A NEVETŐ MAGYARORSZÁG

EGYETEMES ADOMAGYÜJTEMÉNY

= KÉT KÖTETBEN =

ÖSSZEÁLLÍTOTTA

GRACZA GYÖRGY

MÁSODIK, TETEMESEN BŐVÍTETT KIADÁS

BUDAPEST, LAMPEL RÓBERT (WODIANER F. ÉS FIAI)

CS. ÉS KIR. UDVARI KÖNYVKERESKEDÉSÉNEK KIADÁSA.

Eredeti kiadvány: A nevető Magyarország : egyetemes adomagyűjtemény két kötetben / összeáll. Gracza György

Budapest : Lampel, 1901

I. KÖTET

TARTALOM

I.

Krónikás adomák.

II.

A zsentri.

III.

Papramorgó.

IV.

Budapesti élet.

V.

A színfalak mögül.

VI.

Csöppek.

VII.

A hol az igazságot mérik.

VIII.

A kaszárnyából.

IX.

Szemita világ.

X.

A társaságból.

I.

Krónikás adomák.

Mit csinálnak a magyarok?

I. Ferenc császárról, aki a magyar jakobinusokat végeztette ki, tartotta fenn a szóhagyomány ezt a jellemző kis történetet.

Ferenc császár valami terhes nagy adó kivetése után kérdezi a kancellárjától:

– Mit csinálnak a magyarok?

– Esznek, isznak, dáridóznak, – válaszol a kancellár.

– Akkor hát nincs semmi baj! – nyugszik bele a császár és újabb adót rak a magyar nemzet vállaira.

Az új adó után megint csak a kancellárhoz fordult:

– Nos, mit csinálnak a magyarok?

– Dikcióznak, protestálnak! – jelenti a kancellár.

– Se baj, hadd dörögjék ki magukat! – jegyzi meg az uralkodó, s még egyet csavarint az adóprésen.

Ezután ismét kérdi:

– Hát most mit csinálnak a magyarok?

– Hallgatnak és isznak! – hangzik a jelentés.

– Akkor már baj van! – kiált fel az uralkodó. – Most már csakugyan dobni kell valamit a magyarnak.

S csakugyan 1824-ben, tizenhárom évi önkényuralom után, összehívta a magyar országgyülést.

A griffmadár és a kétfejű sas.

Gróf Eszterházy Károlylyal, a híres egri püspökkel többször évelődött II. József császár.

Egy alkalommal megpillantván az Eszterházyak címerében levő griffmadarat, azt kérdezi tőle:

– Mondja csak gróf úr, hol teremnek ezek a furcsa madarak?

– Ott, felséges uram, ahol a kétfejű sasok, – válaszolta Eszterházy.

A császár, úgy mondják, nem volt kiváncsi bővebb magyarázatra.

Krisztus és a magyar mágnás.

Batthyányi József gróf, mint hercegprimás, egy alkalommal hatlovas hintón hajtatott át a pesti hajóhidon. Egy fiatal ember, ki később a vérpadon halt meg, merészen odakiáltotta a főpapnak:

– Krisztus és apostolai mezitláb és gyalog jártak, nem pedig hatfogatu hintóban!

– Édes fiam, vágott vissza a főpap, Jézus Krisztus egy szegény ácsfiu volt, de én egy magyar mágnás fia vagyok ám!

Palatinus Jóska.

– Palatinus Jóska, gyere játszani! – Sokszor hangzott ez a hívó kiáltás az alcsúthi kastély udvaráról József főherceghez, a ki persze akkor szintén vidám, fürge fiú vala.

És Palatinus Jóskát nem igen kellett csalogatni. Felkereste ő a maga jókedvéből is az egyszerű jobbágy-fiúkat s játszott, nyargalászott velük. Egyszer egy sváb fiúnak háborusdi közben véletlenül betörte a fejét. A gyerek apja nagy panaszszal jött a nádorhoz e miatt, a Jóska herceg ellen.

– Hát tudod mit? – mondá neki a nádor. – Majd a legközelebbi alkalommal, mikor a gyerekek megint háborusdit, törje be a te Hanzid az én Jóskámnak a fejét s én nem fogok te hozzád menni miatta panaszra!

Kossuth legelső szónoklata.

Érdekes epizódot beszélt el Kossuth ifjú korából Nagy Mihály, volt tállyai lelkész, ki négy-öt évvel volt idősebb Kossuthnál, a kit ő is tanított latinul.

Nagy Mihály 1816 körül theologus volt Eperjesen, a hol Kossuth ugyanakkor az 5-6-ik osztályba járt.

Egy vizsgálat alkalmával felszólították Kossuth Lajost, hogy beszéljen az erényről. Kossuth a padban mondá el beszédét, mire egy Okolicsányi nevű úriember így szólt hozzá:

– Fiam, el tudnád-e ugyanezt a pódiumon is mondani?

Kossuth igenlőleg válaszolt s midőn feleletét a pódiumon ismételte, Okolicsányi lelkesen felkiáltott:

– Fiam, így még nem hallottam beszélni az erényről. Ez az első szónoklatod olyan pompásan sikerült, hogy e téren szép jövő vár reád.

Megjegyzendő, hogy Kossuth latinúl beszélt.

A magyar anyák.

Az 1866-iki porosz-osztrák háború idején második ujoncozást akartak Magyarországon elrendelni.

– Az lehetetlen, – mondotta Deák Ferenc az osztrák hadügyminiszternek.

– S miért volna lehetetlen? – pattant fel a hadügyminiszter.

– Csak azért, – válaszolt nyugodtan a haza bölcse, – mert a magyar anyák egy évben csak egyszer szülnek.

S nem is ujoncoztak.

Tanuljanak magyarúl.

Szcitovszky János hercegprimás az ötvenes években egy alkalommal meglátogatta a nagyszombati gymnasiumot és konviktust, melyet százezer forinttal ő alapított. A fogadtatás fényes volt. Mikor aztán a tanulókról kérdezősködött, az igazgató kijelenté, hogy a német tannyelv iszonyú nehézségeket okoz.

– Nos hát tanítsatok magyarul, mondá a hercegprimás.

– De nem lehet, – válaszolt az igazgató – mert a német tannyelv van előirva.

Az öreg főpap egy darabig gondolkozott, aztán a következő utasítást adta:

Tanuljanak magyarul, feleljenek deákúl! Nos punktum!

A hazaszeretet csókja.

Kossuth Lajos forradalmi beszédjei közt egyik legnagyobb hatású az, amit toborzó körútja alkalmával Cegléden mondott el. Felhivására Cegléd egész férfi népe fegyvert ragadott.

A szónoklat végén egy fiatal menyecske, ölében tartva csecsemőjét, odarohant Kossuth Lajoshoz, s meg akarta csókolni a kezét. Kossuth egy intésével megállította.

– Szent a csók, – fordult aztán feléje, – amit a hazaszeretet hí az ajkra. Csókolja meg, derék asszony, helyettem a gyermeket, hogy a hazaszeretet csókja ott égjen a homlokán.

Ne uralkodjék felettünk.

Az abszolut uralom alatt Szent István ünnepét ülte a főváros, a hol Scitovszky János a primási udvar fényében jelent meg. Résztvett az ünnepélyen a magyar főpapság, az arisztokrácia, az udvari és katonai főméltóságok képviselete.

A hadsereg főtisztjei a számukra külön föntartott padokban foglaltak helyet, Albrecht főherceg, a katonai kormányzó vezetése alatt.

Mise után az öreg primás a szószékbe menve s Albrechtre mutatva, szent beszédjének jeligéjét az ő érdekes tót dialektusával így kezdte meg:

– “Nem akarunk, hogy felettünk uralkodjék…” S tartott a hazafiúi kötelességekről oly lángoló beszédet, hogy a jelenvoltak megkönnyezték.

Beust és Deák.

Tudvalevő, hogy az 1867-iki kiegyezés megkötésénél Beust bárónak, a jeles osztrák államférfiúnak oroszlánrésze volt. Az egész kiegyezést Deák Ferenc és ő csinálták, a parlamentek csak ráadták az áldást.

A kiegyezés megkötése után, egy magyar főúr szemrehányást tett Beustnak, hogy kevés engedményt tett a magyaroknak.

– Én mindenben engedtem Deáknak, – válaszolt Beust. – Nem az én hibám, hogy nem követelt többet.

Hogy ismer két magyar ember egymásra külföldön?

Vámbéry jeles tudósunk és Kmetty a 48-as honvédtábornok évek óta ismerték egymást Stambulban. Sokszor összejöttek, de mindakettő tökéletes muzulmánnak hitte a másikat. Török neveik voltak, törökül beszéltek és senki sem volt, a ki felvilágosította volna őket egymás származásáról.

Egyszer azután Kmetty meghallotta, hogy az ő tudós effendije magyar ember, – megszólítja hát:

– Azt beszélik, hogy ön magyar születésű. Nem lehet az.

– Fenét nem lehet, – feleli Vámbéry.

– No, már ha a fenén kezdi, akkor látom, hogy hazámfia!

József főherceg és a német professzor.

József főherceg gyermek korában sem igen kedvelte a németet, kivált hogy ha az még professzor is volt.

Ilyen fajta pápaszemes professzor került egyszer melléje, a ki iránt máskülönben is különös ellenszenvvel viseltetett.

Ez a tudós professzor egy szép napon hirtelen eltünt. Keresték-kutatták napestig, de még nyomára sem tudtak akadni. Mintha csak a föld nyelte volna el.

Már azt hitték, hogy valami szerencsétlenség érte, midőn a kis Jóska főherceg hitoktatója előtt bevallotta, hogy a németet bizony ő tette el láb alól.

És pedig hogyan?

A nagy park közepén állt egy aféle múzeum, a melyben római műemlékek voltak összegyüjtve. A jámbor tudósnak nagy gyönyörűsége tellett ezek tanulmányozásában. A kérdéses nap reggelén szintén ide tévedt a német. S a mint nagy áhitattal ott silabizált valami régi feliratot, a kis Jóska herceg rázárta az ajtót s azzal hazament szépen, mint a ki jól végezte dolgát.

Kossuth és a ruha.

Kossuth főkép fiatalabb korában csinosan szeretett öltözködni. Mindig úgy járt, mintha skatulyából húzták volna ki. Deli termetű lévén, a ruha is jól állt rajta.

A szabadságharc idején Tóth Gáspár, a híres pesti szabó dolgozott neki. Tóth egyszer tréfálózva azt mondta Kossuthnak, hogy izléséből itélve, nagyon jó szabó lett volna belőle.

– Az nagy dolog, – válaszolt Kossuth, – mert a jó szabó ritkaság. Annak az embert nemcsak kivülről kell ismernie, de belőlről is. Könnyű ruhát csinálni olyan dúsgazdagnak, mint Csernovics Péter, de nehéz a magamforma szegény embernek. A ruha ajánló levél.

Tóth Gáspár sokszor fölemlíté Kossuthnak ezt a találó nyilatkozatát.

Muszka bürokrácia.

Gorcsakoffról, az egykori orosz kancellárról beszélik ezt a jellemző kis történetet:

Egy tavaszon újra festették a dolgozó szobáját.

Midőn a kancellárnak be kellett volna hurcolkodni, előhivatá az igazgatót, s rettenetes haraggal ilyeténmódon támadta meg:

– Hát én szívjam be ezt a fertelmes kigőzölgést, s elrontsam az egészségemet? Tüstént ültess be ide néhány irnokot, hogy a fojtó levegőt beszívják. S ha a szoba tökéletesen kiszáradt, tégy jelentést nekem.

A király szivarjai.

Köztudomású, hogy királyunk, Ferenc József, szenvedélyes dohányzó volt. Természetes tehát, hogy asztalain a legkitünőbb szivarokat tartotta. De nemcsak magánlakása, hanem még a dolgozószobája melletti irodában is.

Egy alkalommal éppen egy magyar származású százados dolgozott az irodában, midőn egész váratlanul belép a király édes atyja, a megboldogult Ferenc Károly főherceg.

– A százados urat, – válaszolt a tiszt üdvözlésére az agg főherceg – ne hátráltassa jelenlétem ő felségénél; ha jelenteni valója lesz, csak lépjen be bátran.

A főherceg hosszabb időt töltvén a királynál, a százados csakugyan kénytelen volt a kapott engedélylyel élni és aláírás végett egy időközben elkészített okmányt az uralkodóhoz bevinni.

Midőn belép a királyhoz, az agg főherceg már bucsúzóban van. A király az okmányt sietve átfutja és aláírja, mire a tiszt távozik, hogy az okmányt sietve kézbesíttesse a hadügyminiszternek.

Alig lépett ki a teremből a százados, Károly főherceg követni akarja őt, de az uralkodó gyöngéden megfogván karját, visszatartja:

– Kedves atyám, kérem várjon egy-két percig!

– Miért? – kérdezi csodálkozva a főherceg. – Hiszen már megbeszéltük a dolgot.

– Oh, távolról sem azért, hanem hogy ideje legyen a századosnak…

– Mire legyen ideje? – vág közbe a főherceg.

– Hogy megdézsmálhassa a másik szobában levő szivarjaimat, – válaszolt a király mosolyogva. – Hiszen mikor hozzám jött, nem dughatott azokból zsebeibe, mert feszesen álló egyenruhája elárulta volna. Ők már megszokták, hogy tőlem távozva lássák el magukat szivarral, – mert ők is kedvelik ám a finom szivarokat!

Ez is kritika.

Egy estélyen, a hová Liszt is hivatalos volt, valami ujdonsült művész “új” keringőjét kalimpálta el a zongorán.

Egyik-másik vendég, szokás szerint, el volt ragadtatva, a mester azonban nem is igen figyelt rá.

– Talán ismeri már e keringőt, – szólítja meg a bájos háziasszony, – hogy egy csöppet sem érdeklődik iránta.

– Ismerem már ezelőtt három évről, – válaszolt a maestro finom mosolylyal, – de akkor még másnak volt a szerzeménye.

Az összbirodalom és a mennyország.

Mérvadó helyen egyszer arról akarták meggyőzni Deák Ferencet, hogy minő boldog lenne Magyarország, ha beolvasztatnék az összmonarchiába.

– Elhiszem. De mennyivel nagyobb ennél a mennyei boldogság, s még sem akar az ember meghalni, – válaszolta Deák Ferenc az ő bölcs nyugalmával.

Ötven milliós öröm.

A delegációk 1887. évi rendkivüli ülésszaka alkalmával történt.

Andrássy Gyula gróf találkozott egy ellenzéki delegátussal, a kit nagy örömmel üdvözölt.

Hogy érzi magát?

– Örülök a delegációnak, – felelte az udvarias ellenzéki férfiú, – mert alkalmam van viszontlátni excellenciádat.

– Andrássy mosolygott, belenézett az előtte fekvő törvényjavaslatba, s aztán így szólt:

– Igen köszönöm, csak hogy ez az öröm mégsem ér meg – ötven milliót.

Egy császár, ki a “Bädecker”-nek engedelmeskedik.

I. Vilmos császár élte alkonyán gyakran betegeskedett. Egy ilyen alkalommal orvosai éppen nála voltak, midőn a katonabanda nagy harsogással elvonult az ablaka előtt, a közönség pedig zajosan éltette az uralkodót.

Vilmos nagy ügygyel-bajjal felemelkedik karosszékéből és az ablakhoz támolyog.

– Miért nem marad felséged nyugodtan? – figyelmeztette egyik orvosa.

– Csak bizza reám, válaszolt mosolyogva az agg császár. – Okvetlen az ablakhoz kell mennem; most üti a delet, a Bädeckerben pedig meg van írva, hogy ez órában látható vagyok az ablaknál.

A király és Andrássy Gyula gróf.

Andrássy Gyula gróf tudvalevőleg az összes európai uralkodók rendjeleit birta. A Szent-Hubert-rendet ugyanazon postával küldte meg a bajor király Ferenc József királynak és Andrássy grófnak.

Királyunknak tudomására jutván Andrássy e legujabb kitüntetése, e szavakkal fordúlt hozzá:

– No, gratulálok, ma minket egyforma szerencse ért.

– Könnyen beszél felséged, – válaszolt Andrássy, – egy aranygyapjas rendet ad érte és kvitt. Nekem pedig ki kell fizetnem a nyolcezer forintot, ami a rendjelért jár.

– Majd segítünk a dolgon – jegyezte meg mosolyogva a király.

S csakugyan kieszközölte a szokásos díj elengedését.

A két fej.

Simor János hercegprimás korában se szeretett nyilvánosan szerepelni. Az egyház érdekeinek diplomáciai képviseletét régi barátjára, a kalocsai érsekre bizta. Ezt a tettét Andrássy gróf a következőleg jellemezte:

– A katholikus egyháznak Magyarországon voltaképen két feje van: a kalocsai érsek a látható és a hercegprimás a láthatatlan.

Simor lelkéből nevetett, mikor a gróf találó megjegyzését tudomására hozták, de ő sem maradt adós a kölcsönnel.

– Teljes igaza van kegyelmes uramnak, – mondotta a grófnak egyik találkozásuk alkalmával. – Úgy vagyunk mi is, mint Magyarország kormánya, melynek látható feje gróf Andrássy Gyula és Deák Ferenc – a láthatatlan.

A királyné és a verscsinálás.

Erzsébet királyasszony nagy előszeretettel viseltetett a szépirodalom iránt. Különösen a báró Eötvös József költeményei nyerték meg tetszését.

Falk Miksával, a magyar nyelv tanítójával, el is olvasták egytől-egyig.

Egy alkalommal a “Végrendelet” cimű kis versét olvasta föl Falk. A királyasszony el volt ragadtatva szépsége által.

– Kár, – fordult Falkhoz, – hogy testvérem, a nápolyi királyné nem tud magyarul, mert ő igen élénk érzékkel bir a szép költemények iránt.

– Ha felséged parancsolja, – válaszolt Falk, – le lehet azt fordítani németre.

– Versben? – kérdé ő felsége. – Mert máskülönben a költemény szépsége eltünnék.

– Talán versben is, – felelte Falk, – fiatal koromban sok magyar verset fordítottam le németre.

– Hát csinálja meg, – mondá a királyné.

– Most mindjárt?

– Igenis, most mindjárt; én nem fogom zavarni.

Falk nyomban hozzáfogott, a királyné pedig a legnagyobb csöndben, feszült figyelemmel kisérte a munkát.

Midőn egyszer Falk fölpillantott, a királyasszony mosolyogva jegyezte meg:

– Ez engem nagyon érdekel, mindig kiváncsi voltam látni, miként csinálják a verseket.

Körülbelül egynegyed óra mulva elkészült a versesfordítás, a melyet a királyné zsebre tett. Másnap, mikor Falk ismét megjelent óra-adásra, a király asszony e szavakkal fogadta:

– A nápolyi királyné nevében meg kell köszönnöm önnek a fáradságát. A vers rendkivül tetszett nővéremnek, meg is tartotta magánál a kéziratot.

Kinek beszél.

Andrássy Gyula gróf a hirlapirókat, a közvélemény e szócsöveit, mint minden államférfi, igen kedvelte. Természetes, hogy alkalmatlankodtak is neki eleget.

Külügyminiszter korában egy hirlapiró éppen az utcán csipte el, midőn a delegáció ülésére ment.

– Beszélni fog ma excellenciád az esti-lapoknak? – kérdezte tőle a hirlapiró.

– Én Európa népeinek és nem az esti-lapoknak beszélek, – válaszolt Andrássy gróf csipős hangon.

“Addig éljen”…

A királyi család gödöllői otthonában mellőzött minden feszes szertartást, rideg formaságot. Gyakran megtörtént, hogy a vidék kisurai ott ebédeltek a király asztalánál.

Az ilyen polgárias, bizalmas ebédekről kedves adoma forog közszájon. Ráday Pál gróf, Gödöllőnek a hetvenes években szolgabirája, 1873. november havában hivatalos volt ő felségeikhez ebédre. Az egyik szárnysegéd folyton kinálgatta Rádayt borral, s ezt a király is észrevette.

– Igyék, gróf úr, hisz egy pohár bor a hazáért meg nem árt! – mondotta a király.

Ráday meglepetve nyúlt a poharához.

– Felséges uram, engedje meg, hogy a költő szavait tovább füzhessem: A legelső magyar ember a király! Éljen a király!

S már üriteni akarták a poharat, midőn Erzsébet királyné szólt közbe:

– Hadd folytassam én is: Addig éljen, mig a honnak él!

Deák Ferenc és a hentes.

Deák Ferenc egy pityergő gyermeket látott az utcán, a ki nem volt képes hazatalálni. Az öreg úr megfogta a gyermek kezét s szépen hazavezette.

A gyermek apja, egy pocakos hentesmester, teli volt hálával és köszönettel. Sőt mi több, zsebébe nyult és Deáknak, a kit nem ismert fel, egy forintot akart a markába nyomni. Deák persze, visszautasította az ajándékot.

A hentes csak most kezdte észrevenni, hogy az öreg úr talán mégsem olyan közönséges ember, aminőnek kopottas atillája után látszik.

– Ha már a pénzt nem akarja elvenni, – szólt a hentes, – fogadjon el tőlem legalább egy jó tanácsot.

– Egy jó tanács! – mosolygott Deák. – Annak soha sem voltam ellensége. Hadd halljuk!

– Ne egyék nyáron soha tormásvirslit. S ha mégis ráfanyalodik, nézze meg jól, mert a legtöbb esetben lóhus van benne.

Garasos koma.

Mária Valéria főhercegkisasszony 1868-ban történt születése alkalmából Eger városa üdvözlő küldöttséget menesztett a királyhoz. A mint Lévay püspök, a küldöttség szónoka elmondta üdvözletét, egyszerre csak előlép egy földmíves s ekkép szólítja meg a királyt:

– Felséges királyom! kegyelmes uram! Ősi szokás a magyarnál, hogyha oly házba jut, melynél gyermek született és ő még nem volt meghíva komának, – maga hívja meg magát garasos komának. Minthogy ezúttal én is ilyen sorban vagyok, kérem Felségedet, kegyeskedjék engem elfogadni garasos komának; mire nézvést ezennel le is szúrom a garast.

Ezzel egy fényes tallért tett az asztalra.

Nagy volt ugyan a meglepetés, mert a garasos komaság fölajánlása nem volt a fogadási programban; hanem azért senkinek sem jutott eszébe, hogy a derék földmívesre megnehezteljen, s legkevésbé vette zokon maga a biztatólag mosolygó király.

Ki maga?

Erzsébet királyné jó szivéről, pompás kedélyéről szól ez a kis jelenet, mely a várkerti sétatéren, a királyasszony kedves sétahelyén játszódott le. Egy 86. ezredbeli baka a várkertet őrizni járt fel s alá a posztján, felszuronyozott puskájával. Csak reggel hat óráig szabad a közlekedés a sétatéren olyankor, a mikor az udvar itt van Budapesten. S hogy hat óra után a falevelek hullásának egyetlen tanúja se legyen, hogy a sétateret halandó át ne lépje a tiltott időben, ezt őrizte gondosan az ég felé álló szurony a büszke bakával. Hat óra után csakugyan egy lélek sem járt a fasorok közt, mert a várkert sétálói respektálják az őrtálló baka szuronyát és az udvar azt az óhajtását, hogy a sétateret ilyenkor a királyi család tagjainak engedjék át. Egy félóra telhetett el az előírt idő után s az őr egy fekete ruhás nőt vesz észre, a ki lassú lépésben sétál a fák alatt s néhol meg-megállva, le-letekint a Dunára és azután ismét tovább halad egyenesen az őr felé. Még nem jut el hozzá három lépésnyire, a mikor az őr tele torokkal igy kiált felé:

– Halt! Kicsoda maga?

– A királyné vagyok!

A szurony és a baka nem hederít erre a kijelentésre, tovább kiáltja:

– Ha maga a királyné, akkor menjen fel a szobájába, mert itt hat óra után senkinek sem szabad járni. Hallotta?

A fekete ruhás nő szivből felkacag, kiveszi az óráját s igy felel az őrnek:

– Igaza van. Már fél hét.

S ezzel eltávozik a sétatérről.

A szurony még egyenesebben mered az égnek, s a baka még büszkébb, a mint megint üresen látja a sétateret. Délig egy eleven lélek sem zavarja a posztot. Ekkor azonban felváltják; s a legelső az, hogy becsukják, de csak azért, mert ildomtalan hangon teljesítette kötelességét. A második, a mit vele cselekedtek, az volt, hogy hivatalból kitüntetésre terjesztették fel, kötelességének pontos teljesítése miatt.

Mit ád érte?

Klotild főhercegnő 1875 nyarán fiaival együtt néhány hétig Tátra-Füreden időzött.

Ugyanott fürdőzött Oltványi Pál szegedi prépost is, a ki csakhamar ösmeretséget kötött József főherceg virgonc s eleveneszű fiacskáival. Különösen a kis László főherceggel évelődött gyakran. Egy izben tréfálkozva igy szólt a kis főherceghez:

– Csúti plébános vagyok és enyém az egész Alcsúth. Elveszem a főhercegtől.

– De nem adom ám oda.

– És én mégis elveszem.

– Kisértse meg. Odaállítjuk derék honvédeinket és majd meglátjuk, hogy mennyi bátorsága van a prépost úrnak.

Oltványi egy darabig gondolkozott, aztán engedékenyebb hangon mondá:

– Tudja mit? Egyezzünk ki. Én odaadom Alcsúthot. Mit ad érte a főherceg?

A kis főherceg mosolygó arccal nézett a prépostra s igy válaszolt:

– A váci püspökséget.

A kis főherceg e feleletének még nagyobb csattanósságot adott az, hogy a váci püspökségre – mely ez időben üresedésben volt, – állítólag Oltványi is aspirált.

Egy jellemző szó.

Kossuth, a ki olyan csodás bűbájjal kezelte nyelvünket, egyetlen egy új szót csinált.

Ez a szó: tény (factum).

Egy hirlapi dolgozatában használta először, aztán a szószéken, s néhány hónap alatt az új szó általánosan használatba vétetett.

Igazán jellemző Kossuthra nézve, a ki mindig az actió embere volt, hogy egyetlen egy szót csinált, s ez az egy szó is: “tény.”

József főherceg tréfája.

Köztudomású dolog, hogy József főherceg a tűzoltóintézménynek egyik legfőbb istápolója és terjesztője volt hazánkban. Alcsúthon valóságos minta-tűzoltóságot szervezett, melynek ő maga a főparancsnoka.

S ez állásának is a legodaadóbb buzgalommal él. Rendesen maga vezényli a vész szinhelyére tűzoltóit.

Egy izben Ráday gróf, a kit nagyon kedvelt, időzött Alcsúthon. Az estebéd után a tűzoltóságról folyt a beszélgetés.

– Az én tűzoltóim a leggyorsabbak az egész országban, jegyezte meg a többi közt a főherceg.

– Elhiszem, – válaszolt Ráday gróf. – De azért a fejemet teszem rá, hogy tűz esetén mégis hamarább lennék a vész szinhelyén, mint ők, noha nem vagyok tűzoltó.

– Vigyázzon, mert szaván fogom, – felelt a főherceg mosolyogva.

Ezzel a társaság szétoszlott, s kiki hálótermébe vonult.

Ráday grófot csakhamar elnyomta az álom. Egyszerre azonban a vészsíp harsogása riasztja fel. Tüzet jelzett az őr.

Ráday grófnak hirtelen eszébe ötlött az esteli beszélgetés. Szégyen volna, ha ő elmaradna a tűztől, mig a főherceg bizonyára ott lesz.

Gyorsan kiugrik az ágyból, s öltözködni kezd. – Azonban cipőit nem találja sehol. Hol lehetnek?… Igy mezitláb csak nem mehet az utcára. Keresi az ágy alatt, felhány mindent, – de a cipő nincs, hát nincs.

Végre is szégyenkezve búvik vissza ágyába.

Néhány pillanat mulva teljes tűzoltói-uniformisban József főherceg nyit rá.

– Nos, hát ön a párnák közt, midőn a kastély összes férfi-népsége talpon? – kérdezé nevetve.

Ráday gróf szörnyen röstelte a dolgot.

– Higyje el fenséges uram, – válaszolt nekivörösödve, – hogy nem rajtam múlt, hanem átkozott cipőimen, a melyek eltüntek, mintha a föld nyelte volna el őket.

A főherceg vidám kacajra fakadt.

– Tehát a cipő az oka mindennek?!… No lám. Megmondom hát. A cipőit én dugattam el, mert próbára akartam tenni, hogy tud-e magán segíteni, ha veszedelem van. – Egy jó tűzoltónak, egy férfiúnak, – tette hozzá a főherceg komolyan, – soha sem szabad zavarba jönni, ha a vészjel segítségül hivja.

Umberto távirata.

Umberto, az anarchisták által meggyilkolt olasz király, teljes életében irtózott az udvari ceremóniáktól.

Mikor 1875-ben trónörökös korában V. Ferdinánd temetésén Bécsben járt, nagyon kellemetlenül érintette az a hideg, kimért szertartásosság, amelyet ott tapasztalt. A temetés után atyjához, a nagynevű Viktor Emánuelhez a következő gunyoros táviratot intézte:

“Felség! Alattvalói hódolattal jelentem, hogy ő cs. k. apostoli felsége, V. Ferdinánd császár és király legkegyelmesebben elhatározta, hogy eltemettessék.”

Viktor Emánuel nevetve mutogatta fia táviratát környezetének, s igy csakhamar a bécsi udvar is megtudta azt. A táviratban levő maró gúny miatt, az a hideg viszony, a mely Ausztria és Olaszország közt ugyis megvolt, még fagyosabbá lett.

A spanyol grand.

A főrendiházban a vegyesházasságok kérdésében Andrássy Gyula gróf tudvalevőleg a törvényjavaslat mellett küzdött. Az ellenzék hivei között volt több osztrák mágnás is, aki mint aféle indigéna, ez alkalommal eljött Budapestre szavazni.

Egy ilyen mágnást Andrássy megpillantott a buffetben s ezt a kérdést intézte hozzá:

– Mit csinálsz nálunk, kedves barátom?

– Eljöttem, hogy a törvényjavaslat ellen szavazzak, – felelt a mágnás némi zavarral.

– Persze, persze! S mikor voltál legutoljára Budapesten?

– Ezelőtt húsz évvel, – felelte a mágnás növekedő zavarral.

– Képzeld csak, – szólt most Andrássy gúnyos mosolylyal – én sem voltam húsz év óta Madridban, s ma mégis oda kell mennem. A kortez fontos törvényjavaslatot tárgyal és szavazni akarok. Mert tudnod kell, én spanyol grand is vagyok… Nos, mit szólsz hozzá? Ugy-e nagyon is spanyolos dolog?

Az osztrák főúr sértődve vonult vissza.

Kiket tegezett Kossuth?

Mikor 1889-ben nyolczszázötven magyar látogatta meg a turini remetét, Törs Kálmán orsz. képviselő a híres 3-ik honvédzászlóalj három tisztjét vezette Kossuth elé.

Alkonyodott már. Kossuth fáradt volt a nap izgalmaitól. De a mikor előtte állott a szabadságharc ez a három őszbeborult hőse, egyszerre fölugrott székéről, alakja kiegyenesedett, szemei villámlóan szikráztak.

– Ti voltatok azok, – szólt a honvédekhez – akiknek ama nagy napok dicsősége köszönhető. Az Isten áldjon meg, fiaim!

Csak ezeket tegezte Kossuth az egész társaságból.

Az áruló pipa.

József főherceg egyszer valahol meghűlvén, toroklobot kapott.

Noha a baj éppen nem volt veszélyes, orvosai mégis eltiltották a dohányzástól.

A tilalom napjától a főherceg, – nyilván, hogy a dohányzásért egy kis balzsamos levegővel kárpótolja magát, – minden reggel korán fölkelt és nagy sétát tett az alcsúthi park rejtett bokrai között.

A mint egy pirkadó hajnalon egymagán igy sétálgat, egyszerre csak Klotild főhercegnő tünik elő a kis Laci főherceggel. Derűs idő lévén, ő is korán kelt, hogy férje társaságában élvezhesse a hajnal szépségeit.

Most már együtt indultak sétára. Alig tesznek azonban néhány lépést, a kis László főherceg ijedten kiált fel:

– Papa, papa! Füstöl a zsebed!

A mély államtitok egyszerre elárultatott. Mert nem a zseb füstölt, hanem a makrapipa, a melyet a főherceg, – nehogy szerető neje esetleg szemrehányást tegyen neki az orvosi tilalom áthágásáért, – gyorsan zsebre csúsztatott.

A ki könnyen teheti.

Wodianer Móric, a dúsgazdag bécsi bankár egyszer bérkocsin ment valahová s egy forintot nyomott a kocsis markába.

Ez elégedetlenkedve jegyezte meg:

– Az ifjú báró úr rendesen öt forintot szokott ám adni…

– Hja az könnyen teheti, – vágott szavába az öreg bankár. – Én is annyit adnék, ha milliomos apám volna.

Leo pápa tanácsa.

A jubileumi évben több hitbuzgó osztrák arisztokrata hölgy Rómába utazott s Péter-fillérekkel kedveskedett a szent atyának.

Egy grófné fölhasználta a kedvező alkalmat, hogy hosszas beszédben panaszolja el, mennyire céltévesztett az ő élete, mert oly férjhez van bilincselve, a kiben nincs egy csöpp vallásos érzület, a ki teljesen a világi élveknek: a játéknak és a táncnak adja át magát.

Leo pápa szép csöndesen végighallgatta a grófnőt s a midőn végre befejezte panaszát, igy szólt hozzá:

– És azt hiszi kedves leányom, hogy helyes volt egy olyan izgékony férjet, mint az öné, heteken át magára hagyni, hogy ily hosszú utat tegyen?… Térjen vissza asszonyom, s kisértse meg még férjét a bálba követni esténként, remélhetőleg csupa hálából másnap reggel aztán ő fogja templomba kisérni kegyedet.

Umberto az iskolában.

Umberto olasz király körutat tett országában s meglátogatott egy falusi iskolát.

Kérdezi egyik gyerektől:

– Kik Olaszország legnagyobb férfiai?

– Viktor Emánuel, Garibaldi…

A tanító odasúg valamit egy másik fiúnak, s az feltartja kezét.

– Talán te is tudsz még egyet? – kérdi a király.

– Igen, Umberto király.

– Hát az miféle nagyot cselekedett?

– Nem tudom, – felelt a fiú.

– No vigasztalódjál fiam, mert én sem tudom, – felelé mosolyogva Umberto.

A Munkácsy málhája.

Munkácsyné egyik ismerősének megboldogult férjéről a következő apróságot beszélte:

– Mikor Miska Amerikába indult, vitt magával annyi málhát, mint a mennyit visz olyan ember, a ki először tesz életében hosszú tengeri-utat. Azt hittem, hogy visszajövet még több lesz a podgyásza, mert azt írta, hogy mindenütt elhalmozták ajándékokkal s maga is tett bevásárlásokat. Hát tudja-e, mit hozott haza? Egy kis utibőröndöt, melyben volt két ing, egy pár harisnya, meg négy zsebkendő. A többit elszedték tőle az amerikai yankeek – emlékül.

Jöjjön hozzánk királynak.

József főherceg Kolozsvárról Brassó felé utazott. Az erdélyi hegyalja egyik állomásán a vonatot bortermelő gazdákból álló küldöttség várta, hogy a legmagyarabb főherceget megkinálja egy pohár fillokszerás világ előtti borral. A mint a vonat megállott, odament a küldöttség a főherceg kocsijához s tiszteletteljesen felajánlotta a bort. A főherceg a figyelmet megköszönve, el is fogadta a gazdák kedveskedését s egy pohár bort megivott. A mint a poharat a küldöttség vezetőjének visszaadta, hirtelen előlépett a tömegből egy jóképű gazda s így szólt a főherceghez:

– Fenséges uram, egy kérésem volna!

Erre a főherceg a legnyájasabban biztatta az illetőt, hogy csak hamarosan adja elő, mert a vonat azonnal indul. A gazda erre szemével hamisan hunyorítva, így folytatta beszédét:

– Hagyja ott, fenséges uram, azt a fene katonaságot, nem a fenséges úrnak való az.

A főherceg erre azt kérdezte, hogy hát mit tegyen?

– Tudja mit, fenséges uram, – feleli a gazda, – jöjjön el hozzánk királynak.

A főherceget egy percig zavarba hozta ez a jó indulatú indítvány, azonban gyorsan feltalálta magát s igy felelt a kérelmezőnek.

– Bácsi, ne beszéljen ilyen bolondokat, mert még valaki meghallja, s magát is bezárják érette, meg engem is.

Igérni nehéz!

Andrássy Gyula gróf volt miniszterelnököt egyik főherceg egy izben valami rendszabály támogatására akarta rábírni. Andrássy megtagadta a támogatást, mert a kérdéses rendszabályt hátrányosnak tartotta államéletünkre.

– Ha nem is akarja megtenni, – szólt ekkor a főherceg, – legalább igérje meg, mint mások.

– Igérni nehéz, megtartani könnyű, – felelte Andrássy Gyula.

Mi az okmányhamisítás?

Pauler Tivadar, volt igazságügyminiszter tanári működéséből maradt fenn ez a kis történet.

Egyik negyedéves joghallgatóra anyagi körülményei lehetetlenné tették az utolsó félévre való beiratkozást. Másrészt azonban azt sem akarta, hogy kárba veszszen a többi hét félév, amit sikerrel futott meg.

Meghamisította tehát az indexét. A tanárok aláirását és a kvesztorét a tandíj befizetéséről szóló nyugta alatt a csalódásig hiven utánozta, annyira, hogy folyamodására minden nehézség nélkül kitűzték a vizsga határnapját.

A vizsga napján Pauler Tivadar kezében tartván a hamisított indexet, tekintetével folyton az ifjút fikszirozta, kit ez a tekintet annyira megzavart, hogy a feltett kérdésekre alig tudott helyesen felelni.

A tanárok fejüket csóválták a szorgalmasnak ismert ifjú zavara felett.

– Beszéljen nekem – szól Pauler hidegen – az okmányhamisításról.

Képzelhető az ifjú lelkiállapota. Elhalványodott, a rémület néhány pillanatra elfojtotta szavát.

Végre nagy erőlködés, erős küzdelem után, elkezdte fejtegetni, hogy micsoda borzasztó büntény az okmányhamisítás, melynek megtorlása épen azért áll az állam érdekében, mert a büntény nemcsak egyeseket, hanem családokat, testületeket is megkárosítással fenyeget; szóval, közveszélyű cselekmény.

A többi tanárokat meglepte az ifjúnak helyes felelete. Nekik nem volt képes csekélyebb jelentőségű kérdésre sem ily alaposan megfelelni. Nem tudták mire vélni a dolgot. Pauler pedig maga járt közbe a többi tanároknál, hogy ne buktassák meg a szerencsétlen ifjút.

A ki mindig készen van.

Moltkéról, a híres német hadvezérről, beszélik e jellemző apróságot.

Egy izben Roon porosz hadügyminiszter e szavakkal rontott be a betegen fekvő tábornagyhoz:

– Háborúnk van Oroszországgal!

– A szekrény második fiókjában balra van a haditerv, – válaszolt a legnagyobb nyugalommal Moltke és a másik oldalára fordult.

Az udvari ebéd.

Még a koronázás alkalmával Beust gróffal történt.

A koronázás napján nagy udvari díszebédet adott a király.

Beust gróf helye a királyné mellé volt kijelölve. Az izgalom, melylyel a sok ünnepség járt, annyira kimeríté a királynét, hogy egy falatot sem volt képes enni. Az udvari etiket pedig azt parancsolja, hogy ha a királyné nem eszik, a mellette ülőnek sem szabad résztvenni az asztal gyönyöreiben.

Beust pedig éhes volt, szörnyen éhes, s az egymásután felhordott pompásnál pompásabb ételek átszenvedtették vele Tantalusz minden kínját.

Gyakorlott diplomata létére azonban uralkodott magán s szokott finom mosolyával folytatta a társalgást felséges szomszédjával.

Végre, mint mindennek, az ebédnek is vége lett.

A királyné fölkelt, a gróf pedig egy éhes ember és egy diplomata ügyességével csempészett el az asztalról – két zsemlyét s becsúsztatta azt a himes diplomata-frakk titokrejtő zsebébe.

Később egy félreeső helyen ezzel a szerény lakomával csillapította le gyomra háborgását.

Munkácsy kritikája.

Munkácsy Mihályhoz egy gazdag lipótvárosi bankár kopogtatott be egyszer, s fiának kezdetleges festményét mutatta meg néki.

– Nos, nagy művész, mit mond a gyönyörű képhez?

– Szép, szép. Hát jól számol a fiú?

– Kitünően.

– Akkor adja az úr kereskedőnek, – jegyezte meg metsző gúnynyal Munkácsy.

A diplomácia furfangjaiból.

Az 1878-iki orosz-török háború után a berlini kongresszuson történt.

Angliát a kongresszuson tudvalevőleg lord Beaconsfield képviselte.

A kongresszus előestéjén lord Russel, a berlini brit nagykövet kétségbeesett arccal látta szobájába rontani Beaconsfield titkárát.

– Uram, szólt a titkár – roppant nagy zavarban vagyunk. Képzelje csak, lord Beaconsfield elhatározta, hogy francia nyelvű beszéddel nyitja meg a kongresszust; hosszú beszédet szerkesztett, amelyet most magol és holnap föltálal nekünk. Kompromittálva leszünk az egész világ előtt, mert a lord mint tudjuk, igen fogyatékosan, rossz kiejtéssel beszél franciául. Az istenért, mit tegyünk?

Russel nem esett kétségbe. Elhajtatott Beaconsfield lakására és bekopogtatott hozzá. A lord éppen vetkőzött; lefeküdni készült.

– Kedves lord, szólt a nagykövet, a városban nyugtalanító hír van elterjedve.

– Ugyan mi?

– Azt mondják nekem, hogy ön francia beszéddel akarja megnyitni a kongresszust.

– Igen. Van valami kifogása ellene?

– Óh nem, – felelt a követ, – mi tudjuk, hogy ön kivergődik majd a kátyúból. De gondolt-e arra, hogy nincs könnyebb dolog a világon, mint egy francia beszéd megszerkesztése? A kongresszuson bizonyára lesznek még vagy féltucatnyian, akik ezt megteszik. De ki beszél jobban angolul, mint ön? Azok a küldöttek, akik Európa minden részéből itt összesereglettek, abban a jó reményben vannak, hogy hallani fogják önt angolul beszélni, mert tudják, hogy ön Angliának legjobb szónoka. Azt kérdem most: akar nekik ilyen csalódást okozni? Tudna ilyen rettenetes lenni?

Beaconsfield fölvette a monokliját és hosszabb ideig gyanakvólag nézte a nagykövetet.

– Az, amit ön mond nekem, – szólt rövid szünet után, – nem egészen helytelen. Majd gondolkodom még.

És csakugyan meggondolta a dolgot. Angolul beszélt. Átlátott-e a Russel cselén, vagy a hízelgés ejtette meg? Azt nem tudja senki.

A magas pártfogó.

Simor János a hatodik osztályt kitünő sikerrel elvégezvén, kispapnak jelentkezett.

A konkurzus napján egyik iskolatársa, a ki protekció segélyével szerette volna magára ölteni a kék reverendát, gúnyosan kérdezte a szerényen félrevonuló Simort:

– Hát neked Jancsi ki a patrónusod?

– Egy igen nagy úr, barátom, – felelé Simor szeliden és minden zavar nélkül.

– Ugyan ki az a nagy úr? – kérdezték a kollégák, kiváncsian körülseregelve a szerény ifjút.

– Maga a jó Isten! – hangzott Simor válasza.

Akadtak, a kik nevették; s akadtak, a kik gúnyolódva mondották:

– Jaj barátom, adnak is itt arra valamit!

És adtak, – mert Rudnay, az akkori hercegprimás az összes pályázók közül elsőnek vétette fel Simor Jánost a papnövendékek sorába.

S ez a “magas pártfogó”: a jó Isten idők multával az esztergomi érseki székbe segíté Simort.

A rejtélyes tanítvány.

Amerling a jeles osztrák festő életéből elevenítik fel a következő apróságot:

Amerling nem szeretett fiatal festőket oktatni. Egy nap azonban egy idősebb, polgárias öltözetű asszony kereste fel leányával, kérve, hogy vegye azt fel műtermébe.

– Nem szoktam megtenni, – válaszolt a festő hidegen. – Unom a tanítást. Ha valakiben van tehetség, magától is viszi valamire. De ha a maga leánya nézni és próbálni akar, leülhet oda a sarokba. Nők ugy sem viszik többre műkedvelésnél.

A leány és anyja mindennap fölkeresték a műtermet. Amerling nem törődött velük.

Egy napon pihenés közben mégis hozzájuk ment s igy szólt az asszonyhoz:

– Bocsánat, még meg sem kérdeztem, kihez legyen szerencsém. Van férje?

– Özvegy asszony vagyok, – volt a válasz.

– Vannak gyermekei?

– Csak egy fiam és ez a leány.

– A fia kereskedő, vagy kézműves?

– Nem.

– Hivatalnok?

– Ahogy veszszük.

– Katona?

– Nem mindig. Hát micsoda?

– Király.

Amerling első pillanatban azt hitte, hogy tébolyulttal van dolga, – csak később tudta meg, hogy az öreg nő Krisztina szász hercegasszony, Károly Lajos szász király anyja volt.

A bizalmasság útja.

Egy díszebéden Andrássy Gyula gróf egy bankárné szomszédságába került.

A bankárné egyre bizalmasabb hangon beszél az exminiszterelnökkel. Először ő excellenciájának, később Andrássy urnak, végül már csak kedves uramnak szólítja.

E fokozódó bizalmasságnak Andrássy gróf e finom megjegyzéssel vágta utját:

– A keresztnevem: Gyula, nagyságos asszonyom.

Előre!

Az 1885-iki szerb-bolgár háború alkalmával történt. A szerb hadsereg eleinte, tudvalevőleg, győzelmesen nyomult előre. Épen azt a véres csatát vívták, mely a bolgárok javára fordította az egész hadjáratot, miközben a bolgár sereg jobb szárnya egy darabig hátrálni kezdett. Száguldva viszi a hírt egy segédtiszt Battenberg Sándor fejedelemnek:

– Fenség! meg vagyunk verve, le vagyunk győzve!

– Hogyan? – kérdi Sándor egész nyugodtan, – tehát egy bolgár sem maradt volna életben, elesett volna valamennyi?

– Óh nem valamennyi, Fenség.

– Akkor tehát sem leverve, sem meggyőzve nem vagyunk. Előre!

A napi költség.

Rudolf trónörökös egy izben Németországban vadászván, mint I. Vilmos császár vendége a letzlingeni vadászkastélyban tartózkodott.

A vadászat után a fejedelmi vendégek billiárdot játszottak.

A császár nyert, s nem sokára hálószobájába vonult pihenni.

Rövid idő mulva azonban visszatért s látván, hogy vendégei kártyát kevernek, kérdezte, hogy miféle játékot játszanak.

– Oh, felség, ártatlan gyermekjáték; “nasivasi”-nak hívják, – felelt mosolyogva az egyik főherceg.

– Akkor én is játszom, – felelé Vilmos császár és megtette a tallért, a melyet az imént a billiárdon nyert.

A császár nyert s a két tallért zsebébe csúsztatva, távozni készült.

– Felséged még megteheti ezt a két tallért is, – figyelmeztette a fővadászmester.

– Köszönöm szépen, a mai költségem már fedezve van, – szólt az agg uralkodó és mosolyogva eltávozott.

Kossuth és a címkórság.

Nendtwich Károly, egyetemi tanár, egyszer meglátogatván Kossuth Lajost turini magányában, társalgás közben erősen kikelt a hazánkban dívó rangkórság és címhajsza ellen.

Az agg száműzött egy darabig csak hallgatta; majd hozzá fordult és szeliden kérdé:

– Igazán olyan nagy ellensége ön a cimeknek?

– Egész szivemből, kormányzó úr.

– Ej, ej, hisz akkor ön engem gonoszul megtréfált.

– Hogyan merészelném én azt? – szólt Nendtwich megütődve.

– A névjegyet értem, melyet beküldött szolgámtól.

– A névjegyet? – hebegte a derék öreg úr.

– Igen, nézze! Az áll rajta, hogy “Nendtwich kir. tanácsos.”

A borju-kotlet.

Ösmeretes tény, hogy a midőn a Bittó-miniszterválság kiütött s az már közel volt a megoldáshoz, a király Andrássyval együtt lejött Budapestre. Akkor derült ki azonban, hogy a válság egyáltalán még nem dőlt el, s a fölség boszankodott fölötte, hogy akkor – hát mért utaztatta őt meg Bittó?

– Felséges uram, mondá engesztelőleg Andrássy, nem olyan nagy dolog az egész. Bittó meghívott bennünket borju-kotletre, csakhogy a borjuk még künn vannak a mezőn.

A király elnevette magát s nyugodtan várta Budán, mig a magyar parlament férfiai az alakítandó kormány iránt megállapodásra jutnak.

A Hentzi-szobor.

A Janszky-tüntetések izgalmas ideje alatt, egy előkelő társaságban, a hol Andrássy Gyula gróf is jelen volt, szóba került a Hentzi-szobor.

– Az én miniszterelnökségem idejében is emlegették a szobor eltávolítását, – szólt Andrássy. – Azt tartom most is, a mit akkor.

– És az?

– Hadd álljon ott a szobor; mert hisz azt hirdeti, hogy megvertük az osztrák ármádiát.

A kocsis mint nyelvtanár.

Lajos Tódor bajor herceg, Erzsébet királyné fivére, el akarván sajátítani a magyar nyelvet, a királynétól kért tanácsot, hogy milyen módszert ajánl neki a nyelv elsajátítására. Nyelvtanból tanúljon-e fordítási gyakorlatok útján, vagy magyar tanítót vegyen maga mellé?

– Nyelvtanból nehezen fogsz megtanulni magyarúl, – mondá a királyné.

– Akkor talán jó lesz, ha magyar vidékre költözöm? – kérdezte a főherceg.

– Egy jó módszert ajánlok neked, – válaszolt a királyné. – Fogadj magadnak magyar kocsist, kocsikázz sokat, beszélj vele sokat; igy tanulsz meg leggyorsabban magyarúl.

A herceg szivesen vette a királyné tanácsát s magyar kocsist fogadott, kit a királyné maga figyelmeztetett, hogy a hercegnek minden kérdésére magyarúl feleljen.

Az eredmény meglepő volt.

Vaszary tűzpróbája.

Vaszary Kolos hercegprimás a hatvanas években, mint pannonhalmi főapát buzgón résztvett az akkori hazafias tüntetésekben.

Midőn Fiáth Józsefet, Veszprémmegye főispánjává nevezték ki, a megye közönsége fáklyásmenetet rendezett a tiszteletére, s az üdvözlő szónoklattal Vaszaryt bizták meg.

Hosszú sorokban hömpölygött a tüntető közönség a főispán szállása felé. Ezer torokból hangzott fel az “éljen”-riadal, s Vaszary prémes diszmagyaros bekecsében előállott, hogy az új főispánt a megye közönségének nevében üdvözölje.

Fiáth a lelkes tüntetést azzal akarta megköszönni, hogy kijött a tömeg közé, s közvetlen a szónokkal szemben foglalt állást.

Csengő érces hangon kezdette Vaszary üdvözlő beszédét; de alig fejezett be egy pár mondatot, a főispán hozzáugrik, és karonragadja. Vaszary ijedten tekint szét, míg végre észreveszi, hogy az egyik fáklyától szikrát fogott a bekecse. A főispán a tüzet akarta eloltani.

Ez a váratlan baleset csak egy pillanatra hozta zavarba Vaszaryt, a másik percben már újult erővel folytatá:

– Ne oltsa el, méltóságod! Ne oltsa el, kérem! Hadd legyen ez külső jele a szivünkben égő szeretet lángoló tüzének, amelyet szavakban tolmácsolni úgyis képtelen vagyok.

Természetes, hogy e rögtönzésre fölzúgott az egetverő éljenzés.

Fiáth pedig az ünnepély végén így nyilatkozott:

– No, ennek a fiatal papnak a rögtönző képessége ma igazán kiállotta a tűzpróbát.

A ki nem ismeri Jókait.

Joggal hihetnők, hogy nincs az országban litterátus ember, aki Jókainak, mint regényirónak, koszorus nevét ne ismerné. De bizony, akad még ilyen csodabogár.

Jókai az ő melancholikus humorával maga beszélte el egy sághvidéki kirádulása után a következő kis történetet:

…Volt a társaságunkban egy öreg úr. Bemutatnak neki:

– Jókai Mór!

– Jó… ka… i… Mór, – dünnyögi. – Beh ismerős név valahonnan. Megálljunk csak. Ejnye, hol is, hol is? Ahá hopp! Tudom már. Nem öcsémuram volt az, a ki azelőtt harmincöt évvel olyan szépen szavalta a komáromi examenen ezt a verset: “Tekintetes karok és rendek?”

– De bizony én voltam, – feleltem megörülve a nagy memoriájú aggastyánnak, a ki sohasem hallotta azóta nevemet.

Beszélő magyarok, cselekvő osztrákok.

Poyer Cartier, volt francia pénzügyminister, Károlyi Gábor grófhoz, aki akkortájt Párisban tartózkodott, egyszer a következő kérdéssel fordult:

– Kedves gróf, nem világosíthatna fel engem, miféle viszony áll fönn Ausztria és Magyarország között?

– Hogy jut ilyen kérdés az eszébe? – nevetett Károlyi.

– Kérdeztem már osztrákot is, magyart is, jogtudóst is, diplomatát is erre nézve; de minél többen magyarázták, annál kevésbbé értettem. Két állam-e az egy, egy állam-e a kettő; szövetséges állam-e, vagy államszövetség-e az a monarchia?

– Hiszen, ha én ezekre a kérdésekre felelni tudnék, – válaszolt a gróf, – akkor én volnék a világ legokosabb embere. Én csak annyit tudok, hogy a magyarok szabadon beszélnek Budapesten, az osztrákok pedig szabadon cselekszenek Bécsben.

A svéd király és a szomszédja.

II. Oszkár svéd király fiatal korában nagy szeretettel foglalkozott a kertészettel. Mikor Saint-Raphaelben lakott, szomszédja volt Karr Alphonsenak, a híres francia irónak, aki szintén nagy barátja volt a kertészetnek. Oszkár herceg – akkor még herceg volt – egyszer nagy könyvesládát kapott Stockholmból, tele a legérdekesebb növénytani és kertészeti könyvekkel. Ezt látva Karr, másnap átküldött hozzá s udvarias levélben kérte kölcsön néhány órára Linné “Genera Plantarum” cimű művét.

– Mondja meg a gazdájának, – felelt a szolga útján a herceg – hogy a könyveimet nem adom oda senkinek, de ha akarja, idejöhet olvasni.

Hetek multak el e visszautasítás után, amikor egyszer csak beállít Karrhoz a herceg lakája:

– A herceg nagyon szépen kéreti, adja kölcsön néhány percre az öntözőkannáit, mert a mieink a bádogosnál vannak…

Karr nyugodtan felelt:

– Mondja meg a gazdájának, hogy az öntözőkannáimat nem adom senkinek. De ha akarja, idejöhet öntözni.

A szolga hűségesen megvitte a hírt. A herceg eleinte bosszankodott, de később, amikor nagyon megbarátkozott az iróval, maga is jót nevetett a tréfán.

Az angol királynő lámpája.

Viktória angol királynő nagyon haragudott a dohányra és a villamosságra. Azért az ódon Windsor-Castléből, a királynő állandó palotájából örökre száműztek minden nikotint és minden elektromos fonalat. Bizony, petróleumlámpák égtek ott folyvást.

Egy este a királynő észrevette, hogy szalonjában egy állólámpa kissé füstöl.

A királynő felállott, pedig nem valami szivesen kelt föl ülőhelyéből és kampós botjára támaszkodva, a lámpához tipegett s azt lecsavarta.

Az első udvarhölgy bámulva dadogja:

– Hogyan? Felséged kegyeskedett… sajátkezűleg?!

– No igen, – mosolygott a királynő. – Mert ha én a jelenlevőket figyelmeztettem volna, akkor az első udvarhölgy így szólt volna: Szolgálattevő kamarás úr, ő felsége lámpája füstöl. A szolgálattevő kamarás pedig így szólt volna a főkomornyikhoz: Főkomornyik úr, őfelsége lámpája füstöl. A főkomornyik pedig előszólított volna egy lakájt és így utasította volna: Ő felsége lámpája füstöl, csavarja lejjebb. Ezalatt pedig, kedves márkiné, fejezte be a királynő, a szoba tele lett volna korommal. Hát már csak inkább én magam csavartam le!…

A cárné és az O betű.

A cárné, II. Miklós felesége, egy angol folyóirat szerkesztőjének kedves epizódot beszélt el leánykori életéből.

– Kis leánykoromban – ugymond a cárné – összes tantárgyaim között egyet sem gyülöltem annyira, mint a helyesirást. Egy alkalommal ezt a szót Oroszország kis, elenyészően parányi kezdő o betűvel irtam. Erre megjegyezte nevelőnőm:

– Ugyan mit mondana az orosz cár, ha megtudná, hogy fenség az ő birodalmát kis betüvel irja?

– Mit bánom én, mit mondana! – feleltem én, – hiszen úgy sem fogom látni soha sem őt, sem pedig országát.

– Igen; de egy hercegnőnek mégis csak kell érteni a helyesiráshoz. Szégyen lesz, ha majd megnő, hogy még irni sem tud jól.

– No, ha már nagy leszek, – feleltem bizonyos rátarti büszkeséggel, – feleségül olyan férfihoz megyek, aki helyettem is fog érteni a helyesiráshoz! Különben is mellékes, hogy egy hercegnő tud-e helyesen írni, vagy sem. Ha egy hercegnő rosszul ír valamit, mindenki igy kiált fel: Oh, mily bájos, oh mily elragadó!…

Én istenem, – végezte mosolyogva a cárné, – mennyire másképpen gondolkozom ma. Bezzeg most Oroszországot nem kicsi, de sőt igen is nagy O-val irom, és még a cárt is hatalmas C-vel kezdem…

A német császár és a nagy kupa.

Az elberfeldi városháza fölavató ünnepségén II. Vilmos német császárnak egy rengeteg nagy ezüstkupát nyujtottak át, szinültig borral.

A városi tanács nevében egy Himmelmann nevű polgár hasonló nagy boros kupával a kezében ékes felköszöntőt mondott a császárra, s aztán egy hajtásra kiitta a serleg gyöngyöző tartalmát. Vilmos császár, aki saját billikomából alig hörpintett, mosolyogva fordult az öblöstorku polgárhoz:

– Gratulálok önnek ehhez a kortyhoz. Sajnálom, hogy példáját nem követhetem. Ha én úgy tudnék inni, mint elődeim, néhai Joachim ősöm idejében, egy hajtásra kiürítettem volna a kupát. De igy, ha megteszem, a tisztelt tanács vihetett volna le a lépcsőn.

– Fölségeddel ez meg nem történhetik, – jegyezte meg hódolatteljesen a polgármester.

– No, no, – kaczagott a császár, – jobb lesz meg nem próbálni.

Kit irigyelnek az uralkodók?

Argyl angol hercegnő nem rég Európa uralkodóihoz és trónörököseihez azt a kérdést intézte: “Kit irigyel?”

VII. Eduard angol király ezt felelte:

– Irigylem azt az embert, a ki kissé rosszul lehet, a nélkül, hogy egész Európán át ne harsogjon ez a jelentés: Ő felsége komolyan megbetegedett. Irigylem továbbá azt az embert, a ki ugy ebédelhet, hogy az egész világ meg ne tudja róla ezt: Ő felsége nagy étvágygyal evett. Irigylem azt az embert, a ki lóversenyen lehet a nélkül, hogy mindenütt ezt mondják róla. Ő felsége ismét fogadott a lovakra. Szóval, irigylem azt az embert, a ki csak a magáé és a családjáé lehet, s a kinek nem ellenőrzi és részben elferdíti az egész világ minden cselekedetét.

Királyunk, Ferenc József válasza ez volt:

– Kit irigylek? Mindenkit, a ki nem uralkodó.

Vilmos német császár ezt irta:

– Csak azt az embert nem irigylem, ki nem szereti hazáját.

Miklós orosz cár ezt a jellemző nyilatkozatot tette:

– Őszinte fájdalommal irigykedem mindazokra, akiknek nem kell elviselniök egy nagy birodalom gondjainak terhét, akiknek nem kell átérezniök egy szenvedő nép szomorúságát.

Szivar és rendjel.

Umberto olasz király, aki tudvalevőleg az anarchisták merényletének esett áldozatául, rendkivül nyájas és leereszkedő volt. Kihallgatások alkalmával minden előkelőbb embert maga mellé ültetett, s szivarral kinált meg. A rendjelek osztogatásában is bőkezű volt.

Szivart és Lázár-rendet senkitől sem tudok megtagadni, – szokta volt mondani.

Az elmés cár.

II. Miklós orosz cár nagy lelkiismeretességgel nézi át az elébe helyezett iratokat és sajátkezűleg irja reájuk megjegyzéseit. Ezek a megjegyzések a levéltárba kerülnek. Nemrég egy iratra ezt a rövid és velős megjegyzést jegyezte:

“Micsoda butaság!”

Az érdekelt fél ezt a megjegyzést nagyon röstelte és felkérte a titkárt: fejezze ki a cár előtt keserveit.

A titkár elvállalta a dolgot és igy szólott a cárhoz:

– Kegyeskednék ő felsége intézkedni, hogy a sujtó szavak ne maradjanak az iratban, mert iszonyú volna, ha azzal a megjegyzéssel levéltárban őriznék ezt az aktát!

A titkár alig kezdte meg a beszédet, a cár máris félbeszakította:

– Ah, hát a levéltárba való? Majd kijavítom!

Fogta az iratot, kitörölte az első megjegyzést és ezt irta helyébe:

“Micsoda – bölcseség!”

A gazdagodás útja.

Wodianer Móric, a bécsi báróbankár egy erdélyi főúrnál tartózkodott egy izben vagy két hétig.

A szives házigazda finom szivarokkal látta el vendégeit.

Az öreg úr hűségesen elfogadta, de el nem szívta a maga részét; úgy, hogy végre rakásra gyűlt a jó szivar szobájában.

Mikor aztán látta, hogy a házigazdának elfogyott a szivarkészlete, hozzáfordul:

– Kisegítem a zavarból, ha nincs ellenére. Eladok önnek száz darab finom szivart.

A gazda kap az alkalmon, átveszi a jóféle szivarokat, nézegeti, aztán felkiált:

– De hiszen ezek az én szivarjaim!

– Persze. Csak meg akartam mutatni a gróf úrnak a gazdagodás útját. Itt vannak szivarjai, én úgy sem vagyok dohányos.

Az elégséges.

Pápay István titkos tanácsosról, a királyi kabinetiroda elhunyt főnökéről kedves történetet jegyeztek föl.

Nehány évvel ezelőtt a kolozsvári egyetemnek egy elsőéves joghallgatója ösztöndijért folyamodott a királyhoz. Nem igen bizott benne, hogy megkapja a 300 forintos ösztöndíjat, mert az érettségi bizonyítványának volt egy nagy hibája. Minden tárgyból kitünőt adtak neki a professzorai, csak éppen a német nyelvből szerzett elégséges-t. Belé is irta a folyamodványába reszkető kézzel: “jóllehet a német nyelvből elégséges tanjegyem van, kegyeskedjék császári és apostoli királyi felséged figyelembe venni, mert otthon hat testvérem van s mind a hat leány.”

Szorongó szivvel várta vissza az irásait a kabinetirodából. Októberben, a mikorra a pályázat sorsa eldőlt, csakugyan maga elé hivatta az egyetem dékánja. A szegény fiú azt hitte, hogy megpirongatják a vakmerőségeért, de a szemrehányás helyett azzal a jó hirrel fogadta a dékán, hogy a király neki adományozta az egyik alapítványt.

A dékán gratulált a szerencséjéhez s visszaadta egyúttal a folyamodványát, a melynek az alsó szélére Pápay István ismeretes kézvonásával szép piros tintával volt ráirva: “Hat testvér otthon és mind a hat leány, valóban – elégséges.”

Az öreg kanári.

Munkácsy Mihály tudvalevőleg csodálatos mód szépen tudott fütyülni. Ha vidám társaságban a fehér asztalnál bizalmas barátjaival mulatott, egyszerre csak hátrahajolt a székében, és rágyujtott valami búsongó régi magyar nótára. Akik csak egyszer is hallották, örökké emlékeznek rája.

Majd hoz Kossuth tisztát,

Türr Pista meg puskát…

Ez volt a kedves nótája Munkácsynak.

Az ezredévi országos kiállítás alkalmával Szapáry Géza gróf szalonjában kérve-kérték a mestert, hogy fütyöljön.

– Nem szabad, nem tudok, – mosolygott a mester, – az öreg kanárit már csak a multjáért becsülik.

A többiről majd gondoskodom én!

Kozma Sándor, kir. főügyész egyszer az állami fegyházakat vizsgálta.

Többek közt egy emberölés miatt elitélt rab került eléje, a ki tizenöt esztendei büntetéséből tizennégy és félesztendőt töltött ki. Roppant megbánást tanusított és magaviseletével annyira megnyerte a főügyész tetszését, hogy mikor kiszabadult, Kozma kecskeméti gazdaságában alkalmazta. A gonosztevőből gondos gazda lett és a főügyész nem győzte eléggé ismételni, hogy mily könnyű dolog a börtönből kikerült embereket jó útra téríteni.

Történt azonban egyszer, hogy Kozma Sándor egy pár jó barátját szüretre hivta kecskeméti gazdaságába. A társaság megtekintette a szőlőt, amely valóságos mintaszőlőnek is beillett volna.

– Csak a présház ne lenne ily roskatag állapotban, – szólt valaki a társaságból. – Bizony, bátyámuram, elférne már rá egy kis javítás!

– Most nem telik a jövedelemből, – volt az öreg úr válasza.

– Nem baj az, méltóságos uram, – szólt közbe a megtért bűnös.

– Hát már mért nem volna baj?

– Mert hát nem kell biz azt a présházat reparálni. Tessék csak jó borsosan beaszekurálni, a többiről majd gondoskodom én!…

Ki építette?

Gróf Eszterházy Károly, a “legutolsó egri püspök” legnevezetesebb alkotása az egri lyceum, mely Európa legnagyobb tanintézeteivel kiállja a versenyt. Hogy mily óriási pénzbe került az intézet fölépítése és fölszerelése, azt csak képzelni lehet, mert Eszterházy a rávonatkozó számlákat és iratokat elégette.

II. József császár Egerben időzvén, nagy érdeklődéssel szemlélte a pompás épületet.

– Mennyibe került? – kérdezte a püspököt.

– Ki van fizetve, felség! – válaszolá Eszterházy röviden.

– S győzte a püspöki jövedelem?

– Ha a püspök megszorúlt, kölcsön kért a gróftól.

– Derék épület, – kötődék tovább a császár, – jó lesz kaszárnyának.

– Fölséges uram, viszonzá Eszterházy, ezt tulajdonképen nem is a püspök építette, hanem a gróf.

Tiszta nyereség.

Egy szép napon bejelenteti magát Rothschildnél egy teljesen ösmeretlen, igénytelen külsejű fiatalember. A bankárnak sok dolga lévén, nem akarta fogadni.

– Mondja meg urának, – izente vissza az inassal, – hogy öt millió tiszta nyereségről van szó.

– Öt millió?! – Kéretem.

A fiatalember belép.

– Uram, mivel szolgálhatok?

– Báró úr, ön férjhez akarja adni egyik leányát. S ha jól tudom, tíz milliót szánt neki hozományul?

– Igen.

– Nos tehát, én elveszem a leányát öt millió hozománynyal is, s az ön tiszta nyeresége öt millió.

– Megbocsásson, uram, – szólt a bankár, – ön üzletembernek egy kissé szerénytelen, Rothschild vejének azonban tulságos szerény, s igy ajánlatát legmélyebb sajnálatomra el nem fogadhatom.

Mi a jellemző?

Valamikor a régi műcsarnokban ki volt állítva Tisza Kálmánnak Benczúr által festett képe, a mely a volt miniszterelnököt diszmagyar ruhába öltözve, egy karosszékben ülve ábrázolja.

Egy alkalommal Andrássy Gyula gróf többedmagával nézegette a képet. A társaság tagjai különféle dicsérő megjegyzéseket tettek róla. Az egyik azt mondta, hogy igen jellemző a tekintete, a másik, hogy jellemző a fejtartása, a harmadik, hogy jellemző a ruha szinezése.

Andrássy Gyula gróf nagy komolyan mondja:

– Én egyebet tartok rajta jellemzőnek.

– Ugyan mit?

– Azt, hogy fogja a széket.

A búr tábornok tréfája.

A búr szabadságharcnak egyik legügyesebb vezére volt De Wett Krisztián tábornok, aki ugyancsak sok borsot tört az angolok orra alá. Roberts, a britt hadsereg fővezére, valóságos hajtóvadászatot indított ellene, de a találékony és fürge De Wett mindig kisiklott az angolok karmai közül.

Roberts egyszer egészen biztos volt, hogy De Wett tábornokot meglepheti táborában. Az angolok nagy ravaszsággal s észrevétlenül lopóztak, mig egy búr őrszemre bukkantak.

Az őrszem azonban egy búr katonaruhába felöltöztetett bábu volt; a bábu nyakán Roberts lord nevére cimezve egy levél függött, a következő tartalommal:

Tábornok úr! Engedje meg, hogy Önre bizzam ezeket a foszlányos öreg sátrakat. Ezen a héten ugyanis az angol hadseregnek szánt egészen új és pompás sátrakat sikerült elfoglalnom, s igy ezekre nincs szükségem. Talán önök használhatják. Bocsánat, hogy nem várhattam be Önt, de vigasztalódjék, megint eljöhet errefelé, s akkor majd találkozunk. A várt viszontlátásig! De Wett Krisztián.

A három kérdés.

Mátyás király egyszer három főurral, a kik ujabb donációkat kértek tőle, a Rákosra lovagolt ki.

Séta közben egy öreg jobbágyot pillantott meg, a ki kicsiny földjét szántogatta. A jobbágy egykor a fekete seregben szolgált, s nemcsak vitézségéről, hanem furfangos eszejárásáról is híres volt messzi földön. Mátyás király, a ki fölismerte, leereszkedő nyájassággal fordult hozzá:

– Hát jó öreg messzi van-e még a messzi?

– Bizony felséges királyom, csak az ökröm szarváig, – felelte a jobbágy.

– Hát aztán mennyi még a harminckettő?

– Bizony már csak tizenkettő.

– De azért meg tudnál még most is fejni három vén bakkecskét?

– Meg biz’ én, felséges uram.

A király nevetve ment odább. Mikor aztán a budai várlakba visszakerültek, Mátyás király a három főurnak ezt mondotta:

– No, ha azt akarjátok, hogy kivánságaitokat teljesítsem, hát fejtsétek meg nekem azt a három kérdést a válaszokkal együtt. A míg ezt nem tudjátok megfejteni, addig ne is alkalmatlankodjatok.

A három főurnak természetesen az volt az első gondolata, hogy fölkeresik az öreg jobbágyot s szépen kivallatják. Ugy is történt. Még aznap elmentek hozzája s faggatni kezdték, fejtené meg az első kérdést.

– Megfejtem száz aranyért, – válaszolt az öreg, a kinek volt esze, hogy ingyen ne beszéljen.

Megadták neki szivesen.

– Hát nagyságos uraim, a míg fiatal voltam, az volt a “messzi” a meddig elláttam a szemeimmel; most pedig, sajnos, csak az ökreim szarváig látok, tehát csak odáig van a messzi.

– Hát a másik kérdés?

– Megmondom azt is, de ennek már kétszáz arany az ára.

A főurak nagy huzódozással leolvasták azt is.

– Az bizony azt jelenti, hogy valamikor harminckét fogam volt, de most már csak tizenkettő van meg belőle.

Következett a harmadik kérdés, a mit azonban a pór már csak háromszáz aranyért volt hajlandó megfejteni. A főurak elszörnyüködtek, de némi tanakodás után végre mégis csak leszámlálták az öreg kérges tenyerébe a háromszáz aranyat. A jobbágy zsebretette a pénzt, s aztán ravasz mosolylyal így szólt:

– Hát biz’ nagyságos uraim, úgy fejem meg a három vén bakkecskét, a hogy most kegyelmeteket megfejtem. Ezt értette királyunk, a kit az Isten sokáig éltessen.

Az ilykép lefőzött három főur savanyu ábrázattal távozott.

Feljebb!

II. József császárral történt Bécsben. A császár egyszer kikocsizott, s észrevett az utczán egy bandukoló öreg kapitányt. Megállította a kocsit s beszédbe ereszkedett a kapitánynyal.

– Hová, hová, kapitány úr?

– Csak ennek az utczának a végére, – válaszolt a kapitány. – Villásreggelire megyek egy jó barátomhoz.

– Nos, én is arra megyek. Üljön fel a kocsimba, elviszem.

A kapitány, ki nem ismerte föl a császárt, helyet foglalt a hintóban. Aztán megeredt köztük a beszélgetés.

– Hát aztán mi lesz a reggeli? Bizonyosan kávé, – évelődött vele a császár.

– Jobb! – felelt szemhunyorítva a kapitány.

– Talán meleg bor?

– Jobb!

– Hm! Talán bizony tojás?

– Még jobb!

– Hát talán sonka?

– Ennél is jobb.

– Talán csak nem malaczpecsenye?

– Eltalálta; igen, igen az.

Most azonban a kapitány kezdett faggatózni.

– Ön, ugy-e, katona? – kérdezte a császártól, a kinek nyakpaszpartuját eltakarta egy ócska katonaköpeny.

– Igen, katona vagyok én is, – felelte a császár.

– Talán bizony hadnagy?

– Feljebb!

– Bizonyosan kapitány.

– Feljebb!

– Talán csak nem őrnagy?

– Hát generális?

– Még feljebb!

– Az ördögbe is! – kiáltott fel a kapitány. – Akkor hát ön a császár.

– Eltalálta, – szólt jóizűen nevetve József császár. – S miután én is eltaláltam a kapitány úr reggelijét, illő, hogy együtt költsük el.

S ezzel az ámuló kapitányt magával vitte a Burgba s pompásan megvendégelte. Természetesen, a ropogós malaczpecsenye sem hiányzott.

Melyik az okosabb?

Egy alkalommal VII. Frigyes dán király látogatóban volt XV. Károly svéd királynál. Az uralkodók közt tréfás vita fejlődött ki a felett, hogy melyik nemzet okosabb, a svéd-e, vagy a dán? Természetesen mindegyik a saját népét dicsérte; s hogy a kérdést megoldják, elhatározták, hogy próbát tesznek azonnal egy a palotában őrtálló svéd és dán katonával.

Behivatták először a svéd katonát és XV. Károly svéd király VII. Frigyes arcképét megmutatva neki, megkérdezte:

– Tudod-e ki ez?

– Igen. Ez a dán király ő felsége, – felelte a katona.

Most a saját arcképére mutatott a svéd király:

– És ez kicsoda?

– Ez XV. Károly király ő felsége.

Rámutatott ekkor a király a Megváltó képére.

– Tudod-e, ki van ezen a képen?

– A Megváltó, – felelte a svéd katona.

Behívták ezután a dán katonát. A két első kérdésre ez is megfelelt, de mikor a két király arcképe közt függő Megváltó képét mutatták meg neki, így szólt:

– Nem tudom, ki ez.

A dán király csodálkozva mondotta:

– Gondolkodjál csak egy kicsit.

– Nem ismerem, de úgy emlékszem, hogy láttam már ezt a képet valahol.

– Tökfilkó vagy, – fakadt ki a vendég-király, – hisz ez a keresztre feszített Megváltó képe.

A dán katona alázatosan mondotta:

– Nem lehet az, felség, mert hisz a Megváltó két lator közt függött, már pedig az a kettő – s a két király arcképére mutatott a katona, – nem lator.

Mindakét király kacagásban tört ki és csaknem egyszerre mondották:

– Derék legény vagy!

Mosolyogva ismerte el erre a svéd király, hogy a dán nép az okosabb.

A szellemesség titka.

I. Napoleon császár Talleyrandhoz, a ravaszságáról és szellemességéről híres miniszteréhez egy izben a következő kérdést intézte:

– Ön a társalgás királya. Mondja hát miben áll az ön művészetének titka?

– Sire, – válaszolt Talleyrand, – nyiltan és őszintén válaszolok kérdésére, de válaszomat kegyes engedelmével egy hasonlattal óhajtom érthetővé tenni. Ugyebár, háboru alkalmával Felséged örvendene, ha a csatateret tetszése szerint választhatná meg?

– Természetesen.

– Nos sire, én a társalgás szinterét magam szoktam választani; s csakis azt választom, a hol otthonosan érzem magamat. Senkitől sem hagyom magamat kikérdeztetni, kivévén felségedet. De ha mégis kérdeznek, úgy a kérdést bizonyára én sugalmaztam és ennélfogva készen találja a választ. A vadászaton csak hat lépésnyire lövök, e szerint ritkán ejtek el ugyan vadat, de ha közelembe jön biztosan eltalálom; míg a többiek derüre-borura lövöldöznek, de vajmi ritkán találnak. Hasonló a viselkedésem társalgás közben is. Száz tárgyat is figyelmen kivül hagyok, míg végre olyan kérdés merül fel, a melylyel érdemesnek tartom foglalkozni, s ekkor ugyancsak kihasználom az alkalmat. Ez a szellemes társalgás titka.

Ki a híresebb?

Andrássy Gyula gróf igen jó barátságban volt Munkácsy Mihálylyal, világhirű festőnkkel. Ajtaja, még külügyminiszter korában is, mindig nyitva állott a művész előtt.

Ezt a bizalmas viszonyt, kivált főuri körökben rosz néven vették Andrássynak. Szemrehányásokat is tettek neki e miatt.

– Ugyan hogy tudsz külügyminiszter létedre azzal a piktorral, a ki néhány év előtt még asztaloslegény volt, annyira barátkozni? – kérdezte tőle egyik gőgös mágnásunk.

Andrássy az ő gunyoros tekintetével a kérdezőre nézett.

– Mondd csak kérlek, ki volt Raphael korában a külügyminiszter?

– Honnan tudjam én azt? – felelt a mágnás meghökkenve.

– No lám, – válaszolt Andrássy, – de azt még te is tudod, hogy Raphael, a ki szintén akkor élt, ki volt.

Saphir emléksorai.

Saphirt, a híres bécsi humoristát Rothschild báró egyszer arra kérte, írjon valamit az emlékkönyvébe.

– Szivesen, – felelte Saphir, s a következőket írta a könyvbe:

“Kölcsönözzön nekem száz aranyat, s aztán feledje el örökre az ön barátját: Saphirt.”

A méz és az ecet.

IV. Henrik francia király, a ki igen engedékeny volt, mondotta egyszer:

– Több legyet lehet fogni egy kanál mézzel, mint egy tonna ecettel.

A lefőzött főherceg.

Mülinen gróf, porosz diplomata a nyolcvanas években a bécsi német nagykövetséghez volt beosztva. Egy estélyen bemutatták Albrecht főhercegnek is, a ki nem szenvedhette az új nemeseket, – hogy a polgári származásu emberekről ne is beszéljünk. A bemutatás alkalmával így szól a főherceg:

– Mülinen? Mülinen? Ezt a nevet nem ismerem. Nemde, ön új nemes?

– Nem, fenség, – szólt a fiatal diplomata, a ki nagyon büszke volt a nemességére.

– S mikor kapott az ön családja nemességet? – kérdi a főherceg.

– Abban az időben, a mikor a Habsburgok még a mi alattvalóink voltak.

A főherceg erre aztán nem felelt semmit, hanem sarkon fordult és tovább ment.

Mülinen gróf különben igazat mondott, az ő ősei már a XI. században grófok s a Habsburgok ebben az időben még az ő jobbágyaik voltak.

Mülinen grófot, persze, mindjárt másnap áthelyezték Bécsből Konstantinápolyba.

A megszorult szakács.

III. Frigyes Vilmos, a poroszok egykori híres királya, időnkint nagyobb kirándulásokat tett Potsdam környékén, s ilyen alkalmakkor az udvari szakács kocsin vitte utána az élelmet. De rendesen keveset vitt s a kiséret egy-két tagjának nem jutott belőle egy falat sem. A főszakács az éhenmaradt embereket pénzzel kárpótolta. Egyszer a király is megtudta ezt, s a kocsisától megkérdezte a legközelebbi kiránduláson:

– Ebédeltél?

– Nem, felség.

– Miért nem?

– A szakács azt mondotta, hogy minden ennivaló elfogyott. De kárpótlásul adott négy garast.

A király nagyon megharagudott, elkérte a négy garast a kocsistól és maga elébe hivatta a szakácsot. Mikor megérkezett a jól táplált ember, a király odatartotta a szája elé a kocsis pénzét s rákiáltott:

– Edd meg!

A szakács rémülten nézett a királyra, de ez még dühösebben ismételte:

– Edd meg!

– Nem ehetem meg, felség – nyögte a szakács.

– Hát a kocsis meg tudja enni? Hát a kocsisnak ilyen ennivalót adsz te? Edd meg, itt előttem.

Sok könyörgésbe került a szakácsnak, a míg rá tudta birni a királyt, hogy ne nyelesse le vele a négy garast. Ez időtől fogva mindenki megkapta a maga porcióját a kirándulások alkalmával.

Ő maga sem érti.

Az 1866-iki kiegyezési alkudozások közben egy alkalommal a konzervativek is készítettek egy kiegyezési emlékiratot, telve a régi kuriális stilus körmönfont szóáradatával, a melyből semmiféle eszme vagy terv kétségtelen határozottsággal ki nem világlott.

Ő felsége, Ferencz József közölte ezt Andrássy Gyula gróffal, s kérte róla véleményét. Andrássy akkor még nem volt miniszterelnök, csak Deák megbizottja.

Andrássy kezébe veszi az emlékiratot, kezdi olvasni; de a közepéig se ért még, midőn kijelenté Ő felségének:

– Ilyen memorandum alapján lehetetlen kiegyezni. A kiegyezéshez a nemzet szükséges, ezt pedig a nemzet nem érti meg.

– Hogyan lehet az? – kérdezte az uralkodó csodálkozva.

– Ugy lehet, felséges uram, hogy én magam sem értem.

A német gyümölcs.

II. József császár uralkodása alatt, a németesítés szomorú korában történt.

Esterházy Károly gróf egri püspök egyik bérmautja alkalmával egy kisebb város vendéglőjében hált meg. Hajnal felé szokatlan lármára ébred.

– No, mi a baj? – kérdi titkárától.

– Semmi, kegyelmes uram. Azért olyan nagy a csődület, mert egy német vándorló legény az éjjel a kertben egy fára felakasztotta magát.

– Bárcsak minden fa ilyen gyümölcsöt teremne! – jegyezte meg keserűen a püspök.

A hárfa.

Schiller német költő fiatal éveiben hárfázni tanult. Egyik ideges szomszédja, kit bántott a zenélés, átment Schillerhez s maró gúnynyal így szólt hozzá:

– Schiller úr, ön hárfázik, mint Szent Dávid, csak az a kár, hogy nem olyan szépen.

– Ön pedig, kedves szomszéd, – vágott vissza Schiller, – úgy beszél, mint Salamon, csakhogy nem oly bölcsen.

A végrehajtók és Dumas.

Dumas Sándor, a híres francia iróhoz egyszer gyüjtőivvel jöttek, hogy adakozzék egy szegénységben elhalt adóvégrehajtó temetésére.

– Mennyibe kerül a temetés? – kérdezte Dumas.

– Ötven frankba, – válaszolt a gyüjtő.

– Itt van száz frank, – szólt Dumas, – temessenek el mindjárt két adóvégrehajtót.

Csak röviden!

III. Frigyes Vilmos, porosz király keveset szeretett beszélni. Ha csak szerét ejthette, egy szóban fejezte ki mondanivalóját s ezt lehetőleg megkövetelte másoktól is.

Egyszer a teplici gyógyfürdőben nyaralt s valaki figyelmeztette, hogy a fürdővendégek közt van egy úr, egy magyar mágnás, a ki szintén kedveli ezt a rövid egyszavas beszédmodort, s ő maga soha sem beszél máskép.

Másnap reggel az uralkodó a kutnál megemelte a kalapját a magyar úr előtt és megszólította:

– Fürdik?

– Iszom.

– Katona?

– Mágnás.

– Ugy.

Most a mágnás kérdezett még valamit:

– Rendőr?

– Király.

– Gratulálok.

Az ingujj.

Andrássy Gyula gróf, mikor külügyminiszter volt, egy alkalommal előszobájában sokáig megváratta az angol nagykövetet, a ki e miatt szemrehányást is tett neki.

Andrássy azzal mentette magát, hogy épp öltözködött, “toilettet csinált”. A büszke ánglius, a kit e könnyedén odavetett válasz még jobban bántott, sértődve kiáltott fel:

– Ne feledje, hogy személyemben Viktória angol királynő látogatását fogadja ön!

– Hiszen beláthatja, kedves lord, – felelt Andrássy egész nyugodtan, – hogy az angol királynőt nem fogadhatom ingujjban?

A nagykövet homlokáról eloszlottak a haragos felhők s a “diplomáciai konfliktus” el volt hárítva.

Heine és az asszonyok.

Heine, a büvöskobzu német költő tudvalevőleg kedvence volt a nőknek. Azt lehet mondani, hogy dalból és szerelemből állt egész tüneményes pályafutása. Ez is ölte meg.

Élete végnapjaiban egy régi barátja látogatta meg. A költő ekkor már alig tudott mozogni, úgy tették át az ápolónők egyik ágyból a másikba.

– Hogy vagy? – kérdezte tőle részvéttel a látogató.

– Pompásan, – felelte Heine. – Hisz a mint láthatod, engem az asszonyok még mindig a tenyerükön hordoznak.

Melyik a legkapósabb férfi?

Milton, az “Elveszett paradicsom” költője, vaksága dacára másodszor is megnősült; s ami általános feltünést keltett: igen szép s fiatal leányt kapott feleségül. Egyik barátja meg is mondta ezt Miltonnak.

– Hm! – jegyezte meg a költő, – ha vakságom mellett még süket is volnék, egész Angliában én lennék a legkapósabb férfi.

Arany János és a nemesi cím.

Volt Arany Jánosnak egy távoli rokona, a ki meg akarta szerezni a nemességet, s ezért hozzá, a nagyszalontai nótáriushoz fordult.

Arany jól tudta, hogy az ő kedves atyafia nemhogy a kutyabőrt nem érdemli meg, de inkább azt, hogy az atyafi bőrén statuáljanak egy kis példaadást, mert a rendes foglalkozása a – lócsiszárság volt.

Most is, mikor a nemességre aspirált, nyiltan kijelenté, hogy csak azért kell neki, mert a legujabb lólopásért kisebb lesz a büntetése, ha időközben szert tehet a nemesi címre.

Arany János rögtön kész volt az elhatározással. Ezt mondta a nemességre vágyó atyafinak:

– Kedves öcsém, a nemességnek vége lesz nemsokára; kár tehát néhány hónapra kikunyorálnod, mert érdemeid csak a börtönt szerzik meg számodra és nekem a szégyent. Loptál, büntetést érdemelsz. Különben várj néhány percig, elhozom nemességünknek a kiállítóit, de aztán javulj meg.

Néhány perc mulva Arany két markos pandurral tért vissza.

– Kedves Feri, – fordult Arany a megrökönyödött atyafihoz – ezek az urak nyomban kiállítják a te nemesi leveledet. Kövesd őket, s mire visszatérsz hozzám, nemes ember leszel.

Az atyafi a pandurokkal kiment. Nemsokára aztán fogcsikorgatva jött vissza, de kijelenté, hogy több lovat nem lop.

Arany ugyanis huszonötöt vágatott kedves rokonára, olyat, a mitől ez megjavulva és megnemesülve végkép fölhagyott a Szalontán oly divatos lócsiszársággal.

Igy eszközölte ki Arany János rokonának a nemességet.

Mikor tud a huszár káromkodni?

A custozzai csatában Umberto, a későbbi olasz király, akkor még trónörökös, mint hadosztály-parancsnok küzdött az osztrákok ellen.

A véres csata után Umberto meglátogatta a tábori kórházakat, ahol ezerszámra feküdtek a sebesültek. Az egyik katona éktelen káromkodással felelt a trónörökös kérdezősködésére.

– Nem hiszem, hogy volna még nemzet, jegyezte meg Umberto, a mely így tudja káromolni az Istent.

– Van még egy: a magyar, – szólt oda egyik tábornok.

– Arra igazán kiváncsi vagyok.

– Ha parancsolja fenség, meg is győződhetik. Van itt egy fogoly magyar fiú, olaszul is beszél s úgy káromkodik, hogy igazán sérti a fület.

Csakhamar elővezették a fogoly magyart, a kinek most parancsszóra kellett káromkodni.

– Igy nem lehet, – kötötte magát a legény.

– Miért?

– Csak lóháton tud a huszár igazán káromkodni.

Lovat adtak alá, de a fiúnak sehogy sem jutott eszébe a cifra mondások közül egy sem. Csak állt és hallgatott.

– Mehetsz! – kergette el a szótalan huszárt az egyik tábornok.

A fiú nagyot rántott a ló kantárszárán, úgy hogy az egy kicsit megbotlott. Erre aztán kitört belőle a huszárvirtus s olyan kacskaringós káromkodásba kezdett, magyarul, olaszul vegyesen, hogy még a lova is ijedten kezdett toporzékolni alatta.

A feltámadt ágyu.

A délafrikai búrok találékonyságáról s hadi fortélyairól sok adatot jegyeztek fel. Ilyen ez is:

A Tugela mellett folyt csaták egyikében egy kis búr csapat ágyuval védelmezett egy dombot. Az angolok annyira szorongatták őket, hogy vagy gyorsan vissza kellett vonulniok, vagy abban a veszedelemben forogtak, hogy elfogják őket.

De az volt a legnagyobb baj, hogy az ágyu visszavonulásuk esetén az angolok kezébe esett volna.

Végre a búr parancsnoknak jó gondolata támadt. Egy árokba vitette az ágyut, betakarták földdel és egyszerű fakeresztet tettek föléje, abban a reményben, hogy a kegyeletes angolok nem fogják zavarni a kereszt alatt vélt halottak nyugalmát.

Néhány nappal később az angolok ismét visszavonultak, s a búrok elfoglalták újra a dombot.

Az ágyu sírját nemcsak sértetlenül találták, hanem fehér kövekkel volt köröskörül kirakva, s mezei virágból való koszorúval diszítve.

A búrok persze azonnal kiásták az ágyut rejtekéből és nemsokára hatalmas lövegek repültek az angol tábor felé.

A négy szó.

Richelieu bibornokról és államférfiúról beszélik, hogy egy alkalommal a következő nyilatkozatot tette:

– Senki sem írhat le előttem csak négy szót sem, hogy alkalmat ne találnék a Bastillebe való küldésre.

Egy a jelenlevők közül ellentmondott, s tollat ragadva e négy szót írta le: Egy meg kettő – három.

– Hogyan! – kiáltott fel Richelieu, – ön a Szentháromságot gunyolja? Mars a Bastillebe!

Bismarck mint törvényszéki jegyző.

Jogi tanulmányai bevégeztével a fiatal Bismarck törvényszéki jegyző lett. Egy izben egy berlini vendéglőst hallgatott ki. A tanu azonban oly kihivóan viselkedett, hogy Bismarck dühhel rákiáltott:

– Ha nem viselkedik illedelmesen, rögtön kidobom.

A vizsgálóbiró rászólt a hevesvérű jegyzőre:

– Jegyző úr, a kidobás az én dolgom.

Bismarck nyugodtan folytatta a kihallgatást. De a tanu megint csak hencegni kezd. Erre Bismarck dühösen felugrik:

– Hallja az úr, ha el nem hallgat, azonnal kidobatom a biró úrral!

A protektorok.

Metternich herceget, a reakcionárius államkancellárt, mikor már bukófélben volt, valaki arra kérte, járjon közbe érdekében az udvarnál.

– Nekem úgy sincs kiben biznom: csak excellenciádban és az Istenben, – mondta a kérelmező.

– Sajnálom, – felelte Metternich, – de éppen mi ránk kettőnkre adnak most legkevesebbet az udvarnál.

Az egyetlen biztos hely.

Teleki Sándor gróf, a 48-iki vitéz ezredes és Petőfi barátja élte végéig csupa kedély, csupa tűz volt. Ajkán pajzán tréfa ült, de szíve lángolt a népek s ezek közt első sorban Magyarország szabadságáért.

Az emigráció idejében bekalandozta csaknem egész Európát, s ezáltal igen széles ismeretkörre tett szert. Csakhogy ezt sohasem fitogtatta, sőt inkább szerette, ha utazásait valami csínnal hozták kapcsolatba.

Pulszky Ferenc egy alkalommal Sziciliában találkozott vele. Nagyon megörültek egymásnak.

– Hát te hogy kerülsz ide? – kérdezte tőle Pulszky.

– Megyek Garibaldihoz.

– De hát akkor mi az ördögöt keressz itt Sziciliában?

Teleki Sándor gróf titokteljesen mosolygott.

– Tudod, ez az egyetlen ország, ahol még nincs hitelezőm és elhagyott szeretőm. Itt biztonságban vagyok.

Akik a világ teremtése óta számlálnak.

A porosz-francia háború befejezése után a francia nemzet tudvalevőleg óriási hadisarcot fizetett a győztes Poroszországnak. Az erre vonatkozó tárgyalásokra Bismarck elvitte magával Bleichröder Gerzson berlini bankárt is, a ki zsidó volt.

Mikor a francia meghatalmazott, Favre meghallotta, hogy öt milliárd frankot követelnek a poroszok, kétségbeesve kiáltott fel:

– De hiszen, ha Krisztus születése óta folyton olvasták volna, nem számlálhattak volna össze öt milliárdot.

– Legyen nyugodt, – felelte Bismarck Bleichröder bankárra mutatva, – az én emberem olyan nemzetségből való, a mely Krisztus előtt is pénzzel dolgozott. Ő a világ teremtése óta számlál.

A lekottázott “szavazzunk”!

Verdi József, a világhírű zeneszerző egy izben az olasz képviselőháznak is tagja volt; de bizony nem igen járt az ülésekre, vajmi keveset törődvén a politikával.

Egyszer azonban Verdi is eleget tett honatyai kötelességének. Az országgyülés első időszakában ugyanis egy új törvényjavaslat került a Ház elé. Uj adónemek behozataláról volt szó, s a tárgyalások folyamán viharos jelenetek játszódtak le.

A képviselők felugráltak helyeikről és rikácsolva kiáltották az elnöki szék felé:

– Ai vosi! (Szavazzunk!)

A nagy zűrzavar olyan hatást tett Verdire, hogy a teremszolgától azonnal egy ív papirost kért s néhány odavetett hangjegygyel lekottázta a “Szavazzunk!” (Ai vosi!) muzsikáját.

A “Szavazzunk!” kottáját a mester aztán Piroli volt képviselő társának ajándékozta, de később a család birtokába jutott.

Az “Ai vosi” vezérdallama, Verdi utasítása szerint szólamokban éneklendő, míg a kiséret csukott szájjal mormog.

A királyok és a borravaló.

Umberto, az oly tragikus véget ért olasz király egyszer polgári ruhában egyedül sétálgatott Nápoly utcáin.

Egy idegen, a ki nem ismerte meg a királyt, megszólította, hogy mutassa meg az utat egy közeli szállóig. A király készségesen teljesítette az idegen kivánságát, a ki egy lirával akarta meghálálni az útbaigazítást.

– Köszönöm, nem kell! – utasította vissza a király.

– Mit, maga nem fogad el egy lirát?

– Nem, a királyok csak a legritkább esetben fogadnak el borravalót.

– Hogyan?…

– Igen, én Umberto vagyok! – vágott szavába a király s udvariasan köszönvén, tovább ment.

A hosszú élet titka.

Az aggkor bajairól panaszkodott Bismarck herczegnek egy éltes úr.

– Persze, hogy baj az öregség, – válaszolt Bismarck, – de hát ez az egyetlen mód a hosszú életre.

A korona terhe.

Umberto, a népszerű olasz király egy sétája alkalmával játszó gyermekekkel találkozott. Az egyik kis fiú feléje fordult:

– Bocsásson meg, bácsi, – úgy-e maga a király?

– Az vagyok, gyermekem, – válaszolt nyájasan Umberto.

– De hiszen nincs korona a fején, – vágott közbe egy leányka.

– Oh, te tudatlan, – vágott vissza a kis fiú, – hiszen a király csak ünnepnapokon hordja a koronáját. Ugy-e bácsi?

– Nem, gyermekem, – válaszolta a király s e közben az arca igen komolyra változott, – nem, nekem akkor van ünnepnapom, a mikor elfelejtem, hogy koronát viselek. De ezt te nem érted. De hogy ti, kis barátaim, engem el ne felejtsetek, adok nektek egy-egy képet rólam. Nem oly szép, mint a mely odahaza van nálatok, de sokkal értékesebb.

És e szavaival egy-egy csillogó aranyat nyomott az ámuló gyermekek kezébe. A két gyermek azután hazament s boldogan mesélte el a királylyal való találkozást.

Mi a szép nő?

Lisznyay Kálmántól, a “Palócz dalok” szerzőjétől kérdezte egyszer valaki, hogy fejtené meg: mi egy szép nő?

– Mennyei paradicsom a szemnek, pokol a léleknek s purgatorium az erszénynek, – felelt a költő.

Mi a neve?

Rudolf főherceg, a magyar trón egykori nagyreményű örököse, a ki 1889-ben oly szomorú véget ért Mayerlingben, vidám, kedves fiucska volt. A bécsi Práter gyakran látta.

Hat éves lehetett, a midőn egy sétája alkalmával elmaradt nevelőjétől, Latour gróftól. Persze nagy volt az ijedelem, hogy mi lett a gyerekkel. Szerencsére, egy bécsi polgárcsalád megtalálta, a nagy fasor szélén, a mint egy fa alatt sirdogált. Eleintén nem ismertek rá, s kérdezték a nevét.

A kis főherceg azonban nem tudta megmondani, hogy hívják. Nagy biztatásra végre megszólalt:

– Mama azt mondja pubi, a papa azt mondja Rudi.

A bécsi polgár csodálkozva firtatta tovább:

– Hát mások hogy hívnak?

– Császári fenség! – felelt a gyermek.

Képzelhető a polgár öröme, amint a válaszból megtudta az eltévedt fiucska kilétét.

A fogoly királynő.

Vilma, Hollandia bájos királynőjéről, a ki 1901-ben ment nőül Henrik mecklenburgi herceghez, jegyezték fel ezeket a jellemző kis apróságokat:

Vilma királynő gyermekkorában igen makacs és akaratos volt. Egy alkalommal anyja, a régenskirálynő valami apró vétség miatt szobaáristomra itélte, kijelentvén, hogy addig ott kell maradnia, a míg bocsánatot nem kér.

A kis Vilma engedelmeskedett a kapott parancsnak, de nagyon elkeseredve vonult vissza szobájába.

Mintegy félóra mulva Emma, a régenskirálynő ajtaján, valaki hangosan kopogtatott.

– Ki az? – kérdezte Emma királynő.

– Hollandia királynője! – hallatszott kivülről egy haragos hang.

Vilma királynő volt, a ki, bár nem akart bocsánatot kérni, mégis kibékülni igyekezett anyjával. De Emma királynő hajthatatlan maradt:

– Ha Hollandia királynője van odakinn, akkor csak maradjon is ott!

Erre ismét csönd lett az ajtó előtt s jó ideig ismét nem hallatszott semmi. Később ismét kopogtatott valaki az ajtón, de ezuttal gyöngén s alig hallhatóan:

– Ki van ott?

Kivülről zokogó, csöndes hang felelt:

– Én vagyok! – Vil-mács-ka!

– Nos, akkor csak gyere be Vilmácska, – szólt a régenskirálynő, azután fölkelt s leánya elé ment.

Vilma királynő pedig beszaladt s anyja keblére borult, a ki szeretettel csókolta kedves leányát, még mielőtt ideje volt arra, hogy bocsánatot kérjen.

Egy más alkalommal a gyermekkirálynő ismét szobafogságot kapott. Sokáig némán és haraggal ült szobájában, s nem tudott magán uralkodni.

– Oh, kiáltott föl bánatosan, ha népem tudná, hogyan bánnak velem, föllázadna és megmentené királynőjét. De meg fogja tudni!

Erre aztán leült s egy proklamációt írt a népéhez. E fölhivásban elkeseredett hangon panaszkodik arról, hogy mily igazságtalanság történik vele, Hollandia királynőjével. Fölhívja Hollandia polgárait, hogy mentsék meg királynőjüket börtönéből.

Ezt a fölhivást azután elküldötte a hágai nagyobb lapoknak azzal, hogy a lap élén közöljék.

A lapok szerkesztőségeiben még nem tértek magukhoz a meglepetéstől s nem tudták, hogy mitévők legyenek, a mikor megérkezett a királynőnek ujabb levele is, a melyben röviden csak ez volt:

“A fölhivásra már nincs szükség, minden rendben van!”

A kis királynő tudniillik e közben kibékült anyjával.

A lefőzött milliomos.

VII. Edward, angol király walesi herceg korában egy alkalommal résztvett egy angol arisztokrata estélyén; s a mikor a lakoma után a szivaros dobozba nyult, egyszerre odaférkőzött hozzá egy londoni milliomos, mondván:

– Van nekem jobb szivarom, ha szabad megkinálnom fenségedet.

Ezzel odatartotta szivartárcáját a welszi herceg elé, ki azonban félvállról odaszólt neki:

– Csak tegye vissza. Ha a házigazdám ebédje jól esett, bizonyára jól fog esni a szivarja is.

A milliomos úgy megszégyelte magát, hogy hirtelenében elpárolgott.

A négy K.

A jó vadászembernek nem szabad otthon felejtenie a három P-t, úgymint: a pipát, puskát, patrontáskát. B betűben pedig szívünk óhajtását így fejezzük ki: bor, búza, békesség. Erre a mintára egész csomó jókivánságunk és tanácsunk van.

A gyüjteményt II. Vilmos császár egy német mondással gyarapította.

Ugy esett a dolog, hogy a császárt Kielben a hajó födélzetén két emancipált amerikai hölgy látogatta meg. Egyikük beszélgetés közben felemlíté, hogy milyen rossz dolguk van Németországban a nőknek.

A császár türelmesen végighallgatta a panaszt s mosolyogva így válaszolt:

– Ebben a dologban a feleségemmel tartok. Ő azt mondja, hogy az asszonyok ne foglalkozzanak egyébbel, mint a négy K-val.

– Miféle négy K-val, felség? – kérdezték az amerikai hölgyek.

– Kinder, Küche, Kirche, Kleider. (Gyermek, konyha, templom, ruha).

Baross Gábor és a németek.

Baross Gábor, feledhetlen emlékű kereskedelmi miniszterünk magyar nemzeties politikája miatt a bécsi lapok részéről sokszor igen heves támadásoknak volt kitéve. Midőn egyik bizalmas barátja figyelmeztette a “Vaterland” ujabb dühös kirohanására, Baross mosolyogva így felelt:

– A bécsi lapok magatartása az én politikai iránytűm. Mentől hevesebben támadnak, annál biztosabb vagyok, hogy jól cselekedtem hazám érdekében. Hát csak hadd szidjon a német, ez nekem örömet okoz.

A fordítás.

Petőfi Sándor, Lisznyay Kálmán és Vachot Imre jó siller bor mellett együtt mulatoztak a régi híres csiga-vendéglőben. Vachot hamar “elkészült”, s hogy könnyítsen terhén, kiment.

Kevés vártatva Petőfi is kinéz, s az udvar egyik homályos szögletében megpillantja Vachotot, a ki a falnak dőlve nagy öklöndözéssel adta ki magából a beszedett sillert.

– Nos, mi van Imrével? Hol van? – kérdezte Lisznyay, a mikor Petőfi visszajött.

– Odakint van, Schillert fordítja – válaszolt Petőfi nevetve.

Trónfoglalás egy szál ingben.

Viktória angol királynőről, a ki hatvanhárom évi hosszú uralkodás után 1901-ben halt meg, jegyezte fel a história ezt a kedves apróságot.

1837. junius 30-án késő délután halt meg IV. Vilmos király windsori kastélyában. Az összes állami méltóságok sietve indultak Londonba, a hová 21-én reggel négy órakor érkeztek a Kensington palotába. Mindenki aludt. A hercegnőt fel akarta kelteni társalkodónője, de a küldöttség nem engedte.

Az állami méltóságok bementek a tizennyolc éves Viktória hercegnő hálószobájába. A hercegnő mélyen aludt s a forró nyári éjszakán ledobta magáról a takarót.

A küldöttség meghökkent és habozva megállott. Ekkor az ősz canterburyi érsek fölemelte a finom selyempaplant és lassan betakarta vele a hercegnőt. Ez nem ébredt föl, hanem ismét lerugta lábával a paplant.

Az urakat ismét habozás fogta el s végre halkan kimentek a teremből, hol éppen elibük jött Lujza szász-kóburgi hercegnő, Viktória édes anyja. Udvarhölgyétől már megtudta a nagy ujdonságot. Befutott leányához és felköltötte e szavakkal:

– Kelj fel, Anglia királynője, fogadd elsőnek anyádtól az alattvalói hódolatot!

Néhány másodperccel később kilépett Anglia új királynője, öltözetlenül térdig érő ingben, melyet mellénél egyik kezével összefogott.

– Bocsássák meg, hogy várattam önöket, – ezek voltak első szavai. Azután letérdelt a canterburyi érsek előtt és áldását kérte.

Ki az erősebb?

Gladstone, a híres angol államférfiú egyszer olyan törvényjavaslatot terjesztett Viktória angol királynő elé aláirás végett, a melynek hasznosságáról és célszerűségéről a királynő nem volt teljesen meggyőződve. A miniszter sürgette az aláirást, a királynő azonban mindig gondolkodási időt kért. Gladstone türelmét vesztette:

– De alá kell írni!

– Kell? – kérdezte a királynő, büszkén fölegyenesedve Gladstone előtt. – Kell? Én Anglia királynője vagyok, uram!

– Én pedig az angol nép vagyok! – válaszolt Gladstone ünnepélyes nyugodtsággal, ridegen.

S a királynő aláírta a törvényjavaslatot.

Finom rendreutasítás.

Mikor II. Vilmos császár először volt Rómában, Bismarck Herbertet is magával vitte.

A midőn a császár belépett a kihallgatási terembe, Herbert is vele akart menni, egy pápai kamarás azonban utját állta.

– A pápának a császárral folytatott beszélgetésénél nem szabad harmadik személynek jelen lenni.

– Én Bismarck Herbert gróf vagyok.

– Ez megmagyarázhatja, de nem menti magaviseletét, – válaszolt méltóságteljesen a kamarás.

Csinos név.

Veragua hercege, Kolumbus egyetlen még élő ivadéka, Párisban tartózkodván, egyszer bemegy a táviróhivatalba.

– Hány szót táviratozhatok egy frankért Madridba? – kérdezte a távirótiszttől a herceg.

– Tizet, – felelte szárazon a hivatalnok.

– Ugy, – mondotta a herceg, – ez bizony elég drága. Nálunk odahaza husz szót lehet ennyi pénzért telegrafálni.

– Nekem az mindegy, – dörmögött ridegen a távirótiszt, – csináljon, a mit akar.

– Az aláirásért is kell fizetni? – kérdezte erre a herceg.

– Nem! – volt a válasz.

Veragua herceg erre megfogalmazta a táviratot. És aztán aláirta így:

Christophorus Columbus de Toledo y Larreatequi de la Cerda Ramirez de Baquedano y Gante, Almirante y Adeantado Mayor de las Indias, Marquis de la Jamaica, Duque de Veragua y de la Vega, Grande de Espana, Senador del Reino, Gaballero de la insigne Orden del Toison de Ore, Gran Cruz de la Concepcion de Villarimosa, Gentil Hombre de Camara de Bey Don Alfonso XIII.

A távirótiszt a név olvasásakor majd elájult rémületében.

A holt nyelv.

Tudvalevő, hogy az uralkodóházak fiatal sarjadékait főleg a nyelvismeretekre oktatják nagy buzgalommal. S a nyelvek között, a klasszikus műveltség elsajátitása céljából rendszerint ott van a latin is.

Az angol királynét, Alexandra hercegnőt, fiatal leány korában szintén rászorították a latinra. Csakhogy a kis hercegnő, a mi természetes is, ki nem állhatta Cicero nyelvét. Egy alkalommal nevelőjéhez, egy idős udvari lelkészhez ezzel a kérdéssel fordult:

– Mondja tisztelendő úr, ugy-e igazságtalanság rosszat mondani a halottakról?

– Bizonyára, – felelte a nevelő.

– Nemde a latin nyelv holt nyelv? – tudakolta tovább a kis tanítvány.

– Igen. Miért kérdi fenséged?

– Ah, semmiség az egész. Csak valami rosszat akartam mondani a kiállhatatlan latin nyelvről. Igazán csúnya dolog, hogy a holtakat nem hagyják békén nyugodni.

A cégér és a szép leány.

Deák Ferencet, úgy farsang táján, egy zalamegyei birtokos, régi barátja és komája látogatta meg. Beszélgetés közben szóba került a birtokos két leánya is, a kiknek Deák a keresztapjuk volt.

– Miért nem hozod fel őket ide, Budapestre? – kérdezte Deák. – Hadd lássák; mert a szép leány is csak úgy megyen jól férjhez, ha társaságban forog, s ha látják.

– Biz’ én nem költekezem, – válaszolt a koma. – Maradjanak csak otthon. Hiszen a jó bor cégér nélkül is elkel.

– El ám, ha megkóstolják, – jegyezte meg Deák pajkos mosolylyal.

A Hohenzollernek marka.

II. Vilmos német császárnál egyszer egy berlini küldöttség tisztelgett. A kihallgatás után a császár azzal örvendeztette meg a küldöttség tagjait, hogy bemutatta nekik legkisebb fiát.

A polgárok egyike megmutatta a gyermeknek ketyegős zsebóráját, a melyet a kis herceg keményen megmarkolt s nem is akart többé elereszteni. A polgár zavarba jött, mire a császár így szólt:

– Lássa, a mit egy igazi Hohenzollern egyszer a kezébe markol, azt nem igen bocsátja el többé.

Csitt!

Brassay Sámuel, a kiváló erdélyi tudós, a ki majdnem száz évet élt, egy izben szintén egy igen öreg asszonysággal került egy társaságba. Mikor bemutatták őket egymásnak, az asszonyság így szólt:

– Mi ketten ugyancsak rég vagyunk e földön. A halál, úgy látszik, talán meg is feledkezett rólunk.

– Csitt! Csöndesen! – súgta az asszonyság füléhez hajolva Brassay. – Ne beszéljünk a halálról hangosan, mert még meg találja hallani, s észrevevén mulasztását, azonnal értünk jön.

A pénzérték.

Erzsébet, az oly tragikus véget ért magyar királyné a dolgok pénzbeli értékéről így vélekedett:

– A dolgokat a szerint kellene megfizetni, a milyen értéket mi tulajdonítunk nekik. Környezetünkben semmi sem abszolut értékű. Egy könyvért, melyet szívesen olvasnék, vagy egy virágért, melyet nehezen lehet elérni, többet adnék, mint egy házért.

Egy királyné mint báli tudósító.

1899. farsangján fényes udvari bál volt a római Kvirinálban, amelyre több hirlapíró is megjelent, hogy lapjaikat az estély lefolyásáról tudósítsák.

Umberto király több hirlapírót bemutattatott magának s elbeszélgetett velök. Az egyik hirlapírótól többek közt azt kérdezte, hogy mi a legnehezebb része mai feladatának.

– A hölgyek toilettjének leirása, felség! – felelé a hirlapíró.

– Szerzek én akkor önnek mindjárt hozzáértő segítséget, – szólt mosolyogva a király.

Ezzel karonfogta a hirlapírót s odavezeté Margit királynéhoz.

– Nagy szolgálatot tehetsz ma a sajtónak, – mondá, – írj le csak néhányat a legkiválóbb toilettek közül.

A királyné nevetve fogadta a tréfát s a legnagyobb szeretetreméltósággal vállalkozott a dologra.

A hirlapíró felütötte jegyzőkönyvét s a szép királyné nyomban szorgalmasan diktálta neki a női ruhák leírását. Végül lediktálta a saját toilette-jét is, – és mosolyogva tette hozzá:

– Ne feledje el a kilenc soros igazgyöngyömet. Az ékszer mindig érdekli a nőolvasókat.

A hirlapíró meghajtá magát, s küldte a királyné tudósítását egyenesen a nyomdába.

Andrássy gróf és Oroszország.

Andrássy Gyula gróf mint külügyminiszter tudvalevőleg Oroszországgal jó barátságban igyekezett lenni. Midőn emiatt főkép a magyar politikusok szemrehányást tettek neki, így válaszolt:

– Ha valaki engem a mélységbe akar lökni, legjobb vele karonfogva menni.

Miniszterialis válasz.

Baross Gábornál, a “vas-miniszter”-nél egy ízben Kassa város küldöttsége tisztelgett, hogy a felsőmagyarországi vasúti üzletvezetőségnek Kassára való helyezését kérelmezze.

A küldöttség vezetője, Münster Ferenc polgármester ékes szavakban igyekezett bebizonyítani, hogy Kassa ugy földrajzi, mint kereskedelmi, közművelődési és stratégiai szempontokból a legérdemesebb város az üzletvezetőség székhelyéül.

Baross Gábor nyugodtan hallgatta végig a hosszú szónoklatot és a mikor a polgármester befejezte beszédjét, mosolyogva így szólt:

– Uraim, mondják meg, mit akarnak tőlem, miniszteriális választ, vagy őszinte feleletet?

A küldöttség elámult e fölszólításra, s hosszú kínos zavar után egyikük végre nagy elszánással imígy válaszolt:

– Hát már csak arra kérjük nagyméltóságodat, hogy lehetőleg őszinte választ méltóztassék adni.

– Ezt azért kérdeztem, – fordult a küldöttséghez Baross, – mert ha miniszteriális választ akarnak, akkor csak annyit felelhetek, hogy átveszem a kérvényüket és behatóan tanulmányozni fogom, s a mi tőlem telik megteszem a városuk érdekében; föltéve, hogy ez a helyi érdek nem fog az országos érdekkel ellenkezni. De ha őszinte választ akarnak, akkor csak annyit mondhatok, hogy nagyon sajnálom, de Kassa nem kaphat vasúti üzletvezetőséget, mert már odaigértem azt Debrecennek.

Az angol vér.

II. Vilmos német császár, a kinek az anyja angol királyleány volt, egy alkalommal meghült s erős köhögés közben megeredt az orra vére. Környezete persze nyugtalankodni kezdett, de a császár mosolyogva így szólt hozzájuk:

– Ugyan, ne törődjetek vele! Ez az utolsó csepp angol vér, mely ereimben folyt és örülök, hogy megszabadulok tőle.

Forduljon az állatorvoshoz!…

Bismarck német kancellárnak egy kiváló egyetemi tanár, Schweninger volt az állandó orvosa.

Schweninger első látogatásakor százféle kérdést intézett a herceghez, a ki egyszer csak türelmetlenné lett és közbevágott:

– Sokáig akar még kérdezősködni és vizsgáztatni? Én a bajomtól akarok szabadulni és nem az ön kérdéseire felelni.

Schweninger tanárt ez a goromba közbeszólás nem félemlítette meg.

– Én azért intézek kérdéseket Excellenciádhoz, – válaszolt nyugodtan, – hogy tisztában legyek az iránynyal, a melyet követnem kell. Egyébiránt, ha Excellenciád nem szereti, hogy kikérdezzék, forduljon az állatorvoshoz, a ki úgy kezeli a beteget, hogy egy szót sem szól hozzá.

Bismarck dühös pillantást vetett az orvosra, de aztán megszelidülve így szólt:

– Jól van hát, legyen úgy, a mint ön akarja. Gyógyulni akarok, teljesen meggyógyulni akarok. Már pedig úgy látom, hogy ön épp oly tehetséges ember, amilyen vakmerő.

És Schweninger ettől fogva kedvelt háziorvosa lőn Bismarcknak.

Tompa Mihály és a tormás virsli.

Eperjesen történt 1844. után. Tompa Mihály, a “Virágregék” költője akkor még fiatal teologus volt.

A diákszobában négy jó cimbora űzte az időt beszélgetéssel: Péchy István, Comáromy Sándor, Puky István jogászok és Tompa Mihály.

– Ha láttátok volna – jegyezte meg az egyik jogász, – hogyan eszi Miska a virslit! Az nagyszerű!

– Kedves ételem a forró szepesi tormásvirsli – jegyezte meg Tompa – meg tudnék belőle enni akár tizenkét párt is egyhuzamban.

– Ne hencegj, Miska.

– De bizony meg én! Aki nem hiszi, az fogadjon.

– Áll a fogadás! – kiáltanak fel mind a hárman.

– Aki veszt, fizeti a virslit.

– Kezet rá!

– Tehát holnap este 7 órakor itt lesz a virsli.

– De forró legyen ám! – tette még hozzá Tompa.

Másnap a kijelölt időben ismét összegyültek a pajtások. A szobában már várt rájuk az odarendelt virslis, forróvízzel és a tormásvirslivel. Tompa diadalérzettel fogott hozzá a virsli pusztításához s egymásután tüntek el a virsli párok, egy… kettő… hét… kilenc. A jogászok összenéztek.

– Ugy látszik, mi leszünk a vesztesek.

– Pompás gyomra van ennek a Miskának!

A virslis egyenkint hozza a forró virsliket, már a tizenegyedik párt. Tompa még ennek is élvezettel eszi meg a felét. A másik felét már csak gyűri magába. A diadal már biztos, csak egy pár van hátra, – mondogatták a jogászok.

A virslis hozza az utolsót: a tizenkettedik párt. Tompa átveszi s beleharap. S aztán? – Eldobja, felugrik és kifut. Másnap reggelig nem látták. Azóta sohasem evett többé Tompa Mihály virslit.

A leizzasztott díszruhák.

Baross Gábor, a korán elhunyt népszerű kereskedelmi miniszter esküdt ellensége volt minden cifraságnak. Semmit sem gyülölt jobban, mint a hiú piperészkedést, különösen a férfiaknál.

Ennek az ellenszenvének ötletes módon adott kifejezést a temesvári orsz. kiállítás megnyitása alkalmával.

A kiállítás megnyitása után Baross arra kérte az egybegyült méltóságokat, hogy nehéz díszruháikat váltsák fel könnyű szalonöltönynyel, hisz úgyis nagy a meleg. A méltóságok azonban szabadkoztak ez ellen.

– No, majd leizzasztom én róluk a prémes bundákat, – súgta oda Baross egyik bizalmasának.

És legott megkezdte körútját, a mely a forró nyári hőségben teljes négy óra hosszáig tartott. A főméltóságok közel voltak az ájuláshoz, de a “vasminiszter” nem tágított.

– Csak gyerünk tovább! – mondotta. – A kiállítók áldoztak legtöbbet; mindegyiküknek joga van, hogy velem óhajait s kivánalmait közölje.

És szakadatlan lánczolatban járta körül a kiállítást. Minden kiállítóhoz volt egy-egy köszönő, biztató szava; s minden új tárgyat a legnagyobb érdeklődéssel nézett meg.

Nagy későre végre mégis csak megkönyörült fáradt és éhező kisérőin.

– Ugy-e mondtam, urak, hogy meleg lesz a prémes kaczagány? – jegyezte meg nevetve és félbeszakította a szemlét.

A csúnya férfiak.

A portugál királyné, a ki igen szellemes asszony, az uralkodó családok nőtagjaihoz egyízben a következő kérdést intézte: Tetszhetnek-e a csúnya férfiak?

E kérdésre az orosz cárné így felelt:

“Igen; azt hiszem, vannak nők, a kiknek csúnya férfiak is tetszenek, ha éppen szépek nincsenek a közelükben.”

Margit királyné, Umberto özvegyének a válasza ekképpen hangzott:

“Tizenötéves korától a harmincadikig a nő a szép férfit szereti; harminctól ötvenig már csak megcsodálja; az ötvenedik éven túl nem törődik többé a külsővel.”

Erzsébet román királyné (Carmen Sylva) pedig a következőleg válaszolt:

“Sok csúnya férfi lehet szeretetreméltó, – de elvégre a szépek is azok lehetnek. Különben szép az, a ki szépen cselekszik és egy olyan férfinak, a ki csak szép, nehezen sikerülne egy szép leány állandó kegyét megnyernie.”

A kinek nem tetszik az előadás.

Verdi, a híres zeneköltő és egy olasz földmíves között egy alkalommal mulattató összekoccanás történt.

A földmívesnél, a ki nem messze lakott Milanótól, mindig erősebb lőn a vágy, hogy egyszer végignézhessen ő is egy Verdi-operát. Végre hosszas huzavona után egyszer Milanóba utazott és ott az operaházban végighallgatta Aidát, a mely azonban éppenséggel nem tetszett neki.

Irt is Verdinek másnap levelet, amelyben elmondja, hogy azért a darabért ugyancsak nem volt érdemes Milanóba fáradnia. A szarkaláb-betükkel megirt levél végén az öreg paraszt arra kéri az agg zeneszerzőt, hogy térítse meg neki legalább az útiköltséget, meg azt a kiadást, a mit vacsorára költött.

Verdi a dolgot tréfás oldalról fogta fel s az útiköltséget megküldvén az elégedetlen földmívesnek, ezt a levelet irta neki:

“Kedves öregem!

Sajnálattal értesültem leveléből, hogy önnek Aida nem tetszett. Azt a kérését, hogy térítsem meg az útiköltséget, ime teljesítem. De a vacsora-pénzt nem küldöm meg, mert hisz vacsorálhatott volna otthon is, vagy akár hozhatott volna vacsorát magával hazulról is. Remélem, hogy más alkalommal egy másik művem jobban tetszik önnek.”

Híve: Verdi.

Elefánt-szelidítés.

A berlini konferencia idejében, Bismarck és Andrássy gróf, a mikor csak lehetett, mindig közrefogták Gorcsakoff orosz külügyminisztert. Együtt étkeztek, együtt sétáltak.

Bismarck egy érdeklődőnek ezt a feltünő barátkozást így magyarázta meg:

– A vad elefántot, mikor meg akarják törni, mindig két szelid közé terelik.

M. É. K. V.

Mikor a Magyar Észak-Keleti Vasút elkészült, Lónyay Menyhért gróf, a kinek a vasút mentén birtoka volt, a felvidékre utazván, Ujhelyben egy ellenzéki képviselővel találkozott. Beszélgetés közben a képviselő odafordul Lónyay grófhoz:

– Tudod-e kegyelmes uram, mit jelent a vaggonokon az M. É. K. V. felirás?

– Hogyne tudnám! – válaszol Lónyay, s mindjárt meg is magyarázza: – Magyar Észak-Keleti Vasút.

– Szó sincs! – válaszol a képviselő. – Egészen mást jelent az.

– Ugyan mit?

– Hát ezt: “Menyhért Érdekében Készült Vasút.”

– No, pedig csalódol! – vágott vissza ingerülten Lónyay. – Mert a négy betű azt jelenti: “Marha Észszel Készült Vicc.”

A misszionárius nadrágtartója.

VII. Edward angol uralkodóról, a ki trónörökös korában valóságos divatkirály volt, jegyezték fel ezt a jellemző apróságot.

Egy indiai misszionárius volt kihallgatáson Viktória királynőnél. A misszionárius az egész királyi család színe előtt megkapó szavakkal ecsetelte a benszülöttek nyomorát.

Már régen befejezte beszédét, mikor a trónörökös, Albert Edward még mindig mély hallgatásba volt merülve. A királynő, a ki maga is igen meg volt hatva, egy darabig nézte a fiát, azután meghatottságtól remegő hangon kérdezte:

– Min gondolkodol, Albert?

A herceg fölriant tünődéséből és így válaszolt:

– Azon, hogy ennek a misszionáriusnak a bal nadrágszára sokkal lejebb van, mint a jobbik, bizonyosan – nincs nadrágtartója.

A lefőzött képeslevelezőlap-gyűjtő.

Dall’ Oca Bianca, a híres veronai festő egy trieszti bankártól a következő szeretetreméltó sorokat kapta:

“Tisztelt Uram! Egy igen-igen nagy szivességre kérném Önt és remélem, meg fog bocsátani merészségemért. Kézzel festett levelezőlapokat gyűjtök és roppantul lekötelezve érezném magam, ha Ön egy sajátkezüleg festett ilyen kártyát kegyeskednék küldeni. Minden bizonynyal ez volna gyűjteményem legértékesebb darabja és mondhatom, hogy Ön az elsők közt volna, a kik ily módon megtisztelnek. A legjobb reményben előre is megköszönve szivességét stb. stb.”

A festő a trieszti bankár levelére ekként válaszolt:

“Tisztelt Uram! Igen nagy szivességre bátorkodom Önt kérni és remélem, meg fog bocsátani merészségemért. Én ugyanis ezerfrankos bankjegyeket gyűjtök és nagyon lekötelezne, ha Ön kegyes volna egy ilyennel meglepni. Minden bizonynyal ez lesz a legértékesebb ezerfrankos a gyűjteményemben, és mondhatom, hogy Ön az elsők közt volna, a kik ily módon megtisztelnek.”

A mi adókezelésünk.

Eötvös Károly az ő ismert jóizű humorával beszélte egyszer:

Az adóhivatalban volt valami dolgom, – ugymond Eötvös. Sokan voltunk; a többek közt egy suszterinas, a ki a két ujja közt mint valami mérges állatot egy papirost tartogatott. Adóintés volt.

Végre rákerült a sor a fiúra, s az adókönyvelő szóba állt vele.

– Hát magának mi kell, öcsém?

– Ezt hoztam, kérem alásan, – s oda nyujtja a veszedelmes papirost.

– Az adóintés, látom. Hát mit akar vele?

– Kérem alásan, mondja a gyerek, hiba van abban az irásban. Az én édes anyám nem tartozik 2 frt 72 kr. adóval, hanem csak l frt 70 krajcárral.

– Igen? Na majd utána nézek.

Föllapoz egy sereg ménkű nagy könyvet, aztán bólint a fejével s kijavitja az adóintést: 2 frt 72 kr. helyett 1 frt 70 krra. Azzal visszaadja a fiúnak.

A gyerek azonban nem mozdul.

– Hát most sincs rendben? – kérdezi a hivatalnok.

– Most sincs rendben, kérem, – feleli az inas. Az én édes anyám nem szülésznő, mint itt írva van, hanem szatócs.

– Szatócs? – csodálkozik a tisztviselő.

Megint elveszi az intést, megint lapozza a ménkű nagy könyveket, megint kijavítja a téves adatot s visszaadja újra az intést a fiúnak. Ez azonban nem tágít.

– Hát mi baj van még?

– Kérem, mondja a gyerek, az én anyám nem lakik a Tehén-utca 68-ik száma alatt, hanem Kőbányán, a Szentkirályi-utcában.

A tisztviselő ismét elveszi az intést, ezt is kijavítja. Az inas még sem mozdul.

– Hát mi hiba van még?

– Az, kérem, hogy az én anyámat nem Szvoboda Eszternek hívják, hanem Szvoboda Erzsébetnek, hát azt is tessék kijavítani…

S a tisztviselő kijavítja azt is és csak annyi szemrehányást tesz a fiúnak, hogy – miért nem mondta meg ezt mindjárt.

Ha sok az ellenség.

– Az angolok száma roppant nagy, mi pedig kevesen vagyunk, – jelentette Cronjénak, a híres búr tábornoknak egyik tisztje.

– Annál jobb, – válaszolt a hős Cronje, – legalább kevesebb lövést hibázunk el.

Bismarck és II. Vilmos császár.

Bismarck herceg röviddel II. Vilmos trónralépte után tudvalevőleg nyugalomba vonult. Mikor már kikerülhetlen volt közte és a császár közt a szakítás, így szólt:

– Hiába, egy munkában kimerült vén ló fiatal tüzes csikóval nem való egy ekébe.

Milán király és a gibic.

Milán, a számüzött szerb király tudvalevőleg igen otthonos volt a játéktermekben.

Egy alkalommal óriási összeget vesztett a kártyán, a mi igen idegessé tette. A játék után fölemelkedett helyéről, és a mikor megfordult, egy urat pillantott meg, a ki mint gibic mozdulatlanul állt a háta mögött.

– Az ördögbe, márki, ön mindig szerencsétlenséget hoz reám, ha a hátam mögé áll, a mikor játszom! – mondotta neki Milán gúnyosan.

A gibicelő márki nem vesztette el hidegvérét s nyugodtan így felelt:

– Ez csak babona, felség! Hiszen nem állottam a háta mögött, a mikor trónját elvesztette.

Milán elpirult és szó nélkül távozott a teremből.

II.

A zsentri.

Adomák a magyar köznemesség életéből.

Biztosítás a földosztás ellen.

Az 1896-iki alföldi szocialista-zavargások idejében történt.

Egy zemplénmegyei faluban gyűlést tartottak a szocialisták, s a gyűlés végén azt indítványozta az elnök, hogy egy öt-tagú küldöttség menjen az ottani földesúrhoz és értesítse, hogy birtokát fel fogják maguk közt osztani. A dolog így esett meg:

– Jó napot kivánok a nagyságos úrnak.

– Adjon Isten! Mi járatban vannak?

– Hát mi, kérem alásan, a szocialista-gyűlés megbizásából jöttünk a végett, értesítsük a nagyságos urat, hogy 4000 hold földjét felosztjuk magunk közt. De nem akarunk igazságtalanok lenni, elhatároztuk, hogy a nagyságos úr is kihasíthat a birtok bármely részéből 40 holdat magának, a többi szegény emberé lesz.

– Ha csak ez a baj, – felelt a földesúr nyugodt hangon, – azt megtehetik, de csak abban az esetben, ha a földeken levő adósságot, melyből egy holdra 500 korona esik, kifizetik.

A küldöttség tagjai erre egymásra néztek s hirtelen sarkon fordulva megnyúlt ábrázattal hagyták ott a földesurat, hogy a gyűlés elé terjeszszék a nem várt feleletet.

A mint a gyűlésen meghallották, hogy a birtokon holdankint 500 korona adósság van, általános helyeslés közt fogadták el az elnöknek azt az indítványát, hogy bizony ők majd csak akkor fogják fölosztani a földesúr birtokát, a mikor az adósságtól föl lesz szabadítva.

A gyűlés aztán egy bizottságot küldött ki, melynek feladatává tették, hogy figyelemmel kisérje, mikor lesz a birtoka teljesen tehermentes.

Várhatják.

Megbecsülte.

“Fiam, megbecsüld a pénzt mert nagy úr!” – írja az apa korhely fiának a küldött 50 korona mellé.

Néhány nap mulva a szeretett ifjú a következő válaszszal örvendeztette meg az öreget:

“Apám, utasításod szerint nagyon megbecsülöm a pénzt. Azonban kérlek, küldj ismét, mert egy T. cz. fillérem sincs, miután a Tekintetes ötkoronás és Nagyságos húszkoronás uraknak már a Náci kellner zsebébe méltóztatott sétálni.”

Miért hord bugyogót?

– Hát urambátyám csakugyan felhúzta a német nadrágot? Mondtam úgy-e, hogy kifog rajta.

– Hja, a kényszerűség vitt rá, soha sem tudták jól kipucolni a csizmám szárát.

A vér.

Egy társaságban a társadalmi osztályokról folyt a beszélgetés. Egy nagyszájú demokrata, a ki különben “nagyságoltatta” magát, ugyancsak szidta a zsentrit.

– Én a nemességre nem adok semmit, – szólt nekitüzesedve. – Ember és ember között nincs különbség.

– Már pedig bizony kell lenni, – vágott közbe az öreg B. – Ugy-e van telivér ló, félvér, közönséges paraszt ló? Azt sem lehet eltagadni, hogy a vizsla sokkal finomabb faj a kuvasznál; pedig ez is eb. Nos, ha a lovak és kutyák között van vérkülönbség, – miért ne lehetne az emberek között is!? Hát azt mondom én, spektábilis, hogy igenis van különbség köztünk.

Találó válasz.

– Két nemes ember hány ember? – kérdezte valaki egy öreg úrtól.

– Ha egymással egyetért: akkor “egy ember”; – de ha egymással összevész: akkor “ezer ember.”

Dehogy tudós!

– Látja, ez a dr. Fejér egyike legképzettebb tudósainknak.

– No, én éppen az ellenkezőjét tapasztaltam.

– Mikor?

– Hát a mikor meg akartam tanítani a ferblire.

Disznóság.

Forró nyári napon a szundikáló földbirtokos orrára egy légy száll s ott elkezd sétálgatni.

A földbirtokos kézlegyintéssel elűzi, de a szemtelen állatka megint csak visszarepül.

Erre a földbirtokos dühösen kiált fel:

– Mégis csak disznóság! Kétezer holdas birtokom van, s a szemtelen légy nem talál rajta magának más helyet, mint éppen az én orromat!

Csak azért.

Ropogóssy Balambér német lányt vett feleségül.

– No már ki látott ilyet?! Tőzsgyökeres magyar ember létire sváb lányt veszen feleségül. Ugyan miért tesz ilyen bolondot?

– Miért? Mert tovább látok az orromnál. Ha majd szidni fog, legalább nem értem meg.

Még erre is büszke.

Kereskedő: Mikor számíthatok rá, nagyságos uram, hogy kiegyenlíti a számláját?

Földbirtokos: Mit tudom én? Azt hiszi talán, hogy egyedül csak magának tartozom.

Az ősök.

A jogász nagyban kérkedik nemesi származásával s büszkén mondja, hogy a mohácsi csatában is három őse harcolt.

– Ezt én is bizonyíthatom, – szól közbe egy Cseh nevű barátja, – mert olvastam, hogy az egyiket Tomory alól lőtték ki.

– Te nem beszélhetsz, – vág vissza a jogász, – mert az sem bizonyos ám, hogy Árpád cseh muzsikával jött be az országba.

A zsentri após.

– Nos, mennyire vagytok, Irma? Beszélt már az udvarlód a papáddal?

– Igen. S képzeld milyen bizalmasan fogadta a papa Bélát; mindjárt váltót is zsiráltatott vele.

Megmagyarázta.

Földbirtokos: Hallja csak Poczakos gazda, hogy a menydörgős-menykőben van az, hogy kigyelmed, a ki egész nap töri magát, hájas és vastag; én meg, a ki keveset dolgozom, jól eszem-iszom, olyan cingár vagyok, mint az agár?

Gazda: Hát lássa, nagyságos uram, nekem két lovam van odahaza; az egyik sokat dolgozik, keveset eszik, hanem azért izmos és kövér; a másik keveset dolgozik, sok zabot kap, mégis csak úgy zörög a csontja. A komisz dög csak komisz dög marad, nagyságos uram.

Hálátlanság.

Nemrég egy vendégszeretetéről híres és gazdag földbirtokos halt meg. Potyafi úr a temetés után e szavakra fakadt:

– Hogy meghalt, az még nem olyan nagy dolog, de véghetetlenül bánt szörnyű hálátlansága. Képzelje csak! Egy fillért sem hagyott rám, pedig harminc év óta hetenként háromszor nála ebédeltem.

Miért tanulna?

– Fiam, miért nem tanulsz? Igy soh’sem lesz belőled semmi.

– Hisz édes apámat is kicsapták negyedik iskolás korában, mégis főszolgabiró.

Uj számvetés.

– Megengedi édes apám, – szól a jogász apjához – hogy egy számrejtvényt adjak fel?

– Csak rajta, édes fiam! – biztatja az öreg.

– Tegyük fel hát, hogy tárcájában 100 korona van és én kérem, hogy adjon nekem abból 50 koronát. Mennyi marad ott még?

– Száz korona, édes Laczi fiam! – szólt az apa olyan komolysággal, hogy a Laczi gyereknek elment a kedve néhány hétre a számtani feladványoktól.

A különbség.

– Igaz volna az, – kérdezik a földbirtokostól – hogy még most is különbséget tesznek a nemes és a nem nemes között?

– Igaz bizony!

– Én nem értem, mi különbség volna közöttük?

– Hát egyszerűen az, – magyarázza a földbirtokos, – hogy a nemes embernek a zsebe egyre laposodik, a nem nemesé meg folyvást duzzadtabb lesz.

Az már más.

– Kedves Pali bátyám, – szól Gyula kérő hangon gazdag nagybátyjához – sürgősen kellene 800 korona.

– Mire? – kérdi a nagybácsi.

– Valami becsületbeli kérdés… Kártyaadósság…

– Hazudol fiú!

– Ha éppen meg kell mondanom, egy szerencsétlen asszony számára kell, a kit könnyelműségem inségbe sülyesztett, s a ki már azon a ponton van, hogy…

– Megint nem mondasz igazat!

– No hát a táncosnémnak akarok egy karpereccel kedveskedni.

– Ezt már elhiszem, s itt a pénz, – szólt a nagybácsi mosolyogva.

Megfordítva tegyék.

Gazsi bácsi egy keresztelő alkalmával nem akart már többet inni, akárhogy kinálták barátjai.

A sok kinálgatás után egyszerre két ember lekapta, a harmadik pedig öntötte belé a bort.

De Gazsi bácsi nem tűrhetvén el ezt a méltatlanságot, reájuk ordított:

– Hó, megálljatok! Egy fogjon, kettő öntse!

Az ősnemes.

Egy társaságban a nemességről volt szó.

Társalgás közben egy hét szilvafás úr, a ki rettenetesen szeretett dicsekedni (mással úgy sem dicsekedhetett) ősrégi származásával, ezt mondotta:

– Ismétlem uraim, az országban családom a legrégibb. Az én őseim a világ teremtését már a saját kastélyuk erkélyéről nézték.

Két levél.

Apa a fiához:

“Kedves fiam! Tanulj minél többet, költs kevesebbet; mert csak úgy boldogulsz, hogyha sokkal több lesz a bevételed, mint a kiadásod, – ezt parancsolja a financiális rendszer. Szerető apád: Gerzson.”

Fiú az apjához:

“Kedves apám! Ne terheld nagyon a fiatal csikót, tápláld jól, hogy el ne satnyuljon, – ezt olvastam a nemzetgazdaságtanból. Én gazda és nem finánc akarok lenni, e rendszerhez fogom magamat alkalmazni. Szerető fiad: Aladár.”

Végrendelet.

Egy nemrég elhunyt földbirtokos végrendeletében a következő pont foglaltatott:

“…Krákogi kántor úrnak pediglen száz koronát testálok, de olyan feltétellel, hogy a temetésemen az ő borízű, rikácsoló, komisz hangjával ne énekeljen.”

A végrehajtó kára.

– Borzasztó, mennyi kárt okozott az idei fagy minden embernek! – panaszkodik az adóvégrehajtó.

– Micsoda kárt okozott a végrehajtó úrnak? – kérdezte tőle egy földbirtokos.

– Micsoda kárt? – pattant fel sértődve az adócsavar. – Hát nem mehetek ekzekválni!

Rosz idők.

Két “végzett földbirtokos” társalog a kávéházban:

– Bizony rosz időket élünk! – sóhajt fel az egyik.

– Ugyan ne desperálj! – vigasztalja a barátja.

– Már hogyne desperálnék? – Képzeld, az imént egy százast akartam felváltani, – s azt hiszed, hogy volt százasom?!

A vő.

– Nos, hogy vagy a vőddel megelégedve?

– Nagyon derék ember, csak kártyázni nem tud.

– Hisz annak csak örülhetsz.

– Igen; csak az a baj, hogy ámbátor nem tud kártyázni, azért mégis mindig játszik.

A korhely reménysége.

Két zsentri-sarjadék beszélget a “Fiume”-kávéházban. A pincér éppen néhány pohár vizet tesz az asztalukra.

– Te, Gyula, – szólal meg a fiatalabb, – mondd meg, mi különbség van a pohár víz és a vizespohár között?

– Erre könnyű a felelet, – válaszol a korosabb. – A pohár víz rám nézve reménytelenség, a vizespohár ellenben reményteljesség, mert még bort is önthetnek bele.

Ez is egy végrendelet.

Egy másik gazdag földbirtokos végrendeletében pedig egy ilyen pont találtatott:

“10-szer. Az ispánomnak nem hagyok semmit, mert a húsz év alatt, mig nálam szolgált, úgyis eleget lopott. A kisebbik unokaöcsémre pedig az ezüstneműt testálom; hogy miért nincs ki egészen a tucat, azt ő tudja legjobban.”

Munkájának a látszatja.

Az ispán úr nagyon bőven élt a borral; mindennap garatra öntött egy-két litert; emellett a másféle folyadékot sem utálta.

Egyszer, a mint a szokott utasításért a földesúr előtt megjelenik, alig birta a hivatalos stellungot megtartani. Gazdája e miatt pirongatni kezdte.

– Semmi az, instálom alásan, – dadogta az ispán, – azért nincsen hiba. Van az én munkámnak látszatja!

– Bizony van. Kivált az orrán nagyon is szembetünő, – válaszolt csipősen a gazda.

Mit felejtett otthon?

Vehéczy Gáspár urambátyám a szomszéd kisvárosba hetivásárra ment. Már túl volt a határon, midőn az öreg úr zsörtölődni kezd, majd hirtelen megszólal:

– Te, János, mit felejtettem én otthon?

– Talán a dohányzacskóját ténsuram, – felelt a kocsis.

– Az itt van.

– Vagy talán a bugyellárist?

– Az is itt van. – Thyű! – kiáltott fel Gáspár bátyánk, nagyot bökve kövér ujjával izzadó homlokára. – Most már eszembe jutott, – hát a feleségemet, a ki szintén be akart jönni a városba. – János, vissza!

A vászonruha.

Egy földbirtokos durva házivászon ruhát viselt, e miatt aztán sokan megszólták.

– Ugyan hogy viselhetsz ilyen zsákfajtából ruhát? – kötekedett vele egyik ismerőse.

– Hja, barátom, olyan időket élünk most. A zsákot már megkaptuk, csak a bot hiányzik, hogy koldulni menjünk, – volt a keserű felelet.

A vigasztalás.

Földesúr: Bizony, bizony, János, felfordult világot élünk.

A kocsis: Dehogy! Akkor volna felfordult világ, ha a tekintetes úr volna a kocsis, én pedig az úr.

Ez a tekintély.

Zágrábban, a kedves horvát testvérek fővárosában történt.

Egyik előkelő vendéglőben magyar cigányok muzsikáltak. A terem zsúfolásig telve volt mulatozó horvátokkal; csak az egyik asztalnál ült két magyar ember: egy huszárhadnagy és egy bácskai földbirtokos, a kit valami ügyesbajos dolog hozott ide.

A cigányok, nyilván hogy a két honfitársnak kedveskedjenek, a Rákóczy-indulóra gyujtottak. No, lett erre felzúdulás, lárma, pisszegés. Majd megverték a szegény cigányokat.

A legéktelenebb zaj közepette azonban egyszerre csak fölemelkedik az asztal mögül a huszárhadnagy. Lassan, csöndesen körültekint, s aztán a legnagyobb nyugalommal kérdezi:

– Nem tetszik talán valakinek ez az induló? A kinek nem tetszik, szivesen rendelkezésére állok. Primás, húzzad tovább!

E szavakra nyomban olyan csönd lett a teremben, hogy a mint mondani szokás, még a légy zúgását is meg lehetett volna hallani.

A kedves horvát testvérek között nem akadt egyetlen egy olyan bátor legény, a ki azt merte volna felelni: “Nekem bizony nem tetszik a Rákóczy-induló.”

Ez is örökség.

– Azt hallom, hogy meghalt a nagybátyád? – kérdezte valaki egyik ismerősétől.

– Ugy van.

– És örököltél utána?

– Igen. Rám hagyta – utolsó sóhaját.

Korszerű.

Lelkész: Imádkozzunk kedves atyámfiai, esőért.

Egy végzett földbirtokos: Nem esőért, tiszteletes uram, hanem jó csizmáért.

Hajdan és most.

– Pista bácsi, mikor tartod a névnapodat?

– Hát, tudod kedves öcsém, hajdan, a mikor még nőtlen voltam, István királykor tartottam meg a nagy cécót; de mióta megházasodtam, hát csak inkább István mártir napján tartom, szép csöndben.

A vakmerőség netovábbja.

Gyömbérfalvy urat nagyon zaklatták a hitelezői. Nemrég ezek egyikének a megbizásából látogatta meg a végrehajtó.

Udvariasan fogadja, megkinálja üléssel, elhalmozza bókokkal, végre felkiált:

– Uram, ön becsületes embernek látszik…

– Csakugyan, de…

– Köztünk legyen mondva, nem adhatna nekem kölcsön ötven koronát?

Az utolsó.

– Kedves öcsém, felhagyhatnál már ezzel a sok ostobasággal. Gondold meg, hogy már megházasodtál.

– Ez volt az utolsó.

Nem tudja bizonyosan.

– Azt kérdi, kedves barátom, mennyije van Prédaffy Bercinek? Hát annyit tudok, hogy van neki vagy 4-500,000 koronája. Csak azt az egyet nem tudom bizonyosan, hogy a pénze, vagy az adóssága-e ennyi?

Kettős szerencsétlenség.

Két ismerős földbirtokos találkozik.

– Borzasztó szerencsétlenség ért a mult héten, – szól az egyik.

– Ugyan micsoda?

– Tudod, hogy Nádafalván van egy birtokom. Nos hát a kastélyom leégett! De ez még semmi!… Az anyósom, a ki éppen ott időzött, megmenekült.

Furcsa összeköttetés.

Erősen dicsekszik a kaszinóban egy úriember, hogy ő milyen előkelő származású, hogy még a Szapáry grófokkal is közeli összeköttetésben álltak az ősei.

– Ez historikum, – szólt bele egy másik úr. – Megvan írva, hogy mikor Abdi basa foglyul ejtette Szapáry Pétert, a hőst eke elébe fogatta, s egy ökörrel összekötve, szántatott vele. Talán az volt a közeli összeköttetés a te ősöd és Szapáry között.

A pezsgő.

– Ez már mégis sok! – kiált a szabó bőszülten, – nekem már évek óta tartozik, folyton hiteget és soha egy veszekedett fillért sem fizet, hanem – a mint látom, – pezsgőre, arra telik, úgy-e bár? Nem szégyenli magát az úr?

– Hát azt hiszi maga, – válaszol a legnagyobb nyugalommal a Gyurkovics-fiu, – hogy én ezt a pezsgőt valaha megfizetem?

Utoléri.

Bodroghvölgyi, miután vagy négyezer hold földnek a nyakára hágott, Budapesten élt, mint valóságos magánzó, a mennyiben t. i. a csizmáját is maga szokta tisztítani.

Egy alkalommal éppen fehérruháját vitte a mosónéhoz, midőn fiatal unokaöcscse csöngve-robogva hajt el mellette egy négyes fogaton.

Bodroghvölgyi teli torokkal kiáltoz a gavallér után, a ki a szembejövők figyelmeztetésére megáll s gőgös leereszkedéssel inasát küldte hozzá megtudandó, hogy mit akar.

– Azt üzenem gazdádnak, – ugymond a “végzett földbirtokos” keserű gúnynyal, – hogy lassabban hajtson, mert utolér engem.

A sürgős ügy.

A földbirtokos még ágyban nyújtózkodik. Kis fia berohan hozzá:

– Papa, egy úr sürgős ügyben rögtön beszélni óhajt veled.

A birtokos elgondolkozik:

– Sürgős ügy, ilyenkor, aratás után?!… Csakis az adóvégrehajtónak lehet ilyenkor velem sürgős dolga.

Uj asszonyirtó.

Egy vidéki földbirtokos találkozik a váci-utcán rég nem látott barátjával.

– Szervusz Gyula! – kiáltja harsányan. – Bizony rég nem láttalak. No, de hallottam híredet. Igazán csodálatos az, a mi veled történt.

– Mi? – kérdi álmélkodva a fővárosi ismerős.

– Hát az, hogy olyan rövid idő alatt két feleséget temettél el. Ugyan mondjad csak, miként történhetett az?

– Neked megmondom őszintén az igazat. Szegények mérgükben haltak el, mert sohasem feleltem nekik, ha pörre szálltak velem, s így nem volt kivel veszekedniök.

A vármegye ökrei.

Panaszkodik a megyei kiadó sok teendője miatt.

– Bizony, – tör ki belőle a keserűség – az ügyész, a számvevő és én; – hárman vagyunk a vármegye ökrei.

– Igazsága van, tekintetes uram, – szól közbe hizelkedőleg az öreg hajdu, – hanem a másik kettő még sem annyira, mint a téns’uram.

Mi a gyalázat?

Kedélyesen vacsorál a szabómester a “zöld hordó”-nál. Borjúvesést eszik uborkasalátával.

A mint legjobb étvágygyal falatozik, egy adósa lép be a korcsmába. Meglátja a szabót vacsorálni és elébe áll:

– No, hallja az úr, már az mégis gyalázat, a mit maga tesz.

– Mit uram? – kérdi az ollóművész hüledezve.

– Itt borjúvesést eszik uborkasalátával és engem mégis háromszor zaklat hetenkint annak a két rongyos öltözetnek az áráért.

A ki tíz esztendeig mindig vendég volt.

Azt sem lehetne megcselekedni már mai napság, a mit Szilánky urambátyám tett, az isten nyugosztalja szegényt.

Noha magának is volt mit aprítani a tejbe, szép vagyonnal bírt, tíz álló esztendeig még sem volt soha otthon. Mindig a más vendége volt.

Három vármegyében minden kaputos embernek könyv nélkül tudta a születés– és a nevenapját.

Egy újév alkalmával befogatott a bricskájába és sorba vette ismerőseit. Persze mindenütt akadt “titulus bibendi,” ürügy dinom-dánomra, ha nem névnap, hát születési évforduló; ha ez sem, hát keresztelés, lakodalom, disznótor, vadászat, s több efelé.

Mire végigmulatta a három vármegyét, lepörgött az esztendő, akkor aztán megint ujra kezdte előlről.

S ez így tartott tíz hosszú esztendeig.

Ilyen a magyar zsentri.

Egy alföldi birtokos és egy bécsi német kerültek össze a vasúti kupéban. Hogy elűzzék az utazás unalmát, csakhamar beszélgetésbe elegyedtek. A többi közt Magyarország politikai viszonyaira is rákerült a diskurzus sora.

– Mi tűrés-tagadás, – szólt a földbirtokos, – bizony hitvány nép vagyunk. Korhelyek, pazarlók, restek. Nem lesz mibelőlünk soha önálló kulturállam.

– Már az igaz, – válaszolt nekibátorodva a német, – a magyarnál restebb, de e mellett felfuvalkodottabb nációt nem ösmerek.

– Hallja az úr, – pattant föl e nyilatkozatra hevesen a földbirtokos, – emberelje meg magát, mert ha még egy sértő szót mond a magyarok ellen, nyomban kidobom a kupé ablakán!

– De kérem, – dadogta a megszeppent sógor, – hiszen én csak azt mondottam, a mit ön.

– Hja, ez egészen más. Nekem szabad a magyarokat szidni, mert véreim, – de ha idegen bántja, hát keresztül megyek a lelkén. Érti? Most pedig alászolgája, – átszállok más kupéba, mert ilyen haszontalan némettel, mint ön, a ki a hazámat szidalmazza, nem akarok egy levegőt szívni.

Különös sírirat.

Szűk volt neki már a vármegye, feljött hát Budapestre. Nem tanulmányai folytatása végett ám, hanem mulatni, élvezni.

És élvezett. Fenékig üríté az édes örömök mámorító kelyhét. Dorbézolt, szeretkezett, kártyázott. Egy rövid év leforgása alatt 40 ezer korona adósságot fizetett ki helyette az apja, ki a délvidéken gazdag földbirtokos volt.

Egy ízben sokat veszített a kártyán. Fizetni nem volt képes, zálogba tett becsületszavát tehát egy golyóval váltotta ki. Öngyilkossá lett.

Az apja hazavitette a holttetemet, s illő gyászpompával helyezteté örök nyugvóra; aztán drága márványsíremléket helyeztetett hantjai fölé, a melyen nagy aranyos betűkkel csupán ez a jellemző mondat volt fölírva:

Itt nyugszik 40,000 korona.

Adószedő-hivatal.

Találkozik a földbirtokos a megyei székvárosban egyik ismerősével.

– Hová mégy, bátyám? – kérdezi tőle.

– Ide ni, ebbe a nagy házba, – válaszol ez a pénzügyigazgatósági épületre mutatva.

– Az adó-hivatalba?

– Nem én, a szedő-hivatalba.

– Igaza van, bátyám, a legjobb akarat mellett sem lehet azt adó-hivatalnak nevezni, mert még ott senkinek sem adtak semmit.

– De bizony adtak, – koldusbotot.

A botlásban is van különbség.

Egy alföldi megyében a statáriális biróság egy szegény cigányt is halálra itélt, a kinek ártatlansága – persze már az itélet végrehajtása után, – kiderült.

E végzetes tévedés miatt a főispán szemrehányást tett a rögtönitélő biróság egyik tagjának.

– Hja, az megeshetik, méltóságos uram, – mentegetődzik a bölcs férfiú. – Nincs olyan ló, a melyik meg nem botlik.

– Igen, igen, – egy ló, de egy egész istálló! – felelte csipős gúnynyal a főispán.

Józsa Gyuri bundája.

Józsa Gyuri, a tiszafüredi dúsgazdag földbirtokos, híres alakja volt az 1848 előtti időknek. Szilaj, nyers; de tőrülmetszett magyar, s teli eredetiséggel. Sok jóizű adoma maradt fel róla.

Vagyonos ember létére soha sem viselt más télibundát, mint hat kosbőrből, nem is kikészítve, hanem csak kitörve.

Egyszer, még a jobbágy-világban új bundát akart csináltatni. Legott elmegy a szűcshöz, a ki urbérese volt s rárivall:

– Bunda kell! De holnap estére készen legyen, mert különben megjárod. Ismersz, ki vagyok!

A szegény szűcs mentegetőzött, hogy a határidő nagyon rövid.

– Semmi kifogás, meg kell lenni. A matériát mindjárt küldöm.

Egy félóra mulva egy juhászbojtár hat darab istentelen nagy kost hajt be a szűcs udvarába.

– Majszter uram, itt küldi Józsa tekintetes úr a matériát, s azt üzeni, hogy okvetlenül bunda legyék belőle holnap estére.

A szűcs látva, hogy lehetetlenség ilyen élő matériából huszonnégy óra alatt bundát készíteni, még azon éjjel Egyekre szökött. S csak három év mulva tért vissza, mikor gondolta, hogy a földesur haragja már lecsillapult.

A magasabb tárgy.

Nő: Palikám, új ruhát kell vennem husvétra.

Férfi: Te egyébre se gondolsz, csak mindig új ruhákra. Nem tudod már egyszer magasabb tárgyra irányítani gondolataidat?

Nő: Magasabb tárgyra? De igen. Már arra is gondoltam, hogy új kalapot is kellene venni.

Adókivetéskor.

Jegyző: Tekintetes úr, itt a bevallási ív; tessék kitölteni, hogy mennyi az évi jövedelme.

Földbirtokos: Azt akarja tudni, mennyi az évi jövedelmem? Menjen fel oda, ni!

Jegyző: Hová?

Földbirtokos: Hát a felhőkbe! Onnét talán megláthatja, hogy lesz-e az idén jégverés, vagy nem!

A régi magyar nyelv.

Tudjuk, hogy volt idő, a mikor a bécsi körök mindent elkövettek, hogy a magyart ősi jellegéből s nemzeti nyelvéből kivetkőztessék. S nagyrészben célt is értek. Még a mult század elején is a nemes uriasszonyok rendszerint németül beszéltek; s ha olykor magyarul kellett szólaniok, olyan zagyva nyelvet használtak, hogy akár volapüknek is beillett volna. Ime egy példa:

Egy előkelő gazdag uriasszonyság meglátogatta unokahugát, a kinek a szalonasztalán egy ismert gavallér névjegyét találta.

– Mit látok hugocskám! – kiált fel a nagynéni. – Ez a Glücksritter hozzád is jár és te empfangolod őtet? Talán most is várod, azért vagy olyan nagy putzban?

– Oh, ő nagyon liebenswürdig, – válaszol a hugocska.

– De karakterlos, – replikáz a nagynéni.

– Ő rettenetes artig.

– De unverschämt egy ember.

– Ő szörnyű gebildet.

– De infamis.

– Ő iszonyu zuvorkommend!…

A nénike már ekkor türelmét veszítve elkapja a névjegyet s ezt e szavak kiséretében veti a kandallóba:

– Schnell auf die Feuer, hogy senki se lássa többé.

Jó firma lehet.

Apa: Azt mondja a szomszédok Palija, hogy tegnap hajnalkor egy szép őzet lőtt.

Leány: Az a hazudozó? Annak, papa, azt sem hiszem, hogy tegnap hajnal volt.

Egyenlőség.

Bankár: Én valódi modern ember vagyok. Mint mezitlábos gyerek kezdtem a pályámat.

Földbirtokos: Hát azt hiszi kérem, hogy én cipővel jöttem a világra? Ebben az egyben egyenlőek vagyunk.

Akaratlan részvét.

A vidéki földbirtokos meglátogatja korhely fiát a fővárosban. Már délfelé jár az idő, de a jogász még mindig alszik.

– Itthon van a gazdád? – kérdi az inastól.

– Sajnálom, – int az inas tagadólag.

– De én vagyok az apja.

– Akkor még jobban sajnálom.

A kritikusok.

– A polgármesternek gyönyörű szerenádot adtak. Nem hallottál felőle semmit?

– Nem én. Milyen időtájt lehetett?

– Ugy kilencz óra felé.

– Ahá, most már tudom, miért vonyítottak a kutyáim annyira.

Az igazi költő.

Gratulálok urambátyám. Örömmel hallom, hogy a kedves fia költő.

– Ugyan kérlek, édes öcsém, hagyj föl ezzel. Ha ezer forintot küldenek neki, azt is mind elköltené.

A hálátlan vizsla.

– Miért vágtad le a vizslád farkát?

– A hálátlan! Mindig oly barátságosan csóválta, ha az anyósom jött hozzánk látogatóba.

Jó kifogás.

Knofelkranz: Tekintetes ór, tessék megodni a mivel nekhem tartozik. Szökséges nekhem, mert akarom oz enyém özlet megnadjobbitani.

Földbirtokos: Hogy lehet olyan könnyelmű kedves Knofelkranz, ilyen rosz üzletviszonyok közt megnagyobbítani az üzletét? Nem, erre a czélra nem kap tőlem pénzt.

A lefőzött német.

Józsa Gyuri, szükiben lévén egyszer a takarmánynak, kétszáz tinót hajtatott fel a pesti országos vásárra. De a tinók bizony nem a legjobb húsban voltak, s a kupecnép csak úgy fitymálva beszélt Józsa Gyurival.

Józsa megharagudott s fölhajtotta tinait Bécsbe. Mondani sem kell, hogy odáig egy csöppet sem javultak a tinók, pedig a bécsi német kövér húshoz van szokva. Józsa Gyuri sehogy sem tudott megegyezni a mészárosokkal, oly rettentő potom árakat kinálgattak neki.

Ment hát a gulyával tovább: Linzbe. Itt is úgy járt. Erre aztán keresztülverte magát a határon, s fölhajtotta tinait Drezdába. Persze, hogy a mire Drezdáig értek a jámbor állatok, valahány bordájuk mind kilátszott a hosszú tapasztalás közben. Dehogy kellettek a mészárosoknak; hallani sem akartak róluk; azt mondták, előbb vigye vissza, hizlalja meg.

Józsa Gyurit elfutotta a méreg. Visszavigye, újra vámot fizessen, hogy aztán Keglevichék otthon nagyot nevessenek rajta? Azért sem teszi. Mást gondolt magában.

– Megállj német, majd megeszed tavaszszal, ha most nem kell! De haza nem viszem; már csak azért sem, mert otthon aranyért sem kapni takarmányt.

Estefelé összehivta a hajcsárokat, kifizette a bérüket, s így szólt hozzájuk:

– Halljátok! Majd mikor besötétedik, szökjetek el a marhák mellől. Ezeknél a jámbor németeknél nagy a rend; majd összefogdossák ők szépen a tinókat s aztán kurrentálni fogják, hogy három hónap alatt jelentkezzék a gazdájuk. Ezalatt meg kitavaszodik, a marhák itt a státus költségén kitelelnek a finom német szénán, a mi itt csupa háj; jól meghíznak, ekkor aztán én majd eljövök értök és jó áron eladom.

Minden úgy történt, a mint Józsa Gyuri kitervelé. A hajcsárok szétszöktek, a bitang tinókat összefogdostatta a drezdai hatóság. Aztán kurrentálni kezdték, határidőt tűztek a megjelenésre. Eközben elmult a tél. Józsa Gyuri jelentkezett és igazolta magát. S megvolt az a diadala, hogy most már busás pénzen adta el a göbölyöket a drezdai mészárosoknak.

Igaz, hogy a tartás s a hivatalos költségek fejében ott maradt a gulya árának a fele; hanem azért mégis jó tréfa volt ez abban a régi jó világban.

Jó hasonlat.

– Mondd meg nekem, mi a különbség az adó és a becsületesség között?

– Semmi; mert mindakettő megfizethetlen.

Finom megkülönböztetés.

Földesur (a kocsisához): Hova Andris, már megint sétálni?

Kocsis: Sétálni? Van eszembe. Csak az urak sétálhatnak, a kiknek pénzük vagyon; a magamféle szegény paraszti ember csak kódorogni szokott.

Unokatestvérek közt.

Irén: Kedves Gyula, adj nékem a kertetekben levő szép rózsákból.

Gyula: Sajnálom, de nem adhatok. Kérj a nagymamától.

Néhány nap mulva.

Gyula: Kedves Irén, adsza egy csókot.

Irén: Sajnálom, de nem adhatok. Kérj a nagymamától.

A vihar előjele.

Nő: Valószinűleg eljön a mama.

Férj: Én is azt hiszem, mert az időjós béka az üveg alján van; ez pedig vihart jelent.

A nemesség kötelez.

– Ön is hive a halottégetésnek, mint a rokonai? – kérdik az ősi származására büszke földbirtokostól.

– Nem vagyok híve, – válaszol a földbirtokos. – De kötelességérzetből sem égettetném el magamat. Legalább egynek kell lenni a családunkban, a ki megforduljon sirjában, ha valamelyik unokám polgári származású nőt talál feleségül venni.

A jószágigazgató konvenciója.

Józsa Gyuri pesti tartózkodása alkalmával egyszer a Dunaparton sétált. Az ott lézengő suhancok és léhütők között egy urias kinézésű ember vonta magára figyelmét, a ki diogenesi lemondással tökmagot rágicsált.

– Jó napot atyafi. Ugy látszik, hogy takarékos kosztot tart.

– Spórolok, uram.

– Hiszen épp ilyen kosztosra volna nékem szükségem. Álljon be hozzám jószágigazgatónak; meglássa, hogy nem bánja meg.

A szóbeli szerződés megköttetvén, Józsa Gyuri még aznap hazavitte az új jószágigazgatót.

Ámde nap után nap múlik s a jószágigazgató élelmezésével nem törődik senki. Sem az uraság asztalához nem hívják, sem deputátumot nem kap.

A koplaló inspektor úr végre is rászánja magát és bekopogtat Józsa Gyurihoz:

– Domine spectabilis! Szép dolog a tökmagevés, de csak módjával; hanem én mint qua inspector dominalis hivatalommal aránylagos élelmezést óhajtanék.

– Bölcsen van mondva, amice inspector, – válaszolt Józsa Gyuri rendíthetlen nyugalommal. – Bagatell dolog az egész. Tudja mit? Nagy-Hortobágy mellett az országút mentén van nekem egy csárdám, úgy hívják, hogy Medgyes. Sétáljon ki naponkint oda. Álljon ki az útszélre, s az arra járó fuvarosok lovainak a farkából huzogassa ki a lószőrt s azzal fogdosson magának varjút. Ez lesz a jószágigazgató úr konvenciója.

Az inspektor úr még az éjjel megszökött.

A divat.

– Miért iszik mindig csak ó-bort, urambátyám?

– Hjah öcsém, nagyon öreg legény vagyok én már arra, hogy magamat az újabb divathoz tartsam.

Leleményes adós.

Kártyáznak a kaszinóban.

– Fizetsz Peti bácsi húsz koronát.

– Hozom.

– Nem addig van az! Ambiczionálom magamnak, hogy tudok rajtad kártyaadósságot kisrófolni. Rámába akarom tétetni a húsz koronás bankjegyet emlékül az utódaimnak.

Aztán találkoznak másnap, harmadnap és untalanul járja a sürgetés:

– A húsz-koronásomat, öreg!

És untalanul ismétlődik a felelet:

– Ne siess, öcsém!

Végre névnapra és nagy áldomásra gyülnek össze. Pali bácsi mondja az ünnepeltre, a kinek még mindig tartozik, az első pohárköszöntőt, a mely végződik ekképen:

– A mi derék férfiúnkat, megyénk ékességét az Uristen éltesse egészen addig, míg én megadom neki azt a húsz-koronát, a mit rajtam követel…

Nem is kérte tőle a húsz-koronást többé senki.

Bajos volna.

Az elhízott kövér nagybácsi így szól egyszer vékony dongájú cingár unokaöcscséhez:

– Öcsikém, nem szeretnék a bőrödben lenni.

– Miért nem, urambátyám?

– Mert nem férnék bele.

A zeneértő.

– Nem is tudtam még, kedves bátyám, hogy fiad zeneértő.

– De még milyen! Ötszáz lépésről már tudja, hogy klarinét szól-e, vagy pedig a nagybőgő a vendéglőben.

Ki az okosabb?

A.: Tudod-e, hogy miért megy az ökör jobbra, ha azt mondják neki: “csah, hi” és miért balra, ha azt kiáltják: “csah hó”?

B.: Dehogy tudom.

A.: No lásd, az ökör okosabb náladnál, mert az tudja.

A segítség.

– Holnap nagyobb összeget kell fizetnem. Számíthatok a segítségedre? – szólítja meg a földbirtokos egyik szomszédját.

– Kérlek, a legnagyobb örömmel, – válaszol a szomszéd. – Csak mondd meg mikor megyen hozzád a zsidó, majd segítek néked – őt kidobni.

A furfangos ló.

A tavaszi szántás előtt megdöglött a földbirtokos egyik igáslova. A birtokos egy darabig csak nézi, nézi a kimult párát, aztán ilyen keserű szavakra fakad:

– Hát iszen legjobb is az, ilyen módon lónak lenni. Egész télen csak zabálni és semmit sem dolgozni, tavaszkor aztán, mikor itt a szántás ideje, megdögleni!

Nagy elismerés.

Disznótorra volt hivatalos Csalánossy Muki. Vacsora közben aztán egyszer így szól a háziasszonyhoz:

– Mióta ezt a pompás kolbászt ettem, a “disznó” szót nem tartom többé sértésnek.

A nemesités.

A kis Elemér nevelőjével a parkban sétál s egy helyütt észreveszi, a mint a kertész fákat ojt.

– Mit csinál az a kertész? – kérdezi nevelőjétől.

– Nemesít, – világosítja fel a nevelő.

– Furcsa, – tünődik a kis zsentri-sarjadék. – Hogyan képes egy közönséges kertész nemesíteni?

Késő lesz.

Földbirtokos (a fiához): Jaj, szinte rosszul esik, ha rágondolok, milyen gazda lesz belőled fiam, ha én már a földben leszek!…

Zoltán: Ha a magam ura leszek, majd meglátja édesapám, hogy sehol se talált volna jobb gazdát maga helyett. No de majd az édesapám halála után beszélgessünk erről!

A cséplés.

Aratáskor ment férjhez a kis Málcsi; de alig pár hét mulva már gorombáskodott vele a férjeura, sőt tettleg is bántalmazta. A fiatal menyecske sírva ment haza s elpanaszolta a dolgot.

– Nem olyan nagy baj az, kedves leányom – vigasztalta az apja, – hiszen mindenki tudja, hogy aratás után a cséplés következik.

A vetélkedés.

A.: Az én nagybátyám ritkasággyüjteményében van egy forgács Noé apánk vizözöni bárkájából.

B.: Az még semmi! Az én nagybátyámnak megvan annak az indulónak a kottája, a melytől Jerikó falai összeomlottak.

A bőrnadrág.

Reggel:

Apa: No fiúk, jó erős bőrnadrágot vettem nektek. Ezeket nem fogjátok egykönnyen elszakítani.

Fiúk (örömmel): Köszönjük papa.

Este:

Apa: Az Isten szerelmére gyerekek, mit csináltatok az új nadrággal? Hisz hátul ki van szakadva!

Az egyik fiú: Nagyon könnyen ment, papa. Egyikünk a hátsó részét odatartotta a köszörűkőhöz, másik meg hajtotta a köszörűkövet, a mig kilyukadt a nadrág.

Zsíros álom.

Ambrus bácsi éjféltájban nyögve kászolódik ki az ágyból.

– Mi a bajod? Hová mégysz? – kérdé a felesége.

– Megyek a pinczébe egy kis borért.

– Talán csak nem bolondultál meg, hogy éjfélkor bort akarsz inni?

– Nem innám én, kedves anyjukom, de mikor álmomban három tál töltöttkáposztát ettem meg egy ültömben. Erre már csak muszáj inni, mert különben megcsömörlök.

A lesétált kamat.

– Kedves barátom, nem tudod, vajjon mi az oka annak, hogy Csóby Jenő, kamarás létére, oly feltünő módon sétál Weisz uzsorással?

– Ennek nagyon egyszerű az oka. Jenő, mint talán hallottad is, már két éve tartozik Weisznak tízezer koronával. S mivel az uzsorás tudja, hogy pénzét ugysem látja már, hát legalább a kamatot akarja. S ennek fejében kénytelen Jenő naponkint egy-egy félórát az uzsorással a legnépesebb utczákon sétálni.

Kártyázás közben.

– Ohó, kedves bátyám, ez nem járja! Az előbb mikor tököt kértem, nem adott színre-színt.

– Tévedés, kedves öcsém, mert én színvak vagyok.

Az ősi ékszer.

Uj nemes: Látod, kedves barátom, ezt a szép magyar díszékszert rajtam? Ez még az ükapámtól maradt reám.

Régi nemes: Ugy? Furcsa. Pedig vagy két hete ugyanezt láttam egy műötvös kirakatában.

Uj nemes (zavartan): Hát tudod, kedves barátom, az ükapám nagy pénzzavarban volt egyszer és elzálogosította; én meg most kiváltottam.

Az aratók sztrájkja.

Munkásvezér: Tekintetes úr, engem azért küldtek a társaim, hogy a napszám felemelését kérjem a tekintetes úrtól…

Földesúr: Jól van, János, mondja meg a társainak, hogy ha a felséges Uristen a búza árát felemeli, én is felemelem a kendtek napszámát; de ha nem emeli, majd felemelem ezt az oldalrudat és úgy szétverek kendtek közt, hogy sohasem lesz kedvük sztrájkolni! Elmehet!

Önérzetes lovak.

A.: Mitől bokrosodtak meg egyszerre ezek a lovak?

B.: A szégyenérzettől.

A.: Mit beszélsz?

B.: Meglátták, hogy szembejön velük a lókereskedő, a ki még nem kapta meg értük a vételárt.

Az újítás ellen.

Ur: Nézze csak, Mihály! Minek bajlódik maga azzal, hogy napokig faragja azt a karót a felfutó paszulyhoz? Ujabban már azt hozták be, hogy drótot húznak fel, arra futtatják a paszulyt; aztán nem kell minden esztendőben újra kezdeni, mint a fakaróval.

Kertész: Már tekintetes uram, én csak megmaradok a réginél.

Ur: Miért? Tán azt hiszi, hogy a drótra nem fut fel a paszuly?

Kertész: Felfut a’.

Ur: Hát talán attól tart, hogy csenevész lesz a paszuly?

Kertész: Lehet biz a’ még dúsabb is.

Ur: Teringettét! Hát akkor mi kifogása van a drót ellen?

Kertész: Hát az, ha drótból csinálom, hogy nevezzem én azt paszulykarónak?

Virágos nyelven.

– Tudod-e lelkem, hogy Gyula most már itthon marad? Nem megy többé iskolába, hanem apja mellett gazdálkodni fog.

– Megnősül?

– Azt mondta.

– Remélem, neked udvarol?

– Eljár hozzánk.

– És?…

– És – jaj Istenkém! – elmondjam-e?

– Természetesen.

– Egyszer beugrik a szobámba, átkarolja a derekamat és így szól hozzám: “Lángoló szívem illatos rózsája, olvadjon el hő kebled jégpánczélja, nyíljék meg cseresznyepiros szád; mondd ez üdvszót: “igen”… Ugy-e gyönyörű szerelmi vallomás? Már erre te is csak “igen”-t mondtál volna.

A szerelem próbája.

Leány: Bizonyítsa be Laczi, hogy igazán szeret.

Ifjú: Szívesen. Itt a Tisza igen mély és sebes; ugorjék bele s én rögtön kihúzom a vízből.

A síró gyerekek.

Látogatóban volt a nagybácsi unokahugánál. Szívesen látták, elég jól érezte volna is magát, ha a familia két elkényeztetett csemetéje folytonosan nem bőg. Az öreg úr nem szólt, hanem egy-egy homlokredő elárulta, mennyire kedves néki ez a meg-megújuló koncert.

– Bácsikám, bizonyára nem is szereti a gyermekeket? – kérdezte az anya aggodalommal.

– Oh, dehogy nem! Sőt inkább nagyon is szeretem, még pedig főleg azokat, a kik leginkább kiabálnak és bőgnek.

– Hm, csodálatos! És miért éppen azokat?

– No tudod, hugocskám, hát csak azért, mert az ilyen síró gyerekeket rendes háznál olyankor ki szokták vinni a szobából.

Bizony igaz.

Miklós bátyánk hosszasan nézi a kis Ilonkát, s aztán így szól magában:

– Istenem, ha elgondolom, hogy ebből a kedves gyermekből is anyós lesz valaha!

Mikor sok a disznóaprólék.

A.: Micsoda? Murányiék is házibált adnak?

B.: Mit csináljanak a sok disznóhúsukkal, mikor már úgyis romlani kezd?!

Bölcs előrelátás.

– Miért megy ki urambátyám oly korán a vasúthoz? Hisz a vonat csak két óra mulva indul.

– Igaz, de nekem mindig csak a pályaudvaron jut az eszembe, mi mindent felejtettem otthon. Hát jóval előbb megyek ki, hogy elég időm legyen még hazamenni és megint visszatérni.

Mindig előkelően.

A tönkrement zsentri ebéd után odamegy a házigazdához s fülébe súgja:

– Kérem, kölcsönözzön nékem húsz koronát.

– Ugyan minek? – kérdi meglepetten a házigazda.

– Hiszen csak illik, hogy borravalót adjak az ön cselédeinek.

A legfőbb hatalom.

Erzsike: Látja Béla, magát megint hazugságon kaptam. Nem fél az istentől?

Béla: Nem én! Miért féljek? Nincs okom rá!

Erzsike (megbotránkozva): No megálljon, megmondom Lóri néninek!

Drága tajtékpipa.

– Ejnye, de szép tajtékpipa! Ugyan mibe került?

– Ugy nyolc-tízezer forintba.

– Mi a kő? Hát hogyan?

– A fiam elvégezte tanulmányait; s ezzel ajándékozott meg, mikor az utolsó vizsgán megbukott.

Örül, hogy nem érti?

Gerzson bácsi nagyon szerette a borocskát, és ezen oknál fogva a két szeme fölmondani készült a szolgálatot.

A magyar hazában már minden doktort és javasasszonyt kipróbált, de kúrájuk mitsem használt, mert Gerzson bácsi tovább ivott. Végre azt mondták neki, menjen fel Bécsbe az ottani klinikán levő híres szemorvoshoz. Gerzson bácsi egyik unokaöcscsével fel is utazott a császárvárosba.

A híres professzor megnézi a Gerzson úr szemeit, aztán receptet ír. S a távozáskor utána kiált Gerzson bácsinak:

– Kein Wein trinken!

– Mit mond a német? – kérdi Gerzson bácsi a kisérőjétől.

– Hát biz’ azt mondja, hogy nem szabad bort inni.

Gerzson bácsi csodálkozva ránéz a kisérőjére, s aztán a legnagyobb nyugalommal így válaszol:

– Ejnye be jó, hogy nem értettem.

Az utolsó menedék.

Házasságközvetítő (egy leány arcképét mutatva): Nézze nagyságos úr, nyolcvanezer forint készpénz!

Végzett földbirtokos: Annyival nem érik ám be a hitelezőim.

Sikerült kirándulás.

– Hogy mulattál a nagybátyádnál? – kérdezik a zsentrisarjadékot.

– Pompásan! – hangzott a válasz. – Jöttem, láttam és pumpoltam.

A befolyásos familia.

Egy főispán arról volt nevezetes, hogy a megyénél csak az kapott állást, a ki vele atyafiságban volt.

A saját fiát, midőn valahogy átúszta a jogot, benyomta egy főszolgabirói állásba. Aztán meghagyta néki, hogy nézzen valami jó parthie után. A szomszéd faluban van X gróf, udvaroljon a leányának; hátha elnyerheti a kezét.

A fiú csinos lévén, az udvarlás pompásan ment. Nemsokára levelet kap a főispán, hogy jöhet leánykérőbe. Nyomban el is utazott a fiával.

– A fiam részére menyasszonyért jöttem.

– Hát bolond az úr? – válaszolt a gróf. – Hisz én nem vagyok leány!

– Oh bocsánat, a leánya kezét kérem.

– Hát tőle kérje, ne tőlem!

– Ő már igent mondott.

A gróf benyit a szomszéd szobába.

– Gyere csak leányom, gyere. Igazat mondanak ezek, hogy te már beleegyeztél?

– Igen, papa, – felelt a grófkisasszony pirulva.

– Akkor hát mit diskurálnak nekem?

Erre csettint az ujjával, mire előszalad a kis kutyája, amely szokása szerint kétlábra áll. A gróf megfogja a kis kutya egyik lábát, megrázza és így szól:

– No Zsupszi, gratulálok. Legalább is útmester lesz belőled, mert beleházasodunk a főispán familiájába.

Uj házasok közt.

Férj: Édes mucuskám, tudod, én igen szeretem a gulyást; de mindennap egy hónap óta, mégis csak sok.

Asszony: Hát tudod férjecském, én mindennap mást akarok csinálni; de hát mikor mégis csak gulyás lesz belőle.

A kártyás hasonlata.

Hölgy: Nos, mit szól a vidékünkhöz? Ugy-e gyönyörű?

Ur (szenvedélyes kaláberező): Olyan szép, mint egy kvart-ász-béla rekontrával.

Biztos jel.

– Hogy van a jogász fiad?

– Jól.

– Talán írt közelebbről?

– Dehogy írt; épp a hallgatásáról tudom, hogy jól van.

Rokonszenv.

Ifjú (szép szomszédnőjéhez a vacsoránál): Édes nagysád, érzem, hogy nagyon rokonszenvezek kegyeddel.

Hölgy: Miért, ha szabad kérdeznem?

Ifjú (kezét szivére teszi): Mert mindaketten szeretjük a disznópecsenyét.

Fut a rosztól.

Egy földbirtokos a határ egyik rettenetes dülőutján igyekezett hazafelé. Mikor odaértek, a hol az út legrosszabb és legdöcögősebb, a kocsis a lovak közé suhint és vágtatásra nógatja a szegény állatokat.

– Miért hajtasz ilyen veszettül? Nem látod, hogy itt legrosszabb az út? – förmed a kocsisra Zsiga bácsi.

– Jaj tekintetes uram, – felel a kocsis, – mind bolond ember az, a ki nem fut a rosztól. Igy hamarább túl leszünk rajta.

A tudta nélkül.

Ambrus bácsi, a ki már megunta jogász fiának folytonos zsarolását, a korhely fiú egyik pénzkérő levelére így válaszolt:

“Édes fiam, Aladár! Azt a levelet, a melyben megint pénzt kértél, nem kaptam meg. Hiába is kérnél, mert többet úgy sem adok. Édes anyád azonban az én hírem és tudtom nélkül itt küld ötven forintot. Apád, Uporfalvy Ambrus.”

Mitől fél.

Tarajossy Pál, ámbátor igen gazdag ember, a világért sem töltene több időt huszonnégy óránál Budapesten. Mihelyt elvégzi a dolgát, fut vissza vidéki otthonába.

– Aztán mondja csak Pali bátyám, miért fél annyira a fővárostól? – kérdezi egyik szomszédja.

– Nagyon egyszerű oka van ennek, édes öcsém, – válaszol Tarajossy. – Megmondom. Budapesten igen sok a doktor, a fiskális és a patika.

Sovány vigasz.

Megdöglött a Tamás bácsi egyik szép ártánya, amelyet hízónak szánt. Elszomorodva nézi, aztán így szól:

– No látod, bolond jószág, minek döglöttél meg! Hát nem szebb lett volna, ha disznótort csapnak feletted s még az alispán is megtisztelt volna azzal, hogy evett volna belőled?

Attól kérdezze.

– Lesz-e sok krumpli, szomszéd úr?

– Krumpli csak lesz, de hogy elegendő zsír is lesz-e hozzá, azt majd csak a disznók mondhatnák meg.

Máskép értette.

– János, – szól a mezőn időző birtokos egyik kocsisának, – elmégysz haza s megmondod a feleségemnek, hogy küldje a früstököt, mert nem érek rá hazamenni.

János hazasiet s mintegy félóra mulva visszajőve, jelenti:

– A tekintetes asszony mindenfelé összekereste, de seholsem találta. Azt üzeni, hogy csak keresse a tekintetes úr, mert otthon nem maradt.

– Mit, te vad szamár? – kiált az úr dühösen.

– Mit? Hát a kostököt! – felelt János egész nyugodtan, mint a ki jól végezte a megbizatását.

Az árnyék.

Egy földesúr, ki rendkivül gőgös volt, szép napos időben a vetéseit nézegette. Közvetlenül utána a botosispánja ballagott. A földesúr egyszerre csak hátrafordul s dühösen ráförmed az ispánra:

– Hallja, ispán úr! Maradjon csak néhány lépéssel hátrább. Nem látja, hogy épp az árnyékomon jár?

Hol a hűs?

Alispán: Hát biz elég baj, hogy a mi népünk nem szeret fásítani. Pedig ha az udvaraik elé fákat ültetnének, legalább nyáron egy kis hűs árnyékban volna részük.

Földbirtokos: Nincs nekünk fára szükségünk, kedves alispán öcsém. Mert hiszen csaknem valamennyi háznál van pincze. A ki egy kis hűsre vágyik, lemegy oda – pityizálni.

III.

Papramorgó.

Papi adomák.

Vaszary és az inasa.

Vaszary Kolos hercegprimásnak van egy eredeti öreg inasa: a János, a kiről több jóízű adoma kering.

Vaszary esztergomi érsekké történt kinevezése után Budapestre jött, hogy társadalmi életünk előkelőségeinél a szokásos látogatásokat megtegye. Mondanunk sem kell, hogy szivesen látták mindenfelé, sőt egy-két mágnás estélyt is rendezett a tiszteletére.

Egyszer a primás, a ki különben mindig jókor szokott lefeküdni, valamelyik estélyről éjféltájban vetődött haza.

János, az öreg inas, már nyugtalanul várta. Mikor belépett a primás, haragosan kiáltotta feléje:

– No, maga ugyan jól kezdi!

Nem sokkal ezután Vaszary Rómába készült, hogy megköszönje a pápának bibornoki kinevezését.

Valaki kérdezősködik Jánosnál:

– Mikor utaznak Rómába?

– Néhány nap mulva.

– És meddig maradnak ott?

– Hja, azt még nem tudjuk. Mert a milyen nagy szerencsénk van, még úgy lehet, hogy mindjárt ott tartanak minket – pápának.

A helytelen cimzés.

Egy püspöki városban házalt a vigéc. Hosszú, eredménytelen házalás után véletlenül a káptalan irodája elé jutott. Az iroda ajtaján “Ora et Labora” latin jelige állott, a mi magyarul annyit jelent: “Imádkozzál és dolgozzál.”

– Ahán, – gondolta magában a latinul nem értő vigéc, – ez valami előkelő külföldi firma, itt talán lehet üzletet csinálni.

Éppen kopogtatni akart az ajtón, midőn a káptalan irnoka lépett ki rajta.

– Tolán o nocsságos “Ora” órhoz von szerencsém? – kérdé a vigéc.

– Nem, – válaszolt az irnok, – én csak “Labora” vagyok, az “Oremus” urak ott bent ülnek és pipáznak.

A mai rossz idők.

– Csak ne türelmetlenkedjék, János gazda, – biztatta a lelkész hívei egyikét. – Az Isten majd csak megsegíti. Benne kell bízni. Lássa, ő a világot is semmiből teremté.

– Igen, – jegyzé meg János gazda, – de akkor jobb idők lehettek. A mai rossz időben aligha tehette volna.

Minő a halott, olyan a búcsúztató.

Egy nagyralátó orsz. képviselő Székács József az egykori híres ág. ev. szuperintendenshez így szólott:

– Csodálkozom, hogy korunkban már nem lehet hallani olyan jeles halotti beszédeket, mint annakelőtte.

– Hát uram, – válaszolt Székács, – ennek az oka nagyon egyszerű és világos. Ma ugyanis nincsenek oly jeles halottaink, mint annakelőtte.

Soha!

Esketés alkalmával kérdi a pap a cigány vőlegénytől:

– Soha el nem hagyod leendő hitestársadat?

– Soha! – felel a cigány, – csak mikor hegedülni megyek.

A pihenő hely.

– No, Kati néni, hogy vagyunk? – szólítja meg a plébános a biró feleségét.

– Nagyon lassan, tisztelendő úr.

– Mi a baj?

– Hát a sok dolog; az embernek alig van nyugodalma. Ha az a kis templomi alvásom nem volna, nem is tudom, hová lennék.

A nadrág veszedelme.

Egyházfi: Boros uram, attól tartok, hogy előbb-utóbb elveszti kelmed a nadrágját!

Boros: Aztán mért veszteném el?

Egyházfi: Mert krajcár helyett mindig egy-egy nadrággombot dob a perselybe.

Oh, Kaifás!…

Elérzékenyült arccal, szemeit törülgetve jött ki az öregasszony a templomból.

– Mi baja, Julis néni? – kérdi egy szembejövő ismerőse.

– Jaj, lelkem, a mi plébánosunk száját meg kellene aranyozni. Mindjárt megered a könyem, ha eszembe jut, milyen gyönyörűen mondta: Oh Kaifás, Kaifás!

A császár és a gróf.

II. József császár Egerben időzése alatt Eszterházy Károly gróf és püspök fényes ebédeket adott a fejedelmi vendég tiszteletére. A császár szeretett kötődni a papokkal. Most is úgy tett.

– Püspök úr, ön az apostolok utódja, de az apostolok nem éltek gazdagon.

A püspök elnyelte az erős fűszerszámot és hallgatott.

Másnap a városban tett körút végeztével szűk szobába vezette ebédre a császárt, hol csak kettejük számára volt terítve. Egyszerű agyagtányérok, fakés, favilla az asztalon.

Három tál egyszerű ebédből állott az egész ebéd. A császár, ki gyomrának nem volt oly nagy ellensége, mint a papságnak és a magyar nyelvnek, csak várta, hogy e különös kezdet után majd csak hoznak még valamit. De bizony nem hoztak semmit. Végre boszankodva szólalt meg:

– Püspök úr, miféle tréfa ez?

– Semmi tréfa, fölséges uram! Tegnap gróf Eszterházy vendégelte meg, ma pedig az egri püspök, az apostolok szerény és méltatlan utódja.

A császár nagyot nyelt s érezte, hogy az apostoli ebéddel le van főzve.

– Nono, – mondá, – tudja, én mégis csak a gróf Eszterházy vendége akarok lenni.

A cigány és Jézus születése.

Éppen karácsony másodnapján kérdezi valaki a cigánytól:

– No more, hány az Isten?

– Már, kérem alássan, – felelé a kérdezett, – azt hirtelenséggel meg nem mondhatom, hogy hányan vannak; de azst tudom, hogy azs egyiknek tegnap született egy kis fiacskája.

Nem lesz sok?

Meggyónt a cigány; de, úgy látszik, hosszú bűnlajstroma volt, mert a plébános penitencia gyanánt két héten keresztül naponkint húsz Miatyánk elmondására kötelezte.

– Nem les azs sok? – kérdi a cigány.

– Kevesebb nem lehet, – válaszol a gyóntató.

Másnap beállít a cigány a plébánoshoz s köszön:

– Szerencsís jó reggelt kivánok.

– Adj Isten, – felel a plébános.

– Szerencsís jó reggelt kivánok, – szól újra a móré.

– Fogadj Isten! – viszonozza a plébános.

– Serencsís jó reggelt kivánok. – ismétli a füstös.

– Adj Isten! – válaszol a plébános.

– Serencsís jó reggelt kivánok, – folytatja tovább.

– Megbolondultál? – förmed rá a türelméből kifogyott plébános, – hiszen már negyedszer mondod!

– Ahun la! Tistelendő sent atyaságának má a nígy kesentés izs sok. Hát ázs Úr istennek nem les sok mindennap azs a húsz Miatyánk?

Hogy merte megverni az érseket?

Haynald érsek középiskoláit Vácon végezte. Kutserik Sándor tanára, ki őt a gymnasiumban tanította, megérte azt az időt, midőn tanítványa a kalocsai érsekség trónusába ült.

Egy ízben épp akkor látogatta meg Haynaldot, midőn a bécsi nuncius Kalocsán időzött.

A tanítvány így mutatta be mesterét:

– Ez az én tanárom, a ki engem néha jól elnáspágolt.

– Ugyan, hogy merte megverni az érseket? – kérdé tréfásan a nuncius.

– Azért, hogy érsek legyen belőle! – válaszolt büszkén az öreg tanár.

Sajnálja.

Vigasztalja a pap a megözvegyült gazdaembert.

– Már csak nyugodjál meg, fiam, Isten szent akaratában, ki megboldogult feleségedet magához vette.

– Megnyugszom én, tiszteletes uram, – szól a gazda, – hanem a jó Istent lelkemből sajnálom, mert bizony-bizony meggyűlik vele a baja.

Soh’se válogasson!

Egy alföldi község papja, hogy hívei az őszieket elvethessék, esőért imádkozott. A mint azonban a könyörgésnek ezen részét mondja: “Adjál Uram nékünk egy áldásdús csöndes esőt!…” Nagy sebbel-lobbal közbekiált az egyik gazda:

– Soh’se válogassék, tiszteletes uram. Akármilyen esőt adjon ő szent felsége, csak adjon.

Szász Károly rögtönzése.

Szász Károly ev. református püspök s jeles költőnk 1886-ban a Pápán megtartott ev. református konvent ülésein szintén résztvett.

A komoly tanácskozások befejeztével fényes lakoma volt, a mely alkalommal a püspök-poéta a következő humoros verses felköszöntőt rögtönözte:

Rómában nem voltam, pápát sohsem láttam,

Életembe pápát még látni kivántam,

Debreczenbe mentem, a magyar Rómába:

Püspököt ott láttam, de az sem volt pápa;

Püspököt láthatok otthon is én Pesten.

– Végre megtaláltam itt, a mit kerestem,

Kálvinista Rómánk ne vegye rossz néven,

Kálvinista Pápánk, azt kivánom – éljen!

Nem igérheti.

Eskető pap (a menyasszonyhoz): Igéred-e, hogy hűséges esküdt társa fogsz lenni az uradnak s mindenben követed?

Menyasszony: Nem igérhetem, kérem alássan, mert kéményseprő.

A kakas.

Egy vegyes hitfelekezetű városkában szivélyes baráti viszony fejlődött a plébános és a tiszteletes közt. Gyakran eljárogattak egymáshoz. Egy alkalommal a tiszteletes a plébánosnál volt ebéden, aki a többi közt pompás tyúklevessel traktálta meg.

– Azt szeretném én tudni, – szólt a tiszteletes, – miért nem főz az én feleségem olyan jó levest, mint ez?

– Hja, tisztelt barátom uram, – felelt a plébános, – nálunk a kakast a fazékba teszik, s nem a torony tetejébe.

A Szent-István-napi prédikáció.

Egy felvidéki plébános, a ki csak törve, tótos kiejtéssel, beszélte nyelvünket, Szent-István-napján ilyeténkép prédikált:

– Kedves keresztiny hiveim! Ma vagyon a zend Istványnak az ű nevenapja. Zend Istvány szip ember vót, jó ember vót; de már engedjen az a zend Istvány, ha kimondom, hogy mégis csak kilenb ember megvót a mi Urunk Jézus Krisztus, ki neve dicsértessék.

Tehát jobb, ha beszilek a karomkodásnak haszontalanságáról. A ki lop: az tolvaj, de megvan neki a maga haszna; a ki iszik: az riszeges korhely, de megvan neki a zövé gyönyörűség. De a ki karomkodik, – teremtucscse! – nincs meg annak se a zövé haszna, se a zövé gyönyörüség. Amen!

Megmagyarázta.

Idegen (nézve a református templom tornyát): Szép templom. Csak azt szeretném tudni, miért tesznek a református templomok tetejére kakast, s miért nem tyúkot?

Egyházfi: Az nagyon egyszerű. Hát csak azért, mert ha tyúk volna odafönn és tojnék, akkor a tojások leesve mind összetörnének.

Az új kalap hatása.

Egy erdélyi városkában az a rút szokás volt, hogy az istentiszteletkor egy-egy elkésett hivő belépésénél az egész gyülekezet hátratekintett, megnézendő: ki jött? A prédikátort szörnyen bántotta hiveinek ez a csendzavaró kiváncsisága, s egy alkalommal a következő templom-szabályt hirdette ki:

“Miután az áhitatot zavarja kiváncsiságtok, én ennek elejét veendő, minden későn érkezőt meg fogok nevezni, s így a hátra való tekingetés fölöslegessé válik.”

Ugy is lett. Alig kezdte el a tiszteletes a prédikációt, máris megzavarták, még pedig az idézésnél: “Mondá pedig az úr…” (a templomajtó nyikordult):

– A nótárius és a felesége.

Ezzel folytatta a beszédet. Néhány perc mulva ismét nyikorgott a templomajtó, s a pap megint félbeszakítá prédikációját, jelentvén:

– Dabajki András városbiró és a fia.

Ezután ismét folytatta tovább. Ámde alig röpített ki néhány szép virágos körmondatot, újólag nyílik a templomajtó s nagyúri idegességgel belép rajta a doktorné, zöldtollas új kalapban. A tiszteletes megszakítja beszédjét, s kötelességszerűen bejelenti:

– Görvessy doktorné, új kalapban.

Erre nagy mozgás keletkezik, s a templomban levő összes asszonynép hátranéz: minő az új kalap?

Becsület és hitel.

A fiatal pap gyakrabban beállít egy kanonokhoz egy kis kölcsönért. A kanonok végre sokallani kezdte a sok meg nem adott kölcsönt. A midőn tehát megint beállít az ifjú úr, a kanonok csak húzódozik.

– Mit? – mond a fiatal pap, – hát nincs már becsületem?

Mire a kanonok kimutat a nagytemplomra.

– Becsület? Öcsém, mint az a bazilika; de hitel, az már csakugyan nincs!

Vörös öv – belől.

Egy öreg pap, a kinek életkora volt a legfőbb érdeme, azt kérte egyszer Simor János hercegprimástól, hogy vörös övet hordhasson. Simor okiratban a következőket állította ki neki:

– N. N. plébánosnak megengedjük, hogy különös privilégiumként vörös övet viselhessen, de csak a reverendán – belől.

A pásztor és a nyája.

– Lássátok, kedves gyermekeim, – oktatta a falusi pap hitelemzés alkalmával tanítványait, – én csak az vagyok a falunak, a mi a pásztor a nyájnak. – Mondd meg csak Pista, mit csinál a pásztor a nyájával?

– Hát megnyírja! – vágta oda akaratlanul a gyerek.

Az anyakönyvvezetőnél.

Anyakönyvvezető: Hát aztán miben halt meg a megboldogult?

Parasztember: Hát biz ő, instálom, mint aféle szegény ember, csak egy kopott báránybőr bundában.

Szervusz!

Összetalálkozik a cigány a plébánossal, s köszön néki nagy alázatosan:

– Szerencsés jó napot kivánok, nagyságos főtisztelendő úr!

– Szervusz! – veti oda a plébános.

De a cigánynak sehogy sem fért a fejébe, hogy miért köszön neki a tisztelendő úr igy: “Szervusz.” Vargabetüt csinált, s a másik utcán megint elébe került a plébánosnak.

– Szerencsés jó napot kivánok, nagyságos főtisztelendő úr, – köszön újra.

– Szervusz! – mondja a pap másodszor is.

Szervusz, mindig szervusz, – töpreng a cigány. Miféle köszöntés ez? S megint elébe kerül a sétálgató papnak.

– Szerencsés jó napot, főtisztelendő úr, – bókol ismét, a földig hajolva.

– Szervusz! – ismétli a pap harmadszor is.

A more oldalát most már egészen kifúrta a kiváncsiság.

– Megkövetem alásan a nagyságos főtisztelendő urat, tessék megmondani, miért köszön csak így: Szervusz, szervusz, szervusz?

– Ej, cigány, – tréfálkozott a pap, – minden szervusz egy korona.

A more a kapott felvilágositás után fejcsóválva ballagott el.

Néhány hét mulva meghalt a cigánynak az egyik gyermeke. A temetés után kéri a plébános a járandóságot: a három koronát.

– Emlékszik mit mondott a főtisztelendő úr, hogy minden szervusz egy korona. Tehát egy szervusz, két szervusz, három szervusz, négy szervusz. Adjon vissza a tisztelendő úr még egy koronát.

Melyik jobb?

István gazda a komáját, a ki látogatóban van nála, elviszi a templomba. Az istentisztelet végeztével kérdi tőle:

– Nos, hogy tetszik a tiszteletesünk?

– Oh, ez különb ember, mint a miénk, – felelt a vendég. – A mi papunk szörnyen kiabál a prédikáló-széken, míg a tiétek olyan halkan beszél, hogy az ember édesdeden szunyókálhat.

A hová ujság nem jár.

Egy házasulandó pusztai legénytől a tanításon kérdi a plébános:

– Édes fiam, meg tudnád-e mondani, hogy a három isteni személy közül melyik halt meg?

– Hát meghalt?! – csodálkozott bambán a legény.

– Ejnye, hát még azt sem tudod? – pirongatta szeliden a tisztelendő úr.

– Már kérem alásan, – tört ki az őszinteség a legényből, – mi miattunk meghalhat akár mind a három, mert a mi pusztánkra nem jár ujság.

Az úri imádság.

Az iskolai év kezdetével a gazdaember beiratni vitte a fiát. A plébános, aki véletlenül szintén ott volt, megsimogatja a jóképű gyermeket és azt kérdi tőle:

– Nos, fiam, tudod-e már az Urimádságát?

– Megkövetem átossággal, – szól közbe az apa, – nem tudja ez még az urakét; csak az ilyen magunkforma szegény parasztemberekét szokta vót velünk ókor-ókor elmondogatnyi, a mi úgy kezdődik, hogy: “Miatyánk Ur Isten, ki vagyon menyéjben!”

Megmagyarázta.

A plébános egy vasárnapi hitoktatás alkalmával kérdi a cigánytól:

– Mi végre jött Jézus a földre?

– Hát csókolom a kezit, lábát, főtisztelendő uram, – felelt a cigány – talán azért, mert az időtájt a menyországban nem ment jól a dolga.

A lista.

A községi biró párbért járt figyelmeztetni; útközben azonban észreveszi, hogy nincs nála a jegyzék. Odaszól a kisbirónak:

– János, szaladj csak hamar a listáért.

A kisbiró neki indul, de csakhamar elfelejti, hogy miféle listát akar a biró úr. Egy darabig csak tünődik, aztán beállít a község nagyszájú kovácsához, s a biró elé rendeli:

– Itt van, biró uram.

– Hát ez lista?

– Igenis biró uram, még pedig cocilista.

Hol a fiu?

Sehogy sem tudta megtanulni a cigány a keresztvetést. Végre a pap egy zsák búzát igért néki, ha jól elmondja.

Másnap beállít a plébániára a cigány.

– Tistelendő ur, tudom már a kerestvetist.

– No, hadd halljam!

– Azs Atyának, Szentléleknek nevében. Amen.

– Hát a Fiu hol maradt, more?

– Oda kinn van a pitvarban, s tartja az igért buzsának a zsákot.

Schuszter püspök és a kabátgomb.

Schuszter Konstantin, az elhunyt váci püspök ismeretes volt a zsugoriságig menő takarékosságáról. Télikabátja már nem is fekete, hanem zöld volt. S jellemző, hogy télikabátját soha sem gombolta be; ha ez iránt kérdezték, tréfásan szólt:

– Leszakadna a gomb.

A midőn egyszer figyelmeztették, hogy egy püspökhöz még sem illő az ilyen foszlányos kopott ruha, igy felelt:

– Nem lehetek fényüző. Nagyon sok az adósságom, s a hitelezőm nem enged.

– S ki a hitelezője?

– A közjó, – felelte a püspök.

A cigány gyónása.

Elment a cigány gyónni, még pedig a beteges prépost lakására.

Az első szobában senki sem lévén, nyakára kapta a prépost aranyláncos keresztjét, s az inge alá rejtette. Aztán pedig ilyenformán kezdte bűneit bevallani:

– Mikor a másik sobába bejöttem, kerestet vetettem mágámra.

– Hisz az nem vétek, fiam, – válaszol gyóntatója.

Eközben észreveszi, hogy a prépost órája is a kezeügyébe esik, s csöndesen utána nyúl.

– Órát lopok, főtisztelendő úr, – gyónja őszintén.

– Ne úgy mondd, fiam. Hanem: órát loptam.

– No hát, órát loptam, – ismétli a cigány, aki már ezalatt az órát csakugyan elemelte.

– Akkor hát add vissza annak, akitől loptad, – oktatta a lelkiatya.

– Fogja, szent atyám!

– Nekem nem kell, hanem annak add, akitől loptad.

– Kínáltam, de nem fogadta el.

– Akkor hát tartsd meg, fiam, magadnak.

Nagyböjtben.

Hát te mit csinálsz azzal a szalonna-bőrrel?

– A káplán úrnak a csizmáját kentem meg vele, hogy bele ne menjen a víz, mert nagyon olvad odakint.

– Oh te pokol pozdorjája! Nem rettegsz pénteki napon a káplán úr csizmáját szalonnával kenni?

A birálat.

– Szép volt a prédikáció? – kérdi az asszony templomból hazatérő urát.

– Szép bizony, anyjuk, – válaszolt a férj, – gondolhatod abból is, milyen szép volt, hogy háromszor köhögtünk.

A kiért nem kár.

Falusi asszony: Főtisztelendő úr, kérem szépen, jöjjön azonnal az uramhoz, tessék néki föladni az utolsó kenetet, mert a végit járja szegény.

Plébános: Jól van, rögtön küldöm a káplánt.

Falusi asszony: Csak jöjjön maga a plébános úr. A káplán még olyan szép fiatalember, kár volna érte, ha az uramtól megkapná a fekete himlőt.

Váratlan fordulat.

A fiatal tiszteletes egy szép leány kezét akarja megkérni. Hozzá is fog vallomásához, de a kisasszony közbevág:

– Nem hallgathatom meg, tiszteletes úr. Nagyon különc a természetem; szeretek vidáman élni, sokat költekezni.

– Akkor hát engedje meg, – válaszolt keserű gúnynyal a tiszteletes, – hogy imádkozzam a boldogtalanért, aki kegyedet kisasszony, el fogja venni.

Dehogy egygyek!

El akart válni az asszony az urától. A pap le akarta beszélni, előadván néki, hogy minő nagy bűn elválni attól, akivel tulajdonkép egynek kellene lennie.

– Ah! – sopánkodott az asszony csudálkozva. – Hát csakugyan az hiszi a tisztelendő úr, hogy mi ketten egygyek vagyunk? Nagyon csalatkozik. Én fogadom, ha akkor jönne felénk, mikor veszekszünk, azt gondolná, hogy legalább is huszan vagyunk a házban.

Eb is, kopó is, agár is.

Eszterházy Károly egri püspök egyszer Gödöllőn utazván keresztül, Grassalkovich herceg tudni akarta, ki megyen ott négylovas hintóban. Utána szalajtotta hát cigány kengyelfutóját.

A cigány nagynehezen utolérte a hintót s lihegve kérdé: – Ki van a kocsiban?

– Episcopus Agriensis, – felelt röviden a püspök.

Mikorra azonban a cigány hazaért, elfeledte a mondást s Grassalkovichnak az üzenetet igy jelenté be:

– A bizson eb is, kopó is, agár is.

Gyönge vigasz.

Lelkész: Ne busuljon János gazda, ha az Isten magához is szólítja a feleségét, odafönt ujra találkoznak.

János gazda (elgondolkozva): Hát hiszen éppen ez aggaszt engem, főtisztelendő uram!

Jó az neki.

Pap: (A keresztelést kezdve.) Mi legyen a gyermek neve?

Keresztanya: Hadd legyék Marci, úgyis csak disznópásztor lesz belőle.

Az alapgondolat.

A kisbiró: Tiszteletes úr, meghalt a legényfiam, tartson fölötte, az Isten is megáldja, valami szép bucsúztatót.

Tiszteletes: Igen szivesen. De hát mi légyen a bucsúztató alapgondolata? Mondja csak, miről volt nevezetes a fia?

Kisbiró: Hát a verekedéséről.

Az utolsó itélet.

Az utolsó itéletről prédikált a pap. Az istentisztelet végeztével elmegy a cigány a tisztelendő úrhoz.

– Hát mikor les azs kérem alássan, mikor utolszor itélik meg az embert?

– Miért kérded?

– Hát csak azért, hogy az utolsó itélet után csak nem csuknak be minden kis libapecsenyéért.

A palóc bánata.

A palóc gazdát nagy csapás érte. Meghalt az élete párja. Siratta keservesen, de a tisztelendő úr vigasztaló szavaira végre is lecsöndesedett.

Nem sokára azonban újabb csapás zúdult a nyakába. Megdöglött a tehene. Most még nagyobb kesergésnek adta magát a palóc, Ujabb bánata e szomoru napjaiban találkozik vele a tisztelendő úr s vigasztalni kezdi:

– Ejnye no, János gazda, ez már még sem járja, hogy kend a tehén miatt annyira búsul. Lássa, a felesége halála után is szomorkodék, de csakhamar megvigasztalódott.

– Megkövetem alásan, tyisztelendő uram, – felelte a palóc – könnyű volt akkor. Mer’ hát mikor az asszony meghótt, már harmadnapra keenálgattak szebbnél szebb feleségnek való lányokkal; de hogy most a tehenem elpusztult, bezzeg nem keenál meg senki egy rúgott bornyúval sem.

Hogy lehet meggazdagodni?

Schuszter Konstantin, a volt váci püspök, egyszer azt a kérdést intézte valamelyik gazdatisztjéhez:

– Jó úr (igy szólított mindenkit), ha az embernek pénze van, mikép növelheti gazdaságát?

– Ugy, kegyelmes uram, – válaszolt a gazdatiszt, – hogy eljár a vásárokra, kiszemeli a jófajta teheneket, kiválasztja a legjobb földeket és megvásárolja.

– Nem úgy, jó úr. Eljár az ember a városházára, a járásbirósághoz, ott megnézi, hogy kinek árverezik a tehénkéjét, a földecskéjét. Aztán elmegy az árverésre, s olcsón megveszi. Igy gazdagszik a zsidó. Tanulhatnánk tőlük, jó úr.

Ha az ember nem tud jól olvasni.

Két palóc atyafi bemegy a városba, s megállanak a templom előtti nagy feszületnél, a melyen a szokásos “I. N. R. I.” fölirás látható.

Az egyik palóc csak nézi, nézi; aztán odafordul földijéhez:

– Hé, komé, nem is tudtam, hogy a Jézuskának Imre a böcsületes neve.

Melyik a nagyobb csoda?

Egy fiatal katonatiszt a falu öreg plébánosával kötekedett.

– A bibliának melyik a legnagyobb csodája? Ugy-e az, mikor Illés tüzes kocsin az égbe gyorsvonatozott?

– Nem tudom. De bizonyára nagyobb csoda az, – vágott vissza az öreg plébános, – mikor a Baláam szamara megszólalt, anélkül, hogy valaki kérdezte volna.

A hetyke tiszt úr, igy lefőzetvén, abbanhagyta a bibliai csodák feszegetését.

Mi legyen a neve?

Keresztelni vitték a kis cigány purdét.

– Hát aztán minő nevet adjunk neki? – kérdezte a lelkész a kis purdé apjától.

– Tessék arra a névre kerestelni, amely a mai napra esik.

– Jól van, akkor hát legyen Krispin a neve.

– Jaj, jaj, tistelendő atyám, furcsa név ezs. Hanem akkor hadd legyen inkább Ködmen.

Az emlékeztető.

Kántor: Ugyan Kati néne, mi lehet az oka, hogy kelmed egy idő óta mindég legutolsó marad a templomban, végigvárja az éneklést, s aztán sírva távozik?

Öregasszony: Jaj édeskedves kántor uram, az onnan van, hogy a kántor úr éneklése egészen a szivemig szolgál, s a hányszor csak hallom a hangját, egészen elérzékenyedem. Mert hát lássa, kérem, most a tavaszon megbetegedett egy szép tinóm. Eleget kuráltuk, de biz az szegény mégis csak elpusztult. Hát mikor ez a szegény pára a végit járta, hát ő is szakasztott világra éppen olyanformán s olyan keservesen bőgött, mint a hogy a kántor uram énekel. Hát azótától fogvást valahányszor a kántor uram éneklésit hallom, mindig a szegény tinónak a keserves bőgése jut az eszembe, s nem tudom anélkül hallgatni, hogy sirásra ne fakadjak.

Nagyon kicsiny volt.

Tanítás alkalmával kérdi a plébános a cigányt:

– Meg vagy-e keresztelve?

– Nem emlékszem rá, kezsit csukolom, mert akkor még nagyon kicsiny voltam.

Bucsuztatás.

Az egyszeri kántor a falu elhunyt marhapásztorát a következő ékes rigmusokkal búcsúztatta el:

Bucsúztatlak téged el a fűtől, fától,

Embertársaidtól és a kis fiadtól.

Az egész leány– és a legényhadtól,

S végre a nagyszarvú falubikájától.

Egy vízbefúlt ember koporsójánál pedig ekkép zengedezett:

Szentséges Úr Isten! ej no hát a kender-

Áztató tóba is belehal az ember?…

A rektor uram pedig a község egyik érdemes gazdasszonyát igyen bucsuztatta el:

Még ezelőtt öt-hat nappal szőtt, font és varrt,

Konyhájában drága ételeket kavart;

Éppen akkor fujt rá a mord halál szele,

Mikor a konyhában tormácskát reszele.

Fáj ez, hogy elsodort ez a dühös orkán

Mátyás bátyádnak is, ki lakik Aporkán.

Legeljen földeden bár több ezer gulya

Mégis csak olyan vagy mint a fa-gurgulya,

A melyet hogyha falhoz vág a gyerek,

Száz darabra törik, én fogadni merek!

Ember! ne bizakodj tehát friss erődben,

Sem a politikus-melanchus fejedben!

A kótázás.

Ugy éjfél tájban disznótorból bandukolt hazafelé a pap meg a kántor.

A kántor, aki alaposan be volt csudálkozva, a sikos járdán megcsúszott és a földre zuhant.

– Mit csinál kántor uram? – kérdi a plébános.

– Hát kótázok, plébános úr.

– Ugyan mit?

– Azt az éneket, hogy: Im arcunkra borulunk.

A kálvinista ember.

Ugron Gábor hazautaztában a vasuti kupéban egy jól táplált alföldi úriemberrel került össze. Szokás szerint beszélgetésbe elegyedtek.

– Minő vallásu uraságod? – kérdezi az idegen Ugrontól. – Ugy-e ön kálvinista? – válaszolt Ugron szinte kérdéssel.

Az idegen csodálkozva tekintett rá.

– Persze, hogy református. De honnan tudja ön ezt?

– Igen egyszerű nyitja van ennek. A zsidó és a lutheránus szégyenli a vallását; a katholikus hitközömbös. Egyedül a református az, a ki mindjárt a valláson kezdi a társalgást, s eldicsekszik kálvinista voltával.

“Ki vagy”…

Meg akart házasodni a tilalmasi gulyásbojtár s e végett bement Karcag városába a paphoz.

– Tudod-e fiam, az Urimádságát? – kérdi tőle a lelkész.

– Nem tudom.

– Megtanítalak én édes fiam, mondd utánam “Miatyánk.”

– Miatyánk.

– “Ki vagy”…

– Kupos Gabi István, szolgálatjára a főtisztelendő urnak.

Ribizli apátság.

Mikor egy plébános a cimzetes egresi apátságot kérte Simor János hercegprimástól, az jóizü humorral így válaszolt.

– Sajnálom, hogy az egresit már másnak igértem, de a ribizli apátságot neked adom.

A legkedvesebb fa.

Egy dunántúli esperes-plébános iskolalátogatás alkalmával nagyon szeretett fogas kérdéseket intézni a gyermekekhez. De egyizben ugyancsak megjárta.

Beköszönt az iskolába, s egy értelmes arcú parasztfiút szólít fel.

– No fiam, mondd meg, melyik fa nem ég meg a tűzben?

– A tréfa, – válaszol bátran a fiú, a ki úgy látszik, hallott már ezekről a találós-kérdésekről.

– Jól van. És melyik fa van sátor alatt?

– A kofa a piacon.

– Ez már derék. És melyik fa a leghasznosabb?

A fiú nem tudja.

– A mogyorófa, mert ez ösztökél a tanulásra. No, de mondd meg, melyik a legkedvesebb fa?

– Hát a főtisztelendő úr gazdasszonya: a Jozefa, – köpi ki a gyerek egész akaratlanul.

E csattanós felelet után az esperes-plébános sokáig tartózkodott a fogas kérdésektől.

A nagy szeretet kára.

Gyónni ment a cigány. A pap fel is oldozta, de azzal a meghagyással, hogy minden reggel mondja el azt, hogy “szeressed uradat, istenedet!” Ez sehogysem tetszik a cigánynak, s így szól a paphoz:

– Édes tistelendő uram, más imádságot tessék vélem mondatni…

– Hát aztán, miért, te cigány?

– Ázsért ides tistelendő úr, mert há én a jó istent nagyon seretem, akkor ő is megseret és hámár magához talál venni.

Biblia-tanításkor.

A plébános téli időben vasárnap délutánonként, a bibliát magyarázta híveinek. Ujév után, hogy meggyőződjék buzgó tanítása eredményéről, olyan vizsgafélét tartott. Kérdést intézett ehhez is, ahhoz is, s ugyancsak furcsa feleleteket kapott. Ime néhány:

– Miért teremtette az Isten mindjárt az első napon a világosságot?

– Hogy láthasson a setitbe…

*

– Hogy hívták Ádámnak, az első embernek a feleségét?

– Ádámné asszonynak.

*

– Miért harapott Ádám az almába?

– Mert nem volt bicskája.

*

– Mikép menekedett meg Noe az általános veszedelemtől a vízözön alatt?

– Hát úgy, hogy a legszélére állott.

*

– Miért űzött Ezsau az első szülöttségi jogával kereskedést?

– Azért, mert zsidó volt.

*

– Mit cselekedtek a zsidók minekutána a Verestengeren átmentek?

– Megszárítgatták a vizes ruhájukat.

*

– Hová ment Jézus, minekutána életének tizenkettedik esztendejét elérte volna?

– A tizenharmadik esztendőbe.

*

– Miért vendégelte meg az Ur Jézus az ötezer embert?

– Mert tudta, hogy nincs pénzük.

Csokonai és a szakácskönyv.

Csokonai, diák korában egyizben mint legátus a husvéti ünnepekre egy olyan faluba volt kiküldve, amely csupa jókedvű komposszeszorból állott.

Csokonait elmés ötletei, vidám dalai miatt csaknem a tenyerén hordozta az egész úrinép. Egyik társaságból a másikba vitték.

Az utolsó ünnep délutánján, mikor már jól beboroztak, a víg kompánia néhány tagja azt a tréfát eszelte ki, hogy a legátusdiák prédikációskönyvét kicserélik a háziasszony hasonlókötésű szakácskönyvével. Ugy is lett.

A mint a harmadikat elharangozták, Csokonai hirtelen a hóna alá csapja a kezeügyébe tett szakácskönyvet és siet a templomba. Ott feláll a kathedrába, elmondja a könyörgést, aztán felnyitja a könyvet azon a helyen, a hol bele volt téve a jegyzék. Abban a hiszemben, hogy az az előre kikeresett textus, nagy biztosan, hangos szóval kezdé olvasni:

“Az ecettel és…

De rögtön észrevette a tévedést. S anélkül, hogy zavarba jönne, a legnagyobb biztonsággal folytatá:

Az ecettel és epével megitatott Ur Jézus Krisztus lehajtván fejét, ekkép sóhajta: Beteljesedett.

S ebből a hirtelenében fölvett alapigéből oly meghatóan szép prédikációt rögtönzött, hogy az ájtatos hallgatóság legnagyobbrésze könnyekre fakadt.

Az eklézsia kivánsága szerint.

Az ujonnan választott tiszteletes beköszöntő szent beszédjében így szólítá a hiveit:

– Édes juhaim!

Ez a czimezés azonban nagy visszatetszést szült a gyülekezetben. Az egyik gazdaember az istentisztelet végeztével kifejezést is adott ennek.

– Már kérjük szeretettel tiszteletes uram, – ugymond, – bennünket ne nagyon hasonlítgasson holmi kerge-birkákhoz. Hanem ha már ilyen megszólítást szeret használni, hát inkább hasonlítson egy pár olyan szép ökörhöz, mint a Kajla sógoré, amelyekért most is kinálva-kináltak négyszázötven forintot!

– Legyen kivánságuk szerint, – válaszolt megnyugtatólag a tiszteletes.

S a legközelebbi istentisztelet alkalmával közmegelégedésre így kezdé prédikáczióját:

– Édes ökreim!…

Megadta néki.

Egyik faluban ősi szokás szerint a temető füve is a papé volt, a ki azonban a helyett, hogy levágatta és kihordatta volna, ökreit hajtatta rá legelni. A hivek nagyon zúgolódtak emiatt.

Időközben meghalt valaki. A kántor hirtelen megbetegedvén, a temetésen egy öreg gazdaember diktálta az egybegyülteknek az éneket. Öblös hangon elkezdi tehát:

Szent hely ez a temető,

És a papnak legelő!…

S a közönség, a plébános nagy bosszúságára, könnyfakasztó áhitattal énekelte utána.

Kölcsönösen.

Mulatós ember volt X… község fiatal lelkésze, de szűkes lévén a járandósága, nem igen költekezhetett.

Valami ünnepség napján épp a kaszinóban pityizálgat, a midőn a czigány tányérozva hozzá megy. A pap elutasítólag int.

– Tudod mit? Én a muzsikálás fejében majd eltemetlek ingyen.

Nem sokára férjhez ment a cigányprimás leánya. Az esküvő után, mikor fizetésre került volna a sor, a cigány örömapa vigyorogva szólt:

– Tecsik tudni, az esketés árát majd én lemuzsikálom a sent atyának!

A halotti beszéd.

Kiss János, az egykori híres szuperintendensnek lelkészkedő pap korában volt egy garázda, veszekedő korhely hive, akit sehogysem tudott jó utra tériteni. Egyszer csak magához hivatja.

– Ráér kend, István gazda? – kérdezi tőle Kis.

– Igenis ráérek, tiszteletes uram.

– No, fölolvasom kendnek azt a halotti beszédet, a mit kendnek a holta után fogok mondani.

– Az enyimet?

– A kendét, István gazda.

– Hisz én még élek!

– Majd meghal. Legalább tudja meg kend, hogy halála után milyen híre marad.

Ezzel elővett egy irást és lassan, értelmesen fölolvasá, hogy a megboldogult Kaszás István minő garázda, korhely, naplopó vala, aki soknemű gonosz cselekedetei miatt a túlvilágon bizonyára nem fog idvezülni.

A gazda megrökönyödve hallgatta a halotti beszédet.

– Tiszteletes uram, – szólalt meg végre, – talán még ráérek egyebet is cselekedni, mint eddig?

– Ha kenden fogna még a jó szó!

– Próbáljuk meg, talán fog. Mert mégis csak azt szeretném, ha másféle bucsúztatót mondjanak fölöttem, mint a minőt a tiszteletes úr felolvasott.

És a gazda csakugyan megjavult.

A kezejárása.

Pap: Menjen csak vissza, az urához, édes Guzsalyné!

Asszony (sírva): Könnyen mondja, édes tisztelendő atyám, mert nem ismeri a kezejárását!

A kanonok és a gazdasszonya.

Az ujonnan kinevezett kanonok szabadulni akart vén gazdasszonyától és fölmondott neki.

– De bizony nem megyek! – pattogott a gazdasszony. – Ha együtt káplánkodtunk, együtt is fogunk kanonokoskodni.

És együtt kanonokoskodtak.

A keresztelés legfőbb kelléke.

Leckéket adott a káplán a falusi cigányoknak, hogy őket a vallásra oktassa. Egy izben, hogy meggyőződjék hosszas tanításai eredményéről, megszólítja az egyik cigányt:

– Kolompár Zsiga, mondd meg nékem, mi a külső jele a keresztségnek? Mi az, ami nélkül nem lehet keresztelni?

A cigány úgy tesz, mintha erősen gondolkoznék, de nem felel.

Erre a káplán elkezd magyarázni, hogy a természetes tiszta víz a külső jel, s víz nélkül nem lehet keresztelni.

– De ídes tisztelendő úr, – vág közbe a cigány, – ott lehet a vizs akár özönével, ha kisgyerek nincs. Ezs a fő!

A szalmázás.

Egy öreg tiszteletes, akinek vénségére nem igen akarózott már tanulni, többnyire rögtönzött prédikációval állott elő. De az ilyen hevenyészett templomi beszédek bizony ritkán sikerültek.

A kurátornak sehogy sem tetszett ez a dolog, s egyizben az istentisztelet végeztével megszólítja a papot:

– Hej, tisztelendő uram, ismét mennyit “szalmázott.”

– Hát igen “szalmáztam”, – válaszolta az öreg tiszteletes nyugodtan. – De ki is tudna ennyi szamarat szénával eltartani?

A hiba.

Rektor: Milyen a paptok?

Kántor: Jó ember volna, csak ne lenne olyan mérges a tarokkozás közben.

A lefőzött barát.

A szentségtartó helyére dugta el a pénzét egy fösvény barát, s fölébe ezt írta:

“Az Úr vagyon e helyen!”

Valami gonosz csont megleste, s elemelvén a pénzt, a következőket jegyezte a régi fölirás helyére:

“Föltámadott, nincs itt!”

Miért nem sír.

Az év utolsó napján, Szilveszterkor megható prédikációt mondott a lelkész, s az egybegyült hívek ugyancsak törülgették a szemeiket. Csak egy gömbölyü menyecskére nem hatottak a szent igék.

– Ugyan Rozi, – sugta oda egyik szomszédja, – legyen eszed. Sirjál a többiekkel, mert különben szájára vesz a pletyka.

– Szivesen megtenném nénémasszony, – válaszolt a menyecske, – de otthon felejtettem a zsebkendőmet.

Jobb előbb, mint utóbb.

Pap: Miért verte meg a feleségét János gazda, mindjárt az esküvő utáni napon?

János: Azért tettem, édes tisztelendő uram, hogy megverni úgyis meg kell, hát jobb előbb, mint utóbb.

Zsemle és a prédikáció.

Találkozik a tiszteletes úr a pékmesterrel, aki igen rosz süteményt készített.

– Édes Csömbér úr, – szólította meg a pap, – igen elégedetlen vagyok magával, mert ha jó süteményt akarok enni, mindig a városba kell küldenem.

– Épp ugy vagyok én is tiszteletes uram; ha jó prédikációt akarok hallani, nekem is a városba kell menni, – vágott vissza a pék.

A visszahozott kereszt.

Töredelmes szivvel gyónt a cigány. S bár jó hosszú volt a bűnlajstrom a mit bevallott, a gyóntató atya mégis észrevette, hogy az elmondottakon kivül még valami más is nyomja a lelkét.

– Csak ki vele fiam. Ha egy vétket elhallgatsz, annyi mintha mind elhallgattad volna.

– Mi türés-tagadás sent atyám, bizs én elvittem innen a templombul egy kerestet. De már sánom-bánom, seretném jóvátenni a binemet.

– Ha elvitted, hozd vissza!

S a cigány még aznap összekötözte s a vállára vetvén, odavitte a papnak – a feleségét.

A csekei plébános.

A csekei paptól, aki mulatós ember volt, egyizben azt kérdi a püspök:

– Ha víz nem volna, mivel keresztelne?

– Borral.

– Ha az sem volna Csekén?

– Szilvoriummal.

– Hát ha se bor, se szilvorium nem volna Csekén?

– Akkor én sem volnék csekei plébános.

Széna, mint penitencia.

Egy falusi legényt gyóntat a barát. A legény szemérmetesen bevallja, hogy van egy szép szeretője, akit egyszer – uram bocsáss! – meg is csókolt, a midőn egyedül volt vele.

– Nos, tovább? – kérdi a szentatya.

– Hát igaz, ami igaz; erre nagyon melegem kezdett lenni, mert a Juczi is igen simult hozzám. De ellenálltam a kisértésnek, s nem öleltem meg.

– Ugy? Nos hát, imádkozzál öt miatyánkat és egyél meg egy porció szénát, – hangzott a gyóntató barát itélete.

– Nem vagyok én ökör, szentatyám!

– Nem fiam; nem vagy ökör, hanem szamár!

Válogassa ki.

Tompa Mihály, a jeles költő hamvai pap korában bevitte kollekta-buzáját a putnoki vásárra. Éppen egy hive állt vele alkuba, hogy megveszi; de gyalázatos olcsón akarta. Tompa nem engedett. Az alkudozás közepette mérgesen vágta oda a gazdaember:

– Adja ide tiszteletes uram, úgy ahogy mondom, hisz az enyim is közte van.

– Válogassa hát ki a magáét kelmed, aztán vigye el ingyen, – válaszolt az elkeseredett Tompa.

Lefőzés.

A plébánoshoz, a ki nagyon szerette a garast, egyszer csak beállít egy parasztember, s azt mondja, hogy nyughatatlan az elhalt felesége miatt, vajjon hová jutott?

– Nyugodjék meg, – mond a pap, – vallásos, jó neje bizonyosan a mennyországba ment.

– Igen? Akkor jó, – válaszolt a parasztember. – Misérevalót hoztam a szegény feleségemért, de igy egészen fölösleges érte imádkozni, ha már egyszer úgyis a mennyországban van.

“Az itemissaes.”

A plébános sétaközben megáll a faluvégi cigánykovács előtt, aki épp javában üti üllőjén a vasat.

– Te more, mondd csak, miért aprózod ugy az ütéseket azzal a kalapácscsal? Miért nem ütsz oda egyszerre, de nagyot?

– Hát a főtisztelendő úr – válaszol a cigány, – minek mondja a mise végén: i-i-hi-hi-te-he-he-he mis sa-a-a-a-es? Minek nem mondja ki hamar: itemissaes?

Esketésen.

Megmondta az öreg plébános, a mi a szivén feküdt, még a templomban is.

Nagy meglepetéssel hallja egyszer, hogy egy fiatal legény egy vén asszony hálójába került, s elvéteti magát véle. Látnivaló volt, hogy a nagy korkülönbség miatt nem lesz boldog a házasság. De a jóakaratú figyelmeztetés sem használt, az ifjú alaposan el volt bolondítva. A kihirdetések után jött az esküvő. A pap fölteszi az oltárnál a kérdést az ifjúnak:

– Szereted-e ezt a tisztességes személyt?

– Szeretem, – volt a válasz.

– Hiszi az ördög, – jegyzi meg a pap. Aztán a vén asszonytól ugyanezt kérdi.

– Szeretem, – válaszol ez is.

– Meghiszem, vén szatyor! – mordúlt rá a plébános.

A megevett kanál.

A földesúr, aki egyszersmind az eklézsia kurátora is volt, ebédre hívta meg az ünnepi legátust.

A kedélyes háziúr a diák rovására vendégeinek egy kis mulatságot akarván szerezni, meghagyta a felszolgáló inasnak, hogy a legátus tányérja mellé ne tegyen kanalat. Ugyis történt.

Az ebéd megkezdődvén, a házigazda tréfásan felkiált:

– Huncut, aki a levesét meg nem eszi!

Erre a legátus egyet gondol, kettészeli az eléje tett zsemlét, egyik feléből kivájja a belit, a zsemle karéjából kanalat csinál, felszúrja azt a villájára, s szépen megeszi az eléje tett levest.

Mikor készen volt, szájába gyúrta a zsemle-kanalat s így vágott vissza:

– Huncut, ki a kanalát meg nem eszi!

Az adventi tánc következménye.

– Ugy-e, megmondtam kendteknek, – korholta a plébános híveit, – hogy Adventben ne táncoljanak? No, látják kendtek, most megdöglött a bikaborjujok!

Egyházi nyelven.

Disznótorra volt hivatalos a rákosi tiszteletes egyik hívéhez.

– Ejnye, de friss ember maga András gazda, – jegyzé meg a tiszteletes vacsora közben, – alig hallom visitani a mangalicát, s már is kolbászszal traktál belőle.

– Hát kérem szeretettel, – válaszolt a tudálékos házigazda, – csak ugy dispenzációval ment az egész.

Jól ismeri.

Plébános: Vigasztalódjék Mihály gazda, a hol most meghalt feleségének a lelke van, ott örök béke és nyugalom honol.

Mihály gazda: Nojszen; akkor nem is birja ő ki sokáig.

Meddig volt a pusztában!

Tisztelendő: No, Hajós Jancsi, tudod-e, meddig volt Jézus a pusztában?

Jancsi: Nem tudom én, kérem, mert nem voltam ott.

Tisztelendő: Hát csak hallottad már valakitől?… Nos, mit gondolsz?

Jancsi: Én azt gondolom tisztelendő úr, hogy addig volt a pusztában, a mig meg nem éhezett.

I. H. S.

A sinfalvi tisztelendőnek volt egy szép diszpohara, a melyre az ismeretes I. H. S. betük voltak bevésve. Egy alkalommal vendégei kedveért bort hozatott s díszpoharát is megtölté. Furfangos vendégeinek egyike, Szilágyi nevü, felveszi a poharat s mielőtt a pap észrevenné, kiitta. A tisztelendő csodálkozva kérdi, hogy merte meginni?

– Hisz a pohárra az van írva, – felelt a kérdezett, – hogy Igyék Humanissime Szilágyi!

Nemsokára a pap is fölveszi a poharat s azt mondja:

– Igyunk Hát Sorban!

A társaságnak tetszett a visszavágás és lőn ezután nagy dáridó.

A laki eklézsia.

A laki tiszteletesnek szörnyü rosszul ment a dolga. Csupa koplalás volt az élete. Tűrt a meddig lehetett; de végreis ráunt az örökös nyomoruságra, s otthagyta az eklézsiát.

Távozása előtt azonban a düledező paplak falára a következőket irta:

“Itt hagylak te lak, hol se kántor, se pap jól nem lak!”

Fokozás.

Egy csongrádmegyei plébános az oltári szentségről prédikálván, beszédjét így végezte:

– Mondottam, hogy Jézus jelen van az oltári szentségben. Ha nekem nem hisztek, kérdezzétek meg a jegyző uramtól, az nagyon okos ember. Ha néki sem hisztek, kérdezzétek meg Vaszary herczegprimástól, aki nagyon szentéletű férfiú. Ha annak se hisztek: kérdezzétek meg a római pápától. Ha még ennek se hinnétek, akkor az Atyaistennek se fogjátok elhinni. Ámen.

Hát aztán?…

A tisztelendő úr ádventkor egy fiatal tizenhat éves paraszt leányt gyóntatott. A leány töredelmesen felsorolva bűneit, végre így szólt:

– Még volna egy vétkem, de szégyenlem elmondani.

– Csak ki vele, édes lányom! – bátorította a tisztelendő úr. – Hiszen csakis úgy számíthatsz bűnbocsánatra, ha őszintén bevallod minden vétkedet.

– Elmondom hát, – sóhajtott pirulva a leány. – Egyszer a házunknál senki sem volt otthon; csak én magam egyedül. Ugy látszik, ezt észrevette Sugár Jóska, aki a szomszédunkban lakik, mert átmászott a kerítésen s bejött hozzám a szobába.

– Hát aztán? – biztatta a szentatya.

– Leültünk egymás mellé a patkára…

– Nos, csak tovább! – szólt közbe a tisztelendő úr, aki a szerelmi kaland iránt máskülönben is szerfölött kezdett érdeklődni.

– Aztán mindenféléről beszélgettünk, – folytatta a leány, – miközben ő megfogta a kezemet.

– Hát aztán?

– Azután megölelt és megcsókolt.

– Hát aztán?

– Megfogta a kötőmet…

– Haaát aztán?

– Ezután hazajött az édes anyám.

– Hogy az ördög vitte volna el az édes anyádat! – tört ki a csalódás a szentatyából.

A hitbuzgó cigány.

Ujbori gyónáskor a többi hívővel a cigány is odajárult az úrasztalához. A midőn rákerült az áldás sora, az eléje nyujtott kelyhet nagy hirtelen fenékig ürité.

– Mit tettél? – kiáltott rá felindultan a lelkész.

– Hát talán csak megérdemli azs én szerelmetes Jézus Krisztusom, hogy akár három ilyennel is kiigyam érte, – vigyorgott a czigány.

A kijavitott “miatyánk”.

– Az egyszeri legátus, aki kapatos fővel ment a templomba, az Urimádságot így fejezte be:

…mert tied az ország, a hatalom és a dicsőség. Alászolgája!

Egy másik legátus diák szintén megakadt a miatyánkban, még pedig e szavaknál “és bocsásd meg a mi bűneinket, miképen”… Próbálja aztán tovább: azonképen… De igy sem jutott eszébe a következő mondat. Végre is egész desperációval rámondja: semmiképen, amen!

Van-e ördög?

– Van-e ördög? – kérdi gyónás alkalmával a plébános a cigánytól.

– Mit tudom én? – válaszol a cigány. – Nem voltam én beszédes vele!

Minő nemzetbeli volt Ádám?

Egy papi társaságban tréfás vita támadt a felől, hogy minő nemzetbeli volt Ádám? Egyik ezt, a másik amazt mondotta.

– Én azt tartom, – szólt közbe a házigazda, – hogy Ádám német volt; különben nem mondotta volna az Isten: “bánom, hogy teremtettem az embert.” Lásd: I. Mózes 6. 6. 7.

Kriza köszöntője.

Kriza János unitárius püspök, a “Székely vadrózsák” gyűjtője, Jakab Elekhez, a jeles történetiróhoz keresztelőre volt hivatalos. A lakomán a többi közt megjelent egy református főúr, s egy katholikus pap is.

Kriza lakoma közben felemelkedett helyéről, s az uj világpolgárt következőleg köszönté fel:

Éljen jó barátunk az unitárius,

Ki ma elmondhatja, hogy trinitárius.

Három vallásuak imádkoznak érte,

Egyik egy, másik a három istent kérve.

Apa, anya szeme az új házi kincsen,

Áldja mind hármat az egy s három Isten!

Furfangos prédikációk.

Az egyszeri tiszteletes prédikációját a következőleg kezdte:

– Mai beszédem két részből fog állani. Első részében ki fogom mutatni, hogy Kain nem bűnös; második részében pedig, hogy de bizony bűnös.

Egy más alkalommal pedig így fogott hozzá:

– Mai beszédem három részből fog állani. Először megmutatom, hogy a szél most honnan fúj; másodszor előadom, hogy a szél merre fúj; harmadszor pedig kimutatom, hogy most nem is fúj a szél.

Fölösleges!

Egy vőlegény az esküvő előtt meggyónt, s a lelkiatyától annak rendje s módja szerint penitencziát és feloldozást kért; mire a lelkiatya nem minden maliczia nélkül igy válaszolt:

– A mi a penitenciát illeti, az ezúttal egészen fölösleges, hiszen ön – nősül!

A ki fél a menyországtól.

Zajlott a Duna, egy jámbor koldulóbarát mégis át akart kelni rajta. Egy lélekvesztőn el is indult. Már csaknem a tulparton voltak, amidőn egy nagy jégtorlasz nekiment a csónaknak és azt féloldalt fordította.

– Jaj, tisztelendő uram, – kiált ijedten a révész, – most tüstént meglátjuk a menyországot!

– Isten őrizz minket attól! – jajdul fel a barát még ijedtebben.

Nem futja.

Plébános (egy gyerek keresztelésekor): És mi legyen a gyermek neve?

Keresztanya: Tihamér, Árpád, Gyula, Jenő.

Plébános (az egyházfihoz): Kérem, hozzon még egy kis szentelt vizet!

Magyarosan.

Az öreg darai plébános elmegy egyszer a püspökhöz, aki azt kérdi tőle:

– Milyen a plébániája?

– Hát kérem, Dara nem rizskása, mint valami püspökség, – volt a felelet.

A legátus mentsége.

– Hát domine, hogy volt képes kifeledni a miatyánkból azt a fontos részt: “és bocsásd meg a vétkeinket”? – kérdezte a patronus a nála vacsoráló legátustól.

– Én ezt nem feledékenységből tettem, – válaszolt a furfangos diák, – hanem szándékosan, nem akarván a nemes eklézsia egyetlen tagjáról is feltenni, hogy husvét első napján úrvacsora után, mikor már az elkövetett bűnök meg levén bánva, már ily rövid időközben is vétkezni képesek lettek volna.

Üsd főbe őket!…

Az ev. református egyház egyik nagytudományu espereséhez egy távolabbi községből beállít három öreg ember s arra kéri, hogy adjon nekik más papot.

– Hát miért akarják papjukat változtatni? – kérdezte tőlük az esperes.

– Tudja a jó isten, csak más kéne nekünk.

– Talán rendetlen életü?

– Nem biz őkelme.

– Talán nem felel meg a kötelességének?

– Mi tagadás, bizony megfelel.

Végre sok faggatás után kisül, hogy azért nem kell nekik a pap, mert már öreg.

Erre az esperes szép csöndesen, a legkisebb harag nélkül kiszól az ajtón a kocsisnak:

– Andris, hozd be csak a baltát!

A küldöttség csak bámul, mikor a kocsis a baltával megjelenik. Mi lesz itt?

– No szógám, – szól parancsolólag az esperes, – üsd főbe ezt a három vén embert! Ne félj, én felelek mindenért.

A deputáció megrémül.

– Igaz, hogy öregek vagyunk, – szólal meg a legvénebb, – de hát csak hadd éljünk, mig az isten akarja!

– No hát, – válaszolt feddő hangon az esperes, – az öreg pap is hadd éljen, a mig az Isten akarja. Elmehetnek kendtek!

Az angyalok teste.

Egy évzáró vizsga alkalmával, amelyen a plébános elnökölt, a tanító a többi közt azt kérdi az egyik iskolafiútól:

– Van-e az angyaloknak testök?

– Igenis van, – válaszol bátran a fiú, – még pedig olyan szép, mint egy kisasszonynak.

– Honnan gondolod ezt, fiam?

– Hát a multkor estefelé a plébános úrtól ment el egy talpig fehérbeöltözött kisasszonyforma, akinek azt mondta a plébános úr: pá… pá… szép angyal!

Nem érdemes meghalni.

Pap: János gazda, térjen meg és készüljön a túlvilági életre.

Beteg: Hát mán mindenképen itt köll hagyni ezt a szép életet?

Pap: Mindnyájan itthagyjuk úgyis!

Beteg: Igaz;… de hát minek siettet a tisztelendő atyám, mikor odaát úgy se vár engem senki az anyjukomon kivűl!

Nem azért tette.

– Nos, hogy tetszik az új pap prédikálása?

– Sehogy se!

– Hiszen pedig kigyelmed egyre helyeslőleg bólintgatott a fejével, mikor a pap prédikált.

– Igen, mert akkor már régen elszundítottam.

Eltalálta.

Tisztelendő: Hogy hívták a három keleti bölcset?

Tanuló: Gáspár, Menyhért, Boldizsár.

Tisztelendő: No és melyik volt közöttük a szerecsen?

Tanuló: A fekete.

Igaza van.

Tisztelendő: Ejnye, ejnye, István gazda, kend veri a feleségét?! Ezt mégse hittem volna! Ezért meg kellene kendet büntetni.

István gazda: Hagyja el, tisztelendő úr! Az a férj, aki verni kénytelen a feleségét, már úgyis eléggé meg van büntetve.

A cigány és a penitencia.

A cigány veri a makrancos gebéjét. A plébános, ki véletlenül arra megy, feddőleg rákiált:

– Mit püfölöd azt a szegény lovat, te cigány!

– Pifelem!… Már hogy pifelném? Csak a penitenciát adom fel néki, mint a tistelendő úr nékem.

Ellenkező bajok.

Tisztelendő: Meg vagyok akadva, édes kántor uram.

Kántor: Miben, főtisztelendő úr?

Tisztelendő: Hát abban, hogy ma ebédre vagyok híva az urasághoz, aztán nincs semmi étvágyam.

Kántor: Akkor nagyobb baj az én bajom, főtisztelendő úr; nekem meg roppant nagy az étvágyam, aztán soha se hívnak meg az urasághoz ebédre!

Az anyós a bibliában.

Egy társaságban a bibliáról beszélnek.

– Sajátságos, hogy a biblia seholsem tesz említést az anyósokról, – jegyzi meg a vígkedélyű háziasszony.

– Dehogy nem! – felel egy fiatal pap. – Hát ugyan kire vonatkoznék, ha nem az anyósokra, bölcs Salamon példabeszédek könyve 6. részének 14. verse: “Mindenképen való álnokság vagyon az ő szívében, forral minden gonoszt szüntelen, és háborúságot indít.”

Az áhitatos ima.

Egy öreg ember oly buzgón imádkozik az oltár előtt, hogy a káplán, a ki mellette elmegy, részvéttel szólítja meg:

– Mi a kivánsága az égből, jó ember?

– Azért imádkozom, – feleli az aggastyán, – hogy az Isten adjon nékem minél több munkát, hogy a családomat eltarthassam.

– Kivánsága bizonyára meg fog hallgattatni. És mi a foglalkozása?

– Sírásó vagyok.

IV.

Budapesti élet.

Adomák a fővárosi életből.

A gépkocsi.

A képviselő egy vidéki választójával megy az Andrássy-úton, a mikor egyszerre csak arra pöfög egy automobil-kocsi.

– Tudja-e, barátom, hogy mi ez? – kérdi a képviselő a falusi embertől.

– Tudom, – felel az atyafi, – megszökött a ló, s most a kocsi utána szalad.

Mikor a házmester lumpol.

Sötét éjszaka egy ember botorkál a ház kapuja előtt. Egy arra menő megszólítja:

– Mit keres itt? Ugy látszik be van rúgva.

– Dehogy! Szeretnék bemenni, de otthon felejtettem a kapukulcsot.

– Hát csengessen a házmesternek.

– Könnyen beszél az úr, hiszen én vagyok a házmester.

A villamoson.

Ellenőr: Jegyet kérek, jegyet!

Egy utas: Minek magának jegy? Hisz magát jegy nélkül is elviszik.

Az állandó szerető.

Háziasszony (az új szobalányhoz): Hogy magának külön szeretője legyen, – azt nem türhetem. Nem akarok idegen embert a házamban. Hozzánk már évek óta jár egy káplár, a ki minden cselédemnek a szeretője volt. Ezt maga is elfogadhatja.

Mikor Ős-Budavára megbukott.

– Mikor volt Ős-Budavárának legjobb dolga?

– A végrehajtás napján, mert akkor minden asztal le volt foglalva.

A vásárcsarnokban.

Kisasszony: Nagyon is drága az a fiatal liba.

Kofa: Hja, nem kisasszony az, hogy még stafirungot is adnak annak, a ki elviszi.

Az olcsó zsebkendő.

Egy falusi gazdaember, a ki ügyes-bajos dolgai miatt jött fel a fővárosba, ballag nézelődve a Kerepesi-úton. Éppen egy vászonkereskedő üzlete előtt megy el. A mint megpillantja őt a kereskedő, kiszalad az utcára, s így csalogatja magához:

– Tessék uram, tessék! Itt kapni olcsó áron finom portékát. Nem húsz, nem tíz, csak négy fillér egy zsebkendő ára. Ennyiért csakugyan nem érdemes, hogy valaki kezébe fújja az orrát!

A közönség izlése szerint.

– Nagyságos asszony, kérek egy kis alamizsnát, szegény sánta vagyok! – könyörög a koldus egyik úriháznál.

– Szemtelen egy ember! – kiáltott fel bosszúsan az asszony. – Hiszen ezelőtt egy héttel mint vak koldult nálam.

– Hja, tudja, nagyságos asszonyom, – mentegetődzött a koldus, – manapság a közönség változatosságot óhajt.

A falusi kis lány Budapesten.

Kisasszony: Nos uram, hát nem nézzük meg a múzeumban azokat a szép szobrokat?

Udvarló: Hm, – óh igen, kedves kisasszony, csakhogy kissé pongyolán vannak öltöztetve.

Kisasszony: Hogy-hogy?

Udvarló: Hm, – mezitláb járnak.

Kisasszony: No bizony, baj is az.

Udvarló: Igen ám, csakhogy nyakig mezitláb.

A csavargó tünődése.

Egy csavargó lép ki a pálinkamérésből részegen. Üres zsebeit kotorva, elkeseredetten mondja magában:

– Ha most nekem kötélre való pénzem volna, mindjárt bemennék még egy pohár snapszra.

A házmester torka.

– Mondja csak, Czirok bácsi, sokat ivott a huga lakodalmán? – kérdezték a házmestert.

– Hogy sokat-e? – kevélykedett az újkori Szent-Péter, – ha esetleg a nyakamba kötöm a csengetyűt, egész éjjel szólt volna, olyan sok dolga akadt a torkomnak.

A szivarcsutka.

Szemétkotró (a fiához): Olyan kávéház előtt, ahová szinészek járnak, ne gyűjts csutkát, mert a szinész uraknak nincsen bajuszuk s azok mind tövig szívják a szivart.

A fővárosi tej.

Háziasszony. Mi az? Ebben a fazékban nincs tej, hanem csupa víz!

Tejesasszony: Jézusom! Ma egészen elfelejtettem tejet tölteni – a vízhez!

Lóvá tette.

Egy köszvényes úriember szorgalmasan eljárt a gőzfürdőbe, s mindig rettentően ordítozott, a mint fájós tagjait a fürdőszolga megdörzsölte.

Egy másik látogató azonban, kinek az orvos szintén gőzfürdőt rendelt, mert ő is hasonló bajban szenvedett, szisszenés nélkül állotta ki a dörzsölést.

– Ugyan, – kérdi tőle amaz, – hogy tudja szó nélkül állani?

– Lóvá tettem a dögönyözőt, – válaszol jóízűen nevetve a kérdezett, – az egészséges lábamat nyujtottam oda neki, azt dörzsölte.

A lawn tennis.

– Ejnye, Betti, de lesült a maga méltóságos asszonya! Talán bizony sokat sétál?

– Nem az, instálom, – hanem mindennap lóntenyészik!

Nem csoda.

A.: Hallotta már, szomszéd úr?

B.: Mit?

A.: Szobauram, Kaprosi fogalmazó, ma éjjel elesett a lépcsőn és nyakát szegte.

B.: Ne mondja! De nem csoda, hiszen mindig olyan rossz bőrben volt szegény.

Nem kell tanítani.

Egy csavargó épp rá akar ülni a vendéglő ajtajánál megtámogatott biciklire, mikor a kerékpár tulajdonosa kitekint az ablakon.

– Várj csak gazember, majd megtanítlak én! – ordít a tolvajra.

– Sohse fáradjon! – kiált vissza a csavargó. – Fölösleges a tanítás, tudok én biciklizni!

Ki a legszerencsétlenebb ember Budapesten?

Az, a kinek egymásután hét felesége volt. Mind a hetet elvesztette, s most együtt él a hét anyósával.

Fohászkodjunk érte az egek urához, mondván: szánd meg, uram isten!

A Duna-fürdőben.

Az uszodában két fiatal ember beszélget:

– Tudsz-e jól úszni? – kérdé az egyik.

– Bizony tudok. A mult héten egyszer öt percig maradtam a víz alatt.

– Ez még semmi. Én tegnapelőtt tizenöt percig voltam a víz mélyében. Az igaz, hogy elaludtam ott.

A nők közt nincs idősebb.

Tele volt a villamos-kocsi, a mikor két nő szállt fel.

Egy fiatal ember udvariasan fölkel helyéről s így szól:

– Hölgyeim, nagyon szívesen átengedem helyemet az idősebbiknek.

…Egyik nő sem foglalta el a felajánlott helyet.

A próba-ebéd.

Rémítően elvékonyult dijnok keresett szállást. Egy jóravaló öregasszonynál éppen volt kiadó szoba.

– Nálam ebédet is kaphat az úr; olcsó és jó ebédet. Nem tetszik?

– Ebédet? Talán. Nézze, nem adna ma nekem próbaképen enni?

Ez is jubileum.

Két könnyűvérű leány beszélget egymással.

– Tudod-e mi ujság, Tinka?

– Nos?

– Jubileumot tartok.

– Vajjon miért?

– Tegnap hagyott el az ötvenedik szeretőm.

Gyöngéd szeretet.

Az állatkertben az oroszlánketrec előtt egy házaspár álldogált.

– Te Miska!

– Nos?

– Mit szólnál hozzá, ha most ketrecéből kitörne az oroszlán és engem megtámadna? – kérdezte az asszony.

– Hát jó étvágyat kivánnék neki, – felelte a férj gonosz mosolylyal.

Az előzékeny csavargó.

Rendőr (a rendőrszoba ajtaja előtt fekvő részeg csavargóhoz): Hej, hogy mer maga itt fetrengeni?

Csavargó: Tudom úgyis, hogy ha máshol eldűlök, ide hoznak; hát gondoltam, legalább egy kis hiábavaló munkától mentem meg a téns rendőr urakat.

A síkos járda.

Ólmoseső idején két úr baktat az Üllői-úton.

– Olyan síkos ez a járda, – szólal meg az egyik, – hogy az ember alig mer sétálni. Szerencsére annyit dohányozom, hogy a szivaromból lehulló hamu teljesen behinti utamat.

– No én nem szívok annyit. De a szivarom olyan erős, hogy nem enged elesnem, – tódította barátja nagymondását a másik.

Az elővigyázó háziúr.

– Miért építtette házában oly rettenetes szűkre a kaput és a lépcsőket?

– Hja barátom, egészségi szempontból.

– Nem értem önt.

– Hogy ne hozhassanak be zongorát.

A gyorsfényképészet veszedelmei.

Az imádó, a Városliget egyik rejtettebb zugában kedvesét magához ölelve, ömleng:

– Egy csókot, édes!… Igy!… Most még egyet!

– Köszönöm, – szólal meg egyszerre egy hang a bokor mögül, – egy felvétel elég lesz.

És a műkedvelő fotográfus tovasiet.

A zsebmetsző ünnepe.

Két zsebmetsző találkozik egy vasárnap az Andrássy-úton:

– Hallod-e, Szepi, – szól az egyik – nem illik így zsebre dugott kézzel sétálni.

– Igy szoktam én a vasárnapot megünnepelni, – válaszol önérzetesen Szepi. – Egész héten úgyis másnak a zsebében vannak a kezeim.

A mi lehűti.

– Hová megy ön az idén nyaralni? – kérdezte valaki a főváros egyik jókedélyű fiatal ügyvédjétől.

– Én? – Kecskemétre, anyósomhoz.

– Nem tartja kissé melegnek az ilyen tartózkodást?

– Ellenkezőleg, – tiltakozott az ügyvéd. – Anyósom látása engem mindig lehűt.

Az új szakácsné.

Háziasszony: Vannak-e tapasztalatai?

Szakácsné: Hogy vannak-e? Meghiszem azt. Huszonöt helyen voltam egy év alatt!

Igya le!

– Hogy egy pohár víz? – kérdi a Városligetben egy sétáló úr a vízáruló kislánytól.

– Két fillér.

– Itt van egy húszfilléres, adjon vissza.

– Nincs visszaadni valóm, hanem igyék az úr még kilenc pohár vizet s akkor kvittek leszünk.

A mai kérők.

A gazdag Müllerhez, a háromszoros háziúrhoz, beállít egy szegény fiatal ember, és minden nagyobb teketória nélkül megkéri a leánya kezét.

– És van önnek valamije? – kérdi tőle Müller úr.

– Bizony nincs én nekem semmim, – válaszol az ifjú őszintén.

– De miből akarja hát ön családját eltartani, ha sem vagyona, sem állása?

– Óh kérem, hát a – hozomány? – szólta el magát a modern kérő.

A ház hírneve.

Egy úr lakást keres.

– Sokan vannak? – kérdi a házmester.

– Csak hárman: én, a nőm és az anyósom.

– Ön anyósával lakik!?… Akkor nem adom ki a lakást.

– Miért?

– Mert a házunk eddig csöndes volt: nem szeretném, ha elvesztené a ház eddigi jó hírnevét.

A gyöngéd férj.

Gábor úr kirándul a feleségével a Zugligetbe. Kiéhezve érkeznek a vendéglőbe, a hol a pincér azzal fogadja őket, hogy nincs több egyetlenegy rostélyosnál.

– Csak egy adag rostélyos! – kiált fel Gábor úr haragosan. – Kiváncsi vagyok, mit fog enni most a feleségem?!

Nagyravágyás.

Két idegen nézi Budán Toldy Ferenc, az elhunyt jeles iró születésházát, mely tudvalevőleg emléktáblával van ellátva.

– Vajjon az én halálom után tesznek-e táblát az én házamra? – kérdé az egyik.

– Tesznek hát, – feleli a másik, – az lesz felírva reá: “Itt egy üres szoba kiadó.”

Ez is szerencse.

Egy grófi fogat az Andrássy-úton az utcaseprők közül egy öreg embert elgázolt. A gróf gazdagon megajándékozta a szegény ördögöt fájdalma enyhítéséül.

Irigyen nézte ezt egyik társa, s igy szólt:

– Mégis csak szerencsés ez a János! Már kétszer gázolták el a lovak!

Veszedelmes lakás.

Lakó: Mielőtt beköltöznék, a lakást fertőtleníteni kell.

Házmester: Miért? Hiszen egészen tiszta és egészséges.

Lakó: Igen ám, de azt hallottam, hogy az az asszonyság, aki legutóbb itt lakott, egyszer ikreket, aztán hármasokat szült.

A Margitsziget és a csehek.

Két prágai cseh kereskedő sétál a Margitszigeten. Megnéznek mindent: a vizesést, a fürdőházat, a romokat. Mikor a főhercegi kastélyhoz érnek, meglátnak egy papot, a ki elmerülve nézte a templomromokat.

– Ugyan főtisztelendő úr, miről nevezetes ez a szép sziget, hogy hírét Prágában is hallottuk?

– Hm… Hát nekünk ezekről a romokról, erről a kastélyról, arról a fürdőről nevezetes. Hogy önöknek miről nevezetes? Megmondom azt is. Látják azt a fát a kastély előtt?

– Igen.

– Azon belől azt a szép térséget?

– Oh, hogyne!

– Hát azon a térségen történt, hogy egyszer egy Toldi Miklós nevű magyar úgy vágott oda egy hireserejű cseh vitézt, hogy az oldalbordái összetörtek. Nos hát önöknek meg erről nevezetes a Margitsziget.

A fővárosi cselédek.

Háziasszony: Biztos úr…

Rendőr: Mi tetszik? Mi történt?

Háziasszony: Nagyon kérem, mondja meg a szakácsnőmnek, hogy ne égesse el a pecsenyét, mint a multkor… Ugyan mondja meg, mert én nem merek neki szólni.

A műcsarnokban.

Szobrász: Mi tetszik önnek a szobromon a legjobban?

Látogató: A márvány.

A drága főváros.

A vidéki embert előfogta a szomjúság a Kerepesi-útón. Bemegy hát a legközelebbi kávéházba és egy pohár vizet kér. Megiszsza a vizet s távozni akar, de a pincér útját állja:

– Kérek a vizért négy fillért.

– Ugy! No, – mondá a vidéki, miközben fizetett, – szeretném tudni, mennyibe kerül Budapesten egy felhőszakadás.

A Kerepesi-útról.

– Uram, miért követ ön folyton engem?

– Mert igen csinosnak találom, kedves kisasszony.

– Hiszen akkor együtt mehetünk.

Még a javulásban is korhely.

– Meguntam ezt a hiuságos világot! – sóhajt fel dorbézolás közben Gyula. – Le is mondok róla. Föltett szándékom, hogy a budapesti serviták zárdájában töltöm ezután napjaimat.

– Miért nem inkább a ferencrendi barátoknál? – kérdi egyik barátja.

– Tudod, a servita-rendnek nagyon jó borai vannak.

Kellemetlen kiséret.

Feleség: Ah, te olyan féltékeny vagy, alig merlek figyelmeztetni, hogy egy úr hosszabb idő óta kisér bennünket.

Férj: Fájdalom, ezúttal nincs okom a féltékenységre, mert ez az úr – egy hitelezőm.

A mély gyász.

Egy hölgy bemegy egy állatkereskedő üzletébe.

– Egy kis kutyát vennék!

– Fehéret, szürkét, tarkát parancsol? – kérdi a kereskedő.

– Oh nem, – egészen feketét kérek. Mély gyászban vagyok a férjemért.

Jó ajánlat.

– Jól van, fölfogadom házmesternek – mondja a háziúr, – föltéve, hogy érti a ház körül való apró dolgokat. Tud például tüzet rakni?

– Hogy tudok-e? – tör ki a sértett önérzet az ajánlkozóból. – Tavaly egy egész házat fölgyujtottam.

Divatkereskedésben.

– Kisasszony, találtam itt egy félrecsapott ötéves kalapot…

– Tegye ki a kirakatba, s irja mellé, hogy “Legujabb párisi minta.”

Két levél.

Az egyik így szól:

“Kisasszony! Szerelmes vagyok önbe és a legnagyobb boldogságom volna kegyednek ezt személyesen elmondani. Ma este a Haris-bazár előtt fogom várni. Ismertetőjel: szürke felöltő, szürke kalap és kezemben egy piros rózsa.”

A szerelmes levélre csakhamar megjött a válasz, mely ekképen hangzott:

“Uram! Leányomnak nincs most érkezése. De azért ön csak legyen ott az utcasarkon. Ismertető jel: fekete felöltő, fekete kalap és kezemben egy jó fütykös.”

Lelkiismeretes házmester.

Egy fiatal házaspár lakást keres: a házmester sorba mutogatja a szobákat.

Midőn már csaknem megalkudtak, a cerberus igy szólal meg:

– Még egy kérdést. Önök ugy-e nem keltek össze törvényesen?

– Kérem! Mi férj és feleség vagyunk!

– Akkor sajnálom! A háziur nem szereti, ha házában veszekedések fordulnak elő.

A telefonon.

– Hollá! Kérem Flastrom doktor urat.

– Hollá! Itt vagyok. Mi tetszik?

– Nőm rosszul van. Gyomorgörcsökről panaszkodik.

– Bizonyára megrontotta a gyomrát.

– Azt én is sejtem. De mit tegyek?

E percben a központi hivatalban tévedésből elcserélték az összekötő-vonalat. Az aggódó férjet “összekapcsolják” egy mechanikussal, a kinél egy gőzmalom-tulajdonos a kazánja miatt kérdezősködött.

E miatt aztán az aggódó férj a következő feleletet kapja:

– Nem lesz nehéz a bajon segiteni. Bizonyosan megrozsdásodott a belseje. Két liter olajat kell beleönteni, jól végigsúrolni s aztán kalapácscsal keményen megdöngetni.

Apai gyöngédség.

Egy gazdag bankár karonfogva sétál az Andrássy-uton felnőtt leányával.

– Papa, mondd csak, mikor még a mamával sétáltál igy leánykorában az utcán, miről beszélgettetek?

– Rólad, kedves leányom.

Hogy kell a házbért fizetni?

Valaki ezt hirdette egy lap kishirdetései közt:

“A ki egy koronát küld be nekem, azt megtanítom hogyan szerezheti meg legbiztosabb módon a házbérre valót.”

Persze, igen sokan mentek lépre és az elmés hirdető kifizethette egész házbérét. Válaszul pedig ezt irta a koronás embereknek:

“Tessék példámat követni.”

A Duna-partról.

Egy derűs májusi napon két jogász járkál a Duna-parton. Nyilván “séta-ebédet” esznek.

– Alig várom, hogy melegebb legyen a víz, – szólal meg az egyik. – Mindennap kétszer fogok fürödni.

– Ez sok! – jegyzi meg a másik.

– Igen ám, de nem is fogok aztán egész télen át mosakodni.

A könnyelmű főváros.

Egy vidéki házaspár álldogált egy Dorottya-utcai képkereskedő kirakata előtt, a melyben a többi közt egy Venus-másolat is volt látható.

A vidéki atyafi méltatlankodva csóválja meg fejét, s aztán igy szól életpárjához:

– Látod, ilyenek ezek a pestiek; ruhára sincs pénzük, de azért lepingáltatják magukat.

Ami legszebb a fővárosban.

Irén kisasszony egy teljes hétig időzött apjával a fővárosban. Töviről hegyire megnéztek minden látnivalót.

Mikor már hazafelé indultak, a pályaudvar várótermében azt kérdi Irénkétől az apja:

– No, kedves leányom, mi tetszett néked legjobban a fővárosban?

– Hát az a huszárhadnagy, édes papa, a kivel tegnap a korzón beszéltél, – válaszolt a kis kacér.

A budapesti vizvezeték.

Egy külföldi idegen, a ki az ezredévi kiállításra jött el, a többi közt a budai vizvezetéki telepet is megtekintette.

– Önöknek pompás vizük lehet, – szól kisérőjéhez.

– Van ám, – felelte a kisérő. – De ha van: akkor zavaros, ha pedig tiszta: akkor nincs, mert elromlik a vizvezetéki cső.

A XX-ik század leánya.

Apa: Légy tartózkodóbb leányom. Nyilt utcán ne kacérkodjál.

Leány: Jaj papa, szerénységgel mai napság nem lehet férjet fogni.

A ki siet, menjen gyalog.

A szentendrei helyiérdekű vasút Pállfy-téri állomásán történt ez a szóváltás.

Utazó: (Kitekint az ablakon.) Kalauz úr, miféle dolog ez? Egy perc helyett már egy jó negyedórája veszteglünk itt és mégsem megyünk.

Kalauz: (Nyájas gorombasággal.) A kinek sürgős dolga van, az szálljon ki és menjen gyalog Szentendrére.

Mikor eltiltják a vizpazarlást.

A nyári hőség alkalmával a fővárosi tanács eltiltotta a vizpazarlást.

Egy ilyen alkalommal pityókosan vetődött haza egy kishivatalnok. A felesége persze szemrehányásokkal halmozta el e miatt.

– Édes galambom, – védekezett a férj – én ártatlan vagyok. A rekkenő hőségben roppant megszomjuhoztam, a vizzel pedig takarékoskodni kell, s igy bort voltam kénytelen inni.

Nagyon sovány.

Két sonkát hoz be a fővároshoz közel fekvő faluból a gondos anya, Budapesten tanuló fiai számára.

A két sonka a kocsi hátulsó ülésében volt.

A mint a vámsorompóhoz érnek, megszólítja a pénzügyőr az éltes, sovány asszonyságot:

– Van-e valami megvámolni való a kocsin?

– Igenis, két sonka.

– Hol vannak?

– Rajtok ülök, – szól az öreg asszonyság egykedvüleg.

– Ugy? – nevet a pénzügyőr. – Az már nagyon sovány.

– No ha sovány, – mond a sértett asszony kifakadva, – akkor csak hajts, Jancsi!

Rendkivüli hasonlatosság.

– Tegnap a kávéházban egy urat láttam, a ki nagyon hasonlított hozzád.

– Lehetetlen!

– Annyira hasonlított, hogy még tíz koronát is kért tőlem kölcsön.

Bérkocsiban.

– Hé kocsis, a fedélen átcsurog a viz. Mindig így szokott ez lenni?

– Világért sem, nagyságos uram, csak ha esik.

Ennek is a szűk lakás az oka.

Egy vidéki hölgy meglátogatja egyik barátnőjét, a ki a fővárosban ment férjhez.

– Hogyan, már idestova három éve, hogy férjhez mentél s még semmi apróság? – kérdezte a vidéki hölgy.

– Örülnék neki, – válaszolt az asszonyka elpirulva, – de mikor Andor nem akarja, mert olyan szűk a lakásunk, hogy el sem férhetnénk hárman.

Mikor a fal nedves.

Lakó: Nézze csak háziur, ez a fal olyan nedves, hogy a viz csak úgy folyik róla. Engedhetne valamit a bérből.

Háztulajdonos: Mit? önnek még folyó vize is van? Erről nem is tudtam. Száz koronával többet fizet.

A házasságközvetítőnél.

Fiatal ember: Az a hölgy, a kit nekem ajánlott, hozzám képest nagyon is apró.

Házasságszerző: Hát majd veszünk egy számmal nagyobbat.

Téli mulatság.

– Résztvettél a korcsolya-versenyen?

– Igen.

– Nos, mit nyertél?

– Két fagyos lábat, de azok is az enyimek voltak.

A villamvilágítás.

Zsuzsika eldicsekszik leány barátnői előtt:

– A mi lakásunk nagyon szép. Minden van benne. Még a fényt is telegráfon küldik.

A vicinálison.

Zöldbe rándul a család. Kopasz úr aggódva kérdi a vonaton:

– Itt vagytok mindnyájan, gyermekek?

– Itt.

– Nem maradt le senki?

– Jaj, a mamát az állomáson felejtettük!

– Hála Istennek!

Nehéz kenyér.

– Mi az ön foglalkozása?

– Magánzó vagyok, s nyolc leányom házasságközvetítője.

A ráadás.

– Ne üsse úgy a lovat, bérkocsis! – méltatlankodik egy állatvédegyleti tag, a mint a fiakkeres irgalmatlanul püföli a poroszkáló táltost.

– Ne busuljon az úr, – szól vissza a fiakkeres, – ez már úgyis bele van számítva a taksába.

Az örök-mozgó.

A technológiai iparmúzeumban valami bolond német örök-mozgót állított ki.

– Mi ez kérem? – fordul az őrhöz egy vidéki úriember.

– Ez kérem, új találmány. Perpetuum mobile. Soha sem áll meg, mindig mozog.

– Azt mondja az úr, hogy új találmány, – válaszol félvállról a látogató. – Nekem is van otthon ilyen örökmozgóm.

– Hol? Mi? – kérdi ámulva az őr.

– Hát Beregfalván, a feleségem nyelve.

Ebben a drága világban.

Urnő (az új szakácsnéhoz): Bizonyára magának is van szeretője?

Szakácsné: Hogyne, – egy huszár!

Urnő: Szent Isten, pedig ilyen drága világban egy bakával is beérhetné!

Zsufoltság ellen.

Mama: De Juliska, miért szúrsz annyi gombostűt a kalapodba és ruhádba?

Juliska: A villamoson megyek a Városligetbe, és nem akarom, hogy összepréseljenek.

A furfangos kintornások.

– Vajjon honnan tudják azok a verklisek, hogy melyik házban kapnak legtöbb pénzt?

– Az nagyon egyszerű. Ott, a hol künn fityeg a tábla, hogy “Tilos a kintornázás!”

Rendőrök és az eső.

Mihaszna András nagy képet vágva áll az utcán. Oda megy hozzá egy jogász és kérdi tőle:

– Bácsi, mi különbség van az eső és maga közt?

– Nem tudom biz én!

– Hát az egyik csorog, a másik ácsorog.

Kecsegtető kilátás.

Ur: Vigye el ezt a levelet a cimzettnek.

Hordár: Kapok választ?

Ur: Választ talán nem, de pofont biztosan.

Mi az oka?

– Tyű, de össze vagy karmolászva! Ugyancsak furcsa kalandod lehetett!

– Ugyan hagyd el! Hát nem tudod, hogy biciklizni tanulok?!

Az orfeumban.

Ur: Nem volna szíves bemutatni a barátnőjének?

Orfeumi énekesnő: Szívesen, ha van elég pénze hozzá.

A képkiállítás.

– És ér valamit a képkiállítás?

– Hogyne!

– Mi különöst látni benne?

– Kétszer hetenként katonazenét és sétáló szép hölgyeket.

Hol a bűnös?

Egy garázdálkodó részeg embert kisért be a közrendőr a főkapitányság börtönébe. Reggel aztán jelentést tesz a rendőr az inspekciós fogalmazónak:

– Jelentem alásan, nagyon rendetlenkedett és részeg volt, azért kisértem be.

– Hol van? – kérdi a kapitány.

– Nincs meg már, – válaszol ártatlan arccal a derék András bácsi.

– Hát hová lett?…

– Jelentem alássan, nagyon szidta a rendőrséget, hát kidobtam.

Kedvező alkalom.

Háziúr (aki egy doboz irótollat vásárolt): No mindjárt megpróbálom, hogy jók-e a tollak?

Asszony: Ugyan mit fogsz írni?

Háziúr: Igaz, mit is írjak?… Megvan! Fölemelem az első emeleti lakók házbérét.

Alapos következtetés.

Bérkocsis (a vendéglő előtt). Ma ez a korcsmáros ugyancsak megvizezhette a borát, mert már féltizenkettőre jár az idő, s még mindenki a saját lábán tud hazamenni!

A Kossuth-utcából.

– De uram, az istenért, szóljon már, mit akar, miért kisérget? Mert már haza kellene mennem, nem sétálgatok tovább ön előtt.

Oda az is jó!

Szénkihordó: Hányadik emeletre vigyek szenet?

Szénárus: A hatodik szám alá a negyedik emeletre.

Szénkihordó: Akkor a kisebbik zsákokból viszek.

Mitől fél?

– És mi az ára ennek a lakásnak?

– Zongorahasználattal, a mely a másik szobában van, havonként ötven korona.

– Jól van, megadom az ötven koronát; de a zongorát aztán nem szabad ám senkinek se használni! Hol a kulcsa?

A legmesszebb menő eredmény.

Urnő: Aztán tud maga főzni?

Szakácsnő: De még hogy! Sőt már egyszer egy grófi szakácsnőnek is elhódítottam a bakáját a főztömmel.

A Zugligetben.

Amatőr-fotografus: És most, kis feleségem, mielőtt megeszem ezt a pompás rostélyost, hamar lefényképezem.

A zsiráf nyaka.

A kicsiny Pista a zsiráf ketrece előtt kérdi az apjától:

– Papa, mi ez a csodás hosszúnyaku állat ebben a roppant nagy ketrecben?

– Az fiam, zsiráf.

– S miért van oly szörnyen hosszú nyaka?

– Nos, hát azért, hogy ennek a magas kerítésnek a tetején kiláthasson.

Feltalálta magát.

Nő: Kérem, mit kotorász a zsebemben?

Zsebmetsző: Bocsánatot kérek, a Nagysád zsebe ki van szakadva.

Nő: Igen?… Az már más!… Köszönöm a figyelmeztetést!

A jó madár.

Rendőrtisztviselő: No, jó madár, már megint itt van?

Csavargó: Ha jó madár volnék, akkor nem lennék itt; mert kirepültem volna a fészekből, mielőtt megcsiptek.

Esőben.

Szitál az eső. Egy fiatalember, akinek nincs esernyője, odamegy egy csinos leányhoz, aki szintén esernyő nélkül van.

– Engedje meg nagysád, – hajlik meg a leány előtt, – hogy abban a nagy élvezetben részesüljek, hogy kegyeddel együtt megázzam.

Lóverseny után.

Te Pali, nem sajnálod, hogy elmultak a lóversenyek?

– Nem én; már egészen meg vagyok könnyebbülve.

A mikor siet.

Öreg asszony: Kérek egy jegyet Rákospalotára a legközelebbi vasuthoz.

Vasuti pénztáros: Harmadosztályút?

Öreg asszony: Nem. Tessék adni másodosztályút, mert nagyon sietek.

A Duna két partján.

Rendőrtisztviselő: Mi a foglalkozása?

Koldus: Kérem szeretettel a nagyságos urat, Pesten néma vagyok, Budán meg vak.

A bérkocsi alkonyon.

Ur (látja, hogy a bérkocsis irgalmatlanul veri lovait): Mondja csak bérkocsis, miért kinozza annyira azokat a szegény párákat?

Bérkocsis: Hát tudja az úr, holnaptól kezdve motorkocsis leszek, s ma még utoljára kimulatom magamat.

Nyomós bizonyíték.

Helyszerző: Aztán milyen állást akar?

Suhanc: Valami fürdőszolgai állást.

Helyszerző: És érti a vizcsapok kezelését?

Suhanc: Hogyne, hiszen három évig voltam egy borkereskedő szolgálatában!

A rossz lakás.

I. férj: Hogy vagy megelégedve a lakástokkal?

II. férj: Nagyon rossz a beosztása. Képzeld csak, ha éjjel találok hazavetődni, okvetlen a hálószobán kell keresztül botorkálnom!

Tisztességes ember.

– Hogy dobhattál a cigánynak egy koronát a tányérjára? Hisz ez tékozlás!

– Eh, tisztességes ember nem ad kevesebbet! Aztán az a korona úgyis hamis volt.

A nagyvárosi koldus.

Urnő (a cselédhez): Adjon csak, Mari, ennek a szegény embernek egy kis húst és egy darab kenyeret.

Koldus: Köszönöm, nagysága, inkább egy csésze fekete kávét innám, mert húst már kaptam másutt.

Labdarugás után.

– Nos, milyen eredménye volt a foot-ball-mérkőzésnek?

– Nagyszerű! A mi pártunkon csak egy lábtörés volt, az ellenfélnél pedig hárman törték ki kezüket-lábukat és még volt egy csomó zuzódás is. Nem értenek azok a foot-ballhoz.

Túllicitálta.

Erzsike: Képzeld, papa kérésemre most egy szép irodalmi lapot járat nekem.

Juliska: Ezen nem találok semmi különöset. De énhozzám egy eleven szerkesztő jár.

Szomorú valóság.

– Ki az a csúnya éltes dáma, akivel az imént a Váci-utca szögletén beszélt?

– A feleségem.

– Tréfál?

– Fájdalom, nem. Ez szomorú valóság.

Kellemes utazás.

A.: Mikor tegnap este a villamossal haza mentem, a kocsi annyira tele volt, hogy egész uton féllábon kellett állanom.

B.: Hát a másik lábaddal mit csináltál?

A.: Valaki más állott rajta.

A városligeti útvesztőnél.

A városligeti útvesztőnél egy pékinas így ajánlta süteményét:

– Tessék labirint-perec! Nem ott jön ki, ahol bemegy.

Ki a hibás.

Asszony: Zsuzsi, hiszen magának majdnem minden második nap más katonaszeretője van!

Zsuzsi: Tehetek én arról, ha oly keveset főzet a nacscsága, hogy egyik se marad hű hozzám!

Terhes foglalkozás.

I. rendőr: No hogy vagy megelégedve az állásoddal?

II. rendőr: Sehogy! Nagyon terhes foglalkozás ez.

I. rendőr: Dehogy terhes, csak úgy hiszed!

II. rendőr: Már hogyne volna terhes, mikor ma is négy részeget kellett bekisérnem, s kettő köztük – hentes volt!

Ez is üdülés.

A.: Hová megy ön a nyáron?

B.: Ezen a nyáron nem megyek sehova.

A.: Miért nem?

B.: Szomszédaink papagájaikkal Rákospalotára mentek, én pedig itthon maradok és üdülök.

Telefon-hirmondó.

A.: Be van vezetve lakásodba a telefon-hirmondó?

B.: Oh igen; egy hónapja nálam lakik az anyósom.

Rangbeli büszkeség.

I. csavargó: Hát te mit csinálsz itt? Nem szégyenled, szivarcsutkát szedegetni?

II. csavargó: Ejnye, de büszke vagy! Hiszen te is szedegeted a szivarcsutkákat.

I. csavargó: Igen, de én csak az operaház előtt.

A konfortáblis és a lova.

Az egyfogatu bérkocsi lova sehogy sem akar elindulni. A konflis egy párszor végighúz rajta, aztán elkeseredve kiált fel:

– Beste lelke, hát cseréljünk! Ülj te ide a bakra, én meg majd húzni fogom a kocsit.

Aminek örül.

– No, hogy megy az üzlet? – kérdik a hordártól.

– Pompásan, – válaszol nagyzolva a hordár. – Ma is elnyűttem már egy pár cipőt.

Adókivetéskor.

Ur: Miért emelték fel az adómat?

Adófelügyelő: A ki a családját fürdőbe viheti, annak az adóját bátran lehet emelni.

Ur: Dejszen nem mentünk mi sehová, itthon töltöttük az egész nyarat.

Adófelügyelő: Akkor annál inkább fizethet, amikor oly sokat megtakarított.

Lovagiasság.

Egy vidéki öreg úrba beleütközik egy kifent gigerli.

– Szamár! – mordul az rá.

– Uram, rendelkezésére állok!

– Igen? No, ez szép magától. Hát segítsen cipelni a kufferemet!

A városligetben.

– Kérem, kisasszony, nem volna szíves egy kissé odább menni? Mert erre a fára szeretném magamat felakasztani!

A Kálvin-téren.

A.: Ejnye otthonhagytam a pénzemet. Ugyan kérlek, adj kölcsön hat krajcárt a villamosra.

B.: Igazán sajnálom, csak ötforintos van nálam.

A.: Sebaj, add csak ide, fiakkeren megyek majd haza.

A földalatti villamoson.

– Nos, hogy tetszik a földalatti villamos? – kérdezi egy ismerőse a vidéki embertől.

– Sehogysem! – válaszol megvetőleg a vidéki. – Háromszor is felültem rá, de mindétig csak kifelé, a Városligetbe vitt.

A kellemes látogatók.

Háziúr: Mialatt távol voltam, nem járt senkisem nálam?

Házmester: De igen, – néhány betörő.

Nem maradt adós.

Kisasszony: De miért követ nyomon már az egész Kerepesi-uton végig? Maga tejfelesszájú majom!

Ifju: Bocsánat, – a nagyanyámnak néztem nagysádat.

A ráadás.

Jókedvű gavallérok pezsgőznek a Somossy-mulatóban. Éjfél tájban egy kacér virágáruslány lebben kicsiny kosarával hozzájuk.

– Hogy az az ibolyacsokor, kisasszony? – kérdi az egyik fiatalember.

– A virágot ráadásul adom, – felel a leány csalogató kaczér mosolylyal.

Az Erzsébet-téren.

– Te, – szólítja meg a dada barátnőjét, – a Zsuzsinak bizonyosan megint nincs szeretője.

– Miből gondolod?

– Bizonyosan tudom, mert – nézd! – libaczombot hozott ki ozsonnára és olyan helyen rágicsálja, a hol bakák sétálnak.

Merre menjenek hát?

Két jó barát karonfogva megy a Kossuth-utcán végig. A Kígyó-utcánál megállitja egyik a másikat.

– Pajtás, ne menjünk a Kígyó-utcán.

– Miért?

– Én ott tartozom. Menjünk inkább a Koronaherczeg-utcán.

– Nem lehet; ott meg én tartozom.

A lojalitás netovábbja.

– Hol lakik ön?

– Ő felsége a király-utcában.

A legbiztosabb jel.

Igaz-e házmesterné, hogy a háziúr megbolondult?

– Az ám, már a Lipótmezőre is szállították.

– Aztán miről vették észre, hogy megőrült?

– Hát csinált az sok mindenféle bolondot. De mikor a házbért leszállította, akkor már nem kételkedett senki.

A sok gyerek oka.

– Mit hallok, kedves barátom, már a hatodik gyermek? Gratulálok!

– Hja, nem csoda; a Népliget közelében lakom.

– Nos?

– Az a sok kintorna, zene, dob.

– Hát?

– Lehetetlen éjjel aludni…

A nagyvárosi asszonyok.

– Ugyan kisasszony, itt lakik özvegy Bodzásiné asszony?

– Nem; tessék besétálni.

V.

A színfalak mögül.

Szinházi adomák.

Szentpétery toasztja.

Még a nemzeti szinház megnyitása alkalmával történt.

A megnyitásra a bécsi Burgszinháznak egyik kiváló tagja, Löwe is lejött, kinek tiszteletére a szinház tagjai lakomát rendeztek, a melyen Szentpétery készült a jeles vendég felköszöntésére. A banketten egyszerre felkel, poharát magasra emelve, Löwe felé fordul és elkezdi:

– Herr von Löwe!…

De itt megakadt aztán a szónok, s arca a szivárvány minden szinét végig mutatta.

Hasztalan; a szépen betanult német beszédből egy szó sem jutott eszébe. Erre lassan székre ereszkedve, igy sóhajtott fel:

– Meg vagyok lőve!

Blaháné és walesi herceg.

Mikor Edwárd walesi herceg Budapesten időzött, megjelent a népszinházban is, hogy Blahánénak egyik piros csizmás szerepét végignézze. A fenséges vendég az előadás végéig ottmaradt, s le sem vette a szemét a szinpadról. Egy-egy dalt a páholyból kihajolva hallgatott, majd lelkesen tapsolt, hogy megismételjék.

A trónörökös el volt ragadtatva, s felvonásközben Károlyi István gróf kiséretében lement a szinpadra, hogy Blahánét személyesen is megismerje, s átadja néki a magával hozott virágbokrétát.

A szinpadon persze nagy sürgés-forgás támadt, s keresték Blahánét. S mikor a piros csizmás Török Zsófi asszony a szinfal mögül előbújt, az angol trónörökös egyenesen hozzálépett és kezet akart neki csókolni. A művésznő azonban elkapta a kezét, s nevetve kiáltotta:

– Nix dájcs Majesztét!

Aztán odanyujtotta a trónörökösnek rózsapiros orcáját. A walesi herceg pedig megcsókolta, s ezekkel a szavakkal búcsúzott el tőle:

– A mai estét sohasem felejtem el.

Minő az operaház?

– Ugyan komámasszony, hát az operában volt-e? – kérdezik a fővárosból hazaérkező kovácsmester feleségét.

– Voltam bizony; meghiszem, hogy voltam.

– De hát ugyan mit látott?

– Tudnám is én azt elmondani; reggelig is megtartana. Hát lelkem, a gazdag úriasszonyságok mind aféle hombárokba ültek (értsd: páholyok), aztán palacsinta-sütővel (legyező) legyezték magukat. De vak volt a lelkem majd mindegyik; mert az nem látott másképen, hacsak azzal a dupla perpekstivával (látcső) nem nézett.

Nincs a szerepében.

A nemzeti szinház művészével, Vizvárival történt Debrecenben.

Nagyon lábrakapott a társulatnál a rögtönzés. Az igazgató, hogy végét vesse az elharapódzott rosz szokásnak, érzékeny pénzbirsággal sujtotta azt, ki olyas valamit mondott, a mi nem volt a szerepében. Vizvárinak is csak nem rég kellett egy jókedvü rögtönzésért ily módon bünhődnie.

Csakhamar olyan darab került szinre, melyben lovat is vittek a szinpadra.

A deres azonban szörnyű módon nyugtalankodott, kapálózott s egyszer-kétszer elnyerítette magát.

Vizvári erre odalépett és így szólt a jámbor nyergeshez:

– Szerencsétlen, hisz ez nincs a szerepedben! Hogy mersz rögtönözni? No hiszen, majd megbüntet az igazgató úr!

Ez is elismerés.

Toldy István, a hetvenes évek jeles szinműírója, birálatában egyszer nagyon lehordott egy fiatal szinészt, a miért az sértve érezte magát, s elküldte hozzá segédeit.

Toldy István ezeknek kijelenté, hogy nem volt szándéka a fiatal szinészt becsületében sérteni s csupán mint szinészt birálta meg. S ezt a következő nyilatkozatban fejezte ki:

“Viharfi úr épen olyan derék ember, mint a milyen rosz szinész. Viharfi úr tehát a legderekabb ember a világon.”

Ráösmert.

Tamássy, a népszinház egykori jeles művésze vendégszerepelt a vidéken. Kedvenc szerepét, a “Tündérlak Magyarhonban” cimű népszinmű obsitos huszárját játszotta. A darabban arcképet kell találnia az asztalon, melyben saját magára ismer.

A társulat rendes népszinműénekese, ki féltékeny volt Tamássy sikereire, boszúságában majmot ábrázoló festményt lopott be az asztalra.

– Nini – mondja Tamássy hűségesen, a mint szerepében állott, – hisz ez az én arcképem, – hanem aztán nyelt egyet és így folytatta: – kellene hogy legyen, de átkozottul hasonlit a társulat népszinműénekeséhez.

A diadal.

Iró: Hát csakugyan annyira tetszett a “Lear király”-ban?

Szinész: De mennyire! Az őrülési jelenet után mindenki azt mondta, hogy még ilyen bolondot nem látott.

Félbajuszú Rómeó.

A vidék egyik kezdő szerelmes szinésze semmit sem tudott olyan nehezen elsajátítani, mint a maszkirozás fontos mesterségét. A festékekkel még csak el tudott bánni valahogy, hanem a bajusz-, meg a szakáll-ragasztás vajmi keservesen ment. Hol az egyik, hol a másik lekivánkozott arcáról minduntalan. Korholták is érte eleget kenyeres pajtásai.

– Majd meglátod, – mondogatták neki – egyszer csak a legnagyobb drámai jelenés alkalmával, mikor forrón megöleled szerelmesedet, bajuszod oda potyog hölgyed kebelére.

Nemsokára Rómeó és Julia került szinre.

Az izgatott Rómeó már négy órakor az öltözőben volt, s legalább egy óra hosszat pepecselt kajla bajusza tapasztásával és egyengetésével.

Baj nélkül folyt az előadás a híres erkélyjelenetig.

Épp a legolvadékonyabb pillantásokat s a legmélyebb sóhajokat küldte Rómeó az erkélyen epekedő Juliájához, midőn észreveszi, hogy a szinfalak közt ácsorgó kartársai erősen integetnek neki. Művészi léptekkel közelebb csuszamlik, hogy megtudja az integetés okát, mire az egyik kolléga félhangon, de elég érthetően ezt suttogja oda neki:

– Szerencsétlen, elvesztetted a baloldali bajuszodat! Tépd le mindjárt a jobboldalit is.

Erre Rómeó ijedten hátat fordít a közönségnek s hirtelen lekapja a jobboldali bajuszát, s most már igazán félbajuszszal visszatér az erkély alá s fölrebegi Juliának:

– Szeretsz-e egyetlenem? Szép vagyok-e neked Juliám?

Képzelhetni, hogy a félbajuszú Rómeó láttára Julia a közönséggel együtt majd elájult – kacagásában.

A szerződtetés.

– Nos, Lili, voltál-e a felvételi próbán?

– Voltam. Egy igazgató meglátott és szerződtetett.

– Hová?

– Hát magához.

– Ugy értem, hogy miféle szintársulathoz?

– Hiszen nem szinigazgató.

– Hát?

– Bankigazgató.

Tihanyi utolsó szavai.

Zokogó jó barátok állták körül az oly korán elköltözött jeles komikus halálos ágyát. Meghordozta rajtuk bánatos tekintetét s azután így szólott hozzájuk:

– Vigasztalódjatok édes cimboráim, úgysem fogtok utánam annyit sirni, mint a mennyit rajtam nevettetek.

Lefőzte.

Szinész (mint III. Richárd): …“Egy lovat! Egy országot egy lóért!”

Egy hang a karzatról: Jó volna talán a szamár is!

Szinész: Jó; csak jöjjön le az úr!

Biztos szer.

– Látja kedves kollegám, – szól a komikus szinésztársához, az első szerelmeshez, a kinek az igazgató éppen felmondott, – ilyesmi énvelem meg nem történhetik. Én biztosítottam magamat, hogy az igazgató sohase bocsáthasson el.

– Ugyan miként?

– Nagyon egyszerűen. Folyvást úgy intézem a dolgomat, hogy nagy előlegekkel legyek adósa.

Blaháné és a madár-eleség.

Kedves eset történt Blahánéval az egyik vidéki városkában, ahová vendégszerepelni ment. Megérkezésekor úgy fogadták, mint valami királynét: nagyszámú küldöttség várta, díszszónok üdvözölte.

Ámde a szónok, aki ki akart tenni magáért, igen hosszadalmasan beszélt. Blaháné egyszer csak hozzáhajol és odasúgja:

– Jaj lelkem, milyen gyönyörűen beszél; de fejezze be már az Istenért, különben mindjárt meghalok itt – éhen.

A szónok engedelmeskedett, s néhány kacskaringós mondattal befejezte beszédjét. Aztán karját nyujtotta a művésznőnek és a kocsijához kisérte. Néhány perc mulva megérkeztek a fogadóba. Itt a rendező-bizottság elnöke e szavakkal fordult a művésznőhöz:

– Méltóságos asszonyom, tehát éhes?

– Az vagyok, mint a farkas.

– Kegyeskedjék tehát követni.

Ezzel egy kis benyilóba vezette a művésznőt. A szoba asztalán egy pompásan aranyozott kalitka állott, benne apró porcellán-edényekben hangyatojás, kendermag, víz, a rács közt cukor, a kalicka tetején zöldelő tyúkhúr; egyszóval minden, ami egy énekesmadár kosztjához tartozik.

– Parancsoljon méltóságos asszonyom…

Blaháné jót kacagott a kedves tréfán. De később az ebédnél megvallotta, hogy ugyancsak megharagudott volna, ha egyebet nem adnak neki enni, mint a mivel a csalogányok élnek.

A mi lehetetlen.

Egy ismert ballerina összeveszett az udvarlójával.

A heves vita közben fölkap a kisasszony egy revolvert s homlokára szegezve igy kiált föl:

– Ah, ha az ember megölhetné magát a nélkül, hogy – meghalna!

Egy kis sajtóhiba.

A szinészek kongresszusán történt.

A központi-iroda titkára egy reformjavaslatot nyujtott be a szinészet rendezése ügyében. A terjedelmes munkában sok igazság foglaltatik, de olyan egy sem, mint az egyik lapon.

A szinészek hivatásáról s az azzal járó kötelezettségekről szól, s végül azt kérdi: …“S vajjon hányan tesznek eleget?”

Ezt a kérdést egy picike sajtóhiba ilyen szomorú igazsággá változtatta át:

…“S vajjon hányan esznek eleget?”

Hanem a haj!…

Földényi Béla, a nemzeti szinház tagja, még kezdőszinész korában egy alkalommal Kolozsvártt vendégszerepelt, a “Csapodár” cimű francia vígjáték címszerepében próbálva szerencsét. Ámbár később a kolozsváriak kedvence lőn, de ezúttal tökéletesen megbukott.

Nagy búsan ült az öltözőben a második felvonás után, kétségbeesett tekintettel meredve maga elé. Csönd volt az öltözőben, senki sem akarta zavarni a magába mélyedő művészt.

Egyszerre csak a fodrász, a ki remekelni akart a “frizurával”, oda csúszik hozzá, simít egyet a fején s oly hangon, mely vigasztalásból s a fodrász-művészetével való hivalkodásból vegyült össze, csak ennyit mondott:

– Hanem a haj!…

Biztositék.

I. Szinész: Nem adhatnál nekem kölcsön egy koronát, cimbora?

II. Szinész: Adhatni adhatnék, csak azt tudnám, hogy visszakapom-e tőled valaha?

I. Szinész: Valaha! Hiszen ma este a harmadik felvonásban háromezer koronát kell lopnom.

Sok lesz egyszerre.

Egy fiatal drámaíró első zsengéjét mutatja be a szinházigazgatónak. Persze, hogy ötfelvonásos tragédia; alább nem adja.

Az igazgató csakhamar visszaadja neki a darabot.

– Öt felvonás! – szól udvariasan. – Mit gondol kedves barátom. Öt felvonás egyszerre egy ilyen kis szinház számára, minő a miénk!?

Kiigazította.

Kőszegi, az operaház volt híres buffója, mikor még a vidéken hányódott, egy alkalommal a “Havasi rémkirály” cimű látványosságban a tündérországi csőszt játszotta. A többek közt azt kellett volna mondania:

– Az én szakállamat minden reggel a hajnali szellő nyesi le.

Hanem akkor még nem igen birta a magyar nyelvet s ilyenformát talált mondani:

– Az én szakállamat reggel minden hajnali szelelő lesinye.

– Nyelesi, – igazította ki hamarjában.

Tenoristák közt.

Két vidéki tenorista találkozik a fővárosban.

– Van-e szerződésed? – kérdi az egyik.

– Fájdalom, nincs!

– Magunk közt legyen mondva, nem is csodálom; mert valljuk be, hamisan énekelsz.

– Tudom, irigyeltelek is téged mindig.

– Ugy-e, mert én helyesen énekelek?

– Nem, te még hamisabban énekelsz, mint én; de te legalább nem tudod!

Érdekes szinházi jelentés.

Bastineller, leeri igazgató, a következő módon jelentette a közönségnek a családjában történt örvendetes eseményt:

LEER-VÁROSI SZINHÁZ. (Keleti Friesland.)

Igazgató: Bastineller.

Szerdán, 1896. március 4-én.

Ünnepélyesen ragyogó arcok. A szerző személyes jelenléte mellett.

Ujdonság! * Visszavonhatlanul utolszor. * Ujdonság!

A második gyermek,

de

az első leány.

Vigjáték egy megjelenéssel, remélhetőleg utójáték nélkül.

Szerzették: Bastineller Gyula és Betti.

Személyek:

Atya……………Bastineller Gyula.

Anya…………….Bastineller Betti.

Leány (főszemély)……Bastineller Elfride.

Segítő asszonyság…………Eichhoffné.

Történik: Házastársak lakásán. Időtartam: Körülbelül öt óra.

Kezdete 3 órakor. – Vége 8½ órakor.

!!!Különösen figyelmeztetünk arra, hogy ismétlés ki van zárva!!!

Az igazgatóság.

Hogy fel ne ismerjék.

Valaki megszólítja a szerzőt:

– Micsoda? Ön is együtt pisszeg a többiekkel?!

– Nem akarom, – suttogja rémülten a szerző, – hogy reám ismerjenek.

Trilla mint igazolvány.

New-Yorkban a karácsonyi ünnepek alkalmából Brandt Mária nevű énekesnő egy csomagot kapott, melyet személyesen akart elhozni.

A postatiszt igazolását kérte.

– Én Brandt Mária énekesnő vagyok, – mondá a művésznő.

– Azt mindenki mondhatja! – felelt a postatiszt.

– Mondhatja, az igaz, de nem bizonyíthatja, – szólt a művésznő és énekelni kezdett.

A hosszú, rezgő hang nemcsak az illető postatisztet ejtette ámulatba, hanem a szomszéd hivatalokból is odacsalta a tiszteket.

– Nem kell egyéb bizonyíték, – szólt a postatiszt. – Elhiszem, hogy ön Brandt Mária.

És átadta neki a kis csomagot.

Nem azért fizeti.

Egy vidéki elsőrangú szinház igazgatója híres volt arról, hogy mitsem értett a zenéhez.

Egy szép reggelen találkozik a karmesterrel, – mert operát is tartott, – s így szól hozzá:

– Karmester úr, egy pár zenekari taggal sehogy sem vagyok megelégedve.

– Hogy-hogy, igazgató úr?

– Hát tegnap is ott hallgatom a páholyban az operát s egyszer csak azt veszem észre, hogy az egyik trombitás csak néha-néha fúj a hangszerébe, a mint éppen kedve tartja; sőt volt olyan jelenet is, a hol félrerakta trombitáját s összefont karokkal gyönyörködött az előadáson, mintha ő is csak a fizető közönség közé tartozott volna.

– Bizonyosan pauzája volt olyankor, – válaszol a karmester mosolyogva.

– Lári-fári! Nem azért fizetem én a trombitásokat, hogy pauzáljanak.

A kritika.

A szinigazgató a legnagyobb kánikula közepén prémes télibundában sétál az utcán.

– De igazgató úr, – szólítja meg egy ismerőse, – ily nagy hőségben bundában jár?

– Oh csak azért, – válaszol az igazgató rideg nyugalommal, – hogy bebizonyítsam azoknak a nyomorult firkászoknak, milyen hidegen hagynak a kritikáik.

A büntetés.

Egy vidéki kisebb szintársulatnál roppantul elharapódzott az iszákosság. Még a primadonnánál sem tartozott a ritkaságok közé, hogy felöntött a garatra. A direktor végre erélyes intézkedésre határozta el magát. Szigorú rendeletet adott ki, hogy ezentúl a társulat tagjainak szigorúan tiltatik a részegségig inni. Rendeletének végére pedig odatette a klauzulát, a mely szerint:

“A ki pedig ezen rendelet ellenére mégis részegségben találtatik: büntetésül egy hordó sört köteles fizetni!”

Megmutatta neki.

Vándorszinészek társasága korán reggel tartotta bevonulását egy mezővárosba. Utközben a bakterrel találkoznak, ki éjjeli fáradalmait ment kiheverni a kukoricaföldre.

– Mi Isten csudája ez? – szólt szemeit dörzsölgetve, – miféle éktelen bagázsiás kocsik? Bizonyosan komédiások! Adnék érte tíz fillért, he megláthatnám a medvét!

– Szúrja le kend azt a tíz fillért, – mond az egyik szinész, a ki meghallotta a bakter dörmögését.

Zsebre vágta a pénzt s aztán így szólt hozzá:

– No hát nézzen ide kigyelmed! – s azzal a bakter orra elé tartott egy kis zsebtükröt.

Miből?

A magyar Alföld egyik tekintélyes városában történt, mely még most is arról hires, hogy annak van a legrosszabb szinházjáró közönsége széles e hazában.

Szinészek vetődtek oda, hanem estéről-estére üres ház előtt játszottak.

Follinusz Aurél, a “Náni” pályanyertes népszinmű jeles szerzője, szintén tagja volt a társulatnak, a kit a közönség csakhamar itt is megkedvelt.

Egy este ismét csak itt-ott lézengett egy-két ember a nézőtéren, hanem azért Follinuszt, ki egyik legjobb szerepében ragyogtatá művészetét, rettenetes mód tapsolták, hívták a lámpák elé s ugyancsak éljenezték.

Follinusz sokáig kérette magát. Végre felgördül a függöny, előlép, meghajtja magát és ezt a kis mondókát intézi hozzájuk:

– Önök azt kiáltják, hogy éljek. Tiszta szívből köszönöm e jó kivánságot. De az Isten szent szerelméért, mondják meg, kérem, miből éljek, ha ily kevesen járnak a szinházba?

A súgó veszedelme.

A “Bűvös vadász”-t adták, prózában. Persze, hogy senki sem tudta a szerepét, csak úgy a súgóból szedegették ki.

Mikor a bűvész a bűvkört elkeríté maga és társa körül, valaki felkiált rá a földszintről:

– Te, a súgót is belefoglald ám. Mert ha azt elviszi az ördög, mindnyájatoknak vége van!

A fődolog.

Primadonna: Uram, a ládámat kirabolták. Minden ékszerem eltünt.

Szállodatulajdonos: Azonnal értesítem a rendőrséget.

Primadonna: Az ráér. Előbb a hirlapokat értesítse.

Az egyetlen mód.

Egy operette-énekesnő a himlő ellen akarja magát beoltatni.

– A karján oltsam be?! – kérdi az orvos.

– Hová gondol?! – kiált fel az énekesnő. – Hát a hivatásom! Olyan helyen kell beoltania, a hol nem látják.

– Akkor, tisztelt nagysád, – szól az orvos rövid gondolkozás után, – nincs más hátra, minthogy az oltóanyagot – lenyelje.

Ritkaság.

Szinész: Látja, uram, ez igen ritka pénznem.

Pénztőzsér: Már hogy volna ritka, közönséges száz forintos!

Szinész: No igaz, önnek nem ritka, nekem azonban, fájdalom, igen.

Thália papja.

– Van szerencsém bemutatni Zöngedi urat, – szól egy úr ismerőséhez, – Thália fölkent papja.

– Talán Thália fölkent rabbinusa? – válaszol az, – egy pillantást vetve a bemutatott szinész ábrázatára, melynek közepén ott magaslott a hatalmas kosorr.

A modern szinészet.

A szini-ügynökség irodájába egy vidéki igazgató lép be:

– Jó napot! Áll-e rendelkezésére egy pár énekesnő?

– Oh igen, van több, – feleli az ügynök.

– Minő hangjuk van?

– Különbözők; 200 koronától 800 koronáig.

Az operaházból.

Az operaházban Turolla Emma, a világhirű olasz énekesnő játszott.

– Milyen gyönyörűen énekel ez a hölgy! – kiált elragadtatással egy öreg úr. – Nemde, Turolla mezzo szoprán?

– Nem az, kérem, hanem talián, – válaszolt nagy bölcsen a műértő szomszéd.

Művészeti hajlam.

Egyszer egy fiatal leány kopogtat be a Nemzeti szinház igazgatóságához:

– Szinipályára szeretnék lépni, – szólt bemutatva magát az igazgatónak.

– És mi iránt érez legtöbb hajlamot?

– A grófok és bárók iránt, – volt a jellemző válasz.

Ő jobban tudja.

Az Operaház karnagyához beállít egy becsületes timársegéd, hogy ő énekes akar lenni; még pedig tenorista.

– Hát aztán bírja-e a magas C-ét? – kérdi tőle a karmester.

– Már hogyne bírnám.

– No hát adja ki.

A legény erre rákondítja torkaszakadtából:

– Cé…! Cé…! Cé…!

– Jaj, barátom, – szól mosolyogva a karmester, – hisz ez nem “C”, hanem “F”.

– Már hogy volna ez “F”, mikor én azt mondom, hogy: “Cé”?! Hát nem hallja, hogy azt kiáltom: “Cé”?! Jártam én iskolába, – fakadt ki a béketűrés a jámbor művészjelöltben, – csak ismerem talán a betűket, – vagy mi!?

A Tátra.

A szinigazgatóval, a ki Tátra fürdőhelyein előadásokat tartott, egy ismerőse találkozik:

– Nos, igazgató úr, megint a Tátrában voltak? Hogy tetszett?

– Édes Istenem, – felel az igazgató, – micsoda komisz rendezés! Mindig ugyanaz a havas régi diszlet.

Nem az övé.

– Igazgató úr, ha meg nem javítja fizetésemet, éhen halok.

– No, azt ugyan senki sem nézné ki magából, kedves barátom, hiszen olyan, mint az élet; az orcája piros-pozsgás, majd kicsattan. A ki nem ismeri, nem is tartja szinésznek, hanem azt hiszi, hogy valami vidéki plébános, olyan kövér a képe.

– Csalatkozik, tisztelt direktor úr, ez a kövér arc nem is az enyém, hanem a vendéglősé, kinél már három hónap óta élek – hitelre.

Biz az különös.

Nagyot bukott a vidéki szinész a Nemzeti szinházban történt vendégszereplése alkalmával.

Másnap, mikor az összes lapok kedvezőtlen kritikáját olvassa, ökölre szorítja kezét s így háborog:

– Banda! Nincs széles e hazában az a falu, a hol engem e szerepben ne ünnepeltek volna. Csak itt, ezen a hitvány Budapesten nem tetszem benne.

A mikor a szinész nem tudja a szerepét.

Súgó: Reményem vak volt és nem sikerült.

Szinész: Legényem vak volt és megsiketült.

Súgó: Búza-földön dűlő úton megy a lány.

Szinész: Buja völgyön üsző hátán megy anyám.

Súgó: Csodás alkotásit az elmének…

Szinész: A csordás aklot ás itt a tehénnek.

Súgó: Rejts el völgy, ha a nap fénye feljő.

Szinész: Rejts el hölgy, ha aznap férjed eljő.

Súgó: Lement a nap, de csillagok nem jöttenek.

Szinész: Nevet a pap, de cipóját nem ette meg.

Súgó: Az árulkodás hitvány kereset.

Szinész: A Samu kovács itt lányt keresett.

A szerelmes szinész fizetése.

– De igazgató úr, nyolczvan korona fizetés nagyon kevés, abból bizony nem hízom meg.

– No, azt nem is akarom; mert kövér embert szerelmes szinésznek nem használhatok.

A kire legtöbbet hallgatott.

Házasodni akart a szinész, de társai mindenféle módon iparkodtak őt eme szándékáról leterelni. Mitsem használt. Szilárdan megmaradt elhatározása mellett.

Végre a súgó állott elő s drámai hangon így szólott hozzá:

– Kedves barátom! Teljes világéletedben legtöbbet hallgattál énreám. Fogadd meg ezúttal is a mit súgok: ne házasodjál!

Méltatlankodás.

Igazgató: Micsoda? Talán csak nem akarja ön gróf Tatarczy Kálmánt ebben a zsíros kalapban játszani?

Első szerelmes: Ki meri azt mondani, hogy ez a kalap zsíros? Az egész világ tudja, hogy én csak pomádéval szoktam a hajamat kenni.

Feltalálta magát.

Rettenetes gyilkos darabot adtak egy kis városban.

Az utolsó felvonás végső jelenetében már csak az apa meg fia maradtak életben, a többiek – vagy tizenöten, – már mind legyilkolták egymást.

Végezetül az apa a tulajdon édes fiát akarja pisztolylyal főbe durrantani, hanem a pisztoly csütörtököt mond. A fiú a következő rögtönzéssel rántotta ki magát is, meg öldöklő apját is a bajból:

– Im, lásd atyám, a hatalmas ég is bizonyítja ártatlanságomat. De hogy megmutassam, mennyire engedelmeskedem atyai akaratodnak, nem várom be, míg egy második kapszlit téssz fegyveredre, hanem itt, szemed láttára kiadom lelkemet.

Ezzel hanyatt vágta magát és szörnyet halt.

Persze a közönség is hanyatt vágta magát és majd szörnyet halt – nevettében.

Értésére adta.

Szinész: Igazgató úr, húsz korona előlegre volna szükségem.

Igazgató: Minek magának annyi?

Szinész: El akarom zálogosítani a télikabátomat.

Igazgató: Az ördögbe! És ehhez pénzre van szüksége?

Szinész: Igenám, de előbb ki kell váltanom.

Drága toll.

Egy fiatal gavallér beleszeretett egy csinos ballerinába s úgy vallott neki szerelmet, hogy gyémántos gyűrűjével az ablak egyik táblájára a következő szavakat karcolta:

“Szeretem. Remélhetek?”

Ezzel odanyujtá neki a gyémántgyűrűt s kérte, hogy szintoly módon válaszoljon neki.

– Ah! – szólt szemlesütve a táncosnő – az lehetetlen; hisz én nem is tudok írni.

– Na hát akkor meg kell tanulnia.

– Én is azt gondolom, s ezért mindjárt meg is tartom magamnak a – tollat.

A panaszos levél.

Egy vándor szinigazgató a következő panaszos levelet írta egyik barátjának:

Kedves kolléga!

Végre-valahára megérkeztünk Dunapatajra, hanem ugyancsak szánandó állapotban.

Egész utunk alatt nyakunkba szakadt az eső, mi által felhőink pocsékká áztak, s használhatlanná váltak. Igy jártam közelebb szerzett pusztámmal is. A kútgém is odalett. Egy régi lovagváram, s egy erdőm egészen elmosódott. Épségben csakis a hullámzó tengerem maradt meg, mert az a súgólyuk födelébe volt bepakolva.

Kérlek, küldj utánam azonnal egy menydörgést; s ha teheted, egy holdra és harminczhárom csillagra szintén nagy szükségem volna.

Légy rajta, kérlek, hogy a török szultán palotája, amelyet Hatvanban csináltatok, 5 frt 30 krajcárnál többe ne kerüljön, mert különben nyakán hagyom a piktornak; aztán ő lássa, ki fizeti meg néki a négy konc papirost.

Egyébként megvolnánk; de első szerelmesemet, ki a parasztlányok körül kezdett legyeskedni, bénává verték a féltékeny legények. Hősöm se mer kibújni a szinpad alól, mert a kávéházban adós maradt nyolcz parti billiárdért. Isten veled!

Üdvözöl régi kollegád:

A szerelem fokozata.

Egy operette-primadonna igy találgatja udvarlói szerelmének fokozatát:

Levél: Szeret.

Gyűrű: Egy kissé.

Karperec: Nagyon.

Nyakék: Szenvedélylyel.

Gyémántfülbevaló: Őrületesen.

A jó alkalom.

Szinigazgató: A közönség ma kitünő hangulatban van. Minden szamárságon hahotáz.

Iró: Istenem, és ilyenkor nem az én darabomat tudják adni!

A “Pannonia” előtt.

Bercsényi Béla a Nemzeti szinház jeles művésze a főpróbáról elgondolkozva megyen hazafelé. A “Pannonia” előtt egy siető vigéc ütközik belé. A művész ingerülten rárivall:

– Vigyázzon! Én Bercsényi vagyok!

– Nüü!… – fortyan fel a vigéc. – Ha mogo a Bercsényi, vadjok én a Rákóczi.

A hatás.

Rendező: Kisasszony, kissé nagyobb gondot fordíthatna az új szerepére!

Szinésznő: Istenem, hát még erősebben vágassam ki a ruhámat?

Egy kis statisztika.

Lendvay Márton, a Nemzeti szinház feledhetlen művészének halála alkalmából egy azon időbeli ujságban a következő érdekes statisztikai kimutatás jelent meg:

…Elhunyt dicső szinészünk, Lendvay Márton a szinpadon megházasodott 512-szer; főbelőtték 83-szor, leszurták 62-szer, természetes halállal 101-szer halt meg. Méreggel kivégeztetett 75-ször, öngyilkos lett 103-szor, csatában elesett 87-szer, megőrült 68-szor. Gyilkosságot követett el 207-szer; ezért börtönbe került 104-szer, halálra, itéltetett 53-szor, kikerülte a büntető igazságszolgáltatás kezét 50-szer; ehelyett azonban ártatlanul szenvedett 229-szer. Nőket rabolt 215-ször; de hogy ő maga valójában hány nőszivet rabolt el, – arról hallgat a krónika…

A lyuk haszna.

– Mire való ez a kerek lyuk itt a kulisszán, igazgató úr?

– Ez? Hát itt a rendező, ha holdvilágot akar feltüntetni, kidugja a kopasz fejét.

Káröröm.

A.: Hallottad már, milyen nagy szerencsétlenség érte kollégánkat, a komikust?

B.: Nem én.

A.: Tegnap megszökött véle a – feleségem.

Biztosság.

Az elégedetlen igazgató fölmondott társulata egyik tagjának.

– Nem félek én az elcsapástól, – jegyezte meg a szinész. – Hisz valamennyi szerepem olyan gyalázatos, hogy kivülem az ördög sem akarja eljátszani. Szükség van hát itt reám!

Gyöngéd figyelmeztetés.

Egy főpróba alkalmával a szinigazgató rákiált a hősszerelmesre:

– Ne korogtassa olyan hangosan a gyomrát, Lengefy! Hisz a korgástól nem lehet a súgó szavát megérteni.

A nagyság útja.

Müller Henrik nevű német szinészhez, ki a new-yorki Garden-szinházban akart vendégszerepelni, egy ügynök a következő levelet intézte:

Kedves uram!

Ön bizonyára jól tudja, hogy manapság az elismerés nem a tehetségtől, hanem a reklámtól függ. Minthogy ön a Garden-szinházban vendégszerepelni szándékozik, bizonyára nem ártana, ha a közönség figyelmét előzetesen felhívnók önre. Evégből a következő tervet ajánljuk megfontolásra:

Ha ön is ugy akarja, e napokban éjszaka idején rablók fognak az ön lakásába betörni, ott néhány revolverlövést tesznek, emellett gondjuk lesz reá, hogy a szőnyegen néhány vércsöpp maradjon. Más kárt nem tesznek és szépen eltávoznak.

A “New-York Herald” és a többi reggeli lap erre képekkel tarkított leirást fog közölni a rablótámadásról, s az egész város csak önről fog beszélni. S ilykép szinházi föllépésének a sikere biztosítva leend. A rablókat mi fogjuk önnek szállítani, de ön köteles e reklám végrehajtásaért előzőleