
      ha néki Tükhé újra megment bármit is.
      Beszéltem. És most nézeted szerint itélj.
SZMIKRINÉSZ
      Könnyű itélnem: minden vele együtt kitett
      holmi a gyermeké, így döntök.
DAOSZ
      Rendbe van;
      No és a gyermek?
SZMIKRINÉSZ
      Zeuszra, bizony nem tiéd,
      ki néki ártasz, hanem azé, aki siet
      segítségére ellened, te vétkező.
SZÜRISZKOSZ
      Ég áldjon érte!
DAOSZ
      Ez az itélet szörnyüség;
      megmentő Zeuszra! mindent én találtam és
      elvesznek tőlem mindent; ő semmit, s övé
      minden. Hát odaadjam?
SZMIKRINÉSZ
      Igen.
DAOSZ
      Szörnyüség,
      vagy ne legyen soha jó sorsom.
SZÜRISZKOSZ
      Nohát mozogj.
DAOSZ
      Héraklész, mit tesznek velem!
SZÜRISZKOSZ
      Oldd csak ki a
      zacskót s mutasd meg, ebben hordod hiszen.
                   (Szmikrinészhez)
                                                      Kicsit
      maradj, könyörgök, hogy átadja.
DAOSZ
      Minek is
      fordultam ehhez?
SZÜRISZKOSZ
      Adod, dologháztöltelék?
DAOSZ
      Csúfságot szenvedek!
SZMIKRINÉSZ
      Mind megvan?
SZÜRISZKOSZ
      Azt hiszem.
SZMIKRINÉSZ
      Ha csak le nem nyelt valamit, míg kimondtam az
      ítéletet, mert rosszat sejtett.
SZÜRISZKOSZ
      Nem hiszem.
      Hát ég veled, derék uram; bár csak ilyen
      volna minden bíró!
DAOSZ
      Míly igazságtalan,
      ó, Héraklész. Szörnyebb itélet volt-e már?
SZÜRISZKOSZ
      Gazember voltál, ó te gaz -
DAOSZ
      Most jól vigyázz,
      hogy mindent őrizz meg hiány nélkül neki;
      tudd meg, hogy végig rajtad tartom a szemem.
SZÜRISZKOSZ
      Jajongj és menj tovább!...
                                     *
ONÉSZIMOSZ, a szolga
      Őrjöng ez az ember, Apollónra, ez bolond,
      hát megbolondult, rohama van, ó, istenek!
      Az én gazdám, Kharisziosz. Sötét epe
      került a vérébe, vagy más ily csúf dolog,
      valóban, mást már elképzelni sem lehet.
      A kettős ajtónál odabent nagyon soká
      lekuporodva hallgatózott az imént.
      A fiatalasszony apja beszélt alkalmasint
      leányának a helyzetről. Gazdám pedig
      színt váltott, emberek! de úgy, hogy elmondani
      sem illik, és ekép kiáltott: “Én édesem,
      míly nemesen felelsz”. Aztán saját fejét
      püfölte, aztán abbahagyja, s megint: “Milyen
      feleségem volt és elveszitettem, én nyomorult!”
      Végül, mikor már mindent hallott, bevonult;
      ott benn üvölt, a haját tépi, tombol tovább.
      Ezt mondogatja sűrün: “Ó, én vétkező,
      hiszen ugyanabba a vétekbe estem én,
      egy fattyugyereknek lettem apja, és bizony
      a megbocsátás morzsáját se volt szivem
      nyujtani nőmnek, aki ugyanígy járt, szívtelen
      barbár vagyok.” Gyalázza szörnyen önmagát.
      Vérbenforgó szemmel dühöngve néz körül.
      Borzong a hátam, kiszárít a rettegés:
      mert hogyha így tombolva meglát engem, aki
      jelentésemmel a bajt szereztem, tán még megöl.
      Ezért is osontam titokban ide ki.
      De most hová? Mihez fogok? Nincsen kiút.
      Már végem is van. Csikorog az ajtó, lám, kilép.
      Megváltó Zeusz, te ments meg engem, ha még lehet.
                                     *
ONÉSZIMOSZ, a szolga
      Ki kopog az ajtón? Aha! No, lám, lám, Szmikrinész,
      a szigorú úr, ki a hozományért jön, no meg a
      lányáért.
SZMIKRINÉSZ
      Úgy, úgy, te átkozott!
ONÉSZIMOSZ
      Nagyon helyes!
      Ki számadását jól vezeti és okos, ahhoz
      illik e buzgalom.
SZMIKRINÉSZ
      Ez rablás! Héraklész!
      szörnyű, ti összes istenségek, istenek!
ONÉSZIMOSZ
      Azt gondolod, hogy úgy ráérnek az istenek,
      hogy a jót meg a rosszat külön-külön mindenkinek
      naponta kiosszák, Szmikrinész?
SZMIKRINÉSZ
      Miről beszélsz?
ONÉSZIMOSZ
      Megmondom pontosan, hogy tudd. Város van ám
      - csak úgy nagyjából - mintegy ezer. Harmincezer
      lakos él egyben. Hát ezeket külön-külön
      az istenek védik meg, vagy sujtják le?
SZMIKRINÉSZ
      Mit?
      No akkor fáradságos volna az életük.
ONÉSZIMOSZ
      “Akkor hát nem törődnek velünk az istenek?” -
      ezt kérded, úgye. De mindnyájunknak őr gyanánt
      adták a jellemet. Ez él mindenkiben
      és tönkreteszi, aki helytelenül viselkedik,
      a másikat megmenti. Ez a mi istenünk,
      ez okozza, hogy kiki szépen vagy gonoszul
      cselekszik, ezt engeszteld azzal, hogy sosem
      téssz lehetetlent vagy butaságot - s boldogulsz.
Devecseri Gábor fordítása

	KISEBB TÖREDÉKEK ELVESZETT 
	VÍGJÁTÉKOKBÓL
	ΑΔΗΛΑ ΔΡΑΜΑΤΑ
Epikharmosz szerint istennek mondhatók
a szél, a víz, a föld, nap, csillagok s a tűz.
De én úgy gondolom, hogy hasznos istenek
nekünk csupán arany s ezüst és semmi más.
Oltárt emelj házad szentélyében nekik,
imádd csak őket, és amit kivánsz, tiéd:
ház és mező, hű szolganép, ezüstedény,
s az istenek maguk lesik parancsszavad.
                           *
A származást, csak azt ne emlegesd, anyám,
minduntalan, ha még szeretsz: halálom ez.
A természettől kik nem kaptak semmi jót,
a származást kutatják, sírhalmok között,
s büszkén sorolják fel megannyi ősüket,
mert nincs nekik más. Ámde mondj csak egyet is,
kinek ne volna őse - senkitől ki lett?
Hogy elsorolni nem tudják, mivel lakó-
helyet cseréltek vagy korán árvultak el,
a származásuk még azért nem nemtelen!
Ki természettől fogva jóra hajlamos,
anyám, bizony nemes, ha mindjárt néger is.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

ISMERETLEN KÖLTŐK
	HIMNUSZ TÜKHÉHEZ
	ΕΙΣ ΤΥΧΗΝ
Ezerkezü, tarkaköntösü, szárnyas
kisérőnk, földi halandók végzete, Tükhé!
Természetedet, hatalmas erődet feltárni ki tudná?
Fénylesz magasan, mindent, ami szent, meglát a szemed,
s a földre borítod ledobva az égből a vak ködöket.
Az esendő testü erőtlent gyakran betakarja a szárnyad,
s a magasba röpíted, nagyszerü isten!
A sötét Klóthónak nevezzelek-é,
a gyorslábu Ananké,
vagy Írisz, az istenek gyors hírnöke vagy?
Mert mindeneknek kezdete nálad,
                        s nálad a szent vég.
Kerényi Grácia fordítása

 HIMNUSZ PÁNHOZ
 Πνα τν νυμφαγέταν...
Pánt, a nimfakergetőt,
szép najádok gondozóját
zengem, fényes tánc-kar ékét,
csacska dallamok királyát.
Szépszavú nádon sipolva
szent varázst önt fűre-fára
s könnyedén szökell a dalhoz
hűvös-árnyú szirtüregben,
ő, a nemző-kedvü táncos,
lenge-lábú, zsenge-arcú,
színarany szakáll diszíti,
s míg a nádsíp hangja szól,
harsány visszhang járja át a
csillag-homlokú Olümposzt,
s égi istenek körében
halhatatlan bájt sugároz.
Mind a széles föld s a tenger
kellemedtől kellemes, te
Mindenséget-gyámolító.
            Üdv neked, ó Pán!
Horváth I. Károly fordítása

	HIMNUSZ A MOIRÁKHOZ
	Κλτε, ΜοVαι...
Halljátok a dalt, ó Moirák,
                        kik Zeusz trónjához az égilakók közt
legközelebb ültök,
                        s gyémánt-rokkán sose-múló
tervet szőttök, ezernyit,
                        melyet meg nem másíthat soha senki,
Aisza, Klóthó s Lakheszisz, az Éjnek
szépkaru lányai, ó
hallgassátok meg imánkat földi s mennyei úrnők,
félelmetes isteni lények!
Küldjétek le közénk a rózsaszirom-kebelű
Eunomiát, meg a fénylő-trónusu Díkét
s a füzért-viselő Eirénét, szép nővéreit,
                                          és óvjátok e várost
lélekölő bajainktól!
Horváth I. Károly fordítása

ASZKLÉPIADÉSZ
	OLDOGATOM, BONTOM...
	ΕVμιόν πιαν...
Oldogatom, bontom remegő kezeimmel az este
      szépnevetésü babám tarkavirágos övét.
Jaj nekem, Aphrodité! Ez volt beleszőve arannyal:
      Csak te szeress! De ha látsz mással is élni, ne bánd!
Móra Ferenc fordítása

	ÉLETUNTSÁG
	Οκ’ εμ’ οδ’ τέων δύο κ’ εκοσι... 
Huszonkétéves se vagyok és már unok élni.
      Ó, Eroszok, mi e kín, mi ez a vad lobogás?
Haljak bele, mi lesz a szórakozásotok? Őrült
      kockázás, játék, mint azelőtt, gyerekes.
Szabó Lőrinc fordítása

	EPIGRAMMA
	Ηδ έVους διψντι...
Szomjuhozónak a hó szép nyáron, a téli hajósnak
      szép, ha a csillagokon látja, hogy itt a tavasz.
S legszebb az, mikor egy takaró borul a szeretőkre,
      s áldva nagy Aphroditét, összefonódik a pár.
Radnóti Miklós fordítása

	KÜLDJ HAVAT...
	Νεφε, χαλαζοβόλει...
Küldj havat és jeget és ködöt, árassz sűrü sötétet,
      lángbaborítsd az eget, földre eressz tüzesőt.
Elveszthetsz, de amíg élnem hagysz, bármilyen áron,
      szörnyűbb vészeken is hajszolom én a gyönyört.
Mert az az isten hajt, aki rajtad is úr, aki téged,
      Zeusz, aranyesőként bronzfalon át vezetett.
Somlyó György fordítása

	SZŰZESSÉGEDET ŐRZÖD...
	Φείδ παVενίης...
Szűzességedet őrzöd. Mondd, mit akarsz vele? Hádész
      öbleiben nem lelsz, drága leány, szeretőt.
Küprisz minden kincse az élőké, Akherónban
      mindőnkből amúgyis csont s hamu lesz, kicsi lány.
Somlyó György fordítása

	ELRAGADOTT DIDÜMÉ...
	Τωασμ Διδύμη...
Elragadott Didümé ingerlő, játszi varázsa,
      s bája tüzében, jaj, mint viasz, olvadozok.
Mit számít, hogy a bőre sötét? Feketéllik a szén is,
      mégis ugy ég, mint dús rózsa, ha lángra szitod.
Somlyó György fordítása

	A LÁMPÁHOZ
	Λύχνε, σ γV παVεοσα...
Hérakleia terád, lásd, esküdözött, mikor itt volt,
      hogy jön majd. S nem jött. Lámpa, te isteni láng,
büntesd meg te a csalfát, és ha az új szeretője
      jön hozzá s öleli, húnyj ki, ne adj neki fényt!
Orbán Ottó fordítása

ERINNA
	A HALOTT BAUKISZ
	Στλαι κα σειVνες...
Oszlopaim, ti szirénszobrok, s gyászurna, te, melyben
      isteni, éji parancs őrzi kevés poromat,
intsetek üdvözlést, aki hozzám jő, az utasnak,
      s mondjátok neki, ha városi, ha idegen:
hogy mint lányt ragadott el a föld; mondjátok el azt is,
      hogy odafönt Baukisz volt a nevem; a hazám
Tánosz szigete; és végül, hogy Erinna barátnőm
      véste ki e szavakat néma sirom kövein.
Szabó Lőrinc fordítása

	BAUKISZ SÍRBOLTJÁRA
	Νύμφας Βαυκίδος εμί...
Baukisz sírja vagyok, a szüzé; s e körülzokogott gyász-
      oszlop elé ha kerülsz, szólj le a föld s por alá:
”Jaj, te gonosz, te Halál!” Ha pedig szép rajzaimon csüggsz,
      Baukisz rettenetes végzete tárul eléd:
mert az a fáklya, amely zengő nászára világolt,
      máglya gyanánt lobogott gyermeki teste körül,
te pedig, ó, Hümenaiosz, a víg lakodalmi dalokból
      átcsaptál a sötét gyász-zene hangjaiba.
Szabó Lőrinc fordítása

POSZEIDIPPOSZ
	A ZOKOGÓ PHÍLAINISZHOZ
	Μή με δόκει... 
Phílainisz, zokogásod nem tesz bamba szamárrá!
      Jól tudom én, nem kell más soha, engem imádsz -
addig, amíg itt fekszel. Majd ha a másik ölében
      fulladozol, gyönyörűm, majd csakis őt szereted!
Orbán Ottó fordítása

	KEKROPSZ-FÖLDI POHÁR...
	ΚεκVοπί, Vavε, λάγυνε...
Kekropsz-földi pohár, öntsd bőven a bakkhoszi nedvet,
      hadd igya harmatodat mind, aki itt lakomáz.
Csend Zénón, te tudás hattyúja s kleantheszi Múzsa,
      nem kell mára egyéb, csak keserédes Erósz.
Somlyó György fordítása

HERMOKLÉSZ
	PAIÁN DÉMÉTRIOSZRA
	ΠΑΙΑΝ ΕΙΣ ΔΗΜΗΤΡΙΟΝ
A legkedveltebb, legkiválóbb istenek
      jönnek városunkba;
szerencse, hogy Démétér és Démétriosz
      egyidőben itt van!
Az egyik épp a szent misztériumhoz ért,
      lánya ünnepéhez,
a másik víg mosollyal, istenhez való
      jókedvvel jelent meg.
Csodás e kép: körötte sok nemes barát,
      ő pedig középen,
mint drágafényü csillagok veszik körül,
      s ő a nap közöttük.
Te, Aphrodíté és Poszeidón nagy fia,
      üdvözlünk e körben!
A többi isten messze van talán, imánk
      meg se hallja innen,
vagy nincs sehol, vagy tán ügyet se vet reánk,
      míg te látható vagy.
Nem vagy fa-szent, se kőszobor, - valódi vagy,
      hozzád esd fohászunk:
teremts először békét, áldott pártfogónk,
      van hatalmad ehhez.
A szphinxet, azt, ki nemcsak Thébát gyűrte le,
      sőt egész Göröghont,
s Aitólosz sarjaként a szirtfokon tanyáz,
      mint az őse hajdan,
akit, habár a testünket ragadja el,
      nem tudunk legyőzni -
Aitólosz ő, csak itt közel rabolt, de most
      egyre távolabb nyúl -
legjobb, ha most magad legyűröd, vagy szerezz
      tán egy Oidipuszt még,
ki ezt a szphinxet már a mélybe vesse, vagy
      elbüvölje kővé!
Franyó Zoltán fordítása

SZIMIÁSZ
	A KOZMIKUS ERÓSZ
	(Szárnyalakú vers)
	ΠΤΕΡΥΓΕΣ
Én a kitárt, nagykeblű Föld ura, áttettem az Akmón-ivadékot egykor;
meg ne ijedj tőlem, amért zsenge, fiús államon ily szakáll nőtt.
Életem ott nyílt ki, hol ő volt a nagyúr: a Kényszer,
s minden a zord földi parancs szerint élt,
mind, ami száll, fut, úszik
a légben
s az űrben.
Nem vagyok én a Küprisz
sarja; nevem: Szélsebes égi vendég.
Nem török én zsarnokian senkire, csak becézőn.
Látod: a Föld, mélyölü víz és örök égbolt, ime, mind behódolt,
s isteneink ős jogarát vettem el és rendjükön új joggal uralkodom ma.
Franyó Zoltán fordítása

	A SZEKERCE 
	ΠΕΛΕΚΥΣ
Hősies úrnőnknek, Athénának, ajánlotta viszonzásul a jó tanácsért
egykor Epeiósz e szekercét, mely a vár istenek-alkotta falát bezúzta,
majd elemésztette kevély Dardanidák ősi lakát viharzó
lánglehelő vésszel; aranytól ragyogó hercegi trónokat tört
össze; nem állt ő az akhív élcsapatok sorában,
nem, de szerénykedve vizet vitt csak a hűs patakból;
most kegyedért, lám, a homéri pályán
indul el, óh, drága-tanácsu Pallasz.
Kétszeresen lesz áldott
az, kire rámosolygasz.
Oly üdv ez,
mi tartós!
Franyó Zoltán fordítása

ZÉNODOTOSZ
	EGY ERÓSZ-SZOBORRA
	Τίς γλύφας τν ΕVωτα...
Ezt az Erósz-szobrocskát vajh ki tehette a kúthoz?
      Azt vélhette: a víz oltja e lángokat is.
Horváth I. Károly fordítása

KALLIMAKHOSZ
	ZEUSZHOZ
	ΕΙΣ ΔΙΑ
      Zeusz italáldozatán van-e dallal zengeni méltóbb
mást, mint ő maga, ő az örökké úr, a nagy isten,
gigászok leverője, itélő égilakók közt?
      Szóljon a dal Diktaioszról, vagy zengje Lükaioszt?
Mert kétes születési helyed, kétségben a lelkem.
Zeusz, mondják, hogy az Ída hegyén jöttél a világra,
s mondják: Arkadiában; atyánk, melyikük hazudik hát?
“Krétaiak mindíg hazugok”, hisz sírt is emeltek
néked, urunk; de te nem haltál meg, mert vagy örökké.
Parrhasziában szült téged Rhea, hol legerősebb
cserjés nő a hegyen körben: szent most is e tájék
és oda nem mehet Eileithüiát hívni sem asszony,
sem pedig állat, mert ama tájat Rheia-bereknek,
ősi szülő-berkének hívja ma Ápia népe.
Édesanyád, miután megszült felséges öléből,
nyomban forrásért kutatott, hogy benne szülése
szennyét megmoshassa s a tested akarta lemosni.
Csakhogy a nagy Ládón még nem s nem folyt Erümanthosz,
legragyogóbb a folyók közt; nem folyt víz az egész nagy
Arkadiában: bár úgy volt, hogy bővizű lesz még
majd neve; ám akkor, hogy Rheia megoldta övét, csak
tölgyfákat termett hátán a folyó, az Iáón,
még nem volt ott víz, a Melász meg sok szekeret vitt
és ama Káríón útján, mely most tele vízzel,
fészket ütöttek a csúszómászók és a gyalogló
átkelt Kráthiszon és a kavicsboritotta Matópén
s szomjuhozott, noha talpa alatt volt rejtve a sok víz.
Ott tehetetlen kínok közt szólt Rheia, az úrnő:
“Szülj te is, édes Gaia, hiszen fájdalmaid enyhék.”
Mondta az úrnő, nagy karját a magasba emelte
s vesszővel sujtotta a bércet; kétfele vált az
szélesen és a nagy ár kiomolt: megmosta a tested,
ó, uram, és pólyába csavarva Nedának adott át:
krétai rejtekhelyre vigyen, titkon nevelődj föl;
Nümphák közt legidősebb volt ez, kik neki akkor
bábáskodtak, Sztüx s Philüré volt nála csak ősibb.
Munkáját Rhea nem kis ajándékkal viszonozta,
mert a Nedé nevet adta a víznek s átfolyik az most
bőven a Kaukón Lepreionnak városa mellett
s Néreusszal vegyül el; legrégibb víz ez, amelyből
isznak most Kallisztó-medveleány unokái.
Majd elhagyta Thenait és vitt Knószoszba a Nümpha,
Zeusz atya, téged (Knószosz mellett volt Thenai) és ott
akkor hullt le a köldököd, ó uram - és ama földet
akkortól hívják a küdónok is Omphalionnak.
Téged a kürbászok társnői emeltek karra,
Diktaion Meliái s ringata Adrészteia
szép aranyos bölcsőben s szoptad Amalthea kecske
dús tőgyét és édes lépesmézet is ettél.
Mert gyorsan gyűjtötték azt a panakrai méhek,
Ídai hegy tetején a Panakra nevű meredélyen.
Kúrészok járták körülötted a fegyvertáncot,
fegyverüket rázták, hogy pajzs-csengésre füleljen
csak Kronosz és ne riassza meg őt csecsemősírásod.
      Szépen fejlődtél, nagy Zeusz, szépen növekedtél,
gyorsan serdültél, gyorsan serkent a szakállad.
éretten gondolkoztál már gyermeki korban:
éppen ezért testvéreid, ámbár ők öregebbek,
nem bánták, hogy az ég a te részed lett s a lakásod.
Csakhogy igazmondók nem voltak az egykori költők;
mondták: sorshúzás útján osztoztatok egykor;
ám az Olümposz s Hádész közt sorsot vet-e bárki,
hogyha nagyon nem balga? Egyenlők közt vetik azt ki!
És ezek egymástól oly szörnyen messze feküsznek.
Én csak olyat hazudok, hogy higgye, ki hallgat a szómra.
Nem sors tett úrrá az egen, de kezed sok műve
és az Erő s Hatalom, kik trónodat őrzik azóta.
És a madárnépből legbüszkébb lett a csodáid
hírnöke: mind kedvezve mutasd föl kedveseimnek.
És a halandókból legerősebb lett a tiéd, mert
nem tengerjáró, nem pajzsrázó, se dalos; mind
átengedted a többi, az apróbb égilakóknak,
mindnek mást, s választottál városvezetőket;
földmivelőt a kezükben tartják ők, meg a lándzsást
és a hajóst s minden mást. Nincs, ami nincsen alattuk,
mert a kovács mind Héphaisztoszt szolgálja dalomban,
Árészé a sok ostromló, a vadász a Khitóné
Artemiszé, s aki dalt jól tud, Phoibosz követője.
“Zeusztól mind a királyok.” Azoknál nincs is a földön
égibb senki; ezért választottad ki magadnak.
Rájuk a városok őrizetét bíztad, de te ülsz fönn
fellegváraikon s figyeled, kik azok, kik a népet
torz törvényekkel vezetik s kik azok, kik máskép.
És a vagyont, boldogságot nekik adtad a földön;
mindnek, csak nem egyenlőn. Erre erős a bizonyság:
a mi urunk; mert messze legelső annyi király közt.
Este bevégzi, amit hajnalban tervei eszében;
este a legnehezebbet - amint rágondol, a könnyűt.
Mások egy év multán, vagy később; s van, hogy egészen
elmetszed vágyuk s szándékuk meghiusítod.
      Üdvözlégy, legfőbb Kronidész, javak osztogatója,
osztogatója az épségnek. Ki dalolja hatalmad?
Nincs, de nem is lesz, Zeusz tettét méltón ki dalolná.
Üdv, atya, üdv, ismét; adj, kérlek, erényt, de vagyont is.
Gazdagság az erény nélkül meg nem növel engem.
Sem gazdagság nélkül erény: add hát meg e kettőt.
Devecseri Gábor fordítása

	ARTEMISZHOZ
	ΕΙΣ ΑΡΤΕΜΙΝ
Artemisz úrnőt (dalnoknak sose könnyü feledni)
dícsérem, ki nyilat kedvel s nyulat űzni a réten
és a fogódzó táncot, víg szökelést a hegyekben;
ott kezdem, mikor atyjának térdére fölült és
mégcsak alig kislány, atyjához ilyen szavakat szólt:
“Add nekem, édesapus, hogy örökké szűz legyek én és
soknevü, hogy Phoibosz vélem versengni ne tudjon.
Adj nyilat és íjat - ne is adj: nem kérem a tegzet
s nagy nyilamat tőled, mert készít nyomban a Küklópsz-
nép nyilakat nekem és jólgörbült ívet azonnal;
hadd hordjak fáklyát és hogy csak térdemig érjen
tarka ruhám, engedd: jobban tudok így vadat ölni.
Adj hatvan körtáncbavaló szép Ókeanosz-lányt,
mindje kilencéves legyen, öv ne szorítsa a testük.
Húsz amníszoszi nimfát is: szolgáljanak engem,
gondozzák saruim s gondozzák, hogyha hiúzt, vagy
szarvasokat nem kergetek épp, gyorslábu kutyáim.
És minden hegyet adj nekem; adj várost, de csak egyet,
bármelyiket: hiszen Artemisz oly ritkán megy a várba:
én hegyeken lakozom, városbeliekhez olyankor
látogatok csak, hogyha egy éles-kín-leteperte
asszony kéri segítségem, mert erre a Moirák
már születésemkor kijelöltek: védjem a nőket,
mert nem kínlódott, amikor hordott, se mikor szült
engem anyám; kín nélkül szült meg kedves öléből.”
      Így szólván a leányka, meg óhajtotta cibálni
apja szakállát, hasztalanul nyújtotta ki sokszor
karját, végre elérte - s bólintott, nevetett Zeusz,
s míg simogatta, felelt: “Ha az istennők nekem ily lányt
szülnének mindíg, féltékeny Héra haragját
ennyire sem bánnám. Vedd, gyermek, bármit is óhajtsz
vágyakozón, az apád ad még sok mást, mi nagyobb is.
Harminc szép várost adok és bástyát nem is egyet,
harminc szép várost, mely téged fog csak az összes
égilakók közt tisztelni s csakis Artemiszé lesz;
és sok olyan várost, mely Apollóné s a tiéd is,
földeket és szigetet s majd lesznek mindeme földön
Artemisz-oltárok s ligetek. Valamint az utaknak
és kikötőknek az őre te léssz.” Így szólt s a beszédet
bólintással erősítette meg. És a leányka
Krétaionra szaladt, sziklás, erdőhaju hegyre
s onnan az Ókeanoszhoz, a nimfákat kiszemelte,
mindje kilencéves volt, öv még nem szoritotta.
Kairátosz megörült, s örvendett Téthüsz erősen,
lányaikat hogy Létó gyermeke vitte magával.
      Rögtön a Küklópszokhoz ment; őket Liparában
lelte, a szép szigeten (Liparának most, hanem akkor
még Meligúnisznak hívták), héphaisztoszi üllő
izzó ércénél álltak: nagy munka, Poszeidón
lóitatója körül buzgón igyekezve sürögtek.
Megrémültek a nimfák, látva a hegyszerü roppant
szörny órjásokat és a szemöldjük alatt ama fénylő
egyszemeket, mint négyrétű bőrpajzsokat, égő,
rettenetes fénnyel villogni, s hallva, hogyan zúg
a megütött üllő s a fúvók sziszegése milyen nagy
és kalapácsuk míly nagy zajt ver; zúga az Etna,
zúgott Trínakié, a szikánok földje s a szomszéd
Ítalié és Kürnosz nagy zajt csaptak, amint ők
nagy kalapácsaikat vállnál magasabbra emelték
s izzó érceket és vasakat kiemelve a tűzből,
váltakozó pörölyökkel erősen buzgólkodtak.
Borzongás nélkül nem tudtak az Ókeanínák
rájuknézni s a vad lármát a fülükbe fogadni.
Nem csoda: rájuk az égilakóknak már nem is apró
lányai sem tudtak máskép, csak félve tekintni.
Ámde, ha bármelyik is közülük tán szófogadatlan,
anyja azonnal a Küklópsz-népet hívja a lányhoz,
Argószt vagy Szteropészt. Azután meg a ház zugolyából
jön Hermész, kormos hamuval mázolva be arcát:
s mint a mumus, megijeszti a lányt: szalad anyja ölébe
nyomban a rémült lányka, szemét betakarja kezével.
Szűz, te előbb, amikor még csak három telet értél
s Héphaisztoszhoz vitt Létó, hordozva a karján,
mert meg akart nézni s megajándékozni az isten,
akkor Brontész izmos nagy térdére felültél,
széles melléről a bozontos szőrt szakitottad,
tépted erővel; azóta középen szőrtelen és még
most is olyan csupasz ott, mint az, kit elér a betegség
s elharapózva fején, folyton szaggatja a fürtjét.
Most meg igen bátran szóltál hozzájuk eképen:
“Rajta, ti Küklópszok, nékem szép krétai íjat
és nyilakat készítsetek, öblös tegzet a nyílnak;
nemcsak Apollón Létó gyermeke, az vagyok én is.
Hogyha pedig nyilaimmal vadkant, vagy valamely más
nagy vadat ejtek el, a Küklópszok eszik meg a húsát.”
Szóltál; átadták; fölvetted nyomban a fegyvert.
      És mentél a kutyákért; Pán házához elértél
Arkadiába, amint éppen vagdalta az isten
bérci hiúz húsát, kölykes kuvaszok lakomáját.
Ott a szakállas adott neked egy jó fürge kutyát és
még két foltosat és három vizslát: az oroszlánt
megfogják ezek, irhájába akadva fogukkal
vonszolják a tanyára, amíg még él; de adott még
szélnél gyorsabb hét künoszúriszit; őzeket űzni
nincs náluk sebesebb, se nyulacskát, nyíltszemü alvót;
sem kinyomozni, a szarvasok és a sünök hol ütötték
föl rejtekhelyüket, se vezetni a dámvadnyomra.
Onnan távoztál (a kutyák veled együtt inaltak)
s Parrhaszion lejtőjén vettél észre szökellő
nőstény szarvasokat; nagy öröm! legelésztek a széltől
csendes part mentén, a sötét kavicsos fövenyútnál,
még a bikáknál is magasabbak, arany vala szarvuk;
nyomban elámultál s ezt mondtad, szólva szivedhez:
“Méltó Artemisz első zsákmányának e csorda.”
Öt szarvas volt - és kutya nélkül futva utánuk,
négyet fogtál el, hogy húzzák gyors szekered majd.
Egyet, amely Keladón folyamon kelt át menekülvén,
Héré rendeletére, azért, hogy Héraklésznak
adjon még munkát, kerüneiai rét befogadna.
      Artemisz, ó Szűz, ó Titüosz megölője, arany mind
fegyvered és öved, és aranyos szekeredbe fogád be
szarvasaid s aranyos zablát fűztél vala rájuk.
Szép szarvas szekered hova is vitt el legelőször?
Thrák Haimoszra, ahonnan a szél, Boreász szele száguld
és a köpeny nélkül járókra goromba fagyot hoz.
Hol vágtál ki fenyőt és míly láng volt a segítőd?
Műszia bércén, fönt az Olümposzon, és ki nem oltja
semmi, apád villámai tartják ébren e lángot.
Hányszor céloztál, istennő, drága nyiladdal?
Egy szilfába szaladt be az első, tölgybe a másik,
vadba a harmadik, a negyedik nyíl már nem a tölgybe,
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
ámde igaztalanok várába, kik annyi gonosz bűnt
vittek véghez az otthoniak s vendégeik ellen,
szörnyetegek: rájuk súlyos haragod dühe hárul -
barmaikat dögvész pusztítja, vetésüket a jég,
aggok a gyermeküket gyászolják, asszonyaik meg
vagy mialatt szülnek, meghalnak hirtelenül, vagy
megmenekülnek ugyan, de akit szülnek, nyomorék lesz.
Ámde akikre mosolygósan s kegyesen pillantasz,
földje azoknak dús a kalászban, náluk a barmok
jól szaporodnak, nő vagyonuk, s nem is érnek a sírhoz,
csak miután kijutott már nékik a hosszu öregség.
Visszavonás nem is őrli a törzsüket, annyi kiváló
házat dúlt pedig az föl; székeiket közös asztal
mellé állítják föl a sógornők s feleségek.
Úrnőm, add, hogy ilyen legyen az, ki valódi barátom,
s én magam is; mindig legyen édes gondom az ének:
melyben a Létó nászát zengem s téged is, úrnő,
és Phoiboszt veled együtt s minden versenyi tetted
és ebeid, nyilaid s szekered, mely olyan sebesen visz,
bámulatos, valahányszor csak Zeusz háza felé tartsz.
Ott az előudvarba kimennek eléd: a kezedből
fegyvereid Hermész, a kegyes, veszi át, mig Apollón
átveszi zsákmányod; de az egykor volt csak - azóta,
hogy megjött az erős Héraklész, már nem Apollón
tiszte ez: ő áll most, a tirünszi vitéz, szakadatlan
a kapunál és várja, hogy érkezz, hozva magaddal
jó zsíros falatot; végnélkül az istenek ott mind
rajta nevetnek; anyósa mulat legjobban, amint egy
szörnyü bikát, vagy vaddisznót leemel szekeredről
s hátsó lábainál a kapálódzót vonszolja;
és téged számító szóval buzdit eképpen:
“Lődd a gonosz vadakat, hogy az emberek úgy, ahogy engem,
megmentőnek hívjanak. Őz és nyúl a hegyekben
hadd legelésszen: az őz és nyúl mit is árthat a népnek?
Ámde a disznók föltúrják a vetést, a mezőket.
És a bikák nagy károkozók: pusztítsd a bikákat.”
Így szólt és tüstént nekilátott szelni a zsákmányt.
Bár istenné vált ama tölgyfa alatt Trakhisz ormán,
nem szüntette falánkságát, hasa még ugyanaz volt,
mellyel a szántó Theiodamaszhoz látogatott el.
Majd a folyónimfák szekeredből nyomba kifogják
s megcsutakolják szarvasaid, s hozzák a takarmányt,
gyorsantermő lóhere az, Héré mezejéről
mit lekaszálnak; Zeusz paripái is ezt eszik egyre.
És megtöltik arany sajtárjaidat vízzel, hogy
négy szép szarvasod annyit ihasson, amennyire vágyik.
Akkor apád házába belépsz; ott mindegyik isten
hív, hogy mellé ülj; te Apollónhoz telepedsz le.
      Ámde mikor körülötted perdül a nimfai szép tánc,
vagy forrásánál az egyiptomi Ínóposznak,
vagy Limnaiban, vagy Pitanéban (mert a tiéd az),
vagy ha megérkezvén, hogy az egyik Alait alapítsad,
jössz Szküthiából, megszüntetve a tauroszi törvényt,
akkor négyholdas szántót forgatva, ekénél
egy ökröm se legyen, ne vezesse a barmaimat más:
mert lankadt taggal s csüggedt, leeresztett nyakkal
térnek az istállóba, ha Épeiroszba való is
mind s nagyszarvu, kilencesztendős, vágni barázdát
legmélyebbre tudó - mert Éeliosz sohasem megy
túl ama szép körtáncon gyorsan: nézi sokáig
és szekerét megfékezi ott s az a nap megnyúlik.
      Míly szigetet kedvelsz legjobban, mely hegyet, úrnő,
és kikötőt és várost, nimfák közt a leginkább
kit kedvelsz és hajdani hősnők közt ki a társad?
Mondd nékünk, úrnő, én majd éneklem a népnek.
Szép szigeted Dolikhé, szived első városa Pergé,
Téügetosz hegye s Európosz kikötő kedvenced.
Minden nimfa előtt gortűnoszi szarvasölő és
jólcélzó Britomartiszt kedveled: őt szerelemre
gyúltan a krétai bércen Mínósz futva kutatta.
Ámde bozontos tölgyek alatt elbújt az a nimfa
s olykor a lápokban; Mínósz pedig egyre bolyongott
mély szakadékok közt s nem szűnt üldözni szerelmét,
míg egyszer már-már megfogta, de az bevetette
bérc meredélyéről tengerbe magát, a halászok
hálójába zuhant, az megmentette, s azóta
őt a küdónok Diktűnának, az ormot, amelyről
ugrott, Diktaionnak hívják; ott van az oltár
s áldoznak neked ott, koszorújuk azonban azon nap
bérci fenyő, masztüx, nem is érintik meg a mirtuszt;
mert mirtuszgaly akadt akkor be a nimfa mezébe,
éppen amint menekült; e növényre haragszik erősen.
      Úpisz, szépszemü fáklyás úrnő, Kréta lakói
téged a nimfa nevén is gyakran szólitanak meg.
S Kűrénét társnődül emelted, két ebet adtál
néki, jeles vadhajtókat, melyekkel a versenyt
Hüpszeusz lánya iólkoszi sírnál nyerte meg aztán.
Vélük még Kephalosz szép szőkehajú feleségét
tetted a kísérőddé, úrnő, s mondja a nép, hogy
mint a szemed fényét, szereted csinos Antikleiát;
ők hordtak legelőször gyors nyilakat s a nyilakhoz
tegzet vállukon és jobbválluk nem takará el
semmi, s örökké meztelenül ragyogott ki a mellük.
És hevesen szereted még gyorslábú Atalantát,
arkád Íasziosz lányát, vadkan-leterítőt,
kit te tanítottál célozni, vadászni kutyákkal
s kit hívásra sereglett vadhajtók Kalüdónban
nem csúfolhatnak, diadaljele Arkadiába
érkeze el, s a vadállat fogsora máig is ott van.
Nem hihetem, hogy akár Hűlaiosz, akár a dühöngő
Rhoikosz, bár dúl-fúl, e vadásznőt merje gyalázni
Hádészban, mert nem hazudoznak majd velük együtt
bérci-nyulak, melyeknek vére a Mainalonon folyt.
      Üdv, sokszentélyű, sokvárosu drága Khitóné,
Mílétoszt ki lakod, mert téged tett vezetővé
Néleusz, bárkákkal mikor elment Kekropiából.
Számoszi Imbraszié úrnő, Agamemnón egyszer
szentélyedbe hajórakományát tette le, avval
kívánt engesztelni, mikor szeleket lekötöztél
és az akháj bárkák várost pusztítani mentek,
Rhamnúszban született Helenáért gyúlva haragra.
Proitosz meg két templomot is szentelt neked, egyet
még Koriában, amért Ázénia rengetegéből
lányait egybeterelted, Lusszában meg a párját,
gyermekeit mert megszabadítád őrületüktől.
És az Amazonok is, kik a harcért gyúlnak tűzre,
néked a tengeri szép Epheszoszban emeltek bálványt
bükk alján és Hippó áldozatot mutatott be.
Ők maguk, úrnők, Úpisz, a fegyvertáncot járták
körben, először pajzsosat, aztán szélesen álltak
körbe s a szűrinxek csendültek dallamosan föl,
éles hangon, hogy dobbantsanak együtt a lányok
(mert még akkor a szarvascsontokat át nem fúrták,
mely Pallasz munkája, a szarvas vésze); a visszhang
szállt berekünthoszi berkekhez s Szardiszba - sürűen
dobbantott lábuk s meg-megcsörrentek a tegzek.
Bálványod körül ott épült fel végül a széles
szentély, melynél istenhez méltóbbat a hajnal
nem lát, sem dúsabbat; Pűthót messzehaladja.
Ezt eszelős gőgjében a dölyfös Lügdamisz egykor
dúlással fenyegette s a kancafejő csapatokkal,
kimmerius haddal jött; mint a föveny vala számuk;
ők Íó szorosánál laknak, a szkütha mezőkön.
Ó, nyomorult vezető; nagy vétkes! Sorsa nem az volt,
hogy hazatérhessen Szküthiába; sem ő, sem a többi
nem tért vissza, ki ott állott szekerével a Kaüsztrosz
rétjén; fegyvereid többé ki nem adja a város.
      Múnikhié, kikötők úrnője, Pheraia, köszöntlek.
Artemisz ellen senkise vétsen (mert hiszen Oineusz,
oltárod sértője sem ért jó véget a harcban),
senkise versengjen vele őz- és célbalövésben
(mert Agamemnón sem könnyen vezekelte le gőgjét),
senkise kérje kezét meg a szűznek (mert hiszen Ótosz
s Óarión sem örültek boldog házasságnak),
senkise fusson az ünnepi tánctól (mert ama Hippó
sem maradott büntetlen, hogy vonakodni merészelt).
Üdvözlégy, te nagy istennő, s kedvezz a dalomnak.
Devecseri Gábor fordítása

	PALLASZ FÜRDŐJÉHEZ
	ΕΙΣ ΛΟΥΤΡΑ ΤΗΣ ΠΑΛΛΑΔΟΣ
Mind, kik fürdetitek Pallaszt, csak jertek előre,
      jertek, már az imént fújtak a szent paripák,
hallottam, s hogy az istennő díszben közelít már,
      gyorsan, csak gyorsan, szőke pelaszgoszi nők.
Győzelmes karját soha meg nem mosta Athéna,
      míg a lovak testét nem csutakolta le jól,
még akkor se, mikor vérhabmocskolta vasakkal
      Gígászoktól jött, győzve a bűnösökön,
mert a lovaknak először eloldta nyakát a szekértől
      s Ókeanosz-vízzel mosta le róluk a port
és a verejtéket s zablábamaró ajakukról
      minden tajtékot, mely oda ráaludott.
Jertek akhájai nők, nem kell mirtusz, se szelence
       (hallom, a küllők hogy rínak a tengely alatt),
Pallaszt fürdetitek, nem kell mirtus, se szelence
       (inert nem kedveli ő ezt a kevert kenetet),
nem kell néki tükör sem, mindig szép szemefénye:
      hogy Parisz eldönté Ída hegyén a viszályt,
akkor sem nézett a nagy istennő a tükörbe,
      ércbe, sem a Szimoisz tiszta vizébe alá;
Héra sem; ám Küprisz fölvette az érclapu tükröt,
      rendezgette is át újra meg újra haját.
Ő meg százhússzor megfutva a versenyek útját,
      mint Eurótasznál spártai csillagok, úgy
száguldott s megkente magát szép tiszta olajjal,
      ő ültette a fát, s az megadá olaját.
Lányok! olyan szépen fénylett, mint hajnali rózsa,
      mint gránátfagyümölcs magja, aként ragyogott.
Hát veletek se legyen más, mint olaj, ezzel a férfi
      Kasztór s Héraklész is diszitette magát.
És az aranyfésűt hozzátok, hogy lesimítsa
      fésűvel fénylő szép haja fürtjeit ő.
Jőjj ki, Athénánk, már szívedkedvelte csapat vár,
      híres Akesztoridák szűzi leányserege.
Istennő, Diomédész pajzsát is viszik erre,
      mint ahogyan régtől szokta az argoszi nép.
Erre a népet hű papod, Eumédész tanitotta,
      ő, aki, jókor még, látta, hogy otthon a vég
vár a tömegtől rá, szent szobrod vette magához,
      elmenekült, vitte s kreioni csúcsra vonult,
kreioni csúcsra, ahol meredek szirten helyezett el
      téged, Pallatidesz most is a szikla neve.
Jőjj, városdúló, aranyossisakú nagy Athéna,
      kit jókedvűvé pajzs s paripák zaja tesz.
Vízhordók, ne merítsetek itt, és argoszi nép, ma
      csak forrásokból és ne folyóból igyál.
Szolgálók, ma a korsótokkal csak Phüszadeiát
      háborgassátok, vagy huga tiszta vizét,
mert a hegyekből összekeverve vizét szinarannyal
      s csokrokkal közelít Ínakhosz és a nemes
fürdőt hozza Athénának. De ügyelj, te pelaszg nép,
      meg ne tekintsd úrnőd, bár akaratlanul is.
Mert aki városdúló Pallaszt látja mezítlen,
      végső pillantást vethet a várra, szegény.
Lépj ki, Athéné úrnő, én meg közbe regélek
      nékik; a történet régieké, nem enyém:
Gyermekeim, Thébaiban történt rég, hogy Athéné
      egy nimfát szeretett jobban a társainál:
Teiresziász anyját és meg nem vált soha tőle,
      sem, ha, mit ékit a mult, Theszpiaiába vonult,
vagy ha Koróneiába, vagy a haliartoszi földre
      hajtva lovát, a boiót tájakon át utazott,
vagy ha Koróneiába, hol illatozott a berek, hol
      oltáránál folyt Kóraliosz folyama.
Gyakran vitte az istennő kocsiján maga mellett
      s nem volt nimfák közt semmikor oly vigalom,
édes tánc sem, hogy ne vezényelt volna Kharikló,
      csakhogy még őt is várta a nagy siralom,
márpedig őt Pallasz szívébe fogadta barátnak.
      Ők Helikón mélyén oldva meg öltönyüket,
történt, hogy Hippokréné szép forgatagában
      fürdöttek, míg dél csendje pihent a hegyen.
Mindkettő fürdött, déltájban múltak az órák
      s teljes nagy nyugalom lepte el azt a hegyet.
Teiresziász pedig egymaga jött a kutyákkal, az álla
      épp hogy pelyhes volt, szent ligetükbe nyomult,
szörnyű szomjúság kínozta, elért a patakhoz
      a nyomorult s látott, bár nem akart, tilosat.
Megharagudva ekép szólt hozzá rögtön Athéna:
      “Mely isten vezetett szörnyü utadra ide,
ó Euéreidész, aki nem térsz vissza szemeddel?”
      Így szólt és a fiút elborította az éj.
Hangtalanúl állt meg, megdermesztette a térdét
      kínja s a bágyadtság elszoritotta szavát.
Felsírt erre a nimfa: “Fiammal mit cselekedtél,
      úrnőm? Istennő mindig ilyen szerető
társ? Szemefényét elveszed; ó balsorsu szülöttem,
      láttad Athéna ölét, láttad a melleit is,
ám a napot nem látod többé; én nyomorult nő!
      ó te hegy, ó Helikón, nem jövök erre soha.
Lám kicsiért nagy díjat szedsz: elvesztek a zergék,
      néhány őz s értük most a szemét veszed el.”
Mindkét karjával szeretett gyerekét megölelve,
      mint síró csalogány, úgy zokogott az anya,
búgó jajszóval, de barátnőjén könyörülve,
      szólt a nagy istennő, Pallasz Athéna, ekép:
“Isteni nő, vond vissza, amit mondtál haragodban,
      mert vakká nem is én tettem a gyermekedet.
Pallasznak nem öröm sohasem gyerekek szemefényét
      elvenni; Kronosz, az mondta ki ezt a szabályt,
hogyha egy istent megszemlél egy földi halandó,
      szörnyű díjat kell adnia néki ezért.
Isteni nő, meg nem történtté nem tehető már
      ez, hisz a Moiráknak fonta ekép fonala
rögtön, amint megszülted; vidd hát azt, ami vár rád,
      ó Euéreidész, isteni végzetedet.
Áldozatot mily sokszor gyujt még egykor a Kadmosz
      lánya s Arisztaiosz, kérve az isteneket,
hogy láthassák Aktaiónt, ki egyetlen utóduk,
      bárha vakon, pedig ő Artemisz embere lesz,
mégsem mentheti meg se vadászat, sem pedig az, hogy
      dárdázzák a vadat ketten a bércek alatt,
majd, amidőn akaratlanul ámbár, látja az istent
      szép fürdőjében, mert a saját ebei
marcangolják volt urukat szét, csontjait anyja
      gyűjti keresve, szegény, össze a bokrok alól.
Boldognak mond még mindenki, amért a hegyekből
      visszafogadhattad, bár vakon is, fiadat.
Ó, társnőm, ne panaszkodj hát, mert tőlem a gyermek
      még sok ajándékot kap, hogy örülj, ezután.
Én a jövendő jósává teszem őt, kit az ének
      zeng, és bölcsebbé, mint a sok eddigi jós.
Tudja, milyen madarak hoznak jót, tudja, hiába
      mely madarak szállnak s melyek a rosszravivők,
sokszor jósol még Kadmosznak, a thébaiaknak,
      sokszor a nagyhírű Labdakidáknak utóbb.
Hogy lábát jó útra vezesse, derék botot is kap
      és megtoldom még élete éveit is;
ő egyedül marad eszméletnél holtan is, árnyak
      közt úgy jár, lent is tiszteli majd a király.”
Így szólt s bólintott; megtörténik, mire bólint
      Pallasz, mert minden lánya között egyedül
néki adott Zeusz arra jogot, hogy döntsön, akár ő.
      Fürdőöntők, nem hozta világra anya
Pallaszt, ám Zeusz homloka, melyhez semmi hazugság
      nem fér; lánya se mond mást, csak a színigazat.
Íme, Athénaiánk itt van már, rajta, köszöntsed
      lánycsapat, Argoszodért hogyha hevűl a szived,
üdvvel, imádsággal s ujjongóhangu dalokkal:
      üdvözlégy, úrnő, védd Inakhosz seregét,
üdvözlégy, mikor elhajtod lovaid s mikor újra
      visszahozod, s Danaosz népe legyen sziveden.
Devecseri Gábor fordítása

	DÉMÉTÉRHEZ
	ΕΙΣ ΔΗΜΗΤΡΑ
      Míg a kosárral lépdeltek, könyörögjetek, ó nők:
“Üdv, nagy Démétér, tápláló, dúsgabonájú!”
Elvonuló kosarunk avatatlan nézze a földről,
egy se legyen, ki magasból néz, vagy ház tetejéről,
asszony, vagy gyermek, vagy hajkoszorús hajadonlány,
míg mi köpünk böjtölve az úton száraz ajakkal.
Heszperosz, ő néz csak le (mikor jön?) az éji homályból,
Heszperosz egymaga vette az úrnőt rá az ivásra,
míg az az elragadott lány tűnt nyomait tudakolta.
Istennő, lábad hogy vitt el messze nyugatra,
majd a sötétbőrű néphez s aranyalmaligethez?
Szomjan epedtél, koplaltál és meg se fürödtél.
Háromszor keltél Akhelóosz ezüst folyamán át,
ennyiszer átkeltél valamennyi örök folyam árján,
háromszor jártál éhezve a Kallikhorosznál,
szomjan epedtél, koplaltál és meg se fürödtél.
Ámde ne szóljunk erről, Déó könnye okáról,
szebb tárgy: városokat törvénnyel hogy gyarapított;
szebb: a magas gabonát s megszentelt búzakalászt hogy
vágta le ő legelőbb, hogy küldte taposni az ökröt
s Triptolemoszt a jeles munkára hogyan tanitotta;
szebb: hogy a vétektől mindenkit visszariasszon,
éhséggel Triopász gyerekét hogy tette sovánnyá.
      Nem Knídoszt lakták: szent Dótion erdeit akkor
már a pelaszgok, hogy neked ékes berkedet adták,
oly sürü erdővel, min a nyíl nehezen szökik által.
Benne magas szilfák nőttek, vadkörte, fenyőfa
s édes, szép almák. És tisztán, mint a borostyán,
folyt le a forrásvíz. Lángolva szerette az úrnő
berkét, úgy, ahogyan Trioposzt, Ennát, vagy Eleusziszt.
Ám, hogy a jó szellem Triopász sarjára neheztelt,
eltöltötte a rettenetes szándék Erüszikhthónt.
Elsietett húsz szolgával, viruló erejű volt
mindegyikük s órjás, várat feldúlni erős nép;
bárdokat és fejszéket adott valamennyi legénynek.
És szégyentelenül Déó ligetébe nyomultak.
Egy roppant égerfa meredt a magas levegőbe
déli időn, ez alatt mulatoztak mindig a nimfák.
Erre először sujtottak, felsírt az ütésre.
Démétér megtudta, hogyan gyötrődik a szent fa.
Szólt haragos hangon: “Szép fám ki akarja kivágni?”
Rögtön Níkippének, a város népkijelölte
papnőjének alakját ölté fel s a kezében
mák termett s koszorú, válláról kulcsa lecsüngött.
És így szólt, intvén a gonosz, szégyentelen embert:
      “Gyermekem, itt ki az isten szent fáit hasitod szét,
gyermekem, ezt ne csináld, kedves fia jó szüleidnek.
Hagyd, tartsd vissza a szolgákat, hogy meg ne dühödjék
Démétér úrnő, akinek ligetét feldúlod.”
Ám sandán nézett föl rá a fiú s dühösebben
mint a vadászra a tmároszi bércek alatt az oroszlán,
mely most szült s mondják, hogy legszörnyűbb szeme ekkor.
“Hátrább! - szólt - nehogy itt húsodba beverjem a baltám.
Ez fedi majd be a házam, melyben dús lakomákat
rendezek állandóan társaim élvezetére.”
Szólt a fiú. De gonosz szavait Nemeszisz föl is írta.
Szörnyen megdühödött Déó, isten leve ujra:
lába a földön volt s az Olümposzt verte fejével.
Néhány majd meghalt, miután meglátta az úrnőt,
s nyomban a tölgy sürüjébe inalt, eldobva a fejszét.
Hagyta a többieket, hiszen ők csak a gazda parancsát
tették, mert kellett. Hanem így szólt dölyfös urukhoz:
“Rajta, tehát, kutya, építsd föl, kutya, házad, amelyben
vendéget látsz: sűrűn fogsz lakomázni ezentúl.”
      Így szólván kínnal büntette a rossz Erüszikhthónt.
Rögtön rettentő dühös éhséget szabadított
rá, heveset s égőt; sorvadt a nehéz nyavalyában
és nyomorultan, amint megtelt, ugyanannyira vágyott.
Ételt húsz szolgája, tizenkettő borokat vitt.
Mert ami Démétért, Dionűszoszt is dühösíti
és Dionűszosz Démétérrel sujtja a bűnöst.
Nem küldték lakomára, se vendégségbe ezentúl,
szégyelték a szülők. Sokfajta ürügyre szorultak.
Jöttek itóni Athéna jeles harcára magukkal
hívni az Ormenidák, hanem anyja bizony letagadta:
“Nincs itthon, tegnap ment el, mert száz ökörért kell
hoznia pénzt Krannónból.” Eljött érte Polűxó,
Aktorión anyja s meghívta, mivel lakodalmát
ülte a gyermeke, mindkettőt: Triopászt s a fiát is.
Ám a nehézszivü nő így szólt könnyekre fakadva:
“Elmegy majd Triopász, Erüszikhthón megsebesült, egy
vadkan döfte le Pindoszban, rég nyomja az ágyat.”
Ó te szegény szerető anya, még mit nem hazudoznál?
Vendégséget csapnak? Az ám, elment Erüszikhthón!
Vagy lakodalmat? Igen, de fiát leütötte a diszkosz,
lórol esett le, vagy Othrüszben számlálja a nyájat.
S közben a ház mélyében egésznap falva az ifjú,
már mindent megevett, hanem átkos gyomra viharzott,
mennél többet evett és mintha a tenger ölébe
folyna le, hasztalanúl úgy folyt le a rengeteg étel.
Mint a Mimászon a hó, mint napsugarán a viaszkép
s még ennél is jobban elolvadt, mígnem egészen
szörnyü inakból állt csak, a csontja s a bőre maradt meg.
      Anyja siratta, nehéz zokogással két huga nyögdelt,
sírt dajkája s a tíz szolgáló folytonosan sírt.
Apja, a bús Triopász ősz fürtjét tépte kezével,
kérte Poszeidáónt, hanem az nem ügyelt a szavára:
“Álnok apám, nézd hát unokádat, hogyha valóban
néked s az aiól Kánákénak sarja vagyok: lám
szörnyű fiam született. Ó, bár ennen kezeimmel
pusztítottam volna el őt, kit ekép ver Apollón.
Látod, most iszonyú éhség tüze ég a szemében.
Vagy szabadítsd meg a súlyos kórtól, vagy vegyed át őt
tőlünk és tápláld: nálunk már puszta az asztal,
özvegy az istálló, kiürültek mind a cserények,
nincs marhánk. Nem tudnak főzni se már a szakácsok.
Már az igás öszvéreket is fölfalta s mit anyja
Hesztia istennő számára nevelt, a tehénkét
és csataménünk s díjnyertes versenyparipánkat
és a derék macskát, melytől rettegtek a férgek.”
      Míg Triopász házában akadt maradék a vagyonból,
addig a bajt egyedül csak az otthon termei tudták;
ám miután szétrágta egészen a mélyölü házat,
akkor már, bár apja király volt, hármasutaknál
morzsákat koldult s moslékot, csúf maradékot.
      Démétér! Ne legyen soha kedves társam, akit te
gyűlölsz, sem szomszédom, a rossz szomszédot utálom.
Rajta, leányok, dalra s anyák is dalra eképpen:
“Üdv, nagy Démétér, tápláló, dúsgabonájú.”
S mint ahogyan kosarunkat hozza a hószinü négy ló,
úgy jön majd a nagy istennő hozzánk, a hatalmas,
hozva a tiszta tavaszt, ragyogó nyarat és telet és őszt
és a jövő év termésére aképpen ügyel majd.
Mint ahogyan saru és fejdísz nélkül vonulunk mi,
úgy lesz lábunk és a fejünk ép minden időben.
S mint a lapáthordók a lapátot színig arannyal
töltve viszik, majd úgy élünk bővében aranynak.
Kísérjék a tanácsházig, város közepéig
az avatatlanok, ám avatottak a templomig úrnőnk,
hatvannál ifjabb nők, ámde ki gyenge a kortól,
vagy ki Eleithűiához eseng s kit fájdalom éget,
addig jőjjön csak, míg tud: neki is megad úrnőnk
mindent és azt is, hogy még befogadja a szentély.
      Üdv, úrnőm, védd városomat, legyen itt egyetértés
és jólét, a mezőkön minden hasznot elárassz.
Barmot etess, hozz almát, búzát, bő aratást adj;
békét is, hogy más ne, hanem ki vetett, az arasson.
Legfőbb istennő, sokat áldott, légy kegyes úrnőm.
Devecseri Gábor fordítása

	MINT A VADÁSZ...
	ΩγVευτής, ’Επίκυβες, v οVεσιν...
Mint a vadász a hegyekben az őzike lábanyomát, a
      nyúl szaladó árnyát kergeti hóvizen át
s nem csügged; de ha így szólnál neki: “Itt van előtted
      mozdúlatlan a vad!” - rá se tekintene tán:
épilyen a szerelem, mert üldözi azt, ami illan,
      s elfordúl attól, ami kinálja magát.
Babits Mihály fordítása

	EGY LEÁNY AJTAJA ELŐTT
	Οτως πνώσαις, Κωνώπιον...
Bár hálnál, Szunyogocskám, úgy, mint engem e fagy-vert
      ajtó-alja előtt dőlni le kényszeritesz.
Bár ugyanígy hálnál, te kegyetlen, mint a szerelmest
      hálatod: álmodban sem jön a szánakozás.
Szomszéd szán: de te álmodban sem. Visszaidézi
      még elibéd mindezt, majd ha fehér, a hajad.
Devecseri Gábor fordítása

	BATTOSZ SÍRJÁRA
	Οστις μν παV σμα...
Sírom előtt ki megállsz, tudd meg, hogy Kallimakhosz volt
      Kűrénében apám, s Kallimakhosz fiam is.
Fegyverrel harcolt a hazájáért az idősebb,
      költő lett a fiú s mint a varázslat a dal.
Nem csoda, mert kire bölcsőjében a Múzsa tekintett,
      ősz hajjal se marad nélküle már sohasem.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	MATRÓZTEMETÉS
	Τίς ξένος,  ναυηγέ;...
Ó, ki lehetsz, matróz? A homokba Leontikhosz ásta
      sírodat, és zokogott, míg temetett, idegen:
a maga balsorsát gyászolta, hisz ő is a tenger
      nyugtalan utasa, mint a vihar és a sirály.
Szabó Lőrinc fordítása

	KRITIÁSZ SÍRJÁRA
	Κύζικονν λς
Hippakosz és Didümé házára, ha jársz Küzikoszban,
      könnyü reálelned: jónevü régi család.
Fájó hírt kell vinni nekik, de azért ne tagadd el:
      hű fiukat, Kritiászt zárja be itt ez a sír.
Somlyó György fordítása

	KISGYERMEK SÍRJÁRA
	Δωδεκέτη τν παδα...
Ó, e tizenkétéves gyermek! Az apja, Philipposz
      tette a sírba, ki volt mindene: Níkotelészt.
Somlyó György fordítása

	SÍRIRAT
	Σύντομος ν  ξενος...
Apró termetü volt; ez a sor sem hosszu, de nékem
      - “Thérisz, Arisztaiosz gyermeke, krétai” - sok.
Devecseri Gábor fordítása

   AZ EMBERGYŰLÖLŐ TÍMÓN SÍRJA FÖLÖTT
	   Τíμων, ο γV τ’ σσί...
Tímón (nem vagy már), mit utálsz, a sötétet? a fényt? mondd!
      “Én a sötétet: több van tibelőletek itt.”
Devecseri Gábor fordítása

	AZ EMBERGYŰLÖLŐ SÍRIRATA
	Μ χαίVειν επς με...
“Üdv”-öt rám ne köszönj, te gonosz szív, menj az utadra:
      üdv nekem az, ha felém nem közelítsz te soha.
Devecseri Gábor fordítása

	BOR MELLETT
	Ελκος χων  ξεϊνος...
Vendégünket rejtegetett seb gyötri: be búsan
      sóhajtott, láttad, keble hogyan remegett,
épp amikor harmadszor ivott, s szirom-ejtve a rózsák
      szép koszorújáról földreperegtek, igen:
nagy tüzön ég, nemcsak sejtem, ti nagy istenek, így van:
      tolvaj a tolvajnak jól kiveszem nyomait.
Devecseri Gábor fordítása

	SAJÁT SÍRFELIRATA
	Βαττιάδεω παV σμα φεVεις πóδας...
Battiadész sírjánál jársz, aki zengeni verset
      s víg körrel borozón véle-nevetni tudott.
Devecseri Gábor fordítása

	SÍRIRAT
	Ωφελε μηδ’ γένοντο oa νέες...
Bár sose lettek volna sebes gályák: sose sírnánk
      úgy a Diokleidész gyermeke Szópoliszért.
Most tetemét valahol tenger vize görgeti: itt csak
      puszta nevét látod, vándor, a sírja üres.
Devecseri Gábor fordítása

	SÍRIRAT
	Tδε Σάων  Δίκωνος Ακάνιος...
Itt a Dikón-fi Szaón, az akanthoszi fekszik, alussza
      szent álmát: holtnak csak ne nevezd, ki derék.
Devecseri Gábor fordítása

	EGY SÍR FÖLÖTT
	Τιμονόη. Τίς δ’ σσί;
Tímonoé. De melyik? Jaj, istenek, itt ha apádnak
      Tímotheosznak nincs fönn neve, meg se tudom,
s hogy Méthümna a városod, itt áll; jól tudom immár:
      kínnal emészti a gyász Euthümenészt, uradat.
Devecseri Gábor fordítása

	EGY SÍR FÖLÖTT
	H V ύπό σοι ΧαVίδας ναπαύεται;...
Hát Kharidász nyugoszik tealattad? - “Hogyha Arimmász
       (Kűréné-beli)-nek gyermeke az, bizony itt.” -
Szólj, Kharidász, mi van ott lent? - “Éj.” - S föltámad az ember? -
      “Maszlag.” - S hát Plútón? - “Az mese.” - Jaj minekünk! -
“Ezt mondom, ha igaz szót kérsz; de ha édeset: ittlenn
      termetes ökröt kapsz pellai rézgarasért.”
Devecseri Gábor fordítása

	ESKÜT TETT...
	Ωμοσε Καλλίγνωτος ’Iωνίδι...
Esküt tett Kallignótosz, hogy már csak Ióniszt
      fogja szeretni: fiút kívüle, lányt se soha.
Esküt tett; de igaz mondás: sose száll a fülébe
      elnemenyészőknek, mit szerelem szül, a szó.
Most a fiút fiu-láng tüzesíti: s a lány, a szegényke,
      mint megarébeliek, számba se, szóba se jön.
Devecseri Gábor fordítása

	A NEGYEDIK KHARISΖ
	ΤέσσαVες αϊ ΧάVιτες...
Négy a Kharisz, mert három volt, de körükhöz egy új jött
      s csatlakozott az imént isteni illatosan:
ő az, a mind közt hőn irigyelt boldog Bereníké,
      s már a kecses Khariszok nélküle nem Khariszok.
Devecseri Gábor fordítása

LEÓNÍDÁSZ
	ANAKREÓN SZOBRÁRA
	ΠVέσβυν ’AνακVείοντα...
Vén Anakreión áll itt, bortól feltaszitottan
      s gömbölyü oszlopfőn imbolyog és tekereg.
Nézd, nedves szeme hogy pillog sóváran az aggnak!
      Már a bokáira lóg félrecsuszott köpenye.
Fejbeütötte a mámor: fél-szandálja hiányzik,
      sőt, a füző épp hogy tartja a másikat is,
és nótázza a drága Bathülloszt, s váltva, Megisztészt,
      s meg-nem-elégült vágy reszket a lant idegén.
Ó, Dionűszosz atyánk, óvd őt! Hogy jön ki, ha Bakkhosz
      szolgáját éppen Bakkhosz, az úr, löki fel?
Horváth I. Károly fordítása

	ASSZONY, E PÁROSZI OSZLOP ALATT...
	Τίς τίνος ουσα, γύναι...
Asszony, e pároszi oszlop alatt, ki vagy és az atyád ki?
      “Prékszó s Kallitelész.” És a hazád mi? “Szamosz.”
S mondd, ki kisért az utolsó útra? “Theokritoszom, kit
      férjemül adtak.” Hát sírba mi vitt? “Gyerekágy.”
Hány éves voltál? “Huszonegy múltam.” S gyereked nincs?
      “Harmadik évében Kallitelészt hagyom itt.”
Úgy hát adjon az ég tehelyetted is érnie szép kort.
      “S minden jót neked is adjon az ég, idegen.”
Somlyó György fordítása

	FUSS...
	ΧειμέVιου ζωήν...
Fuss a viharzó élettől s igyekezz kikötőbe,
      mint Hádészbe Kritosz jó fia, én, Pheidón.
Somlyó György fordítása

	PORLIK MÁR...
	Ηδη μεν τέτVιπται...
Porlik már kivetett csontom, s megtörve a kő is,
      mely, - lásd, ó idegen, - holt tetememre borult.
Látni, koporsóm alján hogy csillannak a férgek:
      mondd hát, testünket földbe takarni miért,
hogyha, hol eddig senki se járt, utat épit az ember
      s jár-kel egész álló nap kivetett fejemen?
Földbeli Hermész, Éjszaka, Hádész drága nevére!
      végre tereljétek másfele lépteteket!
Somlyó György fordítása

	FÖLD S TENGER...
	Κήν y κα πόντ...
Föld s tenger közösen föd; Kharmídész fia, Tharszisz,
      Moirák kénye szerint, ily csoda sorsra jutott.
Lent a fenékbe szorult horgonyt felhozni merültem
      épp az Ión-tenger sósvizü habjaiba,
és amikor vele már-már felkeveredtem, a mélyből,
      fönt a hajósoknak nyujtva a két kezemet,
rettenetes nagy cápa bukott ki előttem a vízből,
      és rámtörve vadul köldökömig bekapott.
Így fele testemmel, célnélküli, puszta teherrel,
      mentek a matrózok, másfelivel meg a szörny.
S így nyugszik Tharszisz nyomorult maradéka e parton;
      s így nem térhet már vissza honába sosem.
Somlyó György fordítása

	MESSZE KERÜLTEK...
	Πολλν π’ ’Ιταλίης...
Messze kerültek Itália partjai, messze hazám is,
      Tarentum; s a halál sincs nekem ily keserű.
Már ez a vándor léttelen élete; ámde a Múzsák
      drága kegyében bú s bajra vigaszt lelek én.
Nem vész el Leonídasz szép neve: hirdeti fennen
      Múzsák-adta dalom, míg keleten kel a nap.
Somlyó György fordítása

	GYAKRAN ELŰZTE...
	EσπVιov κον...
Gyakran elűzte szeméről az esti s a hajnali álmot,
      sorsán könnyiteni, Platthisz, a jó kis öreg.
Dallal vette kezébe az aggkor hó küszöbén is
      kedvelt orsóját és segitő guzsalyát.
S pirkadatig lejtette Athéné s a Khariszok lágy,
      hosszú körtáncát, ülve a rokka előtt,
vagy görcsös kézzel vén lábán gombolyitotta
      úntig a motringot, hogy ki ne fogyjon a szál.
Nyolcvan lett Platthisz, mikoron megtért Akherónba,
      ő, ki remek szőttest szőtt vala oly remekül.
Somlyó György fordítása

ΑΝÜTÉ
TENGERPARTON ÁLLÓ APHRODITÉ-SZOBOR
	ΚύπVιδος οτος...
Küprisz földje e part: szive megdobbant az örömtől
      mindig a szárazról nézve a víz-ragyogást.
Ő teszi széppé bárkák útját: hisz ha a tenger
      tündöklő szobrát látja, remegve lapul.
Horváth I. Károly fordítása

	EGY ÚTMENTI FORRÁSRA
	Θev’, π τν πέτVαν...
Vándor, e szikla alatt elbágyadt tested üdítsd fel!
      Türkiz lomb árnyán édes e lágy fuvalom.
Hörpints hűs vizet is forrásomból: az utasnak,
      míg lángokban a nyár, jólesik ily üdülés.
Horváth I. Károly fordítása

ARÁTOSZ
	DIOTÍMOSZ
	ΕΙΣ ΔΙΟΤΙΜΟΝ
Hej, Diotímoszt szánom azért, hogy Gargara szirtjén
      ábécére tanít pár vihogó nebulót.
Franyó Zoltán fordítása

DIPHILOSZ
	EMBER, NE TÉKOZOLJ!
	ΕΜΠΟΡΟΣ
1. SZAKÁCS 
      A korinthosziak között bevett szokás,
      barátom, hogyha látunk valakit gazdagon
      bevásárolni mindennap, megkérdjük őt:
      miből él, mit csinál? és csak, ha akkora
      a vagyona, hogy bevételéből költhet így,
      engedjük őt nagy lábon élni, mint előbb.
      De hogyha vagyonát meghaladva tékozol,
      azt válaszoljuk: hagyja abba, - és ha nem
      hallgatna erre, bűntetést vetünk ki rá.
      S kinek nincs semmi vagyona s mégis fényüzőn
      él, azt bakó kezére adjuk.
2. SZAKÁCS
                                    Herkules!
1. SZAKÁCS
      Bizony! Mert senki így nem élhet bűntelen,
      úgy vélik. Érted? Biztosan betörni jár,
      vagy lopni éjszakánként, ám az is lehet,
      hogy tolvajoknak orgazdája, cinkosa,
      vagy följelentget és hamisan tanuskodik
      a nép előtt. Kiirtjuk hát e fajzatot.
2. SZAKÁCS
      Nagyon helyes, de mért meséled ezt nekem?
1. SZAKÁCS
      Mert látunk téged mindennap, barátom, itt,
      bevásárolni tékozolva, gazdagon.
      Miattad semmi halfélét nem kaphatunk.
      Zöldségbe vontad az egész várost ellenünk.
      Babérlevélért harcolunk, mint Iszthmoszon.
      Egy nyúl nyomára leltem: elcsípted legott.
      Foglyot, fenyőmadarat már Zeuszra! senki még
      repülni sem lát, mindre rátetted kezed,
      s a csemegebort megdrágitottad szörnyümód.
Kerényi Grácia fordítása

THEOKRITOSZ
	SZERELMES PÁRBESZÉD
	ΟΑΡΙΤΥΣ ΔΑΦΝΙΔΟΣ ΚΑΙ ΚΟΡΗΣ
LEÁNY
      Mind gonosz a pásztor: pásztor csalogatta Helénát.
PÁSZTOR
      Ment a pásztor után az okos Heléna magától.
LEÁNY
      Mit dicsekedsz, te gonosz?... Mondják, hogy a csók csupa semmi.
PÁSZTOR
      Mennyi drága gyönyör fér ebbe a semmibe mégis!
LEÁNY
      Megmosom a számat, kiköpöm belőle a csókod!
PÁSZTOR
      Megmosod a szácskád? Ideadd, hadd csókolom ujra!
LEÁNY
      Szép dolog, ily fiatal leányra kivetni a hálót.
PÁSZTOR
      Mit dicsekedsz? Mint álom múlik el a fiatalság.
LEÁNY
      Még nem ért meg a fürt, nem nyílt ki egészen a rózsa.
PÁSZTOR
      Jőjj az olajfa alá, sugok egy szót drága füledbe!
LEÁNY
      Nem megyek én, ismerlek, a multkor is így csalogattál!
PÁSZTOR
      Jőjj no, a szilfa közé, hallgasd meg kis furulyámat!
LEÁNY
      Gyűlölöm a furulyát, csak menj, furulyázz te magadban!
PÁSZTOR
      Nem félsz, büszke, hogy Aphroditének bosszuja megver?
LEÁNY
      Bánom is Aphroditét; csak Artemis áldjon, elég az!
PÁSZTOR
      Oh ne mondj ilyeneket, mert szörnyen rádveti hurkát.
LEÁNY
      Vesse csak: akkor is Artemis engem védeni fog majd.
PÁSZTOR
      Nem kerülöd ki Eróst; egy lány se kerülte ki még őt!
LEÁNY
      Elkerülöm bizony én; csak vidd te magadban igáját!
PÁSZTOR
      Félek, hogy nem is én, de silányabb lesz szeretőd majd.
LEÁNY
      Ejhaj, mennyi legény szeretett már, egy se bűvölt el!
PÁSZTOR
      Annyi után magam egy, jöttem könyörögni szerelmed!
LEÁNY
      Mit tegyek, édesem? A szerelem csupa bú s keserűség.
PÁSZTOR
      Nem bús, nem keserű, a mienk csupa táncos öröm lesz.
LEÁNY
      Azt mondják, retteg párjától mindenik asszony.
PÁSZTOR
      Azt inkább, hogy “nincs amitől rettegne az asszony”.
LEÁNY
      Rettegek én a gyerektől s kínjától a szülésnek.
PÁSZTOR
      Artemis istennőd majd megkönnyíti szülésed.
LEÁNY
      Rettegek attól, hogy szépségemet el ne veszítsem.
PÁSZTOR
      Gyermekeidben a szépséged szebb napra derül még.
LEÁNY
      És ha tied leszek, illendőn te milyen hozományt adsz?
PÁSZTOR
      Mind az egész csordám, s erdőimet és legelőmet.
LEÁNY
      Esküdj meg, hogy nem hagysz el, ha betöltőm a vágyad!
PÁSZTOR
      Nem, soha, bárha magad kergetnél messze magadtól.
LEÁNY
      Készítesz nyoszolyát, építesz szép kicsi házat?
PÁSZTOR
      Készítek nyoszolyát, pásztorkunyhómban uralkodsz.
LEÁNY
      Mit mond majd az apám, mit mondok majd az apámnak?
PÁSZTOR
      Megdícsér az apád, ha nevem meghallja s örül majd.
LEÁNY
      Mondd meg hát a neved! (Milyen édes néha a név is!)
PÁSZTOR
      Daphnis enyém, Lykidas az apám, felesége Nomaié.
LEÁNY
      Jónevü régi család, de bizony magamé se silányabb.
PÁSZTOR
      Jól tudom azt: hisz apád maga a jómódú Menalkas.
LEÁNY
      Merre van az erdőd, nosza mondjad, melyik a földed?
PÁSZTOR
      Nézd, ahol ott az a pár gyönyörű ciprusfa virágzik.
LEÁNY
      Rágd a füvet, kecském! megnézem azt a kis erdőt.
PÁSZTOR
      Csöndbe legelj, tehenem! míg megmutatom kicsiny erdőm.
LEÁNY
      Mit művelsz, te gonosz? Mért nyúlsz mellemre kezeddel?
PÁSZTOR
      Gömbölyödik már két kerek almád: hadd tapogassam!
LEÁNY
      Zsibbadás vesz erőt rajtam; viszed el kezed onnan?!
PÁSZTOR
      Mit félsz, drága leány? Amit én akarok, nem olyan rossz.
LEÁNY
      Nézd, árokba tepersz, szép tiszta ruhám csupa sár lesz.
PÁSZTOR
      Nem lesz sár, aranyom: terítek alá puha gyapjút.
LEÁNY
      Jaj, mit akarsz? Övemet jaj, mért oldod le csipőmről!
PÁSZTOR
      Ezt vetem első áldozatul ma Aphroditének.
LEÁNY
      Várj, nyomorult! Meglep valaki! Nem hallod-e? Szólnak?
PÁSZTOR
      Egymásközt suttognak a ciprusok ágai rólunk.
LEÁNY
      Meztelenül maradok: lásd, ronggyá tépted a szoknyám!
PÁSZTOR
      Új szoknyát, drágábbat adok majd érte cserébe.
LEÁNY
      Lám, fűt-fát megigérsz, ki tudja, mit adsz meg a végén?
PÁSZTOR
      Bár a lelkemet, életemet tudnám odaadni!
LEÁNY
      Artemis, könyörülj, hogy nem maradok csapatodban!
PÁSZTOR
      Aphroditének üszőt viszek, egy kis borjut Erósnak.
LEÁNY
      Szűzlány jött ide, jaj, már nem szűzlány megy el innen!
PÁSZTOR
      Nem szűzlány, hanem asszony: az én kis arany feleségem.
      Így a titkos nász megesett, és két szeretők ott
      egymásnak nótás szavakat vigadozva feleltek.
      S így aztán a leány juhait ment őrzeni, földre
      sütve szemét, szégyenlősen, de örülve szivében,
      s ment a legény csordája után, betelve a násszal.
Babits Mihály fordítása

	THÜRSZISZ
	ΘΥΡΣΙΣ
	(I. idill)
THÜRSZISZ
      Hallod-e, kecskék pásztora, édes a lomb susogása,
      forrás mellett zúg a fenyő s édes muzsikát ád
      Szűrinxed, Pán isten után mindjárt te magad jössz,
      hetyke bakot ha kivánna az isten, vedd te a nőstényt,
      vagy ha az istent illetné anyakecske, gidája
      száll rád, kis gida, gyönge a húsa, amíg nem anyányi.
KECSKEPÁSZTOR
      Hát te, juhász, dalod édesen árad, mint ez a csengő,
      kősziklán fakadó csermely csobog édesen egyre.
      Hogyha jutalmul a Múzsák választják a juhocskát,
      istállóban tartott bárányt nyersz; ha a Múzsák
      áldozatul bárányt várnak, tied úgy a juhocska.
THÜRSZISZ
      Kecskék pásztora, mondd, ha az istennők is akarják,
      domboldalra heverve ehol tamariszk bokor alján,
      nem fújnád-e a sípod? Ügyelnék addig a nyájra.
KECSKEPÁSZTOR
      Nem szabad ám, te juhász, dél van, most nem szabad itten
      játszani Szűrinxen, Pánt most felkölteni félnék.
      Erdőről megtérve pihen: vadat űzve kifáradt
      s mérgében remeg orra is, álmában ha zavarják.
      Mondd inkább te dalod, Thürszisz, Daphnisz siratását,
      pásztori Múzsáddal fel nem veszi senki a versenyt.
      Üljünk hát le a szilfa alá ide, hol Priaposznak
      s forrásunk nümpháinak állnak a szobrai szemközt,
      itt van a pásztori szék fák árnyékában; az ének
      az legyen újra, amely Khromiszon szerzé diadalmad.
      Kettőt ellő kecskémet megfejheted aztán
      háromszor: táplálja gidáit s két tele sajtárt
      ad mégis. Dalodért neked adnám ezt a kupát is,
      két füle van s még érzik a mesteri kéz szaga rajta, 
      friss a viasz bevonat. Száját repkény koszorúzza,
      repkény, végighintve gyopárral - akár az aranypor -,
      arrébb sárga bogyók ülnek kondor venyigéken,
      lomb közt isteni szép alakú nő van kifaragva,
      leple redőzve finom kézzel, diadém a fején s két
      ifjú kétoldalt, dús fürtjük a vállukat éri,
      véle kötődnek, csakhogy emez fel sem veszi őket,
      két szeme még csak ránevet egyre, de addig a lelke
      másutt jár: a szegény ifjak szeme majd kiesik már,
      érte epednek kínzó vágyban rég, de hiába.
      Majd ezután érdes kőszirt tetején a halászó
      vénember hálójával bajlódik örökké,
      mint javakorbeli férfi vesződik, bár öregecske,
      látszik, hálóját hogy húzza egész erejéből,
      vastag nyakszirtjén az inak kidagadva feszülnek,
      ősz öreg, ámde az izmai még fiatalra mutatnak.
      Tenger sós hulláma csigázza, de tőle odébb már
      érett fürtöktől láthatsz roskadni hegyoldalt,
      ezt, a sövény mellé telepedve le, csöppnyi legényke
      őrzi; de ólálkodnak már mellette a rókák,
      dézsmálgatja a fürtöt az egyik, a másik a gyermek
      reggelijére fogát feni már, mint az, ki kimondta:
      nem tágít, a tarisznyát míg meg nem kaparintja.
      Ám a fiú rá sem hederít: sáskára vadászni
      szalmából font kis hálót, a tarisznya s a szőlő
      gondja szivét nem bántja, örül csak a szép fonadéknak.
      Nézd, a szegélyen hullámzó levelével akantusz
      fut körben: gyönyörű kupa ez, jó nézni, csodálni.
      Egy révésztől vettem jó árért Kalüdónban,
      kecskét adtam s még tetejében sajtot is kérte.
      Én még ajkamhoz sem emeltem, csak hever itten
      érintetlen, tisztán, s most szivesen neked adnám,
      hogy te örülj, ha te is kedvem keresed ma daloddal.
      Hidd el, nem tréfálok, kezdd meg a dalt, nosza, pajtás,
      csak nem tartogatod Hádésznak örök feledésre?
THÜRSZISZ
      Kezdjetek, édes Múzsák, pásztori dalba előttünk!
      Aetna vidékéről Thürszisz vagyok, édes a hangom.
      Míg Daphnisz sorvadt, Nümphák, hol jártatok addig?
      Péneiosz szép völgyeiben, Pindosz hegye alján?
            Kezdjetek, édes Múzsák, pásztori dalba előttünk!
      Érte a farkasok, érte a sakálok sírtak, az erdő
      sűrű mélyén sírt az oroszlán is, mikor elhalt.
            Kezdjetek, édes Múzsák, pásztori dalba előttünk!
      Lábainál a bikák, tehenek sírtak csapatostul,
      őt gyászolta a sok borjú, az üsző, a tinó mind.
            Kezdjetek, édes Múzsák, pásztori dalba előttünk!
      Hermész jött le először a hegyről s szólt neki: Daphnisz,
      mondd, ki gyötör, kedves fiam, ó kibe vagy te szerelmes?
            Kezdjetek, édes Múzsák, pásztori dalba előttünk!
      Jöttek a pásztorok is, kecskék, marhák, juhok őre,
      mind őt kérdi, mi érte, mi baj? Priaposz se maradt el,
      s mondta: Szegény Daphnisz, mit epedsz? a leányka nyomodban
      járt folyvást, forrás mellett keres és ligetekben.
            Kezdjetek, édes Múzsák, pásztori dalba előttünk!
      Tégedet ő keres, ám te ügyetlen vagy szerelemhez.
      Mondják, hogy te gulyás vagy, - kecskék pásztora vagy te,
      az néz így, ha a bak meglelte a nyájban a nőstényt,
      olvatagon kívánva magát bakkecske helyébe.
            Kezdjetek, édes Múzsák, pásztori dalba előttünk!
      Így te, mikor látod szűzek kacagó, deli táncát,
      olvatagon nézed, magadat kívánva közéjük. -
      Nem szólt Daphnisz semmit e szókra; szivében a gyötrő
      vágy célját forgatta csak és forgatta halálig.
            Kezdjetek, édes Múzsák, pásztori dalba előttünk!
      Eljött hozzá Aphrodité maga is mosolyogva,
      s szólt, a nehéz haragot csalfán mosolyába takarva:
      hát te vagy az, Daphnisz, ki Erószon győzni akartál,
      s most téged magadat győzött le Erósz, a kegyetlen?
            Kezdjetek, édes Múzsák, pásztori dalba előttünk!
      Aphroditének Daphnisz imígy felel erre: Kegyetlen
      Küprisz, erős haragú Küprisz, ki vagy emberen átok,
      azt hiszed, engem már minden fény elhagy örökre?
      Őrzöm a bosszút még a halottak közt is Erósznak!
            Kezdjetek, édes Múzsák, pásztori dalba előttünk!
      Aphroditének nincs pásztorral dolga? Lopózz csak
      Ída hegyére, lopózz Ankhiszészhez, hol a tölgyek
      súgnak-búgnak, zöldéi a rét és dongnak a méhek.
            Kezdjetek, édes Múzsák, pásztori dalba előttünk!
      Vagy nem szép-e Adónisz, bár juhokat terel ő is,
      és vadat űz s gerelyét hajigálja a fürge nyulakra?
            Kezdjetek, édes Múzsák, pásztori dalba előttünk!
      Menj hát s újra keresd fel a harcban a hős Diomédészt
      s mondd: “Én Daphniszon is győztem már, állj ki velem most!”
            Kezdjetek, édes Múzsák, pásztori dalba előttünk!
      Farkasok és ti sakálok s medvék fenn a hegyekben,
      búcsúzom, nem látjátok Daphniszt soha többé
      erdőben, csalitosban, néked is, ó Arethúsza,
      búcsút intek, öröm lakjék mindíg patakoddal.
            Kezdjetek, édes Múzsák, pásztori dalba előttünk!
      Én, Daphnisz, gyakran hoztam ki amott legelőre
      gyönge üszőimet és a bikákat emitt itatóra.
            Kezdjetek, édes Múzsák, pásztori dalba előttünk!
      Pán, Pán, Arkadiát hagyd el ma, ha máskor az órjás
      Lűkaioszon vagy a Mainalosz ormán lakni szeretsz is,
      jőjj le, Szicília messze szigetjén hívlak utólszor,
      értem hagyd el most Arkasz híres temetőjét.
            Hagyjátok, Múzsák, hagyjátok a pásztori dalt már.
      Jőjj, uram, és vedd vissza e szép szerszámot, a kedves
      szűrinxet, mely az én ajkam koszorúzta idáig,
      engem már a kegyetlen Erósz a halálba lehúzott.
            Hagyjátok, Múzsák, hagyjátok a pásztori dalt már.
      Most már tüske helyett ibolyával nyíljon a kóró,
      törpe borókán szépséges nárcisz kiviruljon,
      minden megforduljon, körtét hozzon a fenyves,
      mert Daphnisz meghal; kergessen a szarvas ebet már
      és a pacsirtával zengjen bagoly-ének a hegyről.
            Hagyjátok, Múzsák, hagyjátok a pásztori dalt már.
      Így szólt és elnémul az ajka; amint lehanyatlott,
      Aphrodité maga felfogná, de a Moira kezében
      elfogy már a fonál. A sötét partoknak elindul:
      s Múzsák és Nümphák kegyesét elnyelte az örvény.
            Hagyjátok, Múzsák, hagyjátok a pásztori dalt már.
            Add ide hát a kupát, meg a kecskét, megfejem, aztán
      friss tejet áldozok: ó Múzsák, üdv nektek ezerszer,
      édes dalt nektek még többet is énekelek majd.
KECSKEPÁSZTOR
      Teljék szépszavu szád mézzel, Thürszisz, meg egészen,
      teljék lépesmézzel s Aigilosz adja fügéjét
      néked, az édeset: éneked, ím, a kabóca szavával
      állja a versenyt: itt a kupám, lásd, illata mily jó,
      mintha a Hórák forrásába merülne le mindíg.
      Jer, Kisszaitha, derék kecském; nosza, fejd ki te, pajtás,
      most hátrább, gödölyék, jön a bak s még rátok ugorhat!
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	ARATÓK
	ΕΡΓΑΤΙΝΑΙ Η ΘΕΡΙΣΤΑΙ
	(X. idill)
MÍLÓN 
      Hej, Búkaiosz szolgalegény, mi bajod, hogy a bú rág?
      Nem vonod oly egyenesre a sort, mint annakelőtte,
      és nem a szomszédoddal együtt vágsz, elmaradozgatsz,
      mint juh a nyájától, ha a kaktusz szúrja a lábát.
      Estefelé mire jutsz, meg a nap derekán a dologgal,
      hogyha a kezdetnél sem vágod erősen a rendet?
BÚKAIOSZ
      Bősz arató, Mílón, sose porló szikladarab, te,
      nem kínzott soha vágy az után, aki nincs veled éppen?
MÍLÓN
      Nem, soha. Munkás ember ugyan kire vágyna, ki nincs itt?
BÚKAIOSZ
      Nem kínzott soha még szerelem, megrontva az álmod?
MÍLÓN
      Nem, de ne is kínozzon; a bőrt ne nyalasd a kutyával.
BÚKAIOSZ                               J
      Márpedig én, Mílón, szeretek, s tíz napja ma ennek.
MÍLÓN
      Hordóból meregetsz hát? Nékem még ecetem sincs!
BÚKAIOSZ
      Hogy megvolt a vetés, kapumon ki se léptem azóta.
MÍLÓN
      És ki a lány, aki így gyötör? Apja ki volt?
BÚKAIOSZ
      Polübótész;
      ő fuvolázott múltkor a Hippokión aratásán.
MÍLÓN
      Megleli isten a tettest! Megkaptad, mire vágytál!
      Szép kis sáska simul majd hozzád éjszaka, meglásd!
BÚKAIOSZ
      Csúfolsz, vagy mi? Vigyázz, nemcsak Plútosz vak: a pajkos
      kedvü Erósz is. Azért te se szólj rátarti-kevélyen!
MÍLÓN
      Nem vagyok én rátarti; de inkább hagyd el a rendet,
      s zengj a leányról szívbeli dalt. Jobban megy a munka
      majd azután. Régóta tudom, hogy kedvel a Múzsa!
BÚKAIOSZ
      Múzsák, Píerídák, üde lánykámat velem együtt
      zengjétek, mert szép lesz, amit Múzsák szava illet.
      Bombűkám, gyönyörűm! Szírnek hív, sült feketének,
      cingárnak mindenki, csak én mézszín-aranyosnak.
      Lám, feketék a betűs jácintok, a csöpp ibolyák is,
      mégis előre kerülnek a szépen font koszorúkban!
      Űzi a kecske a sárga lucernát, farkas a kecskét,
      darvak a dolgos ekét, - szivem őrjöng egyre utánad.
      Lenne enyém a vagyon, mit Kroiszosz bírt a mesében,
      fényes arany szobrunk már állana Aphroditénél:
      flótát fogna kezed, rózsád is lenne, meg almád,
      rajtam szép ruha lenne, meg új pár spártai szandál.
      Bombűkám, gyönyörűm! Elefántcsont-kocka a lábad,
      hangod mézes ital, s mozgásod zengeni nincs szó.
MÍLÓN
      Lám, nem is ismertük Búkoszban a szépdalu költőt!
      Ejnye, de jól rászabta a nótájára a verset!
      Jaj nekem, eddig nőtt a szakállam s nincs foganatja -
      hát legalább ide hallgass, mit költött Litüerszész
      Dústermésü, kalászos Démétér, a mezőnket
      áldd meg könnyükezű, bőven fizető aratással!
      Kévekötők, gyüjtsétek a markot; senki ne mondja,
      hogyha felénk jár: “gyenge legények, a bér kidobott pénz!”
      Úgy rakjátok a boglyát, szárával Boreászra
      nézzen, vagy Zephüroszra: tömöttebb lessz a kalásza.
      Cséplők, délben ügyeljetek, álom messze kerüljön:
      akkor száll ki a kévékből legjobban a pelyva!
      Kezdeni jó, mikor ébred a buksi pacsirta, a munkát,
      s hagyni, ha nyugszik; a forróság pihenésre való csak.
      Bezzeg a békák élete szép, fiaim! sose gondol
      rá, ki ad innia, mégis mindig van neki bőven.
      Pénzlesi sáfár úr, főzesd meg jobban a lencsét;
      ujjad meg ne sebezd, a köményt kettőbe ha vágod!
      Lám, ez a nóta való naptól gyötrött aratóknak!
      Éhkoppos szerelem-dalodat, Búkaiosz, anyádnak
      mondd el, amíg békén heverészik reggel az ágyban.
Kerényi Grácia fordítása

	A KÜKLÓPSZ
	ΚΥΚΛΩΨ
	(XI. idill)
Nem termett más orvossága a szívszerelemnek,
Níkiasz, úgy látom, nincs por, sem balzsam a sebre
más, csak a Píeridák. A daluktól enyhül a fájás,
s édesedik, bár nem könnyen lel rájuk az ember.
Jól tudod ezt nyilván magad is, lévén te is orvos,
s hozzá még a kilenc Múzsának ritka kegyeltje.
Ezt bizonyítja a Küklópszról is a példa, ki nálunk
élt: Polüphémoszról, ki szerette a szép Galateiát
akkoriban, mikor ajka körül s arcán a szakáll nőtt.
S nem piros almával, hajfürttel, rózsacsokorral,
ámde szerette bolond szerelemmel, s másra se gondolt.
Gyakran tért a karámba a nyáj őnélküle vissza
zöld legelőjéről, míg zengve a szép Galateiát
egyre gyötörte magát a hináros tengeri parton,
hajnaltól, hordozva a szörnyü sebet szive mélyén,
melyet a nagy Küprisz nyila ejtett, benneakadva.
Ám meglelte az orvosságot, s egy kimagasló
szirtre leülve ilyen dallal fordult a habokhoz:
“Tündöklő Galateia, szeretlek! Mért utasítsz el?
Tündöklőbb vagy a tejszínnél, szelidebb a gidánál,
borjúnál fürgébb, ragyogóbb, mint zöldhusu szőlő!
Mindig olyankor jössz, mikor álom méze pereg rám,
s tüstént elmenekülsz, ha az álom méze elolvad.
Úgy futsz messzire, mint kese farkast látva a bárány!
Akkor gyúlt fel irántad a szívem, lány, mikor egyszer
eljöttél jácintot szedni anyámmal a rétre,
s én mutogattam, hogy melyik ösvény visz fel a hegyre.
Láttalak aztán később is, s nem múlt el a vágyam,
s nem múlik soha már, - de te ezzel mitse törődöl.
      Jól tudom én, gyönyörű lány, mért menekülsz te előlem!
Mert a szemöldököm oly bokros, s átér a fülemtől
homlokomon másik fülemig, hosszú és egyetlen,
s mert szemem egy van csak, s lapos orr hajlik le a számra.
Ámde ezer birkát hajtok ki legelni naponta,
s legsűrűbb tejet én iszom, én fejek itt a vidéken!
Nem vagyok én híjával a sajtnak nyári melegben,
téli viharban sem; színültig telt a cserényem.
S játszani egy Küklópsz se tud úgy, mint én, a szürinxen;
énekelek néked s a magam kedvére is éjjel,
mézizü almácskám! S nevelek tizenegy kicsi szarvast,
holdas homlokut, és négy medvebocsot - neked, édes!
      Jőjj ide, jőjj hozzám, nem fog kár érni, igérem!
Hagyd el a kék tengert, hadd verje zubogva a partot;
barlangomban, az oldalamon gyönyörűbb lesz az éjed!
Vannak hajlós ciprusok ott, meg karcsu babérfák,
éjszinü repkény is, meg szőlő mézizü fürtje;
friss víz is van, az erdős Aitna havát oda küldi
énnekem ambroziás italul, hótiszta patakban.
Vajh ki szeretné jobban a tenger habjait ennél?
És ha azért nem tetszem, mert sűrű a bozontom,
tölgyfahasáb is akad nálam, s hamufedte örök tűz;
szívesen adnám tűznek a lelkemet is, ha te kéred,
s egy-szememet, melynél énnékem semmise drágább!
      Jaj nekem, édesanyám mért nem szült vízi uszonnyal,
hogy lemerülhessek hozzád, csókolni kezecskéd,
hogyha nem engeded ajkaidat! Hószín liliommal
kedveskednék, s csörgő szirmu piros pipacsokkal, -
ámde az egyik nyáron nyílik, télen a másik,
úgyhogy együtt nem tudnám néked vinni csokorban.
Tüstént megtanulok, kicsi lánykám, úszni, de tüstént!
Hátha hajóján erre jön épp egy távoli vándor,
s megnézhetném, édes-e ott lenn lakni a mélyben?
      Jöszte ki hát, Galateia, s ha egyszer kint leszel, ujból
vissza ne térj, ahogy én se kivánok most hazatérni!
Őrizd nyájaimat, fejd sok juhomat velem együtt,
s csípős oltót dobj, hogy sajttá érjen, a tejbe.
Édesanyám volt csak rossz hozzám, rája haragszom:
még soha egy kedves szót sem szólt rólam előtted,
látta pedig, hogy napról napra fehérül az arcom.
Azt mondom neki majd: a fejem szaggat, meg a lábam,
hadd mardossa a gond, ahogy engem mardos a bánat.
      Ó Küklópsz, Küklópsz, hova tetted a sütnivalódat!
Inkább fonj kosarat, vagy eredj, szedj zsenge falombot
báránykáidnak, hamarabb megy s több lesz a haszna.
Fejni eléd jönnek mind, hát ne keresd, aki elfut!
Majd csak akad másik Galateiád, tán gyönyörűbb is.
Hány lány hívogat éjjeli hancurozásra naponta,
s mind kacarászik utána, ha meghallgattam a vágyuk!
Lám, én is vagyok ám valaki, s nem akárki a földön!”
Így laktatta szerelmét friss dallal Polüphémosz,
s száz aranyon vett balzsamnál jobb volt a sebére.
Kerényi Grácia fordítása

SZÜRAKÚSZAI NŐK AZ ADÓNISZ-ÜNNEPEN
	ΣΥΡΑΚΟΣΙΑΙ Η ΑΔΩΝΙΑΖΟΥΣΑΙ
GORGÓ (kívül)
      Bent van Praxinoa? 
PRAXINOA (ajtót nyit) 
      Bent, Gorgóm. Hol csavarogtál?
      Itt vagy? Végre! Csoda! Széket hamar, Eunoa, széket,
      s tégy rá jó párnát.
GORGÓ
                     Köszönöm, rendben vagyok.
PRAXINOA
                                                                   Ülj le.
GORGÓ
      Jaj, csupa szívdobogás ma az utcán járni! Tolong a
      nép, fogatok tömege! Igazán azt hittem, elütnek.
      Díszcsizmák, köpenyek, tisztekkel teli a város.
      És hogy nyúlik az út! - Szivikém, túlmesszire laktok.
PRAXINOA
      Hja, az a tökkelütött! A világ végére cipelt; itt
      vett ki - lakást? Nem, odút! Dacból, a gonosz, csak azért, hogy
      szomszédok ne legyünk. Az irígy feje! Mindig a régi.
GORGÓ
      Pszt, Deinón mégiscsak urad, drágám; ne beszélj így
      róla a buksi előtt!... Hogy néz rád!... Zópürionkám,
      semmi baj, édes! anyu más bácsit szid, nem apuskát!
PRAXINOA
      A szent Szűzre, figyel! csakugyan figyel!
GORGÓ
                                                                       Apuka szép! jó!
PRAXINOA
      Hát az a bácsi, az a... mikor is volt? hagyjuk!... elindul,
      hogy vesz rúzst, szappant, ami kellett; s megjön a boltból,
      s mit hoz? Sót, szemetet! a bolond, nagy, tohonya ember!
GORGÓ
      Szóval, akár az enyém, az a tékozló Diokleidász.
      Gyapjút vett tegnap, piszok, ócska tarisznyagubancot,
      s négy drakhmába került!  Öt bála!... No, lesz vele dolgom! -
      Most pedig elkísérsz, vedd könnyü ruhádat, a gallért,
      megnézzük Ptolemaiosz urunk gyönyörű palotáját
      és az Adóniszt; jőjj, hallom, csodaszép: a királyné
      meglepetést készít.
PRAXINOA
                             Szépen kotyog a tele korsó!
GORGÓ
      Aki jelen volt, tud, s a tömeg szájtátva figyel rá! -
      No, gyere, elkésünk.
PRAXINOA
                                   Vagy munka, vagy ünnep az élet! -
      Eunoa, hozd a lavórt, te! Ide ni, középre, te lusta!
      Persze a cica aludni szeretne a puha melegben!
      Pattanj már! vízért! Te ügyetlen! Először a víz kell,
      ő meg szappant hoz! - No csak önts! Ne olyan sokat, állj meg!
      Állj, te szerencsétlen, csupa lucsok az ingem. - Elég már! -
      Megmosdottam, jól-rosszúl, ahogy isten akarta. -
      Csukva a nagy szekrény; hallod, lány? Gyorsan a kulcsát!
GORGÓ
      Praxinoám, - gyönyörű! gyönyörű a ruhád! Ez a sok ránc,
      ezek a dús fodrok! Hogy vetted az anyagot édes?
PRAXINOA
      Rágondolni se jó. Több mint két tiszta ezüst mnát
      adtam érte, s amíg készen lett, majd belehaltam.
GORGÓ
      Azt hiszem, álmaidat varrták bele!
PRAXINOA
                                                        Ó, aranyos vagy! -
      Eunoa, a gallért! igazítsd meg a kalapomat... - Nem,
      nem viszlek, picikém: a cocó harap, ott van a mumus!
      Inkább sírd ki a két szemedet, semhogy nyomorék légy. -
      Menjünk. - Phrűgia, fogd a kicsit s játsszál vele szépen,
      zárd le a kertkaput és szólítsd a szobába a Bodrit.
                               (Az utcán)
      Úristen, mi van itt? A tömeg! Furakodni? Mikorra
      vergődünk ezen át? Hangyák, szakadatlan özönlés! -
      Sok jót tettél, ó Ptolemaiosz, azóta, hogy égbe
      szállt fel atyád-urad: ős egyiptomi mód tolakodva
      nem settengi körűl a gyanútlan utast, ahogy egykor
      tette, a gazságból-gyúrt rengeteg utcai tolvaj,
      az a sok egyhúron pendűlő lusta gazember. -
      Jaj, Gorgóm, a lovak! a király versenyparipái!
      Jaj, hova bujhatnánk? - Jó ember, ne taszigálj úgy! -
      Hogy ágaskodik az a vörös! De vad! - Eunoa, nem félsz,
      nem menekülsz, kutyaszív? - Még összetöri a lovászát! -
      Áldom az eszemet érte, hogy otthon hagytam az öcsköst.
GORGÓ
      Bátorság, szivem! Itt, hátul, nincs baj, s azok ott a
      térre vonulnak.
PRAXINOA
                          Csak most térek végre magamhoz.
      Kiskorom óta a ló borzaszt, meg, tudod, a kígyó,
      az a hideg... - Igyekezz, roppant tömeg árad utunkba!
GORGÓ
      A palotából, néni?
VÉNASSZONY
                                Igen, lányom.
GORGÓ
                                                     Bejutunk még
      könnyen?
VÉNASSZONY
                Próbálkozva jutott Ilionba Odüsszeusz,
      szépséges lányom, minden siker apja a próba.
GORGÓ
      Bölcs szavakat motyogott az anyóka s utána odébb állt.
PRAXINOA
      Mindent tudnak a nők, még Zeusz s Héré viszonyát is.
GORGÓ
      Nézd csak, Praxinoám, hogy hemzseg a nép a kapuknál!
PRAXINOA
      Borzasztó! - A kezed, Gorgóm!  Te is, Eunoa, fogd jól,
      fogd meg az Eutükhiszét, és tartsd szemmel, nehogy elvessz!
      Most együtt, neki mind!  Te, leány, folyton mivelünk tarts! -
      Ó, jaj, rettenetes, nézzétek, a nyári felöltőm
      hogy beszakadt! Csupa rongy! - Jó ember, az égre, ha vársz még
      üdvöt a földön, hát kíméld a ruhámat ezentúl!
IDEGEN
      Nem rajtam múlik, de vigyázok.
PRAXINOA
                      Iszonyú; mint a
      disznók, úgy dulakodnak.
IDEGEN
                      Most már jó: bejutottunk!
PRAXINOA
      Áldjon örökre az ég, te derék idegen, amiért most
      megvédtél! - Mily jószivü férfi! - De Eunoa hol van,
      hol marad? Elnyomják! Könyököddel vágj neki! - “Mind bent
      volnánk”, mondta a férj, s nem zárta ki, csak a menyasszonyt.
GORGÓ (a palotában)
      Ide, szivem, gyere csak! Nézd ezt a remek fali szőttest!
      Fínom! s mily ragyogó! Igazán isten keze-műve!
PRAXINOA
      Mennyei szent szűz, hát létezhetik ennyi ügyesség?
      Micsoda művész fest és rajzol ilyen csodaszépen?
      Ahogy ez áll, s az megy, mind oly természetes: élnek,
      nem hímzett alakok... Mindent tud az emberi ész!... És
      ő maga mily gyönyörű, nézd csak, hogy fekszik ezüstös
      nyugszékén, oldalt már pelyhes az arca, az álla:
      Hádész is szeret, ó, szerelem szive, drága Adónisz!
MÁSIK IDEGEN
      Csend, boldogtalanok! Két adta vidékije! Vad dór
      csőrük folyton jár és sírba kerepli az embert.
GORGÓ
      Mú! Hát ez ki? No nézd! Kire tartozik a fecsegésünk?
      Szidd a cselédeidet! Szürakúszai nőkre ripakodsz!
      S hogy még ezt is tudd: a hazánk, mint Bellerophónnak,
      büszke Korinthosz volt, s úgy sejtem, a Peloponészosz
      dóri leányainak nem tilos a dóri kereplő.
PRAXINOA
      Édes Perszephoné, sose adj új zsarnokot: egy is,
      férjem is untig elég: ne söpörjön a házam előtt más!
GORGÓ
      Csönd, szivem, odafigyelj. Már itt van a drága Adóniszt
      zengeni énekesünk, Argeia leánya; kitűnő
      művész: tavaly is őt koszorúzta babérral a gyászdal;
      ó, remek! ismerem a hangját! Nézd, már nekikészűl.
ÉNEKESNŐ
      Úrnőnk, Ídalion s Bolgoi ligetét s az Erüx ős
      ormait édes arany fényedbe vonó Aphrodíté!
      Fordul az év, s im Adóniszod a szigorú, örök Éjből
      a csöndes Hórák felhozzák újra, a lassú
      járású, kedves Hórák, akiket szeret ég s föld,
      Küprisz Diónaia, örök kebeledbe fogadtad,
      szívét, így tudjuk mi, halandók, ambroziád szent
      csöppjeivel töltvén, a halott Bereníke királynét;
      és Bereníke leánya, a szépségben Helenével
      testvér Arszinoé, - soktemplomu, soknevü úrnőnk,
      hálából ma azért ünnepli a boldog Adóniszt. -
      Ó, ez a sziromözön az ezüstfonatú kosarakban!
      S Szíria fűszerei! tartályuk arany s alabástrom!
      Ami kalácsot a nők, lánglisztbe ezernyi virágot
      s mézet gyúrva, tüzes lapokon vagy finom olajban
      csak süthetnek: mind ott van körülötte, madárként
      vagy mint kígyó: ott csúszik vagy röpdös a képen!
      Kész van a zöld lugas is; tetején habcsipkevirágú
      könnyü köményből font kis Erószok víg hada szálldos,
      mint mikor a csalogány fiai ugrálnak a fán és
      szárnyaikat próbálva ágról-ágra szökellnek. -
      Mennyi arany s ében! gyönyörű, hószín elefántcsont-
      sas viszi Zeuszhoz az égbe a bortöltő Ganümédészt,
      s hogy bíborlik amott az a két álompuha szőnyeg!
      Mondja is a pásztor, a milétoszi, számoszi, büszkén:
      “A mi juhunk gyapján pihen a szépséges Adónisz!”
      Küprisz ezen nyugszik, azon meg a rózsakarú férj;
      egy-két esztendő híjján húszéves az ifjú,
      ajka piroslik még, nem szúr csók közben az álla. -
      Most pedig istennőnk örvendjen szép jegyesének.
      Holnap, ahogy esik a harmat, kimegyünk vele mind a
      tajtékzó tenger partjára, kivisszük a képét,
      s ott, keblünk kitakarva, bokáig eresztve ruhánkat
      és lobogó hajjal, harsogjuk a szélbe a gyászdalt:
      - Csak téged hoz s visz szabad út, ó, édes Adónisz,
      köztünk és Akherón közt. Más félisten, a szörnyű
      Aiász, nem menekül soha onnan, sem Agamemnón,
      Sem Hektór, s Pürrhosz sem, a Trójából hazatért hős,
      nem szabadulnak az ős Lapithák, nem a Deukaliónok,
      Pélopsz sarjai sem, s nem az argoszi büszke Pelaszgok.
      Elmégy, édes Adón: de ahogy ma, szeress ezután is!
      Mint most, drága barát; jőjj vissza jövőre barátként!
GORGÓ
      Tud ez a nő, ugye, Praxinoám? Okos, amit előad,
      s ahogy előad, a hang, az a csengő hang, zseniális! - 
      Csakhogy most haza ám! Diokleidász még nem ebédelt!
      Mindig zsémbes a férj, de borzasztó, mikor éhes. -
      Menj hát, boldog Adón, s boldog legyen, aki viszontlát!
Szabó Lőrinc fordítása

	A MÉZTOLVAJ
	ΚΗΡΙΟΚΛΕΠΤΗΣ
Egyszer a tolvaj Erószt megszúrta egy vad, haragos méh,
míg az a mézet csente a kasból. Mindegyik ujját
épp a hegyén átfúrta; Erósz fujogatta kezét és
szinte dühöngve toporzékolt. Majd nagy daganatját
Küprisznek mutogatta, mig ezt jajgatta: Mily apró
állat a méh és mégis rettenetes sebet ejthet!
Anyja nevetve felelte: “Talán te nem éppen ilyen vagy?
Csak kicsi görcs, de azért oly szörnyű nagy sebet üthetsz!”
Franyó Zoltán fordítása

	ANAKREÓN SZOBRA
	Θσαι τν νδVιάντα...
Megilletődve nézd e szobrot, ó, utas,
      és ha visszakerülsz hazádba, mondd el:
“Teosz terén Anakreón emlékkövét
      Láttam, - őt, ki a legkülönb dalos volt.”
És fűzd ehhez, hogy szíve ifjakért hevült,
      így már híven irod le ezt az embert.
Franyó Zoltán fordítása

	ARKHILOKHOSZ SÍREMLÉKE
	’AVχίλοχον κα στι...
Állj ide, nézd meg e sírkövön Arkhilokhoszt, a régi költőt,
      a jambus-versekét, kinek dicső nevét
      a hír nyugatra és keletre vitte.
Bezzeg a Múzsa-kör is meg a déloszi Phoibosz is becsülte,
      mert dallamos volt, gazdag-ötletű, merész
      a verselésben és a lantzenében.
Franyó Zoltán fordítása

	HIPPÓNAX SÍRJA
	Ο μουσοποις νάδ’...
Itt nyugszik ő, a Múzsa-csóku Hippónax.
Ha gaz vagy, úgy közel se jőjj e sírdombhoz;
De hogyha jó vagy és derék apák sarja:
nyugodtan ülj le és ha tetszik, elszunnyadsz!
Franyó Zoltán fordítása

NÍKIÁSZ
	FESTŐ ÉS BORBÉLY
	Τν κεφαλν βάπτων...
Megfestette fejét és elveszitette a fürtjét
      Borzas volt azelőtt, s most tar, akár a tojás.
Festő műve tehát, hogy nem nyír többet a borbély
      rajta sem ősz hajakat, sem feketébe veszőt.
Horváth I. Károly fordítása

SZÓTADÉSZ
	KIRÁLY HA VAGY...
	El κα βασιλες πέφυκας...
Király ha vagy, akkor is, halandó, halld meg a szómat.
Ha messzire tudsz köpni, azért, mert túl sok a nyálad.
Ha szép a ruhád, azt csak a birka adta tenéked.
Ha dús aranyad van, csak a sors hullámhegye hintál.
Ha fölvet a pénz, nem sok időre tart az erőd.
Ha henceg a szád, az csak az ostobaság kitörése.
Ám ha józanul élsz, az az istenek legszebb adománya!
Mert józan az ész, ha meg tudja itélni magát.
Kerényi Grácia fordítása

	HA DERÉK VAGY
	’Aγας εφυής...
Ha derék vagy, szép, igaz és kisér a szerencse,
akkor is beléd köt a gáncs, kikezd az irígység
Fölvethet a pénz, mégis, a fájdalom nem kerül el.
Ha jámborul élsz, mégis szorongat az ínség.
A kiváló mesteren is kifoghat a balsors.
Nincsen olyan igazságos bíró, - bár légyen a legfőbb,
kit ha a természet legyőz, nem tér hamis útra.
Gazdagság csúcsán aki áll, fél, hogy mélyre bukik.
Az erős testűt könnyen ledönti a kórság.
Minden bánat nélküli nap nagy nyereségünk.
Mert mik is vagyunk, milyen anyagból lett is a testünk?
Figyelemmel nézd magadat, s eszmélj: mi az élet,
honnan származol és ki vagy, s mivé leszel újból.
Kerényi Grácia fordítása

BÉSZANTÍNOSZ
	IFJÚSÁG ÉS ÖREGSÉG
	Ω μοι γν βης...
Jaj nekem, ifjúság! Ó jaj, gyötrelmes öregség!
      Mért illansz te hamar? És te mivégre sietsz?
Horváth I. Károly fordítása

ISMERETLEN KÖLTŐ
            DAL
      Βτε, βτε...
Táncba, táncba, innen át,
Szépleányok, rajta hát!
Hát e szűz ki itt? Milyen
délceg ifju udvarolja!
Horváth I. Károly fordítása

APOLLÓNIOSZ RHODIOSZ
	ARGONAUTIKA
	(Részletek)
	ΑΡΓΟΝΑΥΤΙΚΑ
      Azt zengette: a föld, meg az ég, meg a tenger is, egykor
mind együtt s egyek voltak s egy volt az alakjuk,
s vészes cívakodás folytán váltak vala többé;
s azt, hogy az égen örök helyüket hogyan őrzik örökkön
csillagok és hold és utazó-pályái a napnak;
s mint nőttek bércek; s zuhogó folyamok, meg a nimfák
bennük; a földönmászó mind hogy jött a világra.
Zengte: Ophíón bírta előszöris Eurünoméval
Ókeanosz lányával, Olümposz nagy havas ormát:
és az a tiszteletét, leveretvén, adta Kronosznak,
ez Rheiának, s Ókeanosz hulláma közé hullt;
ők meg uralmuk a Títán-isteneken gyakorolták,
míg Zeusz kisfiu volt s elméje is együgyü volt még,
Dikté barlangjában, amíg még föl nem övezték
földtől-szült Küklópszai mennykővel meg a villám
fényével, dörejével; mert neki hírnevet ez nyújt.
      Zengte, s örök hangját s lantját már elcsititotta.
Ám azok egyre előrehajoltak még figyelemmel
mind, noha elnémult, fülüket vágyódva hegyezték
bűvös hangzatjára: olyan nagy volt a varázsa.
      Nem sokkal később, loccsantva az áldozatot, mint
kell és ősi szokás, Zeusznak, s ráöntve az égő
nyelvdarabokra, - eszükbe az éjben az álmot idézték.
      És hogy a tündökölő Hajnal ragyogó szeme immár
Pélion ormainak meredekjét látta, s a széltől
hullámzó tenger derüsen mosogatta a partot,
fölserkent Típhüsz: s noszogatta a társait is mind
lépni hajóra hamar s evezőket rendbehelyezni.
Szörnyü nagyot dördült Pagaszai kikötője s az Argó
Pélion-adta hajója is így sürgette meg őket.
Mert szent ág volt benne, gerincközepére helyezte
s illesztette Athénaié, dódónai bükkből.
Ők pedig, egyik a másik után, a padokhoz eredtek,
s mint evező-helyüket már kezdetben kijelölték,
fegyvereik mellé szép rendben sorra leültek.
Ankaiosz közepütt, Héraklész hőserejével
ült; s Héraklésznak közelébe hevert buzogánya,
s lába alatt horpadt a hajó-alj. S már köteléket
vontak, bort loccsantva a víz fölibé. De Iészón
elfordult honi partjától, könnyezve, szemével.
S ők, valamint Phoibosznak az ifjak lejtik a táncot
Ortügiában, Pűthóban, vagy az Iszménosznál,
rendbe fölállva az oltárnál, lant hangzata mellett,
körben, gyors lábbal verik egyre, zenére, a földet:
így verték evezőkkel az Orpheusz lantszava mellett
ekkor a tengeri árt, torlott a lapáton a tajték;
és a sötét hullámok kétoldalt dagadoztak,
szörnyen felmorrantak, emelve a férfierőtől.
És a napon tűzként villámlott fegyverük is, míg
ment a hajó: s a vizen nyoma mindig messzefehérlett,
mint ahogyan zöld rét síkján fut végig az ösvény.
Mind nézték a hajót föntről a nagy istenek aznap,
és ama félisten daliák kitünő erejét, kik
akkor a legderekabbak voltak s szálltak az áron;
s Pélion ormairól bámultak a sziklai nimfák,
nézve itóni Athéna müvét, meg a bajnoki népet,
míly ügyesen forgatja kezével a hosszu lapátot.
És a magas hegyorom tetejéről víz közelébe
Phillüridész Kheirón is jött, s hol az őszhabu hullám
partrafutott, lábát áztatta s igen sokat intett
súlyos kézzel, s “Jó hazatérést!” - így kiabált még.
Jött vele hitvese is, csecsemő Akhileusszal a karján,
s Péleusznak, szerető apjának felmutogatta.
                                     *
      Állj ide most, Erató, s a fülembe susogd bele, rajta,
hogy s mint vitte a gyapjat iólkoszi földre Iészón,
Médeié szerelemlángjával. Hisz te hatalmát
osztod Küprisznek, s bájjal bűvölsz betöretlen
szűzeket: éppenezért csüng rajtad ilyen szerelem-név.
      Hát azok ott rejtetten, a sűrü bozót közepében
lesben-fekve maradtak, a hősök; látta azonban
Héra s Athéné ezt, s Zeusztól s más elnemenyésző
istentől távol, hálótermükbe vonultak
s töprengtek; s legelőbb Héré próbálta Athénét:
      “Légy te az első most, Zeusz lánya, te kezdd a tanácsot.
Mondd, mi a jobb. Tervelsz-é cselt, hogy megkaparintsák
Aiétésznek aranygyapját s Hellászba vihessék,
vagy jobb lenne, ha meggyőznék mézes szavaikkal
s rávennék? Mert hát szörnyen dölyfösszivü ember.
Semmi kisérlettől nem kellene visszariadnunk.”
      Mondta; s Athénaié így adta azonnal a választ:
“Én is a szívemben csak ilyesmit hánytorgattam,
Héra, hogy ily nyíltan kérdeztél. Csakhogy idáig
nem lelhettem olyan cselt, mely hasznára lehetne
hős lelküknek; bár fontoltam ezernyi tanácsot.”
      Szólt; mire földre szegezték, lábuk elé, szemüket már,
bíborló habozással s mást-mást vélve; de Héré
hirtelen íly ötletre talált, s ő mondta előbb ki:
“Jőjj, rontsunk Küpriszhez: s kérjük ketten erősen,
hogy szólítsa fiát, tán hallgat ez anyja szavára,
s Aiétész sokbűvszerü lányát sujtva nyilával
Iészónhoz bűvöli őt. S hiszem is, hogy ez akkor
elviszi vissza, tanácsával, Hellászba a gyapjat.”
      Ezt mondotta; s Athénának tetszett az okos terv,
s mézédes puha szókkal azonnal mondta a választ:
“Héra, apám idegennek szült az ilyen nyilazástól,
hát nem is ismerek én vágykeltő bűvöletes szert.
Ámde ha néked e szó így tetszik, jó, a nyomodba
lépek; mégis majd te magad szólj véle, ha látjuk.”
      Szólt; mire felszökkenve keresték fel palotáját
Küprisznek, melyet épített neki férje, a sánta,
nyomban amint Zeusztól hazavitte hites feleségül.
S túl a sövényen, a tornácán hálóteremének
álltak meg, hol is ő ágyát rendezte urának.
Az korahajnalban műhelyt s üllőt keresett fel,
egy bolygó szigeten, tág barlangban, hol a tűznek
lángsugarán vert sok szép holmit; s most felesége,
szemben az ajtóval, szép trónján egymaga ült csak.
Kétoldalt betakarta fehér vállát hajafürtje,
elválasztva arany fésűvel, akarta befonni
hosszú fürtjeit épp; de a vendégekre tekintve
ezt elhagyta, behíván őket, kelt föl a székről,
s karszékekre leültetvén őket, maga is már
ült le, zilált haja dús fürtjét fölfogta kezével.
S hozzájuk hízelgő szókkal szólt mosolyogva:
      “Drága barátnőim, míly szándék, cél hoz el erre
íly sok idő multán? Mért jöttetek, ennekelőtte
nem sűrű látogatók, istennők közt ti legelsők?”
      Válaszul őhozzá most Héra ilyen szavakat szólt:
“Csak csufolódsz; a mi szívünket meg rázza az átok.
Mert a hajójával már áll Phászisz folyamában
Aiszonidész, s aki még ama gyapjúért követője.
Értük ugyan mindért - hisz a nagy feladat közeleg már -
aggódunk iszonyún, de leginkább Aiszonidészért.
Őt bizony én, ha akár Hádészba akarna hajózni,
hogy lent Ixíónt szabadítsa ki ércköteléből,
megmentem, ha a testemben van erő elegendő,
hogy Peliász ne nevessen, a rossz sorsot kikerülve,
ő, aki áldozatot nékem nem adott, az a dölyfös.
Másként is, kedves volt nékem régen Iészón,
akkortól, hogy Anaurosz eláradt torkolatánál
míg igaz embereket próbáltam, elémbe vetődött,
jött a vadászatról: hóval volt hintve az összes
hegy meg a sok hosszú figyelő-szirt, és tetejükről
téli jeges patakok lefelé zuborogva zuhogtak.
Engem, anyó képébe jövőt, megszánt s fölemelve
áthordott vállán a vadul dagadó vizek árján.
Hát becsülöm szakadatlanul őt; s Peliász se lakolhat
vétkéért, ha Iészónnak te nem adsz hazatérést.”
      Szólt; Küpriszt meg a szótlanság elfogta egészen,
Félénk lett, hogy az esdekelő Hérára tekintett,
végülis így járult elibé jószívü szavakkal:
“Istennő, úrnő, ne legyen soha semmi silányabb
Küprisznél, ha te áhitozol s én semmibevenném
szóval, vagy tettel, valamit csak gyönge karommal
megtehetek; s nem kell, hogy nyujts nekem érte viszonzást.”
      Szólt; mire Héra megint okosan szólt szónoki szóval:
“Nincsen szükségünk sem erőre, se kényszeritésre.
Intsed csak szeliden fiadat, bűvölje epedni
Aiétész hajadonlányát nagyon Aiszonidészért.
Mert ha e lány neki jót kíván s ellátja tanáccsal,
azt hiszem én, az aranygyapjas bőrt elnyeri könnyen
s vissza Iólkoszig ér, mert minden cselt nagyon ért az.”
      Szólt; mire mindkettőjükhöz szólt Küprisz eképen:
“Héra s Athénaié, rátok bizonyára csak inkább
hallgat, mint énrám. Mert bármíly szemtelen is, tán
lesz a szemében kis szégyen tielőttetek: engem
csöppet sem tisztel s folyton feleselve kicsúfol.
S elszántam magamat már, mert úgy bánt, hogy olyan rossz,
hogy kettétöröm én a nyilát és vesszeit is mind
orra előtt. Mert már dühösen feleselni merészelt,
hogy ha kezem nem fékezem én, míg fékezi lelkét,
s nem kímélem, hát vádolhatom enmagam aztán.”
      Szólt; mosolyogtak az istennők, egymásra tekintve.
S hozzájuk szomorúan szólt ismét Küthereia:
“Hát hisz az én kínom másnak nevetés; sohasem kell
hogy mindenkinek elmondjam: tudom éppen eléggé.
Most, miután mindkettőtöknek e terv csak a kedves,
megpuhitom s -próbálom, nem lesz szófogadatlan.”
      Szólt; mire lebke kezét Héré megfogta azonnal,
s könnyeden elmosolyodva felelt neki, íly szavakat szólt:
“Így, Küthereia, amint mondod, csak tedd is azonnal
dolgodat; és ne neheztelj rá, civakodni ne óhajts
megharagudva fiaddal: majd megváltozik ő is.”
      Szólt, s elhagyta a széket; Athéné ment vele együtt;
és hazaindultak sietősen. Míg maga Küprisz
ment az Olümposz völgyein át a fiára találni.
Távol lelte föl őt, Zeusznak viruló ligetében,
nem maga volt a fiú, Ganümédész volt vele, kit Zeusz
egykor az égbe emelt, hogy lakjon az isteni nép közt,
szépségére hevülve. Arany kockákkal e kettő
úgy mulatott, mint szoktak az egyszivü-lelkü legénykék.
És ő már, tele balkézzel, kockáit emelte
mellbimbója alá, az a kapzsi Erósz, s szoritotta,
peckesen állt, s virulón édes pirulása parázslott
orcáján. Ganümédész meg keseregve kuporgott
s hallgatagon: csak két kockája maradt, kivetette
ezt is sorra, boszúsan a másik nagy kacagásán.
Elvesztette e kettőt is, mint eddig a többit,
s elsétált tehetetlen, üres kézzel, s a közelgő
Küpriszt észre se vette. Megállt ez, szembe fiával,
és tenyerével az álla alatt érintve, ekép szólt:
      “Ejnye, gonosz, minek is mosolyogsz? Bizonyára becsaptad
társadat és rászedted, mert, nem mint te, tudatlan.
Rajta viszont, végezz nekem egy munkát, mire kérlek:
s én Zeusznak gyönyörű játékát néked adom majd,
mit neki Adrészteia, a kedves dajka csinált még,
ídai barlangban, mikor ott még csöpp csecsemő volt,
egy szép gömbölyü labdát, jobb játékot amelynél
még Héphaisztosznak sem kaphatnál a kezéből.
Szép aranyos minden köre, és körülötte az összes
körnek még kettős szaladó ívek tekeregnek:
rejtve a varrata, és csavaros vonalával a dísze
kéken fut. Ha te ezt markodból messzehajítod,
csillagként lobogó sugarat sugaraz föl az égre.
Ezt adom én teneked; te meg Aiétész hajadonját
bűvöld Iészónhoz, nyíllal sujtsd: ne legyen már
késlekedés. Mert úgy majd kisebb lesz a jutalmad.”
      Így szólt ő; s a fiú hallotta, örült a szavának.
Minden játékszert elszórt, s két kézzel erősen
meghuzigálta az istennő ingét, odacsüngött.
S kérte, hogy adja a labdát rögtön; azonban az anyja
nyájas szókkal szólt, orcáját vonta magához,
és lehajolt és megcsókolta, felelt mosolyogva:
      “Tudja meg itt a te kedves főd, meg az én fejem is, hogy
megkapod ezt az ajándékot tőlem, be se csaplak,
hogyha te Aiétész lányába ütöd lövedéked.”
      Szólt; a fiú meg a kockákat már szedte is össze,
megszámolta s az anyja redős ingébe vetette.
És aranyos szíjjal vállára kötözte a tegzét,
mely tönkhöz volt dűtve, s a görbült íjat emelte.
S ment ki, keresztül Zeusz termén és dús ligetén át.
Majd az Olümposznak kapuján levegőbe kilépett
fönt magasan: lefelé fut az ég ösvénye amonnan,
két nagy sarka emelkedik ott magasan meredezve
nagy hegycsúcsoknak, mik a föld fő ormai: róluk
száll föl a nap s legelőbb fölibük pirosul sugarával.
Lent meg az életadó föld és a sok emberi város
tűnt föl, majd a folyók szent habjai, majd meg az ormok,
s körben a tenger, míg ő szállt tág légben előre.
                                     *
S már Éj űzte a földre sötétjét; tengeri áron
már Helikét és Óríónt nézték a hajósok
gályafedélzetről; némely kapus és utasember
álom után vágyott; és némely holt fiu anyját
már körül is keritette szelíd leplével az álom;
végig a városon eb se csaholt, sehol emberi nyüzsgés
hangja: növekvő éji homályt csönd ült meg egészen.
S Médeiát nem szállta meg ekkor az álom, az édes.
Mert ébrentartotta szerelme sok aggodalommal
Aiszonidészért, félt a bikák iszonyú erejétől,
s tőlük Arész mezején hogy rútul pusztul a férfi.
És szive keblében sebesen libegett, valamint nap
fénye cikázik a ház mélyén, hol visszalövelli
újra a víz, melyet csak imént öntöttek edénybe,
vagy dézsába, s a fürge sugár libeg erre meg arra
gyors hullámzásban rázkódva, föl és fölszökken:
így hánykódott most kebelében szíve e szűznek.
Szánakozó könny hullt a szeméből; s benseje folyton
fájva emésztődött; húsában is, és idegének
gyöngéd szálaiban kín dúlt, s föl is ért a fejaljig,
hol legerősebben tud szúrni, ahányszor a szívbe
bút vetnek sohasem lankadva a fürge Szerelmek.
Olykor azon volt, hogy nyujt néki bikákra varázs-szert,
olykor azon, hogy nem, hanem elpusztul vele együtt;
s néha, hogy el sem vész, de nem ad neki bűvöletes szert,
pusztán nagy nyugalomban a sorsát tűri, az átkost.
Végre felült ágyán s töprengve ekép szólalt meg:
      “Én nyomorult! hova is leszek immár szörnyü bajomban?
Mindenhogy tehetetlen az én szivem; és nyavalyámban
semmi segély, csak örökké lángolok ittbelül. Ó, bár
gyors vesszőkkel előbb ölt volna le Artemisz engem,
mint őt láttam, s mint az akháji mezőkig elértek
Khalkiopé fiusarjai. Istenség, vagy Erínüsz
hozta megint ezeket, könnyes vesztünkre, hazánkba.
Vesszen a víváson, ha a végzete vesznie néki
ott a mezőn. Hogyan is készítsem titkon a bűvszert
itt a szülőim előtt? Mit mondok róla, ha kérdik?
Míly cselt, míly ürügyet tudok én segitésre találni?
Távol a társaitól meglátva köszöntsem-e őt majd?
Én boldogtalan! Akkor sem pihenek meg a kíntól,
hogyha el is pusztul: sőt akkor száll csak a rossz rám,
hogyha az éltétől megfosztják. Félre, szemérem!
Félre, te tündökölő jóhír! Csak megmeneküljön
általam, és azután menjen, hova vágyik a lelke.
Én pedig aznap, amint befejezte sikerrel a harcát,
haljak meg: nyakamat függesztve terem tetejére,
vagy lélekpusztító mérget szíva magamba.
S még így is, ha meg is halok, ők majd szúrni-gyalázni
fognak; s messzire száll minden városban e földön
sorsom híre, s ugyan hordoznak az ajkukon engem
itt is, amott is a kolkhiszi nők és egyre gyaláznak:
lám, ez a lány idegent segitett buzgó figyelemmel,
és meghalt, s házát, szüleit szégyenbe keverte,
mert bujaságának hódolt. S mi nem ér, ami szégyen?
Jaj, keserű sorsom! Sokkal jobb lenne, ha még most,
éjszaka itt hagynám el az életet, itt a szobámban,
rejtelmes sorssal, kikerülve megannyi gyalázást,
mint hogy ilyen csúf és nevesincs dolgot cselekedjem.”
      Mondta, s elővett egy ládácskát, melyben igen sok
méreg volt készen, gyógyító is, meg ölő is.
S ezt térdére helyezve, jajongott. Keble meg ázott
hulló könnyeitől, melyek szakadatlan omoltak,
míg hevesen sírt sorsa miatt. És vágyakozott már
lélekölő mérget választani és befogadni.
S már a kicsiny szekrény kötelékeit is kikötözte,
hogy mérgét kiemelje, a balsorsú. De azonnal
gyűlöletes Hádésztól szállt nagy félsz a szivére.
Hosszu időn át némán ült, s körülötte az élet
minden szívviditó szép édes gondja merült föl.
Minden eszébe jutott, mi az életben gyönyörűség,
és az eszébe jutottak a lánytársak, hajadonnak:
s néznie boldogitóbb lett ekkor néki a napra,
mint eddig, miután áhított már esze mindent.
S most a kicsiny ládát térdéről újra levette,
Héra sugalma szerint, fordult szándéka, szivében
immár nem habozott: vágyódott rá, hogy a hajnal
jőjjön meg tüstént, hogy, amint ígérte, a hősnek
átadhassa a bűvös szert s láthassa az arcát.
Ajtaja szíjreteszét bontotta ki újra meg újra,
lesve a hajnali fényt: s örömére kikélt az a ködből
végre; s a városon át kezdtek járkálni a népek.
Devecseri Gábor fordítása

EUPHORIÓN
	EGY TENGERBE VESZETT SÍRVERSE
	Οχ  τVηχς λαιος...
Sem vad olajfalevél, sem sírkő, messze sötétlő
      írással lapján, nem födi csontjait el,
mert Dolikhé s meredek Drakanosz közt görgeti távol
      őket Ikária lágy habja a partfövenyen.
Mégis halmot emeltem, gyászolván a drüopszok
      szikkadozó mezején, én, a csupasz talaj, őt.
Kálnoky László fordítása

	EUDOXOSZRA
	Πρώτας ππότ’ πεξε...
Hogy legelőször vágta le hosszu haját Eudoxosz,
      Phoiboszt lepte meg ő ifjui ékeivel.
Fürtje helyett, ó Messzelövő, hadd födje borostyán,
      mit terem erdeiben bőven Akharnai, a szép.
Kálnoky László fordítása

BIÓN
	ADÓNISZ SIRATÁSA
	ΑΔΩΝΙΔΟΣ ΕΠΙΤΑΦΙΟΣ
	(I. idill)
Gyászol, Adónisz, a vers: “Jaj, meghal a kedves Adónisz!”
“Meghal a kedves Adónisz!” - Erószok is ezt panaszolják.
Bíbor fekhelyeden te se szunnyadj már, Küthereia:
öltsél gyász-feketét tört szívvel, s kebledet ütve
sírd mindenkinek el: “Jaj, meghal a kedves Adónisz!”
“Meghal a kedves Adónisz!” - Erószok is ezt panaszolják.
Fekszik Adónisz a bércek alatt, szép, hószinü combján
hószin agyar sebe ég, s hogy Küpriszt marja a bánat,
már csak alig piheg ajka, sötétlő vére elomlik
teste haván, örök éjbe kövül szeme tört-tüzü kékje,
ajkairól tovatűnik a pír, tovatűnik az élet,
s csókja is elhervad. Soha ajka nem illeti Küpriszt.
(S bár Küpriszt a halottnak a csókja gyönyörre hevítné,
érzéketlen Adónisz, a csókot nem viszonozza.)
Gyászol, Adónisz, a vers: “Jaj, meghal a kedves Adónisz!”
Szörnyű, szörnyü sebet hord combján kedves Adónisz,
s még iszonyúbb az a seb, mely Küpriszt szíven ütötte.
Teste körül szűkölve vonít valamennyi kutyája,
s gyászolják a hegyek nümphái is. Aphrodité meg
szertezilált hajjal bebolyongja a rengeteg erdőt,
gyászköpenyén öve sincs, szép lába sarútlan, az ágak
tépik, szaggatják, szent vére befesti a fákat,
míg hangos zokogással a széles völgyeken átmegy,
s asszír férje nevét szólítja, kiáltja csak egyre.
Éjszín öltönye messze lobog, hogy a teste kivillan,
és a fehér hóként ragyogó szép keblei halmát
bíbor vérbe borítja kezének durva ütése.
“Jaj neked, ó Küthereia!” - Erószok is ezt panaszolják.
Kedves férje halott, s vele sorvad a szép Küthereia.
Mert gyönyörű volt ő, mig a napfényt látta Adónisz,
s most szépsége a holttal enyészik. “Jaj, Küthereia!” -
zúg valamennyi hegy orma, s az erdők: “Ó jaj, Adónisz!”
Aphrodité panaszára csobog folyamokban a hullám,
forrásvíz a hegyekben Adóniszt könnyezi egyre,
kín pirosába borul sokezernyi virág - s Küthereia
gyászdala messzire zeng, hegyoromra s a völgyek öléig:
“Jaj neked, ó Küprisz, jaj, meghal a kedves Adónisz!”
S visszafelelt Ékhó: “Jaj, meghal a kedves Adónisz!”
Küprisz gyászbaborult vágyáról jajt ki ne sírna?
Látta, hogy ír már nincsen Adónisza szörnyü sebére,
látta a rőtszinü vért széttépett combja tövében,
s felzokogott, kezeit széttárva: “Ne hagyj el, Adónisz,
még ma ne hagyj el, Adónisz, a végső búcsura jöttem,
hogy karom átfonjon, s hogy az ajkam az ajkadat érje.
Éledj, egy kicsi percre, s a csókodat add legutolszor!
Addig tartson a csókod, ameddig az életerőd tart,
míg csak számba lehelled a lelkedet és pihegésed
szívemet éri, amíg csak igéző áramod átjár,
s míg kiürítem a vágy poharát. Ölelésedet őrzöm,
mintha Adónisz lenne, hisz elhagysz messzire engem,
elhagysz messze, Adónisz, alászállsz bús Akherónhoz,
s gyűlölt, szörnyü urához, amíg nyomorult magam élek,
istennő vagyok, és lehetetlen téged elérnem.
Perszephoneia, fogadd be a férjem: a lenti világban
messze nagyobb az erőd, s ami szépség, mind te kapod meg.
Ó, boldogtalan én, nem apadhat a kínjaim árja,
mert míg őt siratom, tereád már félve tekintek.
Eltűnsz, édes öröm, mint álomkép tovaröppensz,
párjaveszett leszek én, az Erószok is elhagyatottak,
s már senkit sem igézhet övem. Jaj, mért is akartad?
Mért kelt benned a vágy, hogy a hófogu kant leterítsed?”
Így zokogott Küthereia, Erószok is ezt panaszolják:
“Jaj neked, ó Küprisz, jaj, meghal a kedves Adónisz!”
Könnyeit ontja sürűn Paphia, ahogy ontja Adónisz
teste a vért, és könny és vér kivirágzik a földön.
Vérből sarjad a rózsa, s a könnyből a bús anemóné.
Gyászol, Adónisz, a vers: “Jaj, meghal a kedves Adónisz!”
Hitvesedet ne sirasd, Küthereia, a tölgyesek árnyán,
elhagyatott falevélravatal ne nyugossza Adóniszt:
teste legyen még holtan is ott, puha, szép nyoszolyádon,
oly szép holtan is ő, oly szép, mint édesen alvó.
Lágy takaródba borítsd, ahol annyiszor érte az álom
melletted, teveled fáradva a szent szerelemben
színarany ágyad ölén, mely most is várja Adóniszt.
Szórd be virágkoszorúk puha szirmaival: vele haljon
- mint ahogy ő meghalt - a mezők valamennyi virága.
Önts rá szír kenetet, s balzsammal kend meg a testét,
vesszen a balzsam mind, ha Adónisz, a balzsamod elvész.
Fekszik a kedves Adónisz a bíborszín takarókon,
s teste körül sír, jajgat az összes Erósz; hajuk ékét
adják gyász-adományul a holtnak. Az egyik az íját,
másik még nyilait, szárnyát, tegezét is elejti.
Közben a lábáról leveszik saruját, aranyos tál
kristálytiszta vizével a vért mossák le a combról,
s öntik rá a hüvös levegőt puha szárnysuhogással.
“Jaj neked, ó Küthereia!” - Erószok is ezt panaszolják.
Rőt fáklyáit eloltja az ajtónál Hümenaiosz,
s míg szétszórja a nász-koszorút, nem a “hűmén”-t,
már nem a “hűmén”-t zengi szokása szerint, csak az “ó jaj”-t.
“Ó jaj” - a bús Khariszok, keserűbben, mint Hümenaiosz
gyászolják Kinürasz sarját, deli, bájos Adóniszt,
s “meghal a kedves Adónisz!” - ezerszer zengi az ajkuk.
“Ó jaj” - a Moirák is, keserűbben, mint te, Dióné,
öntik a jajt, s felidézik a Hádészből is Adóniszt,
bűvös szókkal igézve, ki már sose látja a napfényt:
megvan benne a vágy, de nem engedi Perszephoneia.
Hagyd ma a jajt, Küthereia, a bús zokogást ma felejtsd el:
újra sirathatod őt, s - rövid év még - újra zokoghatsz.
Szepessy Tibor fordítása

	AZ ÉVSZAKOK
	ΕαVος,  ΜύVσων...
	(VI. idill)
KLEODÁMOSZ 
      Mondd, Mürszón, a tavasz, vagy a tél, vagy az ősz, vagy a nyár az,
      melynek megjöttét legjobban várja a lelked?
      Nyár-e, mikor minden fáradság célja beérik,
      édesen érett ősz, amikor könnyebbül az éhség,
      vagy terméketlen tél évszaka - mert sokan akkor
      élvezik azt, hogy tűz mellett lustán heverésznek -,
      vagy legjobban a szép kikelet tetszik? Nosza mondd ki,
      hogy melyiket választod - ráérünk ma beszélni.
MÜRSZÓN
      Embernek sosem illik az isteni rendben itélni,
      mert mindez szent és édes. De ha már, Kleodámosz,
      kérdezted, megmondom, az én kedvemre leginkább
      mely évszak van. A nyár nem, mert a nap éget olyankor,
      nem kívánom az őszt sem, mert sok az őszi betegség,
      hát még télben a hóvihar: én remegek, ha a fagy jön.
      Bárcsak egész év állna a százszor szép kikeletből,
      mert nem sujt a tavaszban a fagy, sem a nap heve minket,
      élettel viselős a világ, minden kivirágzik,
      és hogy örüljön az ember: az éj meg a nappal egyenlő.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	A PÁSZTORLÁNY ESTI DALA
	ΕσπεVε, τς Vετς...
Esthajnal, ragyogótüzü csillaga Aphroditénak,
Esthajnal, szeretett, szent fény a sötétlila éjben,
Hold sápadt követője te, csillagok égi vezére,
kedvesem, üdvözlégy, s mialatt szeretőmhöz igyekszem,
lépteimet te vezesd: az ezüstszinü Hold puha fénye
gyorsan ömölt le a földre, de gyorsan aludt ki. Se tolvaj
nem vagyok én, sem az éjjeli vándorokat nem ijesztem,
csak szeretek, s nem bűn szeretőt szerelemmel ölelni.
Szepessy Tibor fordítása

MOSZKHOSZ
	A MEGSZÖKÖTT ERÓSZ
	ΕΡΩΣ ΔΡΑΠΕΤΗΣ
	(I. idill)
Hirdeti Küprisz Erószt, a fiacskáját, a világnak:
“Bárki Erószt a keresztuton eltévedve találja,
adjon hírt szökevényemről, s a jutalma pazar lesz:
Küprisz csókja a díj! De ha mindjárt elhozod őt is,
akkor, jó idegen, más is koronázza a csókot.
Nem mindennapi lény, rálelsz húsz más fiu közt is.
Nem hó-színü a bőre, de tűz-ragyogásu; szemében
tőr és láng villog; szive álnok, a szózata édes;
mást mond és mást gondol örökké; méz a beszéde;
hogyha harag forr benne, kegyetlen; csalfa a lelke;
szája nem áll az igazra: ravasz fickó s csupa vadság;
szemtelen arcát szépséges fürtök koszorúzzák,
két pindurka kezecskéjével messzire ellő:
még Akherónt s Hádész fejedelmét is lenyilazza;
teste pucér, annál rejtettebb benne az elme;
szárnyacskáin, akár a madár, ide és tova röpdös,
férfihoz és nőhöz száll s trónt állít a szivükbe;
íjjá parányi nagyon s kicsi íjján nem nagy a vessző,
mégis, e vessző felröppenhet a mennyei boltig;
vállán szép, aranyos puzdrát hord, benne ezernyi
jól-köszörült hegyü nádszál, mely a szivünkbe sebet ver;
minden vad, minden, mi övé, de talán a leginkább
karcsú kis fáklyája: a Nap maga lángrakap ettől!
Hogyha nyakoncsíped, sose sajnáld! Rajta, kötözd meg!
Hogyha zokog könyörögve, vigyázz, be ne ess a verembe,
s hogyha kacag, vonszold; ha pedig kínálja a csókját,
fuss-menekülj: méreg van az ajkán s álnok a csókja;
hogyha meg így szól: »Itt van minden fegyverem, íme!«
csalfa ajándék, meg sose érintsd! Tűz, csupa tűz mind.”
Horváth I. Károly fordítása

	A FÖLDMÍVES ÉS ERÓSΖ
	ΕΙΣ ΕΡΩΤΑ ΑΡΟΤΡΙΩΝΤΑ
Fürtös Erósz mécsét s íjját eltette: kezében
      ösztöke, barmot-üző, válla tarisznya alatt;
két bika roppant-munkabirásu nyakába igát tett
      s búza-hozó magokat hint a barázda-soron.
Majd fölnéz s Zeuszhoz könyörög: “Sokasítsd meg a termést,
      vagy majd, Európé barma, te húzod ekém!”
Horváth I. Károly fordítása

	EURÓPÉ ELRABLÁSA
	ΕΥΡΩΠΗ
	(II. idill)
Európét rég Küpria szép álomba igézte.
Éj kétharmada elmúlt már, mikor éled a hajnal,
méznél mézízűbb nyugalom köde űl szemeinken,
lágyan nyűgözi pilláinkat, eloldva a testünk,
s színigaz álmok kóbor nyájai szerte bolyongnak.
Ekkor Phoinix lánya, a szűz-szép Európeié,
szunnyadván palotájuk legfelső emeletjén,
két földrészt vélt látni, amint épp rajta civódnak,
Ázsia és vele szemben a másik; a termetük asszony,
ám idegen külsőre emez, másik meg akárcsak
otthoni nő, aki édes lányát át sosem adná,
mert ő szülte a lányt - szólt - és maga volt, ki nevelte.
Erre kezét nagy-erőszakosan rávetve a másik,
elvonszolta az ön-megadót, mert aigisz-tartó
Zeusznak sorsrendelte ajándoka Európeié.
Retten a szűz takarókkal végboritott puha ágyán
s megdobban szive, mint láthatta valónak a rémet.
Jó ideig gunnyasztott némán ágya felett még,
s látta a két asszonyt kinyitott szemhéja alatt is.
Ekkor rémült hangon sóhajtott a magasba:
“Ó, melyik égilakó kísért álom-tüneménnyel?
Kamrámban, takarókkal végboritott puha ágyon
míly álmok kísértették meg az édesen alvót?
És ki az álomködben látott szép idegen nő?
Mért markolt a szivembe a vágy és ő maga is mért
vett karjába oly édes örömmel, mint a leányát?
Bárcsak a boldogok ott fenn mindezt jóra segítsék!”
Így szólt, s felszökkenve kereste a drága barátnők
egyívásu, nemes csapatát, a szivébe bezártat,
kikkel együtt játszott mindíg, ha a táncba siettek,
vagy ha a bőrük megmosták suhanó-patak-ágyban,
vagy ha a rétről jószagu liljomokat szakitottak.
Jöttek azonnal a lányok: mind elhozta kezében
csokros kiskosarát s indultak a tengerig érő
parti mezőre, hová gyakran gyűltek csapatostul,
örvendezve a rózsasziromnak, a habsusogásnak.
Szép szinarany kosarat vitt karján Európeié,
bámulatos, szemigéző művét Héphaisztosznak,
mit Libüének adott, ki a Földrázó nyoszolyáján
hált egykor; majd tőle a bájos Télephaasszé,
egy-vér magzata kapta; a szép-szűz Európeié
tőle, az anyjától örökölte a nagyhirü kincset.
Sok ragyogó mestermű volt színén kifaragva.
Rajta aranyból Ínakhosznak a gyermeke, Ió,
ifju tehénként, mely elvesztvén női alakját
őrjöng most, négy lába tapodja a sósvizü ösvényt,
mintha csak úszna; a tenger meg komoran feketéllett.
Sós tenger martján, odafönt, két férfiu állott
s együtt bámulták a vizenjáró csodaszörnyet.
Zeusz Kronidész is rajt volt, épp simogatva-becézve
Ínakhosz tehenét, kit végül a hétkaru Nílus
partján visszavarázsolt nővé szarvas üszőből.
Tiszta ezüstből volt kifaragva a Nílus, az állat
rőtszinü rézből, míg maga Zeusz fénylő szinaranyból.
Körben, a gömbölyű kis kosaracska egész koronáján,
Hermész domborodott s mellette a földre terülve
Argosz nyujtózott, melynek szeme el sohse fárad,
és a madár, mely bíbor véréből született meg,
tarka-virág-szín tollakkal díszítve a szárnya,
mely csapdos nyújtózva, akár a hajók evezői,
körbeövezve imígy a kosárka aranyszinü szélét.
Íly gyönyörű, díszes kosarat vitt Európeié.
És hogy a lányok a tarka-virágos rétre kiértek,
mindegyikük másféle virágban lelte a kedvét.
Egy jóillatu nárciszt szed, jácintot a társa,
s gyenge kakukfüvet és violát, kikeletbe-virító
rét pázsitján szerte hevertek a százszinü szirmok.
Voltak, akik csak arany sáfrány szépillatu fürtjét
gyűjtötték versengve; közöttük járt a királylány,
tűzszinü rózsák pompás kelyhét szedve csokorba,
s fénylett, mint Khariszok közt tündököl Aphrogeneia.
Ám a virágok közt nem várt már hosszu idő rá,
sem, hogy szűzi övét szeplőtlen hordja sokáig.
Mert meglátta, bizony, Kronidész őt, s háborodott most,
hisz Küprisz nyila szívét nagy-titkon leigázta,
mely egyedül képes Zeusznak szívét leigázni.
Ám, hogy a féltékeny Hérét ne tüzelje haragra,
s megnyerhesse a szűznek zsenge szivét szerelemre,
elrejtette az istent, átváltozva bikává;
csak nem olyanná, mint amely ott benn áll a karámban,
vagy mely görbe ekét vonszol, s a rögöt hasogatja,
kinn legelészik a csorda között, s mégcsak nem is olyan,
mint amelyik súlyos szekeret huz igába befogva:
ennek aranyszinü szőr csillámlott végig a bőrén,
arcának közepén szinezüst körnek jegye fénylett,
két szeme csillagként ragyogott, s vágytól sugaras volt,
egyformán szökkent a magasba fején az iker-szarv
(szinte az átszelt félhold kettős szarva lehetne).
Így jött hát a mezőre, s a szűzi szivekbe nem oltott
rémületet, mindük vágyott közelébe kerülni,
s megsimogatni remek testét, melyből pazar illat
áradt, túlszárnyalva a jószagu rét levegőjét.
Fénylő Európeié lába előtt megtorpant,
végignyalta nyakát, így hízelgett a leánynak.
Az vállát megölelte, puhán letörölte kezével
szájáról a sürű tajtékot, s csókot adott rá.
Kedvesen elbődült a bika, s mügdón fuvolának
édes hangját vélték megzendülni a lányok.
Majd meg térdre rogyott s Európeiét bámulta,
meghajlítva nyakát, széles hátát odatartva,
ő meg a sűrűkontyú szűztársakhoz eképp szólt:
“Jertek, drága barátnők, egykoru társaim, üljünk
rá a bikára! remek játék lesz. Mindegyikünk jól
elfér szétterülő hátán, mint nagyszerü gályán.
Szemnek kedves, szép, kezes állat, a többi bikákhoz
jottányit se hasonlít, mintha csak emberi lenne
benne az elme, csupán a beszéd tudománya hiányzik.”
Így szólt, s megtelepült széles hátán mosolyogva,
s már-már ráült volna a többi, az állat azonban
felszökkent, s tenger-fele vitte szivének a vágyát.
Ő megfordult és kezeit széttárva a kedves
társnőkhöz kiabált, de nyomukba nem ért el egyik sem.
Már elrugta a partot is, és mint delfin, a széles
tengert rótta az állat, vízbe se mártva patáját.
Rákacagott a nyugodt víz tükre a habba-szökőre,
bálnák fickándoztak Zeusznak lába nyomában,
bukfencezve bukott ki a delfin az ár tetejére,
színre merültek a Néreiszek, cethalnak a hátán
ült mind, és díszkíséretként úsztak előtte,
sőt maga Földrázó, az erősmorajú is előtünt,
sósvizű ösvényén a habok mérgét lecsitítva
vitte fivérét; úsztak véle körébe sereglett
trítónok, kik a tenger mélyhangú fuvolái,
nászdalt zengve a kagylóhéj hosszúcsövü kürtjén.
Európé pedig ott ült Zeusz széles bika-hátán,
félkézzel hosszú szarvát markolta, szügyének
bíborszínü lebernyegeit tartotta a másik,
hogy ne merüljön az ősz tenger sós áradatába.
Duzzad a fúvó szélben a bő köpeny Európeién,
mint gályán a vitorla, s a lányt a magasba repíti.
Ő meg, ahogy mind messzebb tűntek az otthoni partok,
semmibe vesztek a habvert szirtek, a hegy meredélye,
fönt már csak levegőég volt, lent körben a tenger,
szétpillantva ilyen szavakat küldött a magasba:
“Merre viszel? Ki vagy, isteni-szép bika? Hogy tud a lábad
járni a nem neki szánt ösvényen? Hogy-hogy a vízárt
nem féled? Hisz a gyors bárkák futják be a tengert,
ám a bikák rettegtek mindig a sósvizü úttól!
Hol lelsz édes italt? Hol lelsz eleséget a vízben?
Biztos egy isten vagy te! Amit tész, isteni tett az.
Tengeri delfínek nem mennek a partra, bikák meg
tengervízbe: te szárazon és vizen át tovaszáguldsz,
nem rettenve, patáid visznek, e négy evezőrúd.
Biztos a kékcsillámú ég fele is felszállhatsz,
hogyha akarsz, röppenve sebesszárnyú madarakként.
Jaj nekem, én sorsverte leány, ki atyám palotáját
messzire hagyva követtem e furcsa hajóutazásra
ezt a bikát s most elhagyatottan kóborolok majd!
Ám de te, Földrázó, ki az ősz tengert kormányzod,
légy hozzám jószívvel, hisz látod bizonyára
azt, ki hajóutamon szállít és messze vezérel:
isten nélkül nem járnám eme harmatos ösvényt.”
Ezt mondotta. A szépszarvú állat pedig így szólt:
“Bízzál, kedves szűz, sose félj te a tengeri ártól!
Zeusz vagyok én, ha bikának látszom is így közelebbről
nézve, hisz úgy jelenek meg mindig, amint akarom. Most
érted-gyúlt vágy űzött, hogy végrójjam a tenger
roppant útját, mint bika. Vár már egykori dajkám,
vár téged Krété, amelyen meglesz lakodalmad,
s híres gyermekeket szülsz ott majd tőlem, akik mind
büszke jogarviselőkként élnek az emberi nem közt.”
Így szólt és szava teljesedett. Föltűnt a habokban
Krété, Zeusz ismét felvette az isteni külsőt,
szűz övet oldott, s ágyat készítettek a Hórák.
Zeusznak lett a menyasszonya ekkor a még hajadon lány,
majd anya lett és gyermekeket szült nagy Kronidésznek.
Horváth I. Károly fordítása

HÉRONDÁSZ
	AZ ISKOLAMESTER
	ΔΙΔΑΣΚΑΛΟΣ
MÉTROTIMÉ 
      Úgy áldjanak meg téged a kegyes Múzsák,
      Lampriszkosz, és úgy legyen életed boldog,
      amint e vállra kapni érdemes kölyköt
      eldöngeted, hogy gebedjen belé félig.
      Garas-pöcökben eljátszotta jómódom
      nekem szegénynek, mert a kocka ennek már
      csekély mulatság. Ebrovásra kell jutnom,
      Lampriszkosz, ily kép. Kérdd csak őt az abécés
      mester felől - a hó harmincadik napján
      vér- s könnyözönnel izzadom ki tandíját -,
      címét se tudja tán. De a piactéren,
      hol lusta szolga- s hordásnép tanyáz, minden
      zegzúgot ismer s megmutat, ha kell, nyomban.
      Táblája, melyet én vonok be kínlódva
      viasszal hóról-hóra, egy sötét sutban
      hever vagy ágya lábánál, hacsak ritkán
      fanyar szemet nem vet rá, mint ki poklot jár,
      nem hogy reá jót írjon, csak berondítni.
      Viszont a kocka, jól kifényesítetten,
      hogy lábasom sem csillog úgy, iszákjában
      van mindig és zsebében a gonosz csontnak.
      Olvasni, haj, nem tudja még az alphát sem,
      hacsak fülébe ötször is nem ordítják.
      Minap, hogy apja a Marón nevet kezdi
      betűzni, persze, hogy Szimónra ferdíti
      a szót a golyhó. Mondhatom, bolond voltam,
      mikor nem öszvérhajcsárnak neveltettem,
      hanem betűvetésre fogni próbáltam,
      hogy aggkoromnak benne gyámolát leljem.
      Ha úgy adódik, hogy felmondjon egy verset
      nekem vagy apjának, kit már a kor kissé
      nagyothallóvá s vakká tett, hasad fognád,
      ha hallanád, hogy szótagolja nagy nyögve:
      “Nap-kel-te fé-nye.” Mondom is: “Szerencsétlen,
      írástudatlan nagymamád is ennyit tud,
      meg bármelyik fríg szolga.” Hogyha ilymódon
      megszidjuk, uccu, három nap nem is látjuk,
      viszont a háznál s magatehetetlen vén,
      koldus nagyanyján élősködni nem restell.
      Máskor kinyújtott lábbal egy tetőn gubbaszt,
      fejét, akárcsak egy majom, lelógatva.
      Gondold csak el, mit érzek én ezek láttán,
      mert a cserép, miként szikkadt kalács mállik
      szét, és ha jő a tél, minden darabkáért
      fizethetek három keserves émaithont.
      Mert egybehangzón vallja mindegyik szomszéd:
      “Ezt Métrotímé kölyke, Kottalosz tette.”
      S így is van, egy zokszót sem szólhatok hozzá.
      Hát szerteszét az erdőben hogyan hányja
      el mindenét, a déloszi halászként, ki
      tengerbe szórja élete maradványát.
      Nem tudja minden hó heted- s huszadnapját
      egy csillagász se pontosabban őnála,
      s ha szűnnapot les, el nem alszik éjhosszat.
      Úgy küldjön hát, Lampriszkosz, rád az ég áldást
      s árasszon el sok jóval, ahogy ellátod
      baját e...
LAMPRISZKOSZ
            Métrotímé, hagyd az óhajtást!
      Meglesz, mi néki jár. Hé, Euthiész, hol vagy,
      s te, Kottalosz, s te, Phillosz? Tán a holdtöltét
      várjátok, ahelyett, hogy vállra kapnátok!
      Fínom legény vagy, Kottalosz! Nem éred be
      azzal, hogy itt-ott kockát vetsz, ahogy mások,
      neked teherhordók között időtöltés
      végett garast kell pöckölgetned a téren?
      Kezeskedem, szerény leszel, mint egy szűzlány,
      s ha tetszik is, nem nyúlsz egy szalmaszálhoz sem.
      Hol a kemény szíjj és ökörfarok, mellyel
      fenyítni szoktam a bilincsre vert latrot?
      Adják elő, míg el nem önt az ádáz düh.
KOTTALOSZ
      Nem, nem, könyörgök a Muzsákra, Lampriszkosz,
      meg Kútisz életére és szakálladra,
      ne a keménnyel üss, elég a másikkal.
LAMPRISZKOSZ
      Komisz vagy, Kottalosz, rólad dicsérő szó
      nem eshetik vásárban sem, de még ott sem,
      hol patkány rágja össze a vasat s mindent.
KOTTALOSZ
      És hány csapásra szántad el magad, hányra,
      Lampriszkosz!
LAMPRISZKOSZ
      Engem kérdezel? Mamád kérdezd.
KOTTALOSZ
      Te hányat adnál, drágicám?
MÉTROTÍMÉ
      Ha tőlem függ,
      amennyit elviselni bír cudar hátad.
KOTTALOSZ
      Elég, elég, megállj, Lampriszkosz!
LAMPRISZKOSZ
      Állj meg te
      a csínytevésben!
KOTTALOSZ
      Többet nem teszek rosszat,
      Lampriszkosz, esküm hallják a kegyes Múzsák.
LAMPRISZKOSZ
      A nyelved, azt jól felvágták. Ha nem lesz csend,
      szájkosarat kapsz, hogy morogni szűnj meg már.
KOTTALOSZ
      Egy szót se szólok, csak ne ölj meg, esdeklek.
LAMPRISZKOSZ
      Jó, hát ereszd el, Kottalosz.
MÉTROTÍMÉ
      Ne hagyd abba,
      Lampriszkosz, üsd csak, míg a nap le nem nyugszik.
LAMPRISZKOSZ
      Több már a csík a bőrén, mint a kígyóén,
      és azt hiszem, kap még a leckeórán is...
KOTTALOSZ
      Egyet se...
MÉTROTÍMÉ
      Húzz rá még huszat, ne sajnáljad,
      ha jobban olvas is netán Kliónál már.
KOTTALOSZ
      Nyekk! Így tanulod meg, hogy mézbe dugd nyelved!
MÉTROTÍMÉ
      Én meg megyek, Lampriszkosz, hogy beszámoljak
      az apjukomnak otthon és bilincsekkel
      jövök megint, hogy láncra fűzve kullogjon
      tovább a sértett istennők előtt innen.
Gáspár Endre fordítása

KLEANTHÉSZ
	HIMNUSZ ZEUSZHOZ
	ΕΙΣ ΔΙΑ
Mindenség ura, legfőbb úr a haláltalanok közt,
soknevü Zeusz, ki a Természet törvényein őrködsz,
üdvözlégy! A halandók tiszte: köszönteni téged.
Hisz csakis ők származtak tőled, a szó adományát
ők kapták csak, a földön csúszó más faj egyik sem.
Rólad zengek hát, hirdetve hatalmad örökké.
Rád hallgat, mely a Földet körbekeringi, a Kozmosz,
úgy, ahogyan kívánod, örömmel tűrve parancsod,
olyan erős fegyver van győzhetlen kezeidben,
kétágú, tüzetontó és örökéletü villám,
melynek ütésétől az egész Természet elájult,
s ezzel az Ős Értelmet, mely áthatja a Mindent,
egyformán a nagyot s a parányt, érvényre segíted,
s így vagy a Mindenség legfensőbb atyja-királya.
Semmi se történhetne a földön, nélküled, isten,
semmi az égnek mennyei sarkán, tengerek árján,
semmi, csak az, mit a bűnösök esztelenül cselekesznek.
Ámde te még az erőseket is kordába szorítod,
s renddé lesz, ami rendetlen, s széppé, mi nem az volt.
Egy összhangba hozol mindent, jót kötsz a gonoszhoz,
hogy mindennek örökké-egy értelme maradjon,
melytől elmenekűl a gonosz, ki csak él a világon,
sok nyomorult, ki a jók kincsét áhítja örökké,
isten szent törvényét meg sose látva, se hallva,
mely, ha betartja s eszével is él, jóvá teszi őt is.
Ész nélkül sodródnak más-más vágyak után mind:
van, ki a rangért hullat kárbavesző veritéket,
van, ki az olcsó üzletek olcsó haszna után fut,
más meg a test édes gyönyörét s a nyugalmat akarja;
ám célhoz sosem érnek s másik irányba sodorva
épp a fonákját kapják annak, amért igyekeztek.
Ámde te, mindenadó, éjfellegü, fénytlobogó Zeusz,
vedd el az emberiségről rontó ostobaságát,
oszlasd el lelkükről, ó Atya, s add meg a Törvény
ismeretét, mellyel méltányos rendben irányítsz
mindent, hadd tiszteltessünk meg tiszteleteddel
s szüntelenül csak a tetteidet dicsérjük - ez illik
földi halandóhoz -, mert legfőbb mind-e világon,
égen s földön, az Ős Törvényt hirdetni örökké.
Horváth I. Károly fordítása

RHIANOSZ
	A TROIZÉNI EMPEDOKLÉSZRE
	H ΤVοιζν γαή...
Troizén, jó harcosnevelő, ha dicséred utolsó
      gyermeked, akkor sem szólsz te igaztalanúl.
Empedoklész mégis tündöklik, mint a virúló
      rózsa ragyog kikelet többi virága között.
Kálnoky László fordítása

	KLEONÍKOSZHOZ
	H Vά νύ τοι, Κλεόνικε...
Úgy vélem, Kleoníkosz, amíg megjártad a hágót,
      szemben jöttek a szép, tündökölő Khariszok
s rózsás karjukkal, gyermek, kebelükre öleltek,
      ettől lett alakod s arcod is ily gyönyörű.
Messze maradj tőlem. Veszedelmes játszani tűzzel,
      életet elszáraszt kapzsi virága, a láng.
Kálnoky László fordítása

	A RIGÓ
	’Iξ Δεξιόνικοζ...
Sárgarigót kínált Ixosznak Dexioníkosz
      zöldbeborúlt fa alatt, fogva a szárnyainál.
S hallatszott panaszos zokogása az ég madarának,
      ám, ó drága Erósz és viruló Khariszok,
lennék, hogy keze közt dalt sírjak könnyeket ejtve,
      sárgarigója magam és a fenyőmadara.
Kálnoky László fordítása

	IFJAK SZÉPSÉGE
	Ο παδες λαβύVινς... 
Ifjak: - mily bonyolult labirint! Ahová a szemeddel
      nézel, lépre megy az, mint a butácska madár.
Itt Theodórosz az érett, dús idomokkal igéz meg,
      szűziesen viruló termete az, mi megejt.
Ott meg a friss aranyarcu Philoklész, - bár az alakja
      nem magas: égi varázs fénye ragyogja körül.
Hogyha te Leptínészre tekintsz, mozdulni se tud már
      tested, mintha bilincs fogna le védtelenül,
míg gyökeret ver a lábad, az ő szeme fénye sugárzón
      gyúl ki s az arcától ujja hegyéig ömöl.
Üdv, ó, drága fiúk! Így ifjan kell a tökélyig
      jutni, s ezüstös haj fedje utóbb fejetek!
Franyó Zoltán fordítása

ANAXILÁSZ
	A HETAIRÁKRÓL
	ΝΕΟΤΤΙΣ
Ember, hogyha életedben volt hetaira-kedvesed,
tudsz-e nála elfajultabb, bűnösebb lényt mondani?
Mert a vad sárkány, s a tűzokádó bősz Khimaira sem,
vagy Kharübdisz s csalfa Szkülla, háromtorku vízi eb,
hidra, kígyó, szfinx, oroszlán, Hárpüák szárnyas faja
mind nem ér fel undorító fajzatával, higgyed el:
túlszárnyalják ők a rosszban földünk minden állatát.
Elsőnek nézzük tehát az egyiket, Plangón nevűt:
ő, akár Khimaira, barbár férfiakra vet tüzet,
s meg nem fosztja életétől, legföljebb egy hős lovas,
s távozóban otthonából minden kincsét elviszi.
S kik Szinópéval mulatnak, nem hidrával vannak-é?
Vén csoroszlya, ám Gnathaina, szomszédnője sem különb,
sőt, ki őket fölcseréli, kétszerannyi bajt szerez.
S Nannionról nem tudod, hogy csalfa Szküllával rokon?
Megfojtott már két barátot, mégis harmadikra les,
tőrt vet néki, meg ne szökjön jó fenyőfa-csónakán.
Vagy ha Phrűnét nézzük, ő Kharübdisztól tán messze van?
Elfogván a kormányost, hajóját nem süllyeszti el?
Hát Theánó nem szirén-e, megkopasztott, pőre lény?
Arca s hangja asszonyé, de mint rigóé, combjai.
S Thébai szfinxének nevezném mind az összes kéjleányt,
kik nem egyszerűn dalolják, ám mindig talányosan,
hogy kivánnak és szeretnek, s együtt lenni jó velünk.
Lennél bár négylábu, mondják, s lenne pompás trónusod,
vagy tán háromlábu, mondják, - csak kétlábu lányt akarsz!
S csak ha mindezt tudva, tüstént elmennél, mint Oidipusz,
s látni őt nem vágyakoznál, akkor szökhetsz épen el.
Ám akik szerelmet várnak, csapdájukba hullanak,
s fölragadják égbe őket. Összefogván hát szavam,
nincs kegyetlenebb vadállat, mint hetairák fajzata.
Kerényi Grácia fordítása

ERATOSZTHENÉSZ
	A BORISSZA XENOPHÓN AJÁNDÉKA
	Ονοπότας Ξενοφν...
Ezt az üres hordót Xenophón, a borissza ajálja.
      Bakkhosz, vedd kegyesen! Kívüle semmije sincs.
Horváth I. Károly fordítása

	MINT A DÜHÖNGŐ TŰZ...
	Ονός τοι πυρ σον χει...
Mint a dühöngő tűz, úgy tombol a bor, ha a férfi
      issza; kavarja a vért, mint Notosz és Boreász
Líbüa tengeri habját, s minden titkot a mélyből
      fényre derít, szanaszét rázza az emberi észt.
Kerényi Grácia fordítása

	MEGLÁTVÁN MELITÉT...
	Ως εδον Μελίτην...
Meglátván Melitét, elsápadtam, hogy a férj is
      ott van véle, s imígy szóltam, ijedt-remegőn:
”Ajtódról a reteszt levehetném-é ma, szabaddá
      téve a két szárnyát, s két meredek fala közt
léphetnék-e előre az udvar harmatos alján,
      kulcsomat illesztvén legközepébe tövig?”
S ő könnyed nevetéssel urára kacsintva felelte:
      “Udvaromat kikerüld, mert harapós a kutyám.”
Somlyó György fordítása

ATHÉNIÓN
	A SZAKÁCSMŰVÉSZET DICSÉRETE
	ΣΑΜΟΘΡΑΙΚΕΣ
SZAKÁCS
      Hát nem tudod, hogy minden művészet közül
      a szakácsművészetnek van legtöbb érdeme
      a jámborságban?
SZOLGA
      Hogy lehet az?
SZAKÁCS
      Bizony lehet,
      te barbár. Mert megváltva minket állati,
      hitetlen életünktől és a bajt hozó,
      vad emberevéstől, elrendezte napjaink
      rendjét, és mostani életünk alapja lett.
SZOLGA
      Miképpen?
SZÁKÁCS
      Csak figyelj, elmondom sorra én.
      Az emberevés és még temérdek bűn között
      akadt egy ember, egy csöppet sem ostoba,
      ki áldozatnak egyszer állati húst sütött.
      S mivelhogy jobb izű volt, mint az emberi,
      nem egymást falták, hanem inkább a barmokat,
      megsütve áldozatul. S mikor már egyszer így
      megkóstolták az élvezetet, lassan tovább
      fejlesztették a szakácsművészet kezdetét.
      Azóta máig is, emlékezve őseink
      szokásaira, az isteneknek sótlanul
      sütik meg tűzön a belső részeket, mivel
      nem ismerték még akkor a só használatát.
      Később, mikor megismerték, ízlett a só,
      s használjuk is, csak áldozatnál nem szabad,
      így óvjuk őseink szokását, mert csakis
      bennük van üdvünk, boldogságunk kezdete, -
      sőt, ízesítünk pompás fűszerekkel is,
      így fejlesztjük tovább a szakácsművészetet.
SZOLGA
      Mint látom, új Palaiphatosz jött el közénk.
SZAKÁCS
      S idők multával mindehhez még új remek
      járult: a gyomrot megtanultuk tölteni.
      Ősünk puhára főzte a kecskegidát előbb,
      majd édes borban párolt vagdalt húst rakott
      belé, s közéje észrevétlenül hal is
      került, zöldség, polip, halikra, árpa, méz.
      E sok gyönyörűség, melyet elbeszéltem itt,
      a hullaevésről mindenkit leszoktatott,
      már érdemes volt együtt élni, összegyűlt
      a nép és városok születtek, melyeket
      a szakácsművészet kormányoz, mint láthatod.
SZOLGA
      Köszöntlek, ember; épp ilyet kivánt uram.
SZAKÁCS
      Mi szakácsok kezdtük el, s azóta áldozunk
      ételt s italt annak, kiért az istenek
      hallgatnak ránk, ki feltalálta általunk,
      hogyan kell szép életre vezetni másokat.
SZOLGA
      Tiszteld tehát a jámborságot s fogd be szád,
      mindezt belátom; jőjj be inkább és kövess
      engem, s mutasd be ott bent mesterségedet.
Kerényi Grácia fordítása

HÉGÉSZIPPOSZ
	HERMIONÉBA VALÓ...
	EVμιονες δ ξενος...
Hermionéba való volt Zóilosz, és idegenben
      kellett halnia, ám itt is az argoszi föld
leple takarja, amellyel mélyölü, bús felesége
      szórta be sírván és nyírtfejü gyermekei.
Somlyó György fordítása

	A HALOTT MEG A HALAI
	’Εξ λς μίβVωτον...
Bevonták a nehéz hálót és ím a halak közt
      egy félig megevett, szomoru hulla feküdt.
De a halásznép nemcsak a földi haszonra tekintett,
      s így az egész zsákmányt födi a parton e sír.
Ami neked jár, Föld, megkaptad mind: e hiányzó
      húsért kárpótol, aki megette, a hal.
Szabó Lőrinc fordítása

HÉGÉMÓN
	LÁTVA E SÍRT...
	Εποι τις παρ τύμβον...
Látva e sírt, komolyan szóljon, s e szavakkal, a vándor:
      “Ezren spártaiak álltak a perzsa hadak
nyolcszázezre elé e helyen s egy szálig elestek,
      hátra se fordulván. Íme, ez a dór fegyelem.”
Somlyó György fordítása

DIOSZKORIDÉSZ
	DÓRISSZAL AZ ÁGYBAN
	ΑωVίδα τν βοδόπυγον...
Széttárult rózsásülepű kicsi Dórisz az ágyon
      s istenné avatott zsenge virágai közt.
Karcsu, sudár-egyenes lábát átvetve közéfont,
      küzdve szünet nélkül Küpria harcmezején.
Körbeficánkolt szép öle, s elködösült szeme, mint halk
      szélben az őszi levél, bíborosan remegett,
míg a fehér izzású kedv lelohadt a szivünkben,
      s Dóriszom elbágyadt testtel az ágyra terült.
Horváth I. Károly fordítása

SZELEUKOSZ
	DRÁGÁBB, JOBB SZERETŐK...
	ΙΛΑΡΑ ΑΙΣΜΑΤΑ
Drágább, jobb szeretők ám a fiúk, mintsem az asszonyok;
bezzeg, hogyha fiú van velem, az hasznos a harcban is.
Franyó Zoltán fordítása

ISMERETLEN KÖLTŐ
	AZ ELHAGYOTT LEÁNY PANASZA
	ΑΠΟΚΕΚΛΕΙΜΕΝΗ
Kettőnkben lobogott fel a vágy
s édes igába kötözte szivünket;
Küprisz rá a tanú; s most fájdalom éget,
mikor az jut eszembe,
hogy amíg csókol, tán épp a szökést
forgatja fejében,
a csélcsapságnak mestere, új-s-új
szerelemnek koholója.
Megragadott Erosz engem:
nem gyűlölhetem őt, mert benn él minden gondolatomban
Velem éreztek a kedves csillagok, Éjszaka úrnő,
s elkísértek hozzá, akinek Küprisz
karjába dob és
kihez úgy csábít az erős Erosz is;
s utitársam volt a hatalmas tűz, mely
itt, a szivemben lángol.
S most az kínoz, most az gyötör egyre,
hogy a csalfa-szivű,
ez a büszke legény, aki nem hiszi el, hogy
Küprisz igéz a szivünkbe szerelmet,
el nem veszi tőlem
méltatlan-ölő, nagy bánatomat.
S mégis, kell ez az őrült érzés, kell, hogy vágyjak utána
s elhagyatottan elégjek egészen!
Ez a bánat tépte le szép koszorúim;
de ha ellök, a halott lány kap koszorút majd.
Édes uram, ne rekessz kívül küszöbödtől!
Fogadj el: a szolgád vágyom lenni, a rabnőd,
szörnyű gyötrelem ekkora esztelen vágy,
de az özvegyi ágyban eszét elveszti az ember,
s a magányos Erosz fölszítja a tébolyt!
Tudd meg, nem győzhetsz szivem indulatán,
mikor Erisz megszállja: megőrül majd,
ha magamban hálok,
te pedig máshoz mész felcicomázva.
Itt az idő: ha haragszunk, most kell
válni. Siessünk!
Még várnak a régi barátok, akik
eldöntik majd, ki a bűnös.
Ámde ha mégsem küldsz el, örökre
szeretlek, uram,
s nem tudlak most se gyülölni.
A mosónőd és a cseléded
jó szívvel leszek én.
Fektesd ágyadra a lányt, akinek teste s a lelke tiéd
s ő megfizet érte karodban!
Édes uram, hogy küldhetnéd el szeretődet?
Hisz az első férfi te vagy, ki ölelte.
S ha csalódnál, uram, én az utadba nem állok.
Légy hát a hitestársam s panaszos szavaimból
érezd meg a vágyat, mely sarkal utánad;
meglásd, én mindent megteszek érted,
leszek a rabnőd, - nosza dönts hát! Vagy olyan vagy,
ki az embereket csak bámulod és ítélni sosem tudsz?
Hívj be magadhoz s érd el, amit te is óhajtsz!
Csoda, hogy nem látta a sápadt arcot a kedves
s a sápadt arcon a vágyat,
a lányt, a bolondot, a szegény beteget. Jaj, édes uram,
vond hát a karodba a megperzseltet, az elhagyatottat!
Ládd, csacskán kibeszéltem mindent, ami nyomta a lelkem.
Horváth I. Károly fordítása

ALKAIOSZ
	GYŰLÖLÖM ÉN...
	’EχαίVω τν ΕVωτα...
Gyűlölöm én Eroszt, ki nyilát nem vadra feszíti,
      csak szívem veri át vashegyü vesszejivel.
Gyönge madárka szivem, rejtőzni se, szállni se képes,
      nem méltó isten fegyverihez kicsi cél.
Móra Ferenc fordítása

HÉLIODÓROSZ
	HIMNUSZ THETISZHEZ
	Tv Θέτιν είδω...
Zengje a dal ma Thetiszt, zengje a szőkehajút,
Néreusz ős vizein szült örök-életü lányt,
kit Péleuszhoz Zeusz isteni terve kötött,
tenger drágakövét, szívnek arany gyönyörét!
Harcban hősi Arészt, vadszivü dárdavetőt,
Hellász villámát méhe foganta nekünk,
Akhilleuszt, a dicsőt, kit hire égbe emelt.
Pürrha Akhilleusztól szülte Neoptolemoszt,
trójaiaknak a sírt, hős danaoknak az írt.
Hősi Neoptolemosz, védd az utódokat is,
boldog, kit betakart Pűthia földje, kegyes
szívvel vedd tőlünk most is az áldozatot!
Zengje a dal ma Thetiszt, zengje a szőkehajút!
Horváth I. Károly fordítása

MELINNÓ
	ÓDA RÓMÁHOZ
	ΕΙΣ ΡΩΜΗΝ
Üdvözlégy, Árész üde lánya, Róma,
harcra termett, dús aranyékes úrnő!
Büszke trónod sziklaszilárdan áll, mint
      földi Olümposz!
Mert a Moira nagy kegye csak neked szánt
győzhetetlen és ragyogó hatalmat,
hadd uralkodj érces, erős jogarral
      itt e világon.
S míg a jármod hámja a nagy kerek föld
mellkasát átfogja s a szürke tengert,
népeid sok városa közt keményen
      tartod a kormányt.
Bármit is szétzúz az idő hatalma,
s mindig átformálja a lét alakját:
tőled el nem tériti szent uralmad
      jó szeleit már.
Mind a népek közt te szülöd leginkább
harcok izmos, dárdavető vitézét;
mint Démétér dús rügye, hajt ki hősök
      sarja öledből!
Franyó Zoltán fordítása

ANTIPATROSZ
	SΖAPPHÓ ÉS MNÉMOSZÜNÉ
	Μναμοσύναν λε...
Mnémoszüné, meghallva a mézédes-dalu Szapphót,
      megrettent: “Múzsák! Tízre növekszik a kar?”
Horváth I. Károly fordítása

	BÁRHOL TENGER...
	Πσα άλασσα...
Bárhol tenger a tenger. Mért vádolni a Hellész-
      pontoszt, Oxeiait s vészteli Küklaszokat?
Rágalom ez csak; mindezeket kikerülve, különben
      hogy veszhettem el én lokriszi öblök előtt?
Partravivő szelekért könyörögj, mert tenger a tenger:
      fekve e sírban, jól tudja Arisztagorasz.
Somlyó György fordítása

MELEAGROSZ
	TAVASZ
	Χείματος ήνεμόεντος...
Már elhagyja egünket a fergeteges, viharos tél,
jő a tavasz bíbor mosolyában hozva virágot.
Zöld pázsit-koszorút ölt kék hegyek orma magára,
bomlik az ágon a rügy, minden fa ma új levelet hajt.
Jó harmattal a fűnövelő Nap itatja a rétet,
rét iszik és kacag is, míg felpattannak a rózsák.
Boldog a pásztor, amíg nádsípját zengeti vígan,
kecskék pásztora kis gödölyéit nézi örömmel.
Már a habok hátára bocsátja hajós a hajóját,
langy Zephürosz biztos fúvása feszíti a vásznat.
Hangos szóval már evoét kurjant a borággal
járó Bakkhosz népe: fejük repkény koszorúzza.
Már a tehén-testben született méhek nekiesnek
mesteri munkájuknak, rakni a szépmivü lépet
gyönge viaszból, hószín sejtekből a kasokba.
Mindenféle madár harsányan zengi dalát már,
tenger színén jégmadarak, fecskék eresz alján,
és a folyó partján hattyú, a pacsirta ligetben.
Föld ha virul, ha a fák lombjuknak örülnek, a pásztor
sípján játszik már, hogy a nyáj hallgatja gyönyörrel,
tengert jár a hajós bátran, táncol Dionűszosz,
s mindenféle madár dala mellé dongnak a méhek:
hogyne dalolna a költő is szép dalt kikeletkor.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	NYÍL A FEHÉR SZEKFŰ
	Ηδη λευκόϊον άλλει...
Nyíl a fehér szekfű, nyíl már az esőbe szerelmes
      nárcisz, nyílnak már a hegyi liliomok.
Nyílik már a leány, rózsák rózsája, s a szívben
      a fiatal vágyak drága virága kihajt.
...Óh ragyogó, zöldfürtü mezők, be hiába nevettek!
      Szebb csokor ő, mint méz-illatu bokraitok.
Babits Mihály fordítása

	SAJÁT SÍRFELIRATA
	’AτVέμας,  ξένε...
Halkan lépj, vándor, mert alszik a jámbor apák közt
      már az örök pihenő karjaiban szeliden
vén Meleagrosz. Az édesbús Szerelem meg a Múzsák
      kedvelték, amig élt, és a kegyes Khariszok.
Hű dajkája Türosz volt, és felnőtt Gadarában,
      kedves Kósz szigetén érte az aggkor utól.
Szír vagy? Mondd: “Szelom” és aki jöttél Phoinikiából:
      “Audonisz” - egy “Khairét” mondjatok itt, görögök.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	TÖLTS...
	Εγχει κα πάλιν επέ...
Tölts s mondd újra meg újra, hogy “éljen Héliodórám”!
      Mondd, s te e drága nevet tiszta borunkba merítsd!
S vedd e füzért, bár tegnapi, jószagu, tarka virága
      - rá emlékezvén - hadd koszorúzza fejem.
Nézd, hogy sír ez a rózsa, a hű szerelem szeretője,
      hogy más karjai közt látja, nem énvelem, Őt.
Somlyó György fordítása

	HERVAD HÉLIODÓRA...
	O στέφανος πεV κVατί...
Hervad Héliodóra fején koszorúja; csak ő nem
      hervad: szép koszorúk szebb koszorúja soha.
Somlyó György fordítása

	EGYBE FEHÉR VIOLÁT...
	Πλέξω λευκόϊον...
Egybe fehér violát kötök én s mirtusszal az édes
      nárciszt és nevető liljomokat kötök én
friss sáfránnyal s bíborszín jácinttal is egybe,
      s végül a rózsával: kedveli azt, ki szeret.
Hadd zúdítson esőt szirmokból illatozó-szép
      Héliodórám lágy fürtje közé koszorúm.
Somlyó György fordítása

	ASZKLEPIÁSZ...
	A φίλεVως χαVοποϊς...
Aszklepiász, ha szerelmes, tengerkék szemefénye
      mindenkit vele hív ringni a vágy vizein.
Somlyó György fordítása

	EGY CSAK A KÉRÉSEM...
	Εν τόδε, ηαμμήτειVα...
Egy csak a kérésem, szeretett Éj, Éjszaka úrnő,
      vigadozók társa, istenek anyja, nagy Éj,
bárki, ha Héliodóra ruhája alá lopakodva
      testén érzi csodás, áhitozott melegét,
oltsd ki a fényt körülötte; feküdjék édes ölében
      kínos-nyugtalanul: második Endümión.
Somlyó György fordítása

	GYŰLÖLT HAJNALI CSILLAG
	OVVε, τí μοι...
Gyűlölt hajnali csillag, az ágyamhoz be korán jössz,
      mért zavarod Démót símogató gyönyöröm?
Fordítsd vissza futásod, légy est csillaga ujra,
      édes fény, ma te vagy nékem a legkeserűbb.
Alkménével Zeusz amikor hált, visszaröpültél
      akkor is; érted hát, vissza miként lopakodj.
Somlyó György fordítása

	UGYANAHHOZ
	ΟVVε, τί μοι...
Gyűlölt hajnali csillag, mért ily lassu a lépted,
      most, hogy Démóm mást rejt takarója alatt?
Bezzeg nem késtél, mikor én simogattam a karcsút,
      kárörvendve korán szórni reám sugarad.
Somlyó György fordítása

	ESKÜSZÖM ÉN...
	Να μ τν επλοκάμον...
Esküszöm én szépfürtü Timó göndör fonatára,
      esküszöm én Démó jószagu, álomüző,
szép testére s Héliasz édes ölére s az éber
      mécsre, mely oly sokszor volt gyönyöröm tanuja:
oly kicsi már, mit a számon meghagytál, a lehellet,
      ám egy szódra, Erósz, ezt is örömmel adom.
Somlyó György fordítása

	MINDNYÁJUNK ANYAFÖLDJE...
	ΠαμμτοV γ...
Mindnyájunk anyaföldje, köszöntelek. Aiszigenész, míg
      élt, rád nem nehezült; légy neki könnyü te is.
Somlyó György fordítása

	A TÜCSÖKHÖZ
	’AκVίς, μν πάτημα πόων...
Kis tücsök, álmot-idéző, vágyak csillapitója,
      zengő-szárnyu tücsök, rétek ölén lakozó,
önmaga húrján pengő lant, harsogj megigézve,
      cirpeltesd csevegő lábbal a szárnyaidat,
fáradt lelkem meg sose nyugvó kínja aludjék,
      kis tücsök, ó csittítsd vágyaimat, ciripelj!
Friss zöld hagymát kapsz tőlem, ha felébred a hajnal,
      s szádban szétcsorgó reggeli harmatokat.
Horváth I. Károly fordítása

	UGYANAHHOZ
	’Aχήεις τέττίξ...
Széphangú tücsök, ó te, ki édes harmatot ittál,
      s zenged az elhagyatott rétnek örök dalait,
s csipkés-szélű karcsu levélkén megtelepülve
      cirpeled éjszínű bőrödön énekedet,
most harsogj - kedves - szép, új nótát, a fa-odvban
      búvó nimfáknak s Pannák idézve szavát,
hadd szabaduljak Erósztól, s elheveredve, a déli
      álom hulljon rám fák remegő hüvösén!
Horváth I. Károly fordítása

	SZEMED ÉS CSÓKOD...
	’Iξν χεις τ φίλημα...
Tűz a szemed, Tímárion, ajkad méze madárlép:
attól ég a szivem, ettől örökre rabod.
Horváth I. Károly fordítása

	AZ ÖSSZETÖRT SZERETŐ ERÓSZHOZ
	Κεμαι. Λξ ηίβαινε...,
Földre terültem. Lépj a nyakamra, te vadszivü isten!
      Esküszöm, ismerlek, súlyodat ismerem én,
ismerem én a tüzes nyilakat! Hajigáld csak a fáklyát,
      fel nem gyújthatsz, hisz puszta hamú a szivem.
Horváth I. Károly fordítása

	SZÍNBORT, HOGYHA CSALÓDTÁL...
	ΖωVοπότει δύσεVως...
Színbort, hogyha csalódtál! Lángját majd lecsitítja
      ifju-szerelmednek s ád feledést Bromiosz.
Színbort...! És ha szinültig telt már borral a serleg,
      szívedből tovaszáll barna bubánatod is.
Horváth I. Károly fordítása

	A SZÉP THÉRONHOZ
	Ην σίδω ΘήVωνα...
Míg nézlek, gyönyörűm, mindent látok: de ha mindent
      látok s téged nem, semmibe vész a világ.
Horváth I. Károly fordítása

	KÜLÖNÖS ESET
	O τVυφεVóς, ΔιόδωVος...
Ifjak szívét gyujtogató, kéjenc Diodóroszt
      megvaditotta pimasz-szép szemü Tímarion,
mert keser-édes Erósz nyila érte. Valódi csodának
      lettünk szemtanui: most kap a lángba a láng!
Horváth I. Károly fordítása

	AZ ELHAGYOTT NŐ
	Νξ εV κα λύχνε...
Nem volt senki tanúnk más, csak ti: az éj meg a lámpa.
      Nem választottunk csak titeket tanunak.
Ő esküt tett, hogy szeret, én, hogy nem hagyom el majd.
      Ketten láttátok eskütevő kezeink.
S most azt mondja, az eskü akár a vizekre rovott szó,
      s láthatod, ó lámpás, mással ölelkezik ő!
Orbán Ottó fordítása

	A KEGYETLEN ERÓSZHOZ
	Δεινς ΕVως, δεινός...
Ó, a kegyetlen Erósz, a kegyetlen! Ámde mi célja
      mondanom ismét és újra: kegyetlen Erósz?
Mert a gyerek bizonyára nevet csak, hogyha kesergek,
      míg ha szidom, növelem isteni ős-erejét.
Nagy csoda! Fényszinü hullámokból kelve, a vízből,
      hogy tudtál, Küprisz, szülni ilyen parazsat?
Orbán Ottó fordítása

	AZ ESKÜSZEGŐHÖZ
	Εγνων, ο μ’ λαες...
Rájöttem! Most hívd csak az isteneket, nem etetsz meg
      maszlaggal, ha nekem sírva is esküdözöl!
Esküszegő! Még hogy te magad töltötted az éjjelt!
      Még most is pimaszul mondod: egész egyedül?
Hát a Kleón téged nem... s hogy ha... De mit kiabálok,
      pusztulj el te, gonosz férge az ágynak! Eredj! -
Majd mit nem, még jót teszek itt veled, ó, ugye futnál
      hozzá! Foglyomként töltöd el itt az időd!
Orbán Ottó fordítása

	A GONOSZ ERÓSZRÓL
	ΚηVύσσω τν ΕVωτα...
Elpletykálom Erószt, a gonoszt, hiszen útnak eredve
      épp az imént, az imént hagyta el ágyamat ő:
édes könnyeket ejt, gyermek, csevegőszavu, bátor,
      puzdrát hord, szárnyal s szállva piszén kinevet.
Azt se tudom, ki az apja, hiszen nem vallja fiának
      sem föld, sem tenger és nem a kékszinü ég.
Gyűlöli mindenhol mindenki. Vigyázzatok őrá,
      mert ravaszul hálót fonhat lelketeken.
Ó, de hisz itt van az ágyamnál! Látom, Nyilazó, már,
      hogy hova bújtál el: Zénophilám szeme rejt.
Orbán Ottó fordítása

ISMERETLEN KÖLTŐ
   HELENÉ GYÁSZDALA
      ΕΛΕΝΗΣ ΘΡΗΝΟΣ
Én kegyes hitvesem,
legdrágább nekem, ki szerettél,
ki földúltad a phrügek
városát
halálos dárdával, hogy engem,
asszonyodat,
visszavigyél hazánkba,
s most itthagysz egyedül,
szerelemtelen, özvegyül,
s a Danaosz-ivadékok
csele elvisz,
engem, kiért a szűzi leányt
Artemisz elragadta,
Agamemnón áldozatát.
Kerényi Grácia fordítása

ETRUSZKOSZ
	KETTŐS TISZTE SZERINT...
	H μία κα βιότοιο...
Kettős tiszte szerint egy bárka ragadta ez élet
      és a halál útján jó Hierokleidészt.
Éltében táplálta, a holta után elemészté:
      Hádészhoz viszi, mint vitte a préda után.
Boldog, lám, a halász: a saját gályája ragadta
      fönt, és az viszi most hádeszi vizeken is.
Somlyó György fordítása

ΚΑΡITÓΝ
	SZÉPSÉG BÁJ NÉLKÜL…
	Καλλος νευ χαVίτων...
Szépség báj nélkül tetszhet, de megejteni nem tud;
      mint ki horog nélkül vetne a vízbe csalit.
Somlyó György fordítása

PHILODÉMOSZ
	ÉJÜNK TITKAINAK...
	Tv σιγντα, Φιλαινί...
Éjünk titkainak meghitt őrére, Philainisz,
      önts mécsünkre színig jó olajat s azután
tűnj el! Erósz nem tűr eleven tanukat maga mellett,
      zárd hát jól a kaput kulcsra, Philainisz, eredj.
S jöjj, Xanthó, csókolj! te meg, ó szerelemszerető ágy,
      már tudod azt, ami még illeti Aphroditét.
Somlyó György fordítása

	ÓH LÁB, ÓH LÁBSZÁR...
	Ω ποδς,  κνήμης...
Óh láb, óh lábszár, s amikért elzülleni nem kár,
      óh comb, óh lágyék, tompora s gömbölyű far!
Óh váll, óh emlők, s te megejtő karcsú nyak íve,
      óh gyönyörű két kéz, óh szemek, őrületem!
Óh buja mozdulatok, s szájt szájra füző buja nyelvek
      csókjai, óh ideget fölkavaró buja hang!
Nem görög asszony szült, Flórám, és nem dalolod bár
      Sapphót - Perseus is hindu leányt szeretett!
Babits Mihály fordítása

	JÓ REGGELT
	ΧαVε σύ...
- Jó reggelt.
                  - Neked is.
                                    - Hogy hívnak?
                                                            - S téged? - Előbb még:
várjunk egy kicsikét.
                              - Hát te se kérdd.
                                                      - Van-e, mondd,
kedvesed?
                  - Az mindig, ki szeret.
                                                      - Vacsorázz ma velem hát,
kérlek.
            - Jó, szivesen.
                                    - S mit fizetek kegyedért?
- Semmit előre.
                        - Hogyan?
                                          - Ha az éjnek vége, csak akkor
adj, amennyit akarsz.
                                    - Jó, ez a leghelyesebb.
S hol lakol? Érted küldök majd.
                                                      - Csak amott.
                                                                              - S mikorára
      jössz?
                  - Amikor tetszik.
                                                - Hát gyere most.
                                                                              - No vezess.
Somlyó György fordítása

	XANTHIPPÉ DALA...
	Ψαλμς κα λαλιή...
Xanthippé dala, lantszava, jaj, ez a hang, ez a nézés
      és e felizzó tűz lángbaborít s elemészt,
ó lelkem! Mikor és hogy kezdődött, tudom én azt?
      Ám te szegény, meglásd, lángjai közt porig égsz.
Somlyó György fordítása

ONESZTÉSZ
	NEM KELL
	Οτε με παVενικς...
Nem kell szűzen a lány, öregen sem kell feleségül,
      így sajnálom, amúgy tisztelem én nagyon is.
Nem jó zölden a fürt, töpörödve se, csak ha megérett:
      érett szépséget vár szerelemre az ágy.
Radnóti Miklós fordítása

ANTIPATROSZ
	ARISZTOPHANÉSZ DICSÉRETE
	Βίβλοι ’ΑVιστοφανέους...
Könyvek, Arisztophanészünk isteni műve! Akharnai
      földjén sűrü babér zöld haja hull tereád.
Mily miriád Dionűszosz tombol s szózata hogy zeng!
      Minden egyes lapján szíven-ütő Khariszok.
Ó Hellász erkölcseinek festője! Merész, nagy
      kómikus! Eggyé-vált gúnyözön és kacagás!
Horváth I. Károly fordítása

ALPHEIOSZ
	A HÓBA-TEMETETT JÉRCÉRE
	ΧειμεVίοις νιφάδεσσι...
Vad tél hóviharától elboritottan a jérce
      fészkén szárnyaival óvta kicsiny fiait,
míg megdermesztette az ég fagya, mert a szabadban
      állta a szél mérgét s fellegek égi dühét.
Prokné és Médeia! Anyák, Hádésznek ölén, lent!
      Ennek láttán pír éghet az arcotokon!
Horváth I. Károly fordítása

	DÉLOSZ SZIGETÉNEK DICSÉRETE
	Δηλος ώδίνων...
Létó-sarjak szent dajkája, te, kit Kronidésznek
      horgonya láncra-füzött égei mély-vizeken,
nem mondlak sohasem nyomorultnak, az ég a tanúm rá
      s isteneid, - soha úgy, mint ahogy Antipatrosz!
Boldog vagy: Phoiboszt te nevelted s fényes Olümposz
      bércén is tudják, Artemisz otthona vagy.
Horváth I. Károly fordítása

PHILIPPOSZ
BESZÉLGETÉS EGY HERMÉSΖ-SΖΟΒΟRRAL
	Τίς τν χνουν ΕVμν...
“Pelyhesképű Hermész, szobrod e rácsra ki tette?”
      Hermogenész.
                               “Apja?”
                                                Dáimenész.
                                                                   “A hona?”
Antiokheia.
                   “Miért ez a tisztelet?”
                                                      Én segitettem
      két stadionban.
                               “Hol?”
                                          Iszthmoszon és Nemeán.
“Célbafutott?”
                        Sőt, győzött!
                                                 “Hánnyal szembe?”
                                                                                    Kilenccel.
     Úgy röppent tova, mint én saru-szárnyaimon.
Horváth I. Károly fordítása

	LEÓNÍDÁSZ ÉS XERXÉSZ
	Πουλ Λεωνίδεω...
Látva Leónídászt, áld önként ment a halálba,
      Xerxész bíborral fedte be holttetemét.
Ám a tömegsírból így harsog a spártai bajnok:
      “Kapja e bért az olyan gaz, ki eladta honát!
Nékem elég dísz pajzsom a síron: e perzsa kölönc sért!
      Én Hádészhez mint spártai férfi megyek.”
Horváth I. Károly fordítása

NIKOLÁOSZ
	AZ INGYENÉLŐ
	ΑΔΗAON ΔΡΑΜΑ
Az ingyenélők fajzatát, ó emberek,
azt mondják, Zeusz-fi: Tantalosz találta fel.
De nem tudván e mesterséget ésszerűn
folytatni, féktelen nyelvéért bajba hullt:
éhség-csináló széket dobtak rá, s a szent
asztaltól elkergette őt Zeusz hirtelen;
érezve gyomrán ezt a váratlan csapást,
nem tudta Tantalosz, hogy fönn, vagy lenn van-e,
s Szipülosznak bérce megfordulva rászakadt.
És méltán szenvedett, mert fríg létére nem
fogadta illőképp gazdája élceit.
E kényelmetlen helyzetért - bár életét
irígyelték előbb - most hadd tegyek neki
keserves szemrehányást: én bizony, ha még
Zeusz mellé ültetnétek is, munkátlanul
más asztalánál lakmározni nem fogok.
Mi szenvedés ért, élősködni mért akarsz,
az istenekre, ember? életed milyen
haszonnal járt? hadd kérdjem, illő tudnom ezt.
Kinek neveltje vagy? milyen gondolkodást
követsz? milyen tanokra támaszkodsz, hogy így
nem átallsz élősködni? míg mi terhesen
cipeljük végig életünket, s nem tudunk
egy ajtót nyitva látni most sem, általuk:
ők ülnek fenn és lakmározva falnak ott.
S nem minden férfi hajója ér asztalhoz ám;
mert elsősorban mindehhez jó borda kell,
meg szemtelen homlok, s kitartó állkapocs,
ütéseket kibíró, - s változékony arc:
e művészet legfőbb alapja, hidd el, ez.
Aztán tanuld meg, hogy ha gúnyolnak, nevess:
úgy vélem, rút dolog, ha gúnynak rabja vagy.
Mert van, ki évek óta lop, sőt fürdik is,
hogy szép legyen, mégis betegség sujtja le, -
istenné vált Ganümédész tán a példakép,
ki gazdájának - bár vesztére - hízeleg;
ha ingerelnek, s gyilkolnál is szívesen,
lakmározáskor csendben tűrd a csipkedést,
az asztalnál tedd félre inkább mérgedet.
E mesterségre rátermettem, azt hiszem,
ó gyermekek; mert megvan bennem mind, ami
másoknál ingyen élők fő tulajdona:
éhes gyomor, rest ész, pimaszság, lustaság.
Így hát a lídek dúsaranyú királya is
mint jóbarátot, asztalához engem int.
Kerényi Grácia fordítása

MARKOSZ ARGENTÁRIOSZ
	KEBLEM AZ Ő KEBELÉN...
	ΣτέVνα πεV στέVνοις...
Keblem az ő kebelén, szívem szívére dobogva:
      csókosan itták föl ajkaim Antigonét;
égő testét testemhez szoritottam... a többit
      födje titok, csak a mécs látta, mi jött ezután!
Babits Mihály fordítása

	LÁTOD-E, HOLD...
	Μήνη χρυσόκεVως...
Látod-e, Hold, te aranyszarvú, látjátok-e, izzó
      csillagok, Ókeanosz keble alá merülők?
Szó nélkül vált tőlem a balzsamos ajku Ariszté,
      s egy hosszú hete már nem lelem ezt a csodást.
Nem baj, elcsipem én még őt, a nyomába uszítván
      Küprisz nyomravivő, fényes ezüst ebeit.
Somlyó György fordítása

GAITULIKOSZ
	HABVERT SZIRTFOKOT...
	’Αγχιάλου Vηγμνος...
Habvert szirtfokot őrző istennő, szivesen vedd
      kis süteményekből egyszerü áldozatom.
Holnap tán az Ión-tenger hulláma sodor már
      arra, ahol kikötőm, Eidotheád öle vár.
Fényre vezesd vágyam s gályám, Küprisz, ki uralkodsz
      hű szeretők ágya s tengerek öble fölött.
Somlyó György fordítása

SZEKUNDOSZ
	AZ ÖREGEDŐ LÁISZ PANASZA
	H τ πάλαι Λαίς...
Nem Láisz többé rég-minden-vágy-nyila Láisz,
      s már csak Balsorsnak nézik a férfiak is.
Küprisz rá a tanúm - s Küprisz már esküre jó csak -
      Láisznak Láisz puszta-merő idegen!
Horváth I. Károly fordítása

LUKILLIOSZ
	NIKÜLLA FEKETESÉGE
	Τς τVίχας,  Νίκυλλα...
Azt suttogja, Nikülla, a nép, hogy fested a fürtöd,
      bár te koromfeketén - vetted a nagy-piacon.
Horváth I. Károly fordítása

	ARCKÉPFESTŐ ÉS APA
	Εκοσι γεννήσας...
Arcképfestő Eutükhosznak húsz fia is van:
      s arcban az apjára húsz közül egy se ütött.
Horváth I. Károly fordítása

	A FUKAR HERMÓNRÓL
	Ποιήσας δαπάνην...
Álmában sok pénzt pazarolt szőrös-szivü Hermón,
      s szörnyű bújában szögre kötötte magát.
Horváth I. Károly fordítása

	ASSZONYTEST ÉS SÖTÉTSÉG
	O τν γυνακα...
Az, kit rosszalakú asszonnyal vert meg a sorsa,
      gyujthat száz lámpást, éjjele síri sötét.
Horváth I. Károly fordítása

	AZ ENYVESKEZŰ ANTIOKHOSΖRΑ
	Εσιδεν ’Αντίοχος...
Antiokhosz szép párnát látott Lűszimakhosznál.
      Lűszimakhosz párnát otthon azóta se lát.
Horváth I. Károly fordítása

NÍKARKHOSZ
	CSÓK ÉS GYŰLÖLET
	E με φιλες...
Míg csókolsz, gyűlölsz, s míg gyűlölsz, csókol az ajkad.
      Nem gyűlölsz? - Úgy hagyd csókjaidat, kicsikém!
Horváth I. Károly fordítása

LEÓNÍDÁSZ
	SZÜLETÉSNAPI AJÁNDÉK
	Αλλος μν κVύσταλλον...
Küldjön csak kristályt vagy ezüstöt s drága topázt más,
      kincses ajándékként, új születésnapodon!
Ám amit én adok, annak irígy féltés sosem árthat,
      Agrippeiné! Ím disztichonokból e pár.
Horváth I. Károly fordítása

ΒΑΒRΙΟSZ
	Α SZÉL ÉS A NAP
	ΒοVέ λέγουσιν...
Boreász a nappal - azt beszélik - egykor rég
versenybe szállt, hogy egy gyalog járó gazda
meleg subáját válláról ki húzná le.
Boreász keményen fújt a thrákok partjáról,
erőszakkal ragadja majd el, úgy vélte;
nem engedett a vándor, s mert nagyon fázott,
subája szélét fölhajtotta körben, majd
leült, hátát egy sziklafoknak támasztva.
A nap pedig előbb egy édes pillantást
vetett reá, a fagytól így feloldozta,
nagyobb hévvel csak aztán kezdett rá sütni;
míg hirtelen megizzadt jól a vándorló,
s levetkőzött, subáját önként eldobva.
      Boreász kárára dőlt el így a versengés;
      tanulság: mindig fínomabb eszközt válassz,
      mert többet érsz el ésszel, mint erőszakkal.
Kerényi Grácia fordítása

	A RÓKA ÉS A SZŐLŐ
	ΒότVυς μελαίνης...
Sötétlő szőlő fürtje csüngött egy falról,
magasra felfuttatva. Csillogó, nedvdús
gyümölcsét látva, megpróbált felugrálni
a róka, hogy bíbor fürtjéből markoljon,
mert épp szüretre várt: megérett s édes volt.
Mikor nem érte el, hiába próbálta,
így enyhítette távozóban fájdalmát:
“Éretlen, satnya még a szőlő, úgy látom.”
Kerényi Grácia fordítása

	A KÉTSZÍNŰ FÉRFI
	Βίου τις δη τν μέσην...
Egy férfiú az élet-út felén járt már
(nem volt ifjú, de nem mondhatjuk vénnek sem),
mégis csavarta őszülő holló-fürtjét,
s szerelmek és mulatságok közt élt vígan.
Két nőt szeretett: az egyik ifjú, másik vén.
Az ifjú nő a kedvesét is ifjúnak
akarta látni, - vént kivánt a vénasszony.
Ezért az ifjú nő megnézte mindennap
a férfi hajzatát, s kitépte ősz szálát,
a vén pedig kitépett minden hollószínt,
míg teljesen kopasz lett, - ifju s vén kedves
együtt kopasztá meg, kitépve ezt és azt;
mindig csak egyet - míg kopasz lett végtére.
      E példa azt tanítja minden embernek:
      ki nők kezére jut, siralmas lesz sorsa,
      mindig csak egyet, - míg csupasz lesz végtére.
Kerényi Grácia fordítása

	A SZERELMES MENYÉT
	Γαλ ποτ’ νδVύς...
A menyét szerelmes lett egy délceg ifjúba;
megszánta őt a vágyak anyja, szent Küprisz,
s szép női testre változtatta formáját,
kit minden férfi megkíván, mihelyt ránéz.
Meglátva őt lángot fogott az ifjú is,
és nőül kérte. Ám a lagzin egyszer csak
egér futott elő; fölkelt a szép mátka
lágy párnájáról, és utána száguldott.
Így füstbe ment a lagzi, s elszaladt vígan
Erósz, mert ím, legyőzte őt a természet.
Kerényi Grácia fordítása

	A VESSZŐNYALÁB PÉLDÁZATA
	’Εν τοϊς παλαιοϊς v νήV...
Volt egyszer, hol nem volt egy éltes aggastyán,
kinek sok gyermeke volt. Mikor már úgy látta,
hogy nemsokára meghal, megparancsolta,
hogy kössenek csomóba vékony vesszőket,
s vigyék elébe. Egyikük meg is tette.
“S most megfeszült erővel próbáljátok meg
az összefűzött gally-csomót széttördelni.”
Azok nem tudták. “Próbáljátok szálanként.”
Midőn így mindet könnyedén széttördelték,
“Ó, gyermekek - szólt - tartsatok majd így össze,
mert akkor nem tud senki néktek kárt tenni,
nagyobb erő az egyetértés mindennél;
de hogyha mindegyiktek másfelé hajlik,
úgy jár, miként e gyenge vesszők szálanként.”
      Testvériség az emberek közt legfőbb jó:
      a lent levőket is magasba lendíti.
Kerényi Grácia fordítása

	HERMÉSZ ÉS A KUTYA
	’Εν δ τις ΕVμς...
Négyarcu Hermész szobra állt az út mentén,
egy kőhalom hegyén. Egy eb járt épp arra,
s így szólt: “Először is köszöntlek, Hermészem,
aztán megkenlek; nem mennék el szó nélkül
melletted, tornacsarnok-védő istenség.”
Hermész pedig szólt: “Csak ne nyald le szobromról
a szent olajat, s ha nem locsolsz meg útközben,
hálás leszek; mást nem kivánok én tőled.”
Kerényi Grácia fordítása

	ÁLLAT-SZÉPSÉGVERSENY
	Ετεκνίης παλα...
Zeusz versenyt hirdetett ki minden állatnak:
a legszebb gyermekűé lessz a versenydíj.
És megjelent, mint jó szülő, egy majmocska,
csupasz, lapított orru kis majmot tartott
keblén. Kacajban tört ki minden istenség.
S ő szólt: “A verseny eldöntése Zeusz dolga,
de nékem szebb e gyermek minden állatnál.”
      E történetke azt jelenti, úgy vélem,
      hogy gyermekét csinosnak látja mindenki.
Kerényi Grácia fordítása

ZEUSZ, POSZEIDÓN ÉS ATHÉNA VETÉLKEDÉSE
	Ζες κα Ποσειδν...
Versenybe szállt Zeusz és Poszeidón egykor rég,
s Athéna is: melyik tud szebbet alkotni.
Zeusz embert alkotott, a legpompásabb lényt,
Athéna házat épített az embernek,
bikát formált Poszeidón. Bírául Mómoszt
kérték fel, - akkor még az istenek közt élt.
Az mindig csak gáncsoskodik, mert mást sem tud,
ezért hibát talált mindenben; elkezdte
a bikával: mért nem hordja szarva végében
szemét, hogy lássa, merre döf; mért van zárva
az ember keble, mért nincs rajta tárt ajtó,
hogy messziről meglássák csalfa szándékát;
a házon azt gáncsolta, mért nincs négy vasból
való kerék az alján, hogy helyét váltsa, 
ha más vidékre látogatna gazdája,
vagy meg szeretne szökni rossz szomszédjától.
      Milyen tanítást nyujt nekünk e történet?
      Dolgozz, teremts, s irígy beszéd ne hasson rád.
      Gáncsoskodástól semmi nem lesz szebb, sem jobb.
Kerényi Grácia fordítása

IDEGEN TOLLAKKAL NE ÉKESKEDJ!
	’IVίς ποτ’ οVανοϊο...
Az égi hírnök, bíbor Írisz egykor rég
az istenek házába szépségversenyre
hivott minden madarat; mikor meghallották,
a pályadíjért vágy lopódzott szívükbe.
Egy zergeláb-sem-érintette sziklából
forrás fakadt, áttetsző és kristálytiszta;
a sok madár rajokban mind vizéhez gyűlt,
s lemosta arcát s combjait friss habjában,
megrázta szárnyát, üstökét megfésülte.
És megjelent a forrásnál egy vén csóka,
a varju egyik sarja is, s az elhullott
sok tarka tollat tűzve nedves vállára,
a többieknek pompáját, a sasnál is
szebb tollazatban szállt az istenekhez fel.
Elámult Zeusz, és már a díjat nyujtotta,
de a fecske - mint athéni nő, oly fortélyos -
fölfedte őt, kitépve tollát melléből.
“Ne árulkodj, besúgó!” - szólt a megvádolt.
De rátámadt a vadgalamb s a szajkó is,
az énekes rigó, s a sírok őrzője,
a kis pacsirta, meg fióka-rabló ölyv,
s tépték, míg föl nem ismerték a vén csókát.
      Ó, gyermekem, saját ékeddel ékeskedj;
      lefosztják rólad lopva szerzett szépséged.
Kerényi Grácia fordítása

	HERMÉSZ ÉS A MESTERΕΜΒΕR
	Ξíλιvóv τις ΕVμν...
Fa Hermész-szobra volt egy mesterembernek.
Mindennap áldozott itallal, tömjénnel,
de rosszul ment a dolga. Végül mérgében
megfogta szobra lábát és földhöz vágta,
s széttört fejéből ím, aranypénz hullott ki.
Míg összeszedte, szólt az ember: “Hermészem,
kétbalkezes vagy, s híveidhez hálátlan,
mert nem segítesz meg, ha hódolunk néked,
s a megvetésre ennyi jóval adsz választ.
A tiszteletnek új módjára oktatsz most.”
      Az istenekről is mesét mond Aiszóposz,
      hogy megtanítson, egymással miként bánjunk:
      a balgatagnál tisztelettel nem sokra
      mégy; biztosabban megnyered, ha ócsárlod.
Kerényi Grácia fordítása

	A TÜCSÖK ÉS A HANGYA
	Χειμνος V...
A hangya nyáron gyüjtött búzát hordott ki
rejtekhelyéről, s télidőn szárítgatta.
Az éhező tücsök könyörgött szép szóval
egy-két falásért, mert különben elpusztul.
“Hát mit csináltál - szólt a hangya - most nyáron?”
“Egész nap énekeltem, nem lustálkodtam.”
A hangya felkacag s bezárja élelmét:
“Ha nyáron énekeltél, télen táncolj hát.”
      A rossz időkre felkészülni bölcsebb, mint
      csak élvezetre, dáridókra gondolni.
Kerényi Grácia fordítása

AMMIÁNOSZ
	NEARKHOSZ TEMETÉSÉRE
	Εη σοι κατ γς...
Könnyü legyen, bús-sorsu Nearkhosz, a föld pora rajtad!
      Így könnyen hozzádférnek a kóbor ebek.
Horváth I. Károly fordítása

MESZOMÉDÉSZ
        A MÚZSÁHOZ
         ΕΙΣ ΜΟΥΣΑΝ
Dalolj, te drága Múzsa, kezdd
áldással ezt a táncdalt,
és lelkemet kavarja fel
szent berkeid fuvalma!
Kalliopeia, te bölcs
úrnő üde Múzsa-kar élén,
s bölcs titok-ihletü szent:
Létó fia, Déloszi Paián,
jószivűn segítsetek!
Franyó Zoltán fordítása

     OLVADT ÜVEG
    Tv ελον κόμιζε...
Munkás jött, ki egy kitört
roncs üvegkristályt hozott;
majd a tömböt tűzbe tette,
mint erős vasat szokás.
Ámde a tört üveg viaszként
szertefolyt, mihelyt az izzó
láng mohón belékapott.
Minden ember mint csodát
nézte, míg kifolyt a tűzből;
félt a munkás, reszketett, hogy
földre hull és széttörik:
duplacsőrü vasfogóval
tette rá tehát a tömböt...
Franyó Zoltán fordítása

KILLAKTÓR
	TERMÉSZET ÉS TUDOMÁNY
	ΠαVενικ κούVα...
Ifjú lány mindig több pénzt kap a vén szeretőknél:
      benne a természet, s nem tudomány kamatoz.
Horváth I. Károly fordítása

	ÉDES ÉS KESERŰ
	’Aδ τ βινεϊν...
Édes a lány ölelése: ugyan ki tagadja? De jaj, ha
      pénzt kér, úgy keserűbb, mint a bürök levele.
Horváth I. Károly fordítása

DIONŰSZIOSZ
	A RÓZSAÁRUS LÁNYHOZ
	H τ Vόδα, Vοδόεσσαν...
Rózsa vagy, ó szép áruslány, magad is. No, mit árulsz?
      Rózsát? Csókot? Vagy csókot a rózsa között?
Horváth I. Károly fordítása

LUKIÁNOSΖ
	Α BOLOND ÉS A BOLHÁK
	Εσβεσε τν λύχνον μVος...
Csípte a bolha-sereg, - s a bolond elfújta a mécsest,
      mondván: “Nem láttok csípni tovább, pimaszok!”
Horváth I. Károly fordítása

	A TANÍTÁS MEGSZÁLLOTTJA
	Επέ μοι εVομέν...
Adj választ nekem, ó Hermész, hogy Lollianosznak
      lelke hogyan szállott Perszephoneia elé?
Nagy csoda lenne, ha nem tanitott még téged is ott lent;
      holtában sem öröm szembekerülni vele!
Szepessy Tibor fordítása

	PRIAPOSZ PANASZA
	ΕΙΣ ΠΡΙΗΠΟΝ
Eutükhidész idehoz, hogy aszott földjére ügyeljek,
      s védjem, a puszta határt - mert a szokást követi.
Őrzöm a telkét hát. Jőjjön csak a tolvaj, a rabló:
      semmit sem vihet el, épp csak az őrt - magamat.
Szepessy Tibor fordítása

	SZEMREHÁNYÓ HÁLÁLKODÁS
	ΑΠΟ ΝΑΥΗΓΩΝ
Hálából, Glaukosz, Néreusz, Ínó, Melikertész,
      ősi Kabeiroszok, és tengerek égi ura,
épen partrajutott hivetek most nektek ajánlja
      barna haját. Nem elég? Mindene vízbe veszett!
Szepessy Tibor fordítása

	SZERENCSE ÉS BARÁTSÁG
	ΕΙΣ ΕΥΤΥΧΕΙΣ
Míg a szerencse kegyel, hű társad az isten, az ember,
      s bármit kér ajakad, tárt sziveket lel a szó;
ám ha elejt, már senki se pártol, ezer baj elérhet:
      minden gáncsol, amint fordul a sors kereke.
Szepessy Tibor fordítása

	A BÜDÖS TELESZILLA
	ΕΙΣ ΔΥΣΩΔΕΙΣ
Nem lehel oly iszonyún a homéroszi szörny, a Khimaira,
      sem mesebéli bikák lángtüdejű csapata,
mind az egész Lémnosz, meg a Harpüiák valahányan,
      és a Philoktétész genny-iszamos sebei -
egyhangú szavazat, Teleszilla: Khimaira se győz le,
      seb-bűz sem, se bikák, lémnoszi nők, madarak.
Szepessy Tibor fordítása

	A JÓZAN, AKI RÉSZEG
	’Eν πσιν μεύουσιν...
Részeg társai közt csak Akindünosz ült kupa nélkül,
      s részegnek látszott éppen ezért egyedül.
Szepessy Tibor fordítása

	RÖVID ÉS HOSSZÚ ÉLET
	ΕΙΣ ΜΙΚΡΟΝ ΒΙΟΝ
Jól és boldogan élsz? - nyúlfarknyi az életed akkor.
      Vagy nyomorogsz? - rövid éj máris időtlen idő.
Szepessy Tibor fordítása

	EGY ORVOSRÓL
	ΕΙΣ ΙΑΤΡΟΝ
Orvos küldte el énhozzám szeretett fiusarját,
      hogy fia éntőlem kapja a nyelvtudományt.
Ámde mikor “Haragot zengj” és “szerzett sokezer kínt”,
      ezt ismerte meg és sorban a harmadikat,
hogy “sok hősnek erős lelkét Hadészra leküldte”,
      nem küldötte tovább leckevevésre fiát.
És hogy meglátott, “Köszönöm”, szólt, “drága barátom,
      tőlem is ezt éppígy tudja tanulni fiam;
Hádészhoz magam is sok lelket küldök el, ehhez
      nékem ugyan nem kell nyelvtudománytanitó.”
Devecseri Gábor fordítása

	ZERGELÁB
	ΩΚΥΠΟΥΣ
PODAGRA (egyedül Zergeláb háza előtt)
      Halandó lény számára baljós, rettegett
      nevem, Podagra, iszonyu szenvedést takar,
      mert láthatatlan gúzzsal lábuk megkötöm,
      a forgóikba jutva észrevétlenül.
      S nevetve nézem mind, kit eltalált nyilam,
      ha balsorsáról mégsem őszintén beszél,
      hanem csak hímez-hámoz és köntörfalaz,
      mert mindhiába nyugtatgatja önmagát,
      hogy “kőbe botlott”, vagy hogy “rándulása van”,
      való okát bajának mélyen rejtve el:
      csak rejtse jól, csak higgye el, hogy rejtheti,
      a múló évek titkát mégis felfedik,
      s akkor legyőzve súgja majd az én nevem,
      és kárörömre gyújtja bús sorstársait.
      Munkámban mindig hű csatlós a Fájdalom.
      Én, egymagamban, célt nem érhetek soha.
      Csak az mardos, csak az kínozza lelkemet,
      hogy őt, ki összes szenvedésük fő oka,
      sosem gyalázza, szídja köztük senki sem,
      csak rám ontják a baljós átkok tengerét,
      mert így remélnek kínjaikban enyhülést.
      De lám, beszélek, s éppen azt nem mondom el.
      hogy mért is jöttem, haragom nem viselve már?
      Azért, mert Zergeláb, a bátor és derék
      fitymálva mondta: mit sem ér az én erőm!
      Szaván szívembe mardosó harag nyilallt,
      s most visszamartam úgy, hogy gyógyírt nem talál
      - mint máskor is szokásom volt: - a lábain.
      Parányi helyre már betört a Fájdalom,
      és lent, bokái táján szúrja-fúrja őt,
      s bár még ámítja ősz, törődött mesterét,
      hogy “birkózásban vagy futásban” érte baj,
      bicegve, mintha sánta lenne, semmi más,
      de végzetét már sejtve lép ki ajtaján.
(Podagra eltávozik. A házból Zergeláb lép ki, teljes testsúlyával a Nevelőre támaszkodva)
ZERGELÁB
      Jaj, lábaimba hogy került e szörnyü kín,
      bár seb sem ért? Hisz állnom, járnom szenvedés!
      A fájdalom mint íjász ajzza fegyverét,
      elér nyilával, s jajgatásra kényszerít.
      Jövőm embernemlátta szenvedést takar.
NEVELŐ
      Ne támaszkodj rám, egyenesedj ki, gyermekem,
      mert földre döntesz engem is, ha összerogysz!
ZERGELÁB
      Hajlok szavadra, s ím könnyítek terheden,
      beteg lábamra lépek, s tűröm emberül,
      mert joggal nyelvel ifjuról a szolganép,
      ha vén, mihaszna zsémbelő a támasza!
NEVELŐ
      Csak ezt ne mondd, csak így ne szídj, te ostoba,
      ifjúi gőgöd csillapítsd, hisz jól tudod,
      hogy minden agg, ha kényszer űzi, ifju lesz.
      És jól vigyázz, mert egyet lépek hátra csak,
      s én - vénen - állok, míg te - ifjan - földre rogysz!
ZERGELÁB
      Ha földre rogysz te, nem betegség súlya nyom,
      csak aggkorod. Mert lelkes szíved megmaradt,
      de megtört már a tettre hívó lendület.
NEVELŐ
      Ne csűrd-csavard a szókat! Azt mondd, hogy s mikép
      hatolt a fájdalom lábadnak mélyire?
ZERGELÁB
      Szökellve, könnyedén futottam, s hirtelen
      megránditottam balbokám. Azóta fáj.
NEVELŐ (hitetlenkedve)
      Ám erre az, kinek szakálla mélyre leng,
      s övénél túlra nőtt, azt mondja: újra fuss!
ZERGELÁB (erősködik)
      S a birkózásban éppen így. Gáncsot vetek,
      s ütés ér közben. Most már végre elhiszed?
NEVELŐ
      Hát harcos vagy, ha gáncsot vetve épp te kapsz
      ütést? Hazugság ködfelhője vesz körül!
      És ámbár egykor nem volt egyikünk se jobb,
      becsaptuk még a leghűbb jóbarátot is,
      de végül, tudd meg, mit sem ér az áltatás,
      ha át-meg-átfon, s ég bennünk a fájdalom.
      (A Nevelő Zergelábbal együtt visszatér a házba)
      - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
(Zergeláb szobájában fekszik. Ágya mellett a Nevelő és néhány szolga. Belép az Orvos)
ORVOS
      Gyors Zergelábat hol lelem meg, férfiak?
      A lába fáj, s mint hallom, már csak vánszorog!
      Orvos vagyok. Egy jóbarátja mondta el,
      hogy szörnyen szenved, s már alig tud járni is.
             (Közelebb lép az ágyhoz)
      De itt van ő, saját szememmel láthatom,
      hanyattfeküdve nyomja kínos fekhelyét.
             (Az ágy mellé lép)
      Az istenekkel szóljon üdvözlő szavam!
      Mi baj? Beszéld el, tárd fel gyorsan, Zergeláb,
      s ha így teszel, talán majd gyógyírt adhatok,
      végzettől rádmért kínjaidra enyhülést.
ZERGELÁB
      Nézz rám hát, üdvöm, üdvözítőm, orvosom
      - neved zengése üdvrikoltó harsona -,
      elmondhatatlan kín mardossa lábamat,
      s csak félve lépek, nem mint régen, férfimód.
ORVOS
      Miért? Mi történt? Mondd el, mint eredt a baj!
      Ha pontosan tud mindenről az orvosod,
      segít rajtad, s ha titkolózol, bajba dönt!
ZERGELÁB
      Talán futás vagy más gyakorlatok között
      velem versenyző társaimtól ért ütés.
ORVOS
      De mért nincs akkor égő, fájó gyulladás
      ütésüknek helyén? S mért nem kötötted át?
ZERGELÁB
      Gyapjúkötést sosem viseltem, bár tudom,
      díszként is hordják - s alkalmatlan dísznek is!
ORVOS
      Mit gondolsz, mit tegyünk? Felvágjam lábadat?
      Ha ezt kívánod, ismerned kell helyzeted:
      késem nyomán majd dús patakban dől a vér!
ZERGELÁB
      Alkalmazd, bármi gyógyitási módra lelsz,
      csak szűnjék már a lábam gyötrő fájdalom!
ORVOS
      Hát jól figyelj. Vágással lábad megnyitom,
      félkörben, éles késsel, vérrel csordulón.
ZERGELÁB
      Ó jaj!
NEVELŐ
      Így gyógyítsz, üdvünk? Bár ne lelnél üdvre te!
      Hát van szived? Hát megkínoznád késsel is?
      Baját nem tudva, régi kínhoz újat adsz?
      Merő hazugság volt, mit ő mondott neked!
      Mert nem futás és nem birkózás volt az ok,
      mint ő állítja. Jól figyeld az én szavam!
      Megjött, de kórnak nem volt híre-hamva sem,
      s evett-ivott is jó étvággyal, gondtalan,
      majd fekhelyére dőlt és jóizűn aludt,
      de éjfélkor már felriadt és jajgatott,
      mint az, kit isten sujt, s úr lett a rettenet
      mindünk szivén: “Jaj, honnan ért e szörnyü sors?
      Haragvó isten vett erőt a lábamon!”
      S aztán felülve ágyán, éjjel, társtalan
      a puszta légbe szórta síró jajszavát.
      Később, hogy reggelt trombitált a hars kakas,
      kijött, majd meggyötörten tette rám kezét,
      és lázban égve, könnyesen panaszkodott.
      Merő hazugság volt, mit ő mondott neked,
      kórjának elrejtette baljós titkait!
ZERGELÁB
      Szavakkal mindig készenlétben áll a vén,
      beszélni hős, de meglapul, ha tenni kell.
      Hát van beteg, ki megtéveszti társait?
      Vagy van, ki éhét gyantával csitítaná?
ORVOS
      Mért áltatsz minket folyton? Mért ötölsz-hatolsz?
      Csak kínjaidról szólsz, s okáról nem beszélsz!
ZERGELÁB
      Én tudjam, én, hogy honnan ért a sorscsapás?
      Sujtását érzem. Minden mást homály takar.
ORVOS (gúnyosan)
      Ha bárki lábán végzetes baj árad el,
      üres beszéddel, csalfa szókkal rejtené,
      bár tudja jól, hogy szörnyü kórnak rabja lett.
      Most még csak egy lábadban vert tanyát a kín,
      de jő a perc, s a másik éppúgy fájni fog,
      hogy nyögsz belé. Most halld, kimondom végszavam:
      hiába áltatsz, Ő jelent meg, Ő van itt!
ZERGELÁB
      De hát ki és mi Ő? Ne titkold el nevét!
NEVELŐ
      Az Ő nevében két baljós szó rejtezik.
ZERGELÁB
      Ó jaj nekem! Mi az? Ne rejtsd előlem, agg!
NEVELŐ
      Testednek fájó részét jelzi kezdete.
ZERGELÁB
      “Pod” hát a név első szótagja. Értelek?
NEVELŐ
      És fűzd utána még a szörnyü “ágra” szót!
ZERGELÁB
      Hogy sujt a sors! Bajomból nincsen gyógyulás?
NEVELŐ
      Nincs. Szörnyümód kegyetlen, senkit sem kimél.
ZERGELÁB
      Beszélj te, üdvöm! Mondd, mi vár még énreám?
ORVOS
      Ne kérdj, ne faggass. Hallgatásom jobb neked!
ZERGELÁB
      Hát nincs menekvés? Jaj, mi történt? Jaj mi lesz?
ORVOS
      Lábadnak már örök lakója lett a kín.
ZERGELÁB
      És sánta lábbal kell leélnem életem?
ORVOS
      Ha sánta lennél csak, nem volna semmi baj!
ZERGELÁB
      Van ennél iszonyúbb?
ORVOS
      Mozdulni sem fog béna lábad. Sorsod ez.
ZERGELÁB (megkísérel felkelni)
      Ó jaj nekem! Most gyötrő fájdalom nyilallt
      a jobb bokámba! Kétszeresre nőtt a kín!
      Kövülten állok, megmozdulni sem merek,
      a lábam megkötözte ólmos félelem,
      s olyan vagyok, mint holtra rémült kisgyerek.
      Az istenek nevére kérlek, gyógyitóm,
      egész tudásod latba vetve orvosold
      bajom, mert végórámat érzem már közel,
      oly sűrün érnek láthatatlan kín-nyilak.
ORVOS
      Ne várj éntőlem semmi ámitó vigaszt,
      sok orvos egyetlen, de csalfa gyógyszerét,
      akik tettekkel senkin sem segítenek:
      kórodról mindent elmondok világosan.
      Gyógyíthatatlan szenvedés örvénye zár,
      mert nem bilincsek kínozzák a lábadat,
      gonosztevőkre büntetésül vert vasak,
      de rejtve kúszó, bősz, emésztő, szörnyü kór.
      Halandó embert kétrét görnyeszt ily teher.
ZERGELÁB
      Ó jaj, ó jaj, ó jaj nekem!
      Miért emészti lábam gyötrő fájdalom?
      A földre sújt, ha nem fogjátok meg kezem,
      mint szatüroszok, ha tántorogni kezd uruk.
NEVELŐ
      Ősz fejjel, íme lásd, szavadnak engedek,
      s vezetlek, úgy, mint ifju sarját jó atya.
             (Lassan az ágyához támogatja Zergelábot)
Szepessy Tibor fordítása

RHÚPHINOSZ
	ILLATOZÓ KOSZORÚT...
	Πέμπω σοι, ‘Ροδόκλεια...
Illatozó koszorút küldök ma, Rhodokleia, néked,
      tarka virágokból fontam a balkezemen.
Kéken pillantó ibolyák és sárga kökörcsin
      közt nárcisz buvik és harmatozó liliom.
Tedd a hajadra, virulj, de ne légy oly büszke, ha szép vagy,
      elhervadsz s hervad homlokodon koszorúd.
Radnóti  Miklós fordítása

	KÜLÖNÖS ÍTÉLET
	Πνγς ατς κVινα...
Három dombocskáról ítéltem, hogy a szép nők
      megkértek, s ragyogó meztelenük kifeselt.
Gömbölyded-kacagásu gödörke hasadt az egyiknél,
      partján tiszta fehér s gyenge virágfakadás.
Másikuk is szétvált, s kipirult szép hószinü húsa,
      égő rózsáknál bíborosabb tüze volt.
Úgy nyílt szét az utolsó, mint a nyugodt-habu tenger,
      önremegés vibrált lágyan a bőre szinén.
Nézett volna alul e kicsikre az isteni bíró:
      isteni bájra felül rá se tekintene már!
Horváth I. Károly fordítása

	A TELJESÜLÉS ÓRÁJÁN
	Πολλάκις Vασάμην...
Sokszor vágytam, ölelve a tested, egy éjre, Thaleia,
      vad gyönyör-őrületünk közt lecsitítni szivem.
S most, hogy meztelen-édesen itt reszketsz a karomban,
      elfáradt testem bágyatag és kimerült.
Ó, te szegény szív! Erre jutottál? Gyúlj ki, ne lankadj!
      Ezt a beteljesülést kérte naponta imád!
Horváth I. Károly fordítása

	VETÉLKEDŐK
	ΗVισαν λλήλαις...
Versengtek hárman: Rhodopé, Melité s Rhodokleia,
      kértek, itéljem meg, hogy melyikük remekebb.
Hárman, amint az a három nagynevü isteni asszony
      illatosan, frissen, meztelen álltak elém.
Első volt Rhodopé, kedves hasadéka kivillant:
      szélben kétfele hullt tűzszinü rózsacsokor.
Majd Rhodokleiáé csupa fény, csupa láng, csupa kristály,
      mint templomban ülő isteni-fényü szobor.
Harmadikak keze sem fedhette viharteli, duzzadt
      partu folyómedrét, hisz kicsi volt az a kéz.
Mit tegyek? Emlékeztem a szörnyű sorsu Pariszra
      s mindhármójukat ott megkoszorúztam ezért.
Orbán Ottó fordítása

	AZ ÉLET GYÖNYÖRE
	Λουσάμενοι, ΠVοδίκη...
Fürdeni jer, Prodiké, s a halántékunkra virágot
      fonva, vizetlen igyuk nagy poharakkal a bort!
Hej, rövid ám vigadóknak a lét; hisz’ utóbb az öregkor
      meggátolja a kéjt s végül a cél: a halál.
Franyó Zoltán fordítása

	ISTENI MELITÉ
	Πο νν ΠVαξιτέλης;...
Hol van Praxitelész? s a csodás polükleitoszi kéz, mely
      hajdan a kőnek örök ihletet adni tudott?
Nos, ki faragja ki hát Melité puha fürteit, izzó
      büszketüzű szemeit, vagy ragyogó kebelét?
Hol van a képfaragó? hol a szobrász? Mert ez a termet
      istennőnek emelt templomot érdemel ám!
Franyó Zoltán fordítása

	KÉSŐ!
	Νν μοι χαVε’ λέγεις...
Most ugye ujra köszöntesz már, hogy az arcod enyészik,
      mely, bizony, oly sima volt, mint ama pároszi kő;
most ugye hívsz enyelegni? mióta kihullt a hajad már,
      mely puha fürteivel büszke nyakadra omolt.
Jobb, ha nem is közeledsz, te kevély; ne kerülj az utamba!
      Nem nyílt rózsa nekem: rút tövisét se kináld!
Franyó Zoltán fordítása

	RÉSZVÉT
	Τίς γυμνήν...
Mondd, ki püfölt így el, s ki rugott ki mezítlen az útra?
      Kő van-e szíve helyén? És a szemére se lát?
Rosszkor tért haza tán és rajtakapott szeretőddel?
      Így volt? Ej, sose bánd! Mindegyik asszony ilyen.
Máskor, amíg urad útra megy és szeretőddel enyelgesz,
      zárd be az ajtót, hogy rajta ne kapjon a férj!
Franyó Zoltán fordítása

	FURCSA MEGHATOTTSÁG
	ΕκαίVως μονάσασαν...
Multkor, ahogy Prodiké egyedül volt, esdve ölelte
      friss, ambrózia-dús térdeit át a karom.
“Szánd meg - ekép könyörögtem - imádód, csak leheletnyi
      Élete van neki már, hagyd meg e csöpp kicsi részt!”
Könnye ömölt szavaimra; de szép szemeit letörölte,
      kis keze megragadott és kecsesen kidobott!
Franyó Zoltán fordítása

	GYŰLÖLÖM...
	Μισ τν φελ...
Gyűlölöm azt, ki ledér és gyűlölöm azt, aki álszent,
      ez túl lassan, amaz túl hamar adja magát.
Somlyó György fordítása

	HÉRA-SZEMŰ MELITÉ...
	Ομματ’ χεις ΗVης...
Héra-szemű Melité, kezed athénéi, a kebled
      Aphroditéé és szép Thetiszé a bokád.
Boldog mind, aki lát, félisten mind, aki csókol,
      és örökéletü, kit végül öledbe fogadsz.
Somlyó György fordítása

ANAKREÓNI DALOK
	ERÓSΖ
	ΕΙΣ ΕΡΩΤΑ
Az idő éjfél körül járt,
mikor rúdja fordul éppen
fenn a nagy Göncölszekérnek,
már ilyenkor alszik minden,
az igát ki húzta estig.
Akkor tért Erósz be hozzám,
ajtóm zárját megzörgetve.
Szóltam: “Ajtómon ki zörget,
álmom selymét szétszakítva?”
De felelt Erósz: “Csak nyisd ki,
kis kölyök vagyok, ne félj hát,
holdvilágtalan sötétben
ázva-fázva eltévedtem.”
Bizony erre megsajnáltam,
ajtóm, mécset gyújtva tüstént,
kinyitottam, hát előttem
szárnyas gyermek, íj kezében,
tele tegze is nyilakkal.
Tűzhelyem mellé fogadtam,
tenyerembe fogva dermedt
kis kezét, fürtös haját is
gondosan megszárogattam.
Megmelegszik s szól a gyermek:
“Nosza, lássuk még az íjat,
kipróbáljuk, ép maradt-e
az idegje, hogy megázott.”
Kifeszíti, - mint a fullánk,
épp a májamat találja.
Már felugrik s szól kacagva:
“Velem örvendj hát, barátom,
íjamat mi baj sem érte,
- csak a szíved vallja kárát.”
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

     SZÜRETI ÉNEK
Τν μελανόχVωτα βότVυν...
A sötétkék szőlőfürtöt
a szüzekkel a legényhad
kosarakban hordja vállon,
de ha már a présbe öntik,
csak a férfiak tapossák,
hogy a nedv kiszabaduljon,
s a bor istenét dicsérik
a szüret zajos dalával,
amikor pezsdül a hordók
mélyén már az édes új bor.
Ha vén iszik belőle,
remegő bokával indul
táncba, rázva ősz szakállát,
a legény meg lesbe állva
veti hálóját a szűzre,
az nyugosztja gyönge testét
lombos fák alatt heverve,
lenyűgözte már az álom,
de szerelmes szóra ébred,
a legény csábítja nászra,
s ha a szép szónak nem enged,
viszi, szinte fojtogatja,
mert az ifjak közt a részeg
Dionűszosz szilajon jár.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

            PIHENŐ
ΠαV τν σκιν Βαύλλου...
Leülök Bathüllosz árnyas
ligetén; a szép fa zsenge
haja leng a legpuhábban
susogó galyak hegyéig.
Közelében ér morajlik,
csobogón, csacsogva csábít.
Ha te látod ezt a bájos
pihenőt, tovább mehetsz-e?
Franyó Zoltán fordítása

  EGY FECSKÉHEZ
    ΕΙΣ ΧΕΛΙΔΟΝΑ
Te költözöl, te kedves
kis fecske évről-évre,
fészked fonod nyaranta,
de télen messze tűnsz s a
Nílushoz, s Memphiszig szállsz.
Erósz viszont szivemben
örökkön fonja fészkét.
Egy vágyam tollasul már,
egy másik friss tojás, és
amaz héjat tör éppen.
Szünetlenül csivognak
a tátogó fiókák.
S a csöpp Erósz-fiaknak
nagyobbak adnak étket.
S amint megnőnek, ismét
születnek tőlük újak.
Most hát mit is tegyek már?
Erőm sincs ennyi Vágyat
szivemből messzeűznöm.
Devecseri Gábor fordítása

ERÓSZ A RÓZSASZIRMON
    EVως ποτ’ ν Vόδοισι...
Erósz a rózsaszirmon
szendergő méhet egyszer
nem látta - rosszul is járt:
a méh megmarta ujját,
s ő jajgatott-visongott.
S futott hamar, röpült-szállt
föllelni szép Küthérét.
“Elvesztem, - szólt - anyám, el,
elvesztem, meghalok már:
egy szárnyas, csöppnyi kígyó,
melyet a földmivesnép
méhnek nevez, belémmart.”
Szólt anyja: “Lásd, a méhnek
ha így gyötör fulánkja:
mondd, mit szenvednek ők el,
Erósz, kiket te sebzel?”
Devecseri Gábor fordítása

GYERE, BOLDOGAN BOROZZUNK
            ΙλαVο πίνωμεν ονον...
Gyere, boldogan borozzunk,
derüsen dalolva Bakkhoszt,
ki a táncot kitalálta,
ki az éneket kivánja,
ki Erósz valódi társa,
s akit úgy szeret Küthéré;
ki a Dőzsölés szülője,
ki a Bájt világrahozta,
ki a Bánat elfuvója,
ki a Bú lenyugtatója.
A kevert italt behozzák
közibénk kecses fiúcskák.
Tovaszállt a bú, elillant,
keverülve szélviharral.
Gyere, kelyheket ragadjunk,
gyere, gondokat feledjünk.
Mi a hasznod, én barátom,
ha a gondjaid panaszlod?
A jövőt ugyan ki tudja?
A jövő nekünk homályos.
Beborozva táncra vágyom,
kenetek között mulatni
csinos asszonyok körében.
Ki a gondokat kivánja,
keseregve megtalálja.
De mi boldogan borozzunk,
derüsen dalolva Bakkhoszt.
Devecseri Gábor fordítása

  EGY FECSKÉHEZ
      ΕΙΣ ΧΕΛΙΔΟΝΑ
Mit is tegyek tevéled,
mit is te locska fecske?
Fogjam meg könnyű szárnyad
s elnyírjam, ezt kivánod?
Vagy inkább nyelvedet, mint
hajdan megtette Téreusz,
kihúzzam és kivágjam?
Hajnalban álmaimból
- fülembe zengve - mondd, mért
raboltad el Bathülloszt?
Devecseri Gábor fordítása

A KÖLTŐ AZ ÁLMÁRÓL
ΕΙΣ ΤΟ ΕΑΥΤΟΥ ΟΝΕΙΡΟΝ
Ilyen álom ért: futottam
tova, szárnyakat viseltem:
de Erósz, kinek pedig szép
kicsi lába ólmot is vitt,
nyomomon futott s utólért.
Mit akar tehát ez álom?
Hiszem ezt: a sok szerelmet
tovaszökve elhagyom már,
s ez az egy lenyűgöz, itt tart.
Devecseri Gábor fordítása

        ERÓSZRÓL
         ΕΙΣ ΕΡΩΤΑ
Ma Erószt, a zsenge szépet,
meg az ő virággal ékes
szalagát fonom dalomba:
ura ő az égieknek,
s leigázza mind az embert.
Devecseri Gábor fordítása

TÜCSÖK, Ó BE BOLDOG IS VAGY...
          ΜακαVίζσμέν σε, τέττιξ...
Tücsök, ó be boldog is vagy,
mikor ott a lomb hegyében,
pici harmatot beszíva,
valamint király dalolgatsz.
A tiéd egészen az mind,
amit ott a réteken látsz,
s valamit csak ád az erdő;
a paraszt nagyon szeret, mert
neki semmiben nem ártasz;
te az emberek kegyeltje,
nyaruk édesen jelented;
de a Múzsa is szeret mind,
maga Phoibosz is, ki csengő
dalod ösvényét megadta;
sose kínoz aggkor, ó bölcs,
dal-adója, föld-szülötte,
sem a hús, a vér, a bánat,
te tücsök, te csaknem isten.
Devecseri Gábor fordítása

A NŐK AZT MONDOGATJÁK...
          Λέγονσιν α γυνακες... 
A nők azt mondogatják,
Anakreón, öreg vagy:
tekints tükörbe, nézd csak:
hajadnak fürtje hol van,
a homlokod kopasz már.
S én nem tudom, van-é még
hajam, vagy messzepártolt,
csak ezt:  a vénnek annál
inkább való gyönyörben
mulatni, mentül inkább
közel van már a végzet.
Devecseri Gábor fordítása

       ERÓSZRÓL
        ΕΙΣ ΕΡΩΤΑ
Be keserves is szeretni,
de anélkül is keserves,
de a legkeservesebb, ha
viszonozni nem kivánják.
Ha nemes vagy, az se számít;
ha igaz, ha bölcs, lenézik;
csak a pénz ezüstje számit.
Minek élt, ki azt a rút pénzt
legelőször úgy szerette!
A fivér miatta semmi;
a szülő miatta senki:
az ölés, a harc ezért dúl;
s ami búsitóbb: kihúnyunk,
szerető szivek, miatta.
Devecseri Gábor fordítása

      A VÍG ÖREG...
Φιλ γέVοντα τεVπνόν...
A víg öreg be kedves!
Az ifju táncos éppúgy!
Az agg a tánc körében
öreg fehér hajat hord,
de fürge ifju szívet.
Devecseri Gábor fordítása

      ÖNMAGÁHOZ
        ΕΙΣ ΕΑΥΤΟΝ
Ha hozzám Bakkhosz eljő,
elalszik mind a gondom:
hiszem, Kroiszosz se dúsabb
mint én, s dalolni vágyom;
repkénykörítve fekszem,
mindent lenéz a lelkem.
Te küzdj - én iddogálok:
fiu, hozz kupát azonnal,
kiterülnöm édesebb így
beborozva, mint halottan.
Devecseri Gábor fordítása

    EGY LEÁNYHOZ
        ΕΙΣ ΚΟΡΗΝ
Leánya Tantalosznak
phrüg parton szikla lett s állt;
fisarja Pandiónnak
hajdan kisfecske lett s szállt.
S én bár lennék tükörré,
hogy mindig rám tekints csak;
vagy válnék könnyü inggé,
hogy engem hordj örökké;
vagy vízzé válni vágyom,
hogy testedet locsoljam;
kenetté, kedvesem, hogy
olajként rád omoljam;
a melleden szalaggá,
nyakad fölötti gyönggyé,
vagy hadd legyek saruddá,
hogy csak reám tapossál.
Devecseri Gábor fordítása

GÜGÉSSZEL MIT TÖRŐDÖM...
       Ο μοι, μέλει Γύγαο...
Gügésszel mit törődöm,
ki Szardiszban király volt;
arany meg nem ragadhat,
s irígység zsarnokokra.
Szakállammal törődöm,
hogy ázhasson kenetben;
a rózsákkal törődöm,
hogy felfűzzem fejemre.
A mával gondolok csak;
a holnapot ki tudja?
Nohát, míg ép a tested,
igyál, dobáld a kockát,
s Bakkhosznak borral áldozz,
hogy visszatartson oly kórt,
mely tiltaná ivásod.
Devecseri Gábor fordítása

AKARTAM ÁTRIDÁKRÓL...
   Θέλω λέγειν ’AτVείδας...
Akartam Átridákról
s Kadmoszról is dalolni,
de lantomnak csak újra
Erószról szólt a húrja.
A multkor húrt cseréltem
és lantot is egészben,
s Héraklész harci-útját
zengtem: de lám, a lantom
Erószokkal felelt rá.
Hát minden jót ezentúl,
ti hősök, mert e lant csak
Erósz nevére pendül.
Devecseri Gábor fordítása

TE CSAK DALOLD KI THÉΒÁT...
       Σ μν λέγεις τ Θήβης...
Te csak dalold ki Thébát,
ő meg phrügek csatáját:
magam megvételét én.
Mert engem nem lovasság,
gyalogság, vagy hajóhad
veszített el, de új s más
sereg: szemek nyilával.
Devecseri Gábor fordítása

ÍME, ITT A KATALÓGUS
ΕΙΣ ΤΟΥΣ ΕΑΥΤΟΥ ΕΡΩΤΑΣ
Minden falevelet ha
néven tudnál sorolni,
s a tengeren ha minden
hullámot számbavennél,
az én szerelmeimnek
csak úgy lehetsz tudója.
Először itt Athénban
végy számba húsz szerelmet
s hozzá tizet s ötöt még.
S Korinthoszban tekints szét,
ott láthatsz egy füzérnyit:
akhájai vidék ez,
hol mindig szép az asszony.
S Leszboszból tégy ezekhez,
Ióniából is még,
s Kariából, Rhodoszból
még kétezer szerelmet.
Mi az? Csodálkozol tán?
Hisz még nem emlitettem
a szír nőket s Kanóbosz
leányait, se Krétát,
hol dús nagy városokban
Erósz sok ünnepet tart.
S hogy tudnám felsorolni
Gadeirából neked még
s Baktrából, Indiából
szivem számos szerelmét?
Devecseri Gábor fordítása

A BARNA FÖLD ISZIK...
    H Γ μέλαινα πίνει...
Α barna föld iszik, majd
nedvét a fák megisszák;
leget megissza tenger,
tengert a nap megissza,
napot a hold. - Barátom,
mért cívódtok ti vélem,
ha én is inni vágyom?
Devecseri Gábor fordítása

A TERMÉSZET BIKÁKNAK...
     Φύσις κέVατα ταύVοις...
A természet bikáknak
szarvat, lónak patákat,
futást adott a nyúlnak;
oroszlánnak fogas nagy
szájat, halaknak úszást,
madárnak szárnyalást és
a férfiaknak elmét.
Nőknek mi sem maradt már.
Mi hát, mit ad? A szépség:
minden paizs helyében,
minden gerely helyében.
A tűz, a vas hatalmát
a nő, ha szép, legyőzi.
Devecseri Gábor fordítása

          ΒΟRDAL
Οταν πίνω τν ovov...
Ha bort iszom, barátom,
elalszik mind a gondom.
Se munka, sem vesződés,
nem érdekel kesergés;
hisz meg kell halnom úgyis.
Siralomba mért keringjek?
Igyunk hát bort, barátom,
mit ad a szép Lüaiosz:
hiszen ha véle tartunk;
elalszik mind a gondunk.
Devecseri Gábor fordítása

EGY EZÜST IVÓEDÉNYRE
ΕΙΣ ΠΟΤΗΡIOΝ ΑΡΓΥΡΟΥΝ
Ezüstmíves kezeddel,
Héphaisztosz, énnekem csak
ne készíts harcifegyvert:
ugyan minek csatázzam?
De készíts egy kupát és
mélyítsd ki jól az öblét.
S ne rajzolj énnekem rá
kocsit se, csillagot se,
a gyűlölt Óriónt se:
Fiastyúkkal mi gondom,
s a Csordás csillagával?
Véss nékem arra szőlőt,
amelynek fürtje fenn függ,
s szüretkor mámoros nőt...
S Megoldó istenemmel
Erószt meg Aphrodítét.
Devecseri Gábor fordítása

MONDJÁK, A SZÉP KÜBÉBÉ...
      O μν καλν Κυβήβην...
Mondják, a szép Kübébé
a félig-asszony Attiszt,
a bérceken sikoltót
igen megőrjitette;
mások Klarosz vidékén
babérövezte Phoibosz
vizéből isznak, aztán
rikoltoznak bolondul.
Megoldó istenemmel
és eltelvén kenettel
s az én szép kedvesemmel,
őrjöngenék örömmel.
Devecseri  Gábor fordítása

	A PÁSZTORHOZ, AKI MÜRÓN 
	SZOBRÁNÁL LEGELTET
	Βούκολε, τν γέλαν...
Pásztor, el innen a barmokkal, mert még elevenként
eltereled csordád közt a Mürón tehenét.
Horváth I. Károly fordítása

ORPHIKUS HIMNUSZOK
	A NAPHOZ
	ΗΛΙΟΥ, υμίαμα λιβανομάνναν
Hallgass meg, boldog, te ki mindent látsz a szemeddel,
égi titán, aranyos tűzben mindíg ragyogó fény!
Létre magad hoztad magadat, s mi csak él, neked örvend,
jobbra a hajnal, balra az éjszaka, és te vagy apjuk.
Négy évszakkal körtáncot jársz négyes ütemben,
zúgva robog szekered szép pályádon, tüzel arcod,
jársz körödön véget sosem érő fordulatokkal,
jóknak a jóra mutatsz utat, ámde a bűnre haragszol,
lantod aranyból van s a világ összhangja a hangja,
jelt adsz jó munkára, az évszakok ifja, erőse.
Pásztorsíp s a világrend kormányrúdja kezedben,
Fényhordó, mindig más arcú, életet osztó,
Paian, zöldkoszorús, az időnek is apja te vagy, Zeusz!
Mindent fénybe te vonsz, a világ ragyogó szeme vagy te,
szép sugarad gyujt újra világot, a fény ha kialszik.
Tiszta vizű forrást kedvelsz s a valót kideríted,
őrzi uralmad a hűséget s te segítsz a magasból,
élet fénye, igazságnak szeme, ó, lovat űző,
ostort csördítő, négyesfogaton tovahajtó,
hallgass meg, s adj boldogságot jámboraidnak!
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

	A HOLDHOZ
	ΣΕΛΗΝΗΣ, υμίαμα Vώματα
Hallgass rám, úrnő, ragyogó, te királyi Szeléné,
Éjifutó, Telehold, bikaszarvú, légbenelúszó,
Fáklyavivő, Telehold, te az ég szépcsillagu szűze,
újranövő és újrafogyó és férfi te és nő,
lószerető, sugaras, növelő, az időnek az anyja,
fénylő, gyászoskedvü, sugárzó, éjbevilágló,
virrasztásszerető, szép csillagok ezreit őrző,
boldogságotadó éjnek, nyugalomnak örűlő,
kellemesarcú, szarvhordó, éj éke, világló,
csillagpásztor, uszályhúzó, fénylőutu bölcs szűz,
jőjj, boldog, jószívű, csillagos, és sugaraddal
fénylőn ifju imádóid seregére te őrködj!
Ritoók Zsigmond fordítása

	A TERMÉSZETHEZ
	ΦΥΣΕΩΣ, υμίαμα V ώματα
Természet, mindennek az anyja te, sok leleményű,
mennyei, felséges, soktermő, isteni úrnő,
mindenen úr, kin semmisem úr, sugarazva vezérlő,
mindenigázó, fő isten, tisztelve örökké,
férfidicsőítő, első-született, örök, ősi,
éji, sokat-próbált, átfogni-nehéz, aki fényt hintsz,
könnyü bokával halk nyomokon kanyarogva ki surransz,
istenek ékesitője, dicső, végnélküli vég, te,
társa te mindennek, s egyedül társnélküli mégis,
önmagad apja, apátlan, víg, ragyogó, legerősebb,
kedves szembejövő, sokrétű, bölcs, szövevényes,
teljesitő, fenséges, tápláló, vezető szűz,
jog te, magadnak-elég, meggyőző, soknevü kellem,
fenn az egen, meg a földön alant, meg a tengeren úrnő,
hitványnak keserű, ám édes a szótfogadónak,
értő, mindenadó, tápláló, mindenen úrnő,
nagyranövesztő, dús, buja érettségre kibontó,
apja te, anyja te mindennek, nevelő dajkája,
könnyü-szülésre-vivő, évszakkezdő, magot ontó,
sokművészetü, formáló, termő, csoda szellem,
jóeszü, mozdító, sokban jártas, nemenyésző,
elrohanó folyamárt kavaró örök örvényekben,
mindenenátömölő, kerek, egyre csak átalakúló,
szépszékű, minden döntést maga teljesítő, nagy,
úr jogaras fejedelmeken is, dörgő, legerősebb,
nemremegő, és mindenen úr, végzet, tüzetontó,
nemmúló élet s nemmúló gondviselés is,
egybe te vagy minden, mert egymagád alkotod ezt mind.
Kérlek azért, úrnő, hozd, ó, boldog virulásban,
hozd az egészséget meg a békét, minden ujultát.
Ritoók Zsigmond fordítása

	A FELHŐKHÖZ
	ΝΕΦΩΝ, υμίαμα σμύVναν
Légbenuszó Felhők, égenhányt sarjnevelők ti,
záporesőszűlők, széltől bolygók a világban,
mennydörgők, ropogók, vizek útjai, tűzbeborultak,
kikben a légnek ölén rettentőt dörren az égbolt,
összecibáltan a szél rohamán dördülve iramlók,
kérlek most, harmatköpenyű, szélfújta bolyongók,
küldjétek életadó záport az aszú anyaföldre.
Ritoók Zsigmond fordítása

	A FÖLDHÖZ
	ΓΗΣ, υμίαμα
Földanya, boldogok anyja, halandó embereké is,
mindenadó, mindentápláló, mindenemésztő,
rügynevelő, terméshordó, szépévszaku, gazdag,
tarka leány, a világnak, a nemmúlónak a széke,
könnyü szülésekkel szűlő sokféle gyümölcsöt,
boldogsorsu, örök, mélykeblű, áldva magasztalt,
jószagu-fű-szerető, istennő, tarkavirágú,
záporeső-váró, ki körül csillagzatok ezre
úszik örök természettel, csodaszép folyamárban.
Nőttess hát minekünk jókedvű, drága gyümölcsöt
jószivüen, kegyes istennő, boldog virulásban.
Ritoók Zsigmond fordítása

	ERÓSZHOZ
	ΕΡΩΤΟΣ, υμίαμα σμύVναν
Hívom az édes Erószt, a nagyot, kedvest, makulátlant,
íjjal-erőst, szárnyast, rohanót, tűzlángba-viharzót,
égilakók és földilakók játékravivőjét,
kétalakút, nagy-ügyest, minden zárnak kinyitóját
fönn az egen meg a tengereken meg az emberi nemnél
- bár a rügyes, sarjasztó úrnő élteti őket,
bár a Halál országa takarja be, bár vizek árja -,
mert egyedül te fogod mindennek a kormányrúdját.
Tisztaszivű, boldog, jőjj hát avatott seregedhez,
és a silány, rút indulatot küldd messzire innen.
Ritoók Zsigmond fordítása

	HÜGIEIÁHOZ
	ΥΓΙΕΙΑΣ, υμίαμα μάνναν
Bűvöletes, bájos, tápláló, mindenenúrnő,
hallj meg, boldogitó Hügieia te, mindenek anyja!
Mert ha te jössz, eltűnik az ember ezer nyavalyája,
minden ház kivirágzik örömben, hogyha te ott vagy,
s duzzad a művészet; rád vágyik, rád a világ mind,
nincs más, csak Hádész, aki gyűlöl, a lélekemésztő,
ó esdett, viruló, nyugodalma az emberi nemnek;
mert a halandóknak nélkűled semmi se hasznos,
nem jóízü a kincsetadó Plútosz lakomákon,
s férfi tenélküled itt nera lesz soha sokbaju vénné,
mert egyedül te vagy úr mindenben, csak te királynő.
Jőjj hát, istennő, segitőn avatott seregedhez,
elhárítva nehéz nyavalyák balsorsu csapását.
Ritoók Zsigmond fordítása

	APHRODITÉHEZ
	ΕΙΣ ΑΦΡΟΔΙΤΗΝ
Mennyei Aphrodité, kacajos-szivü, dallal-imádott,
tengeri-szűz, buja-éjre-mohó, viruló-ölü, fenség,
esteli, cselt-koholó, leigázó, Sors kegyes anyja,
tőled van minden, hisz igádba fogod be a Kozmoszt,
úr három birodalmon, mindent létre segítesz,
bármi is éljen a sűrü-kalászú földön, az égen
s mély tengernek ölén, - Bakkhosz szent társa a trónon,
nászba-vivő, lakomát-szerető, Eroszok kegyes anyja,
ágy-gyönyörére-hivó, cinkos, s úrnője a bájnak,
megjelenő s tovatűnő, szép-fürtű, nemes asszony,
kedv-ajzó, övet-oldó, szent gím, égi királynő,
élet-adó, férfit-szerető, nemző, gyönyörűszép,
egybefüzője örök kötelékkel a földi sziveknek
s annyi sok állatfajnak az észvesztő szerelemmel, -
jőjj el, Küprosz mennyei sarja, akár ha Olümposz
bércén bájolsz, isteni úrnő, szép mosolyoddal,
vagy ha a tömjén-dús Sziriának temploma tart fel,
vagy ha arany-veretű kocsidon járod be Egyiptom
szent partján az iszaptól bő-termésü mezőket,
s úgy is, hogyha a tengernél, a sötétszinü marton
ifjak körben-pergő kar-táncába gyönyörködsz,
s úgy is, hogyha bogár-szemü nimfák közt mulatozva
lépted az isteni part fövenyén tánccal szaporázod,
vagy ha, királynőnk, dajkád, Küprosz ölén vagy: a nimfák
szép hajadon-kara dallal imád évente mezőin,
ó boldogságos, s az örök-szeplőtlen Adóniszt.
Légy itt, istennő, boldog, szép-arcu, igéző,
égi imával idéz a szivem: nem szennyezi szeplő.
Horváth I. Károly fordítása

	AZ ÁLOMHOZ
	YΠΝΟΥ, υμίαμα
Álom, uralnak a boldogok és a halandó népek
s mindamaz élők még, akiket táplál a kerek föld:
mert ura vagy mindnek s mindhez közelítsz, egyedül te,
és testük lekötöd, noha láncod nem kikovácsolt.
Gondokat-oldogató: édes pihenés megadója;
minden bánatokat ki csitítgatsz szent vigaszoddal,
és a halál gondját tovaűzöd, mented a lelket,
mert a Felejtésnek s a Halálnak vagy te fivére:
boldog urunk, kérlek, jőjj hozzánk édes erőddel,
s isteni dolgunkhoz tartsd fönn avatott csapatunkat.
Devecseri Gábor fordítása

QUINTUS SMYRNAEUS
	AINEIÁSZ
	ΑΙΝΕΙΑΣ
S akkor a gáncstalan Ankhíszésznek hős ivadéka,
ő, aki annyit küzdött isten-sarj Priamosznak
váráért bátran lándzsával, s sűrü halált szórt, -
látva, hogyan vet az ellenség gyászos keze gyujtó
lángot a városra s pusztítja magostul a népet
dús vagyonával, s elhurcolja az asszonyokat mind
gyermekeikkel házukból, - a reményt kivetette
lelkéből, hogy megláthatja hazája falát még,
és rávette szivét, hogy fusson a szörnyü bajokból.
S mint az a férfi, ki kormányozza tudósan a tenger
mélye fölött a hajót, kikerülve a szél meg a hullám
minden-irányú ostromait, bús téli időben,
nem kímélve kezét-lelkét, de ha süllyed a bárka
s biztos a vég, őrzött kormányát messzire hagyja,
s csöpp csónakba ereszkedvén, nincs gondja azontúl
arra, mi pusztul: a bölcs Ankhíszész hős ivadéka
akkép hagyta el ellenséges lángban a várost.
Fölkapván apját s a fiát is vitte magával;
míg a sokattűrt vénségtől nehezült öreget fel-
ülteti izmos karjával vállára, a gyilkos
harc vad tetteitől remegő gyermek maga lépked,
gyönge kezével fogva az apja kezét, ki a dúló
háboruból kivezérli; de néha a sűrü tömegben
rája akaszkodik - oly kicsi még! - és bársonyos arcán
végigcsordul a könnye. A hős meg szökdel a holtak
testein át gyors lábaival, s a sötétvizü éjben
sokra tapos rá, bár nem akarja; Küprisz megy előtte,
hogy kegyesen megmentse fiát, férjét s unokáját
szörnyü bajukból; lába alól törnek fel a lángok,
elkerülik mégis, s a heves Héphaisztosz füstje
kettéoszlik a férfi előtt, s a nyilak meg a dárdák
céltalan esnek a földre, ahányszor a harcos akhájok
ellene fordulnak támadva a könnyteli harcban.
S akkor Kalkhász megfékezte kiáltva a népet:
“Álljatok, Aineiásznak hősi fejére ne dobjon
senki gonosz dárdát, s fájó nyilakat sem, elég volt;
mert jóslat szól róla, dicső szent isteni döntés:
eljut a Xanthosztól szélesmedrű Tiberishez,
s szent várost alapít, mit bámul a majd születendő
emberi nemzetség; maga is sok nép ura lessz ott,
s kései sarjai kormányozzák majd a világot
napnyugtától addig, ahol frissen kel a hajnal;
mert a haláltalan égilakók közt van helye készen,
minthogy gyermeke ő szépfürtű Aphroditének.
S másért sem szabad erre a férfira vetni kezünket:
mert az aranynál s kincseinél, bár volt neki bőven,
hogy megmentse magát idegenben, számüzetésben,
többre becsülte az apját, többre becsülte szülöttét:
s ím, ez az egy éjjel láttatja velünk öreg atyja
végtelenül jólelkü fiát, s fia bűntelen atyját.”
      Így szólott; hallgattak rá, s mint isteni lényre,
mind úgy néztek a hősre, ki ment igyekezve, amerre
csak gyors lábai vitték; s közben Trója csodásan
épült városa elpusztult az akháj kezek által.
Kerényi Grácia fordítása

GRÉGORIOSZ
	SZASZÍMA
	Σταμός τίς στιν...
Lenn Kappadókiában, az országút során,
hol három út fut össze, régi őrhely áll:
egy műveletlen fészek, puszta és sivár,
kis eldugott falucska, átkozott vidék;
csak por van ott meg lárma, zörgő társzekér,
siralmak, átkok, kínok, őrök, rabbilincs,
s a népe: kósza vándor, jöttment csőcselék...
Ím ez Szaszíma, s ez lett volna székhelyem.
Hát ezt ruházta rám - a “bátorságomért”,
ki nem talált elégnek ötven püspököt,
hogy míg a versenytársa küzdelemben áll,
e trónra engem küldve ő lehessen úr;
mert annyi harcban edzett jóbarátja közt
a legkülönbnek ítélt, s egykor - szentigaz -
még harcra készen álltam, nem nézvén sebet;
ám most a többi mellett más is várt reám:
nem ülhetett e trónra senki vértelen...
mert úgy feküdt e székhely két püspök között,
mint senki-földje, s érte dúlt is ám a harc,
mit egyre szít e földnek osztott helyzete,
mely két anyára bízza sok kis városunk;
ürügy: “a lelkek”, - értsd: a nagyhatalmi vágy,
hogy azt ne mondjam (undor!): sarc és dús adók,
hisz ekörül forog ma mind a nagy világ!
Mit is tehettem volna jobbat, Istenem?
Tán tűrnöm illett volna, bármi rossz is ér?
Vagy sárba fúljak én is, veszve oly korán,
még ott se éljek nyugton éltem alkonyán,
s kiűzve-számkivetve tengjek védtelen?
Hol vándor éhét űzni nékem sincs kenyér,
a nincstelent zsaroljam - én is nincstelen?
nem látva semmi hasznot, semmi jó reményt,
csak hordjam egyre békén népeink baját?
a szirmok éke nélkül szedjek rút tövist,
s csak bajt arassak egyre, szépséget sosem?
Kivánj, ha tetszik, tőlem, bármi más erényt,
de erre az való, ki bölcsebb, mintsem én!
Ó, szép Athén, s ti régi társas éveink,
míg egy kenyéren éltük ifju életünk...
mi ketten - ámult Hellasz - egy szív s értelem;
még ott fogadtuk: nem kell semmi földi jó,
s az Úrnak adva híven teljes életünk
csak őt imádjuk majd, az egy és bölcs Igét;
s lám, szertefoszlott mindez, föld porába hullt,
s a szél sodorja már a régi szép reményt;
jaj, merre menjek? szánjatok meg, állatok!
én azt hiszem, hogy több a hűség köztetek...
Marticskó József fordítása

SZÜNESZIOSZ
HIMNUSZ KRISZTUS POKOLBASZÁLLÁSÁRÓL
                ÉS MENNYBEMENETELÉRŐL
                              ΠολυήVατε κύδιμε...
Te szerelmetes, hírneves,
jeruzsálemi szűzanya
boldog fia, áldalak,
ki a csellel acsargót
kiűzted, a pokol-kígyót,
atyád nagy kertjeiből,
mely a tiltott gyümölcsöt
adá, a balsors-érlelőt,
az ősszülőknek ételül;
koszorúsfejü, nagyhirű
atyánk, a jeruzsálemi
szűz gyermeke, áldalak.
      Ki leszálltál a földre is,
egynap-éltüek társaként,
halandó testet hordozón;
ki leszálltál a Tartarosz
mélyére, ahol lelkeket
őrzött a halál, ezreket;
megijedt tőled a vén
Hádész is, a rég született,
s az emberfaló kutya,
a nehézszivü népfaló,
kikerült a küszöbnél.
S feloldva a bajoktól
a lelkek szent karait,
makulátlan seregükkel
himnuszt zengtél az atyának.
Koszorúsfejü, nagyhirű
atyánk, a jeruzsálemi
szűz gyermeke, áldalak.
      Felmenél azután, uram,
s a levegőben számtalan
daimoni nép rettegve félt,
s a makulátlan csillagok
örök kara téged csodált,
Aithér pedig kacagott,
harmónía atyja, a bölcs,
muzsikára vonva a lantját,
a héthurút, hogy vallja
diadalmadat az ének.
Mosolygott Eószphorosz,
a jövő nappal hírnöke,
s az aranyos Heszperosz,
Küthereia csillaga;
ragyogó szarvát a tűz
árjával töltötte be
az éji istenek
hív pásztora, a hold,
s szélessugarú haját
teritette a Titán
szentséges lábaid elé,
fölismervén az isten
fiát, a mester-szellemet,
akiből tüze pattant.
Te pedig szövedékét
a kékboltozatu égnek
elhagytad hátad alatt,
s az értelem makulátlan
szféráiba hatoltál,
hol a jó kútja fakad,
s nincs, csak a hallgatag ég;
nincs ott a mélyfolyamú,
sose fáradt lábu idő,
mely húzza a föld fiát,
sem a mélyhullámu anyag
halál-zord szellemei,
csupán a sose vén
Aión, a rég született,
ki egyszerre ifjú s öreg,
és örök életet oszt,
sáfára az isteneknek.
Kerényi Grácia fordítása

PALLADÁSZ
	LEPEDŐ ÉS TEMETŐ
	Πσα γυν χόλος στίν...
Kész epebaj minden nő; két jó percet okoz csak:
      egyet a nászlepedőn, egyet a köztemetőn.
Horváth I. Károly fordítása

NONNOSZ
	DIONŰSZIAKA
	(Részlet)
	ΔIOΝΥΣΙΑΚΑ
      Szólalj, istennő, Kronidész fényes gyerekéről,
villámfény mellett nehezen született leheletről,
és Szemelé nász-villámáról: mondd foganását
kétszer-szült Bakkhosznak, akit kiemelve a lángból,
átvett Zeusz, bábát sose-látott anyja hasából,
és a saját combjába helyezte, megóva kezével,
s férfiu-hasból megszülvén, volt apja meg anyja,
emlékezve: hiszen szült már, termő koponyában
hordta ki nemzetlen sarját, ama fegyveresen vad
villamos sugarút, a világra lövelte Athénét.
      Ládát adjatok, ó, Múzsák, rázzátok a csengőt,
thürszoszt téve kezembe, mikor dalolom Dionűszoszt.
Devecseri Gábor fordítása

AZ EPOSZBA ÁTÜLTETETT JÁNOS-EVANGÉLIUM
	(Részlet)
	ΜΕΤΑΒΟΛΗ
      Mondta; s utána a tengeren át, tiberéiszi áron,
sokpadu gályával szeldesve a szembeszökő árt,
szomszédos tájékra került; özönöltek a népek,
hogy lássák a csodákat, amint ő szólva szelíden,
embereket szabadít meg az ostorozó nyavalyáktól;
elhagyatott tájon, dombos talajon haladott föl
s egy magasormú hegyre kerülve, leült a középre,
s ült a tanítványok köre, mint koszorú, körülötte.
S már a zsidók jeles ünnepe nem volt messze, amelyet
husvétnak hívnak; s ama szép ligeten fölemelte
ő a szemét, s meglátta: igen sürü nagy sokaság jön,
egyik a másik után, közelébe sietve az úton.
És a közelben-ülő Fülöpöt kérdezte szelíden:
“Szólj, honnan vehetünk mi elég kenyeret, hogy ilyen sok
férfiu jóllakhasson?” - Ekép rejtette a tervét,
hogy Fülöpöt, ki tudatlan volt, próbára tehesse;
ő maga tudta amúgyis jól, mit akar cselekedni.
Mondta Fülöp szomorúan, igen bámulva a népet:
“Mint a fövenynek száma, e nép; s ha veszünk kenyeret, bár
kétszáz dénárért, még az sem volna elég itt,
hogy kaphasson, akár kicsi részt egy-egy.” Erre az egyik
isteni társ szólt hozzá, s jó hírt szólt a szavával,
András, étekről hangos hírt adva azonnal,
jó testvére Simonnak, a tengeri fürge halásznak:
“Itt egy gyermeknél van ugyan még árpacipó, öt,
és van két hala is, két tengerből kifogott hal,
sütnivaló két hal; nodehát mit is ér ez, ilyen nagy
összefutott, soknyelvü tömegnek hogyha kiosztjuk?”
Jézus azonban a készséges társakhoz ekép szólt:
“Ültessétek a földre tehát, lakomához, a népet.”
Sok-sok fű nőtt ott. S az igen nagy s összeverődött
emberraj rádőlt lakomázni, füvön heverészett:
száma szerint ötezer volt és sokféle a vendég;
s mint falnak nekidőlt mind szomszédjának, a hosszú
és lombbal-diszitett asztalnál sorra leülvén.
Ekkor az öt jó árpacipót Krisztus fölemelte,
és örök apjának hálát mondván, tenyerében
hajlottkörmü kezével széjjeltörte s adott is
minden vendégnek, s mindjüknek adott eleséget,
s annyit a két halból, mennyit csak akartak. Utána,
sokzaju asztalnál miután jóllaktak a népek,
Jézus szólt a tanítványokhoz, a hű követőkhöz:
“Rajta, söpörjétek hát össze sietve az összes
szertegurult morzsát, a rakott asztal maradékát,
semmi ne vesszen kárba.” Szaladt mind erre meg arra,
és a föl és le bolyongó társak fürge csapatja
már gyűjtötte is ott a kenyér fölemelt maradékát
öblösitett tenyerekkel: a zöld füvön itt is, amott is
sok morzsát gyűjtöttek, az étek sok maradékát,
mind ami csak széthullt: s amaz öt jó árpakenyérből,
körbe keresgélvén s gyűjtvén kebelébe a morzsát,
kétszer hat kosarat töltött tele véle egészen.
S itt is, amott is felharsantak, látva csodáját,
ezt a csodát, mit Krisztus tett: tengernyi tömegnek
adva kenyérlakomát a növő, dagadó kenyerekből:
“Ez bizonyára a megzengett, a valódi proféta,
ő, aki elrendezni jön el, mondják, a világot.”
Devecseri Gábor fordítása

KLAUDIÁNOSZ
	A MEGVÁLTÓHOZ
	ΕΙΣ ΤΟΝ ΣΩΤΗΡΑ
Ó, aki őrzöd az égi örök tűz bölcs vajudását,
és a világ szigorú rendjét visszára kavartad,
isteni életnek sarjasztó kútfeje, Krisztus,
szent, első-született Ígéje Atyádnak, az Úrnak!
Kedves szűz-anyaméh-hordott, áldott teher egykor,
férjetlen nászok magatermő, drága gyümölcse,
gátat vetve a tébolyodott asszír dühödésnek,
sok hamis oltárát hiu bálványoknak eloltva
hétövü zárai közt mostan magas égnek időző,
angyalszárnysuhogás közepett trónszékeden űlő,
irgalom! Édesatyád méltóságos szemefénye,
Üdvözitőnk, te idő ura, életnek fejedelme!
Ritoók Zsigmond fordítása

ISMERETLEN KERESZTÉNY KÖLTŐK
	KRISZTUS SZÜLETÉSÉRE
	ΕΙΣ ΤΗΝ ΧΡΙΣΤΟΥ ΓΕΝΝΗΣΙΝ
Itt ez a jászol az ég, és több is még az egeknél,
      mert hisz e kis csecsemő műve az ég maga is.
Ritoók Zsigmond fordítása

	A NAPKELETI BÖLCSEKRE
	ΕΙΣ ΤΟΥΣ ΜΑΓΟΥΣ
Áldozatot nem visznek a bölcsek a tűznek, a napnak,
mert hisz e kis csecsemő alkotta a lángot, a napfényt.
Ritoók Zsigmond fordítása

	ANGYALI ÜDVÖZLET
	ΕΙΣ ΤΟΝ ΕΥΑΓΓΕΛΙΣΜΟΝ
Üdvözlégy, kegyelemmel teljes, szűzi menyasszony,
méhedben van, imé, apa nélkül az isteni magzat.
Ritoók Zsigmond fordítása

	A MEGFESZÍTÉSRE
	ΕΙΣ ΤΗΝ ΣΤΑΥΡΩΣΙΝ
Kínok kínja, kereszt, minden kínunk lemosó vér,
      mossad a lelkemből mind ki a bűneimet!
Ritoók Zsigmond fordítása

	ISTEN BÁRÁNYÁRA
	ΕΙΣ ΤΟΝ ΑΜΝΟΝ ΤΟΥ ΘΕΟΥ
Itt a szemöldökfán van a bárány vére, a lelkem
      megváltója: Gonosz, fuss, közelembe ne jőjj!
Ritoók Zsigmond fordítása

PROKLOSZ
	KÖZÖS HIMNUSZ AZ ISTENEKHEZ
	ΥΜΝΟΣ ΚΟΙΝΟΣ ΕΙΣ ΘΕΟΥΣ
Halljatok, istenek, égi tudás kormányait őrzők,
emberi lelket akik röpitő, szent lángba borítva
istenekig visztek, hogy az éj zugolyát odahagyja,
s himnuszok árjának tisztuljon szent avatásán,
halljatok, üdvözitők, és adjatok isteni könyvek
lapjairól szent fényt, a ködöt szétszórva körültem,
hadd ismerjem az istent jól, s ismerjem az embert.
És Léthé folyamárja alatt megrontva ne tartson
engem az égilakók seregétől távol a szellem,
és keserű születés vad hullámába lehulló
lelkem, amely nem akar nagy időn át szertebolyongni,
életemért könnyes lakolás ne kötözze bilincsbe.
Fennragyogó tudomány vezetői, ti istenek, így hát
halljatok, és ki a fennlebegő ösvényre igyekszem,
tárjátok fel a szent szavak áldozatát, avatását.
Ritoók Zsigmond fordítása

ISMERETLEN KÖLTŐK
	IFJAK SZIVÉT...
	Νέοις νάπτων...
Ifjak szivét bölcs szenvedélyre költeni,
Erósz nevével kezdem ezt a gyűjteményt,
mert lángraszítni verset ő tud egymaga.
Somlyó György fordítása

	VÁROST LÁNGBABORÍTÓ...
	Τν καταφλεξίπολιν...
Várost lángbaborító, méregdrága szerelmű
      Szténelaiszt, aki sok fényes aranyt leszakít,
meztelenül mellém fektette egy éjre az álom
      s mindenféle kegyet hajnalig ingyen adott.
Nem kell már egyedül sírnom s kérlelnem a barbárt,
      hisz meghozta nekem álmom ez élvezetet.
Somlyó György fordítása

	ÉGTEM, CSÓKOLTAM...
	’HVάσην, φίλουν...
Égtem, csókoltam, megkaptam, volt, szeretett is.
Ám csak az istennő tudja, ki volt s hogy esett.
Somlyó György fordítása

	BÁRHA LEHETNÉK...
	Εε Vόδον γενόμην...
Bárha lehetnék bíbor rózsa; kezedbe vehetnél
      s kínálnád kegyesen hószinü kebleidet.
Somlyó György fordítása

	MELLETTED, CITERÁSLÁNΥ...
	Ηελον,  κιαVδέ...
Melletted, citeráslány, tennék én is, ahogy te:
      fognám fönt lágyan s penditeném középütt.
Somlyó György fordítása

	TÖRJÖN RÁM...
	Κα πυV κα νιφετ...
Törjön rám tüzeső, fagy, vagy ha kivánod, a villám!
      Tenger mélyire vess, mély szakadékba taszíts!
Kit kimerített sokszor a vágy, kit Erósz keze megtört,
      el nem vesztheti azt Zeusz sürü mennyköve sem.
Somlyó György fordítása

	AZ ÖNTUDATOS ATHÉNI POLGÁR
	Γ μν αV κόσμος...
Földnek a dísze szirombontó tavasz, égnek a csillag,
      Hellásznak meg e táj, ennek a rajta-lakók.
Horváth I. Károly fordítása

	SZÉLTÖRTE FENYŐ A HAJÓÁCSOKHOZ
	’Εκλάσην νέμοισι...
Szél-ki teperte fenyőt mért ácsoltok ki hajóvá?
      Bárkatörő szeleket értem a szárazon is.
Horváth I. Károly fordítása

	A MÁSODIK HÁZASSÁGRÓL
	E τις παξ γήμας...
Az, ki nejétől megszabadult s új nászra törekszik,
      gályatörött, ki megint vészteli vízre evez.
Horváth I. Károly fordítása

	HÉRODOTOSZ ÉS A MÚZSÁK
	ΗVόδοτος Μούσας...
Hérodotosz vendégül látta az égi muzsákat,
      s hálából egy-egy könyvet adott neki mind.
Horváth I. Károly fordítása

	MENANDROSZ DICSÉRETE
	Αταί σοι στομάτεσσιν...
Múzsák tarka virágoskertjén jártak a méhek
      s onnét gyüjtötték szádra a méznek izét.
Drága ajándékként Khariszok kara adta, Menandrosz,
      színművekhez a jól válogatott szavakat.
S most örök életet élsz. A tiéd ama tett, mely Athénnak
      dicsfényét a magas fellegekig növeli!
Horváth I. Károly fordítása

	SZAPPHÓ DICSÉRETE
	Ελετε πVς τέμενος...
Gyertek a kékszemü Héré tündöklő ligetébe,
      leszboszi széplányok, lejtve puhán, kecsesen:
szép kartánc perdüljön az istennőnek! A tánchoz
      Szapphó zeng aranyos lanton arany-szavu dalt.
S azt hiszitek majd, míg ujjongtok a tánc gyönyörétől,
      hogy szent Kalliopé méz-izü éneke szól.
Horváth I. Károly fordítása

	A SZÉP EGYIPTOMI LÁNYRA
	A ΚύπVις πVώαν...
Küprisz meztelenül látott a minap s belesápadt:
      “Jaj, lehet ez? Bár most Ég-atya vére se hullt,
arcátlan Nílus, versengve a tenger ölével,
      másik Küpriszt szült édes-izű vizein?”
Horváth I. Károly fordítása

	A PARÁZNA ALKAIOSZ SÍRJÁRA
	’Αλκαίου τάφος οτος...
Itt pihen Alkaiosz: végzett vele Föld-anya lánya,
      elhálást-boszuló, nagy-buja-lombu - retek.
Horváth I. Károly fordítása

	EGY VÁZAFESTMÉNYRE
	ΤέσσαVές εσιv ΕVωτες...
Négy kis Erósz van a képen: az egyik szép koszorút fon
anyja hajára, a melle patakját szívja a másik,
kettő lábainál ül s játszadozik; maga Küprisz
meztelen, ám keskeny fátyol leng combja tövében.
Horváth I. Károly fordítása

	EGY FÜRDŐ CÉGÉRÉRE
	Α ΧάVιτες λούσαντο...
Itt, e medencében Khariszok fürdőztek; a vízben
      díjul testüknek szép ragyogása maradt.
Horváth I. Károly fordítása

	EGY MÁSIK FÜRDŐ CÉGÉRÉRE
	’Eνάδε λουσαμένη...
Itt fürdött Küprisz: megmosván isteni testét,
hívta Alexandroszt, s tüstént elnyerte az almát.
Horváth I. Károly fordítása

	RÓZSA ÉS TÖVIS
	T Vόδον κμάζει...
Pár napig ékes a rózsa virága: ha napja elillant,
      míg báját kutatod, csak tövisekre találsz.
Horváth I. Károly fordítása

	KÉTRŐFÖS FÉRJ - NÉGYRŐFÖS FELESÉG
	Κόνων δίπηχυς...
Konón, a férj, két-rőfnyi; négy az asszonya;
ha ágy ölén a lábuk éppen összeér,
Konónnak ajka - sejted-é - hová kerül?
Horváth I. Károly fordítása

	PRAXITELÉSZ NΙΟΒÉ-SΖΟΒRÁRA
	’Εκ ζως με εοί...
Élőből kővé a nagy istenek átka varázsolt.
      Kőből élővé Praxitelész faragott.
Horváth I. Károly fordítása

	HOMÉROSZ ÉS A HÉT VÁROS
	Επτ Vιδμαίνουσι...
Hét város perel egyre, melyiknek a sarja Homérosz:
Kűmé, Szmürna, Khiosz, Kolophón, Pülosz, Argosz, Athéna.
Horváth I. Károly fordítása

	ANAKREÓN KÉPMÁSÁRA
	Πρέσβυν ’AνακVείοντα...
Itt látsz engem, a mindkét nemre örökre sovárgó
      téioszi vént, ki ölelt ifjakat és szüzeket.
Pillámon Bakkhosz sulyos ólma s a pirkadatig-nyúlt
      éji mulatságok kedvderitő jegyei.
Horváth I. Károly fordítása

	A SZÉP HETAIRA HALÁLÁRA
	’Aκμαίη πVς ΕVωτα...
Patrophilánk, Küprisz kertjének drága virága,
      hűn szolgálva Erószt, íme, lehúnyta szemét,
elnémult édes csevegése, s hallgat az ajkán
      csengő énekszó, földre gurult a pohár.
Ó, rémes Hádész! Mért kellett néked e szép lány?
      Vagy tán tégedet is Küprisz igézete csalt?
Horváth I. Károly fordítása

	FÜSTBEMENT ÜZLET
	ΧαVε, κόVη...
- Üdvözlégy, te leány!
                                    - Te is!
                                                - Ott az a nő ki?
                                                                              - Minek kell
      tudnod?
                  - Okom van rá.
                                          - Asszonyom az.
                                                                        - Lehet-e
      bíznom?
                        - Mit kérsz?
                                                - Nem kell több, csak egy éjszaka!
                                                                                                      - Mid van?
      - Pénzem.
                        - Bízz!
                                    - Ez mind!
                                                      - Ez?! Lehetetlen
                                                                                 az ügy!
Orbán Ottó fordítása

MÚSZAIOSZ
	HÉRÓ ÉS LEANDROSZ
	ΗΡΩ ΚΑΙ ΛΕΑΝΔΡΟΣ
Szólj titkos szerelem tanujáról, isteni Múzsa,
kis mécsről, meg az ifjúról, ki a tengeren éjjel
átúszott, mert kedvese várt rá hű szerelemben,
nászról éji homályban, mely hajnalt sose látott,
Szésztoszról meg Abűdoszról, hol - szép rege mondja -
Héró várta Leandroszt s ez, mint mécsese, égett,
zengd te a mécset, hű szerelemnek hű vezetőjét,
mécset, Erósz örömét, mely méltó volna, hogy égre,
csillagnyáj közepébe az ég ura, Zeusz maga tűzze,
s hívnák, új csillag-néven, Szerelem-vezetőnek,
mert hű társuk volt híven szeretőknek a bajban,
szüntelenül lobogó vágynak hű hírnöke, mígcsak
el nem aludt en-lángja a gyűlöletes vihar éjén.
Istennő, te segíts, hadd zengje dalom, hogy e mécses
végsőt hogy lobogott, s hogy halt meg az ifju Leandrosz.
Szésztosz Abűdosszal szomszédos volt, csak a tenger
választotta el őket; Erósz ijját kifeszíti
s egy nyila két várost járhat be ez egy repüléssel.
Egy ifjat s egy szűz lánykát sziven ért a tüzes nyíl,
egyik drága Leandrosz volt s a leány neve: Héró.
Otthona Szésztosz volt a leánynak, amannak Abűdosz,
két szomszéd város gyönyörű két csillaga, méltó
egymáshoz. Te, ki hallgatod énekemet, ha talán majd
arra visz egyszer utad, ne feledd megnézni a tornyot,
melyben várta, kezében a mécs, a leányka Leandroszt,
és ne feledd hallgatni a tengert: zúgva morajló
habjai mindmáig gyászolnak a hű szeretőkért.
Ám hogy esett szerelembe a szésztoszi lánnyal Abűdosz
gyermeke és egymást hogy láthatták meg először?
Héró, kedves gyermek, Zeusz ivadéka, királylány,
Küpriszt mint papnő szolgálta, de férfi szerelmét
ő maga még nem is ismerhette, a parti toronyban
lakva: miként új Küprisz, okos, szép, büszke, szemérmes.
Nem járt össze se szomszédolni az asszonyi néppel,
s bár viruló fiatalság hívta, a táncba sosem ment,
féltékeny társak gáncsát kikerülni akarva
- mert féltékenységet kelt asszonyban a szépség -
s engesztelte imája Athénét Aphroditével
nap mint nap, kis Erószt se feledve, megállva az oltár
mellett, mert a szivét féltette tüzes szerelemtől,
- mégse kerülte tüzet lihegő nyilait ki Erósznak.
Mert megjött a nagy ünnepnap, melyet Aphroditének
szentelnek meg Adónisznak Szésztoszban a népek.
Tódultak sietősen, a szent napot el ne mulasszák,
ünneplő sokaság, hullám-koszorús szigetekről,
volt, aki Haimoniából, más Küprosz szigetéről
jött, otthon nem várta be senki az ünnepi órát,
sem ki Küthérát lakta, vagy illatozó Libanonnak
ormait, egy se maradt otthon nagymessze vidéken
Phrűgia népeiből s szomszédos abűdoszi népből,
asszony sem, de leányok után járó siheder sem,
mert hova ünnepi nép gyül, az ifjak jönnek örömmel,
nem, hogy az isteneket tiszteljék áldozatokkal:
hogy szemüket meghordozzák szűzek koszorúján.
Itten, az istennő szentélyében maga Héró
járt-kelt, szűz papnő, kedves fényben ragyog arca,
mint amikor hószínnel a Hold felbukkan az égen,
arca akár a bibor, de fehéren csillog a széle,
így, két színnel, feslik a rózsakehelyben a bimbó
- Héró keble felett igazán kicsi rózsaliget nyílt,
bőrén gyöngéd pír s mint páros rózsa, ha lépett,
úgy csillant ki fehér khítónja alól a bokája.
Minden tagjában Khariszok rejtőztek; a régi
szófia hármat tud, de szemét ha mosolyra nyitotta
Héró, egy szeme mélyén mindjárt száz Kharisz ugrált.
Aphrodité csakugyan méltó papnőre talált hát.
Asszony, lány nem vette fel egy sem véle a versenyt,
Aphrodité papnője, de szinte uj Aphrodité volt.
Ifjak gyönge szivébe bevette magát az alakja,
s egy sem volt, akit édes vágy ne epesztene érte.
Gyakran járta be körbe a szentély dús kövezetjét
s minden férfiszem és szív őt követelte, követte,
s volt, aki elnyílt szemmel szólt, mint az, ki csodát lát:
“Megjártam Lakedaimónt is, szép csillaga Spárta,
mondják, küzdőtér, amelyen versengnek a szépek,
s ily nemesen nőtt szép fiatal lányt még sose láttam,
kis Kharisz állt be talán Küprisz házába cselédnek.
Bár nyakam is belefáradt, őt nézném csak örökké,
meghalnék örömest, Hérót egyszer megölelve,
fényes Olümposzon isteni sors sem kellene nékem,
hogyha kicsiny házamban Héró lenne az úrnő.
Vagy ha tilos papnőd érintenem, ó Küthereia,
adj mellém asszonyt, aki hozzá lenne hasonló.”
Volt, aki így szólt, más a sebét titkolva a lányka
szépségén úgy csügg, hogy eszét beleveszti szemébe.
Ámde te, árva Leandrosz, amint megláttad a lánykát,
apránként nem akartad titkos tűzzel a lelked
veszteni; hogy váratlan a szíveden ért a tüzes nyíl,
élni a szép Héró nélkül percig sem akartál.
Szemből jő a sugár, hogy Erósz gyújtson vele lángot,
s nincs, ki eloltsa, tüzes kínban vergődik a lélek,
mert makulátlan szépségben ha sugárzik az asszony,
szórja az arca a fényt szárnyas nyílnál sebesebben,
útja a szem, szemtől szemig elveti, mint a parittya,
szépségét, suhan az s belopózik a férfi szivébe.
Ámulat és szégyen hálózta be erre Leandroszt,
megremegett a szivében, el is szégyelte magát, mily
tőrbe esett, de csodálta a lány szépséges alakját,
s győzött vágya szemérmén, már vállalja a szégyent.
Halk léptekkel lép a leányhoz s áll vele szembe,
kezdik az ostromot is már pillantásai titkon,
néma jelekkel hatva a gyönge leányka szivére.
Ez meg még örül is, hogy a néma jelekre megérti,
mily vágy rabja Leandrosz, s még maga is viszonozza
titkosan intve s az édes vágyban előre hajolva,
értsen hírt a legény is e néma szerelmi jelekből,
aztán felveti újra fejét büszkén, de az ifjú
tud mindent: a leány meg nem veti már a szerelmét.
Leste Leandrosz a titkos percet, szólni a lánnyal,
míg lehanyatlik a nap, fényét szétszórva utószor,
s feljő mély árnyékkal a várt Esthajnali csillag.
Akkor mert csak Héró mellé lépni egészen,
hogy kék leple borul le reájuk az esti homálynak,
és szeliden rózsás ujját érinti kezével,
mélyről jött sóhajjal, hogy felrezzen a lányka.
S rózsa-kezét elhúzza hamar, mint az, ki haragszik.
Mégis, látta Leandrosz, a lány szive hajlik a szóra,
s hímekkel televarrt köpenyét megrántja merészen,
így viszi, húzva, vezetve a szentély mélyire Hérót.
Ez habozik, de követte Leandroszt tétova lába,
bár vonakodva, s ilyen szavakat hoz fel szive szűzi
mélyéről, a merész ifjút fenyegetve erősen:
“Őrjöngsz-é, idegen, mért vonsz ide engem, a szűzet?
Mást szólíts te magadhoz, elengedd hát a ruhámat!
Nem félsz, hogy gazdag szüleim bosszúja elér majd?
Bűn illetned szent papnőjét Aphroditének,
nem közelítheti meg szerelem soha szűz nyoszolyámat.”
Így szólt, szűzlányhoz méltón, hallgatta Leandrosz:
asszonyi szó bárhogy fenyegethet, olaj csak a tűzre.
Látta az ifjú, hogy már enged a szűzi szemérem,
mert mikor ifjakat így fenyegetnek az asszonyi ajkak,
minden szó akaratlanul is kibeszéli szerelmük.
Héró szűzi nyakán hamvas bőr, illata édes,
megcsókolja merészen s mondja, szivében a vággyal:
“Küprisz után Küprisz, vagy második isteni Pallasz
- mert egyhez sem vagy te hasonló földi leányhoz,
istennőnek, Zeusz lányának mondalak inkább -,
boldog a férfi, ki ily fát ültet, boldog anyád is,
százszor boldog a méh, mely hordott, íme, könyörgő
szómat hallgasd meg, hisz a végzet hajt szerelembe.
Aphrodité papnője vagy, Aphroditét ne tagadd meg.
Jőjj bemutatni az istennőnek az áldozatunkat!
Szűzlány hogy szolgálhat méltón Aphroditének?
Szűzi szemérem nem melegítheti fel; ha kivánod,
megmondom, milyen áldozatot kedvel Küthereia:
nászágyon szerelem... Ha te őt szereted csakugyan, hát
lásd jó szívvel csábító fia drága kötését
s el ne zavarj, hadd leljek már nálad menedéket.
Engemet, íme, Erósz tett foglyoddá a nyilával,
Héraklész erejét Hermész így törte meg egykor,
hogy szolgáljon Lűdia földjén asszonyi kénynek.
- Őt az okos Hermész vezeté, engem Szerelem hajt.
Hallottad hírét bizonyára: a szűz Atalanté
váltig hogy menekült a szerelmes Meilainióntól,
szűzességét féltve, amíg haragos Küthereia
nem hajtotta dacos lelkét a kemény szerelembe.
Kedves, hallgass rám, ne kivánd ismerni haragját.”
Így szólt és megtörte a szűzlány tiltakozását,
vágyat sarjasztó szóval lelkére beszélve.
Az nem szól, de, tekintete földre szögezve, csak áll ott,
szégyentől pirosult arcát titkolni akarva,
sarkával karcol zavarában a földön, a vállán
összébb fogja az ingét újra meg újra kezével.
Mindez már szerelemmel biztat. Hallgat a lányka?
Szűzlány hallgatag arca a legszebb, biztos igéret.
Édes a méreg; Erósz fullánkja nyomán befogadja
már szívébe a lányka, hogy átmelegíti finom tűz,
s megrendülve csodálja Leandrosz kedves alakját.
Míg lesütött szemmel meghajtja fejét a leányka,
vágytól, hő szerelemtől égő szemmel az ifjú
el nem fárad nézni fehér, gyöngéd nyaka pelyhét.
Szóhoz alig jut Héró s nagy későre felel csak,
vérpirosan ragyog át a szemérem könnyteli arcán:
“Ó idegen, hisz a kőszirt is lágyul szavaidra,
útvesztő szókkal csábítani, mondd, ki tanított?
Jaj, ki hozott vesztemre hazámba? Hiába a szép szó,
mert jöttment vagy e városban, s ki hisz itt idegennek?
Minket hogy köthetne a szép szerelem köteléke
össze? A szent házasság nyílt örömére ne várjunk,
mert szüleimnek nem kellesz, hiszen itt idegen vagy,
s mint jövevény ha akarnál hosszan időzni hazámban,
el sem tudnánk rejteni ezt a szerelmet örökké:
hajlik a gúnyra az ember; amit tettél ma titokban,
holnap már uton-útfelen azt hallod kibeszélni.
Mondd meg hát a neved legalább, felfedve hazádat,
engem Hérónak hívnak, nem titkolom el, lásd,
és ez a felhőkig meredő torony itt a lakásom,
itt lakom én egyedül, velem egy hű női cselédem,
parti komor kőszirten, Szésztosz városa szélén,
egy szomszédom a tenger: zord szüleim fogadalma
így rendelte; leánypajtás egy sincs a közelben,
ifjak kartáncát nem is ismerem, árva fülembe
éjjel-nappal a tenger vad hullámai zúgnak.”
Így szólt s fátyla mögé rejtette fehér-piros arcát,
szégyen fogta megint el, bánta saját szavait már.
Érzi Leandrosz a vágy sarkantyúját a szivében;
hogy fog megbirkózni szegény e kemény szerelemmel?
Ily ravasz isten Erósz: férfit leterít a nyilával,
ám maga meggyógyítja sebét, s akiket leigázott,
tud szolgáinak ő, a világ ura, adni tanácsot;
ő maga adta Leandrosznak szájára a szókat,
s lassan, megfontoltan imígy folytatta beszédét:
“Érted, szép hajadon, szivesen megjárom a tengert,
átúszom, bár oly viharos, hogy rajta hajó sincs.
Nincs szélvész, amitől, ha te vársz túlnan szerelemmel,
nincs zúgó hullám, amitől én visszariadnék.
Így valahányszor megjön az éjszaka, megjövök én is
hozzád, úszva a Hellészpontoszon át, a hazádtól
nincs is messze, hol én lakom átellenben, Abűdosz.
Egyet kérek csak, hogy e mécset a sziklatoronyban
gyújtsd meg, fénye utamra ragyogjon az éjben, a partig
az vezet el, biztos fényű csillagragyogással.
Azt nézzem, ne Boótészt, mely lehanyatlik az éjben,
égi Szekér pályáját, Óríónt sem, a csalfát,
úgy jutok én célhoz, szerelem révébe igyekvő.
Egyre vigyázz, kedves, ha vihar támadna, a széltől
védd a kezeddel a lángot, e fényt szemem el ne veszítse,
mert ha elalszik a mécs, elvész lelkem vezetője.
Most halljad nevemet, ha valóban tudni kivánod,
íme: a szépkoszorús Héró hű férje, Leandrosz.”
Így tűzték ki maguknak a titkos nászt a sötétben,
éjszaka nyílt ki szerelmük, titkon jött Hümenaiosz,
s szent esküt mondtak - csak a mécses volt a tanú rá -,
ez, hogy tartja a mécset, amaz, hogy a tengeren átkél.
Ünnepi éjszaka szentségét rendelve szerelmi
virrasztásra, bucsúztak s fájt szívüknek a búcsú:
Héró visszavonult a toronyba, Leandrosz elindult,
s míg a sötétség oszlani kezd, csak a szésztoszi tornyot
lesve, irányt ne veszítsen, Abűdosz partja felé tart.
Ünnepi éjszaka, titkos nász: most várja napestig
két szerető, hogy megjön az éj, meghozva a párját.
És már megjön az éj, kék leple borul le a földre,
álmot hozva az emberi nemre, de vágya Leandroszt
csak nem hagyja pihenni, amerre morajlik a tenger,
váltig a parton jár-kél: villan-e túlnan a mécses,
hogy hirdesse türelmetlen szívének a boldog,
titkos perc jöttét, szerelem ragyogó vezetője.
Hogy már látta a kéklő éjszaka tompa homályát
Héró, meggyújtotta a mécset, villan a lángja
s szívében vele együtt lobban lángra Leandrosz,
Héró mécsese ég, vele ég tüzesen szeretője.
Lábainál őrült zajjal hullámzik a tenger,
visszariadt elsőbb, azután megvetve a lábát
íly elszánt szavakat mond, en-lelkére beszélve:
“Nincs kegyelem sem Erósznál, sem tenger viharánál,
mégis a tenger habja hüvös, de Erósz tüze éget -
bírod-e még a tüzet, szívem? Vár hűsen a tenger,
jőjj boldog szerelemre, ne félj, ne törődj a habokkal,
nem tudod-é, hogy tengerben született Küthereia?
- Ő urnője a tenger habjainak s szerelemnek.”
Így szólt s kedves tagjairól a ruhát levetette,
megmarkolta erősen, kötve hurokra fejénél,
és a kiugró partról dobta magát a habokba.
Szemben a mécs ragyog, azt lesi két szeme egyre, kezével
vágva a vízben utat: maga volt a hajó s a hajósa.
Fenn, meredek tornyában Héró tartja a mécset.
Szél fenyeget, gyakran jár kis szellő, a magasban
gyöngén pislog a láng: fátylával védte, fedezte
Héró, mígcsak elérte Leandrosz a szésztoszi öblöt.
Akkor mátkáját a toronyba vezette be Héró;
még lihegett: ajtóban a lány némán megölelte,
bár csapzott haja fürtjein is sós víz csöpögött még.
Aztán - mint a menyasszonyt felkészítik a nászra -
meghitt lányszoba mélyén megkeni rózsaolajjal,
végig egész testén, hogy a tenger rossz szaga szűnjék,
úgy veti meg puha ágyát, arra lefekteti fáradt
mátkáját s e szerelmes szókkal megsimogatja:
“Mátkám, mennyit szenvedsz értem, mint soha senki
mátkájáért nem szenvedne. Felejtse a lelked
tengervíz iszamos halait, már jőjj ide hozzám,
várja verejtékes szép homlokodat puha keblem!”
Így most ő biztatja szavával, s enged az ifjú,
oldott övvel vállalják szerelem kötelékét.
Néma menyegző volt ez, a szűzek himnusza nélkül,
nem volt ott dalnok sem, zengeni isteni Hérát,
nem ragyogott fénylő fáklyák sora végig az úton,
fel nem verte vidám lakodalmas tánc sem a házat,
nászdalt nem mondottak az új párért a szülők sem.
Hogy megjött a nagy óra, a nászágyat leterítve
elkészíti a sátrat a Csend, jön az éji Sötétség
nászsátorba vezetni menyasszonyt, mily komor ünnep
nászmenetet csak az éjszaka nyujt, s mire megjön a Hajnal,
nem láthatja Leandroszt Héró szép kerevetjén:
az már úszik a tengeren át az abűdoszi partnak,
bár szomjas lelkének az éj boldog, de rövid volt.
Boldogságát anyja előtt is leplezi Héró,
nappal szűzlány, éjszaka asszony s várja napestig
ő is, akár mátkája, mikor száll már le az alkony.
Kénytelen így titkolta a két szerető a szerelmet,
egymásnak s Küthereiának csak lopva örültek.
Ám még így sem hagyta a végzet örülni sokáig
őket ez álmot megrabló szomorú szerelemnek.
Mert amikor megjő a deres tél évszaka, zordul
örvénylő forgószeleket támasztva, fagyasztó
durva kezével a tenger legmélyére hatolva,
s felszaggatja a víz tükrét viharokkal örökké
és az egészet végigkorbácsolja süvöltve:
barna hajóját akkor már biztos kikötőbe
húzza ki és nem bízik a hullámokban a matróz.
Téged mégsem tartott vissza, Leandrosz, a téli
tenger rémségétől félelem és óvatosság.
Szemben a tornyon meghitt fénnyel gyúl ki a mécses,
ám ma kegyetlen s álnok hívogató ragyogása,
mégsem félsz te követni, akár a viharba, Leandrosz.
Látásod nélkűl a telet Héró ha kibírná,
ily könnyen kihunyó csillag nem lobban az éjben,
ámde a vágy leteperte s a végzet: bódulatában
megcsóválta Erósz fáklyája helyett a halálét.
Éjszaka volt: vak dühhel ilyenkor tombol a szélvész
legjobban, viharok támadnak vad csatazajjal
s együtt száguldják be a tenger szikla-szegélyét,
akkor már mátkája felé igyekezve Leandrosz
sodródott zajgó tenger hullámai hátán,
hullám hullámot gördít, kavarogva a sósvíz
szinte az égre csapott fel: a küzdők hangja a partról
visszaverődik, a szél birkózik a széllel, az Eurosz
most leteríti Zephürt, Boreászt a Notosz fenyegette,
s rettenetes dörgéssel a tenger habjai zúgnak.
Nincsen szó, mi az örvényt kötné bűvöletébe,
bár gyakran kérlelte Poszeidónt árva Leandrosz,
tenger urát, meg a tengerből született Küthereiát,
lányka szerelméért epedő Boreászt se feledve,
mégse segített senki: Erósz sem győzhet a Moirán.
Minden irányból szörnyű hullámfal meredez rá,
verte, sodorta az ár, lábát már görcs merevíti,
jó karjában az izmok duzzadnak, de hiába.
Torkát hirtelen és váratlan, elönti a hullám,
nyelte szegény akaratlan a sósvíz kortyait egyre.
Ekkor lobban a mécses utolsót, és a kegyetlen
szél elfújja Leandrosz lelkét és a szerelmét.
Áll tornyában s átkot mond a kegyetlen elemre,
mert már sejti Leandrosz sorsát, késlekedése
gyászos okát Héró, még áll ott, lesve a Hajnalt,
álmatlan szemmel, s gondban hullámzik a keble.
Megjön a Hajnal s férjét Héró mégse találja,
bár szeme tenger széles hátát járja kutatva,
hátha a távolban felbukkan kedves alakja,
mert csak irányt vesztett, hogy a mécses a szélbe kilobbant.
S megpillantja alant éles sziklához ütődve;
ekkor keblén megszaggatva szegény a ruháját,
szép khitonát, levetette magát a torony magasából.
Így pusztult, nyomorultan pusztult kedvese mellett
s így lett egymásé két hű szerető a halálban.
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása

JULIÁNOSZ
A RÓZSALUGASBAN LELT ERÓSZ
                 Στέφος πλέκων...
Füzért kötözve leltem
rózsák között Erószra,
s elcsípve röpke szárnyát
boroskupámba dobtam,
majd fogtam és kiittam -
s azóta, jaj, a torkom
csiklandja egyre szárnya!
Horváth I. Károly fordítása

RHÓMANOSZ
	AZ UTOLSÓ ÍTÉLETRŐL
	Oταν λς,  εός...
Mikor eljössz, ó Isten, dicsőségben a földre,
      és megremegnek mindenek,
a tűz, mint folyó árja, trónusod elé árad,
      s feltárulnak minden könyvek, s a titkok mind napfényre kerülnek,
oltalmazz akkor olthatatlan tüzeidtől,
      és méltass engem jobbkezed felől állatni,
      egyetlen igaz bíró!
Rettenetes bírói széked ha eszembejut, fölöttébb jóságos Uram,
      és az ítéletnek a napja,
      borzadok és félek, mert lelkiismeretem bűneimet rámolvassa;
mikoron majd kegyeskedsz a trónusodra ülni, s a vizsgálatot megkezded,
      tagadni akkor elkövetett bűnt egyetlen vétkes sem mer:
      az igazság maga vádol, és a félelem leláncol.
Felmorajlik zúgva a gyehenna lángja, s lesz fogak csikorgatása;
      Uram, irgalmazz nékem, és kímélj a vég napján, egyetlen igaz bíró!
Kerényi Grácia fordítása

MENANDROSZ
	EGY PERZSA MÁGUSRA, AKI KERESZTÉNY 
	LETT ÉS MÁRTÍRHALÁLT HALT
	ΕΙΣ ΠΕΡΣΗΝ ΜΑΓΟΝ 
	γενόμενον χVιστιανν κα μαVτυVήσαντα
Íszobozétész voltam, a perzsák mágusa egykor,
      cselbe, csalásba csupán vetve reményeimet.
Aztán - városomat tűz falta, segítni siettem,
      ám odaküldte nekünk Krisztus is egy követét.
Jött, s az a tűz elaludt, de legyőzött engem is, és így
      tettem győzelmét istenivé igazán.
Ritoók Zsigmond fordítása

PAULOSZ SZILENTÁRIOSZ
	AZ ARANY HATALMÁRÓL
	ΧVύσεος ψαύστοιο...
Mint aranyeső Zeusz széttépte a szűz kötelékét,
      hogy bejutott Danaé bronzfalu termeibe.
Jól értsétek a mítoszt, mert ez is arra tanít, hogy
      törvényen, falakon, mindenen úr az arany.
Megcsúfol minden zabolát, felnyitja a zárat,
      meglágyítja hamar szépszemü nők erejét.
Szép Danaét ez tántorította meg. Egy szerető se
      hívja le Aphroditét, míg teli zsebbe kotor.
Orbán Ottó fordítása

	VETKŐZZÜNK HAMAR...
	‘Ρίψωμεν, χαVίεσσα...
Vetkőzzünk hamar, egybefonódjék, édes, a testünk,
      míg a tiéd s az enyém meztelen összetapad.
Köztünk semmi se álljon, mert nékem Szemirámisz
      vastag várfala még lenge kis inged is ám.
Mellem a melleden, ajkam az ajkadon, édes, a többi
      csendbe merüljön, mert gyűlölöm azt, ki fecseg.
Somlyó György fordítása

	LÁTTAM HŐ SZERETŐKET...
	Εν γ ποέοντας...
Láttam hő szeretőket; forró szenvedelemmel
      egymáson csüggött összetapadt ajakuk,
s meg nem elégelték a szerelmet, mélyre akartak
      nyúlni le egymásban, mélyre, egész szivükig.
S minthogy nem lehetett sehogyan, legalább kicserélték
      fínom lepleiket, kínjukat enyhiteni.
És a fiú így éppen olyan volt, mint Akhiléusz,
      míg Lükomédésznél álruha fedte be őt.
És a leány Phoibére hasonlított: köpenyéből
      hogy kifehérlettek hószinü térdei is.
S újból összeragadtak az ajkak, mert szakadatlan
      vágy vad tébolya mart folyton a bőrük alatt.
Könnyebben szétválaszthatsz két görbe kacsokkal
      régtől eggyéforrt, összenövő venyigét,
mint e szerelmeseket, kik hajladozó ölelésben
      egybecsavarták lágy tagjaik ágbogait.
Háromszor boldog, gyönyörűm, akit ily ölelés köt!
      Háromszor! s minket távol a vágy elemészt.
Somlyó György fordítása

	RÁNCAID ÉKESEBBEK...
	ΠVόκVιτός στι...
Ráncaid ékesebbek, drága Philinna, akármely
      ifju leány viruló, telthusu bájainál,
s inkább fognám két csüngő almád a kezembe,
      mint fiatal lánykák még feszülő kebelét.
Késő őszöd tündöklőbb mások tavaszánál,
      és a nyaruknál is, lám, melegebb a teled.
Somlyó György fordítása

	KEBLE KEZEMBEN...
	Μαζος χεVσν χω...
Keble kezemben, az ajkam az ajkán és eszevesztett
      mámorban harapom hóragyogásu nyakát.
Mégsem enyém még Aphroditém s csak kergetem egyre
      ágyától makacsul messzeüző szüzemet.
Mert félig Paphosz istennőjét, félig Athénét
      tiszteli ő; s engem köztük epeszt el a vágy.
Somlyó György fordítása

	KÉPZELD EL...
	ΦVάζεό μοι, Κλεόφαντις...
Képzeld el, Kleophantisz, mily öröm az, ha egyenlő
      vágy s szerelem heve fűt két szeretőt lobogón.
Nincs oly háboru, oly végső iszonyat, se szemérem,
      mely szétbontja az ő két ölelő karukat.
Csapnák csak lábamra a béklyót, lémnoszi üllőn
      mit Héphaisztosz vert, s ejtene fogva csele,
hogyha karomban tarthatnám csoda testedet, édes,
      elbűvölt-remegőn állva varázslatodat.
S akkor, hogy szomszéd, idegen, pap vagy feleségem
      járkál arra, szivem csillaga, bánom is én!
Somlyó György fordítása

AGATHIÁSZ
SZENT MIHÁLY ARKANGYAL SZOBRÁRA
ΕΙΣ ΤΟΝ ΕΙΚΟΝΑ ΤΟΥ ΑΡΧΑΓΓΕΛΟΥ ΜΙΧΑΗΛ
Testtelen arkangyal, teneked, noha szem sose láthat,
      testet adott a viasz, s bármi merész is a tett,
jó csíráz ki nyomán, hisz a képmást nézve az ember
      lelke madárként száll mennyei tájakig el,
nincs, ami áhitatát elvonja, bevési szivébe,
      s mint élő magadat, féli a holt anyagot,
mert szeme felserkenti a lelkét: érti a művész
      kormányozni a szív ájtatos indulatát.
Szepessy Tibor fordítása

	HOZZÁBÚJVA EGÉSZEN...
	H γVας  φονεVή...
Hozzábújva egészen a lányhoz, rézsut az ágyon
      háton fekve hevert végig a vén banya, mint
bástya, melyet sose mászhatsz meg; de a lányka alakját
      csak leheletnyi lepel fedte e langyos időn.
Gőgös szolgáló horkolt, beszeszelve, az ajtót
      már miután gonddal elreteszelte előbb.
Mégsem ijedtem meg tőlük. Csendben felemeltem
      lassan az ajtózárt, majd köpenyem szele az
égő lángot eloltván, óvatosan befurakszom
      részegen elnyúló őrszemem orra előtt
oldalvást a szobába; lehajlok zajtalanúl és
      ágya alatt hasmánt csúszva lopakszom oda,
hol már megmászhatni a bástyát, ott fel is állva,
      csendben a lánykához mind közelebb hajolok,
mellem a melléhez szoritom, kiveszem kicsi keblét
      és teli szájjal iszom bársonyos ajka hüsét.
Foglyul eként ejtettem száját s csókja ez éji
      párviadalnak szép, dicsteli záloga lett.
Szűzessége erődjét mégsem vette be vágyam,
      döntés nélkűl állt most be a harci szünet.
Ámde ha legközelebb újból felvesszük a harcot,
      drága szemérme falán könnyeden áthatolok,
nincs oly bástya, mi megtorpant; s akkor diadalmas
      fődre, nagy istennő, új koszorút fonok én.
Somlyó György fordítása

	MERRE KERESD?
	Ποίην τις πVς Vωτας...
Merre keresd szerelemhez a legjobb útat? Az utcán
      pénzre leső szajhák luxusa undoritó.
Szűzlány ágyához közeledsz? Veheted feleségül,
      vagy csábításért csap le fejedre a vád.
Törvényes feleség unott gyönyörén ki tud élni,
      hogyha nem ad már, ám jussa gyanánt követel?
Más feleségével lefeküdni nem is szerelem, rút,
      undoritó vétek, mint a fiú-szeretés.
Özveggyel? Mind fajtalan az, jöttment szeretőt vár;
      s mint a legocsmányabb szajha, olyan kitanult.
Tisztességes nő? Alig adta magát oda vágyón,
      máris a bűnbánat gyötri könyörtelenül,
tettétől borzad s őrizve szemérme utolját,
      mindjárt visszavonul s küld szakitó levelet.
Szolgálólányoddal van viszonyod? No hisz, akkor
      készülj, rabszolgád rabja leszel magad is.
Más rablányával? Megbélyegez úgy meg a törvény,
      mint ki a máséba túr bele jogtalanul.
Díogenész mindezt kikerülte, hisz önkeze zengett
      nászdalt s nem kellett vágynia Láisz után.
Somlyó György fordítása

	ZÁRÓ VERS
	Στλαι κα γVαφίδες...
Oszlop, kép, szobor, emléktábla örömre deríti
       (mégpedig őszintén) azt, akinek kijutott -
addig, amíg él. Mert a dicsőség sok hiu dísze
      egy embert se kisér túl a halál küszöbén.
Elkíséri viszont a tehetség bája-erénye,
      emléket keltőn ott is övezve virul.
Lám, se Platónt, se Homéroszt nem kép s cifra faragvány
      őrzi, tehetségük szülte a hírnevüket.
Boldog örökre, kinek hírét bölcs könyvei védik -
      önnön művei -, nem kép keretébe szorul.
Falus Róbert fordítása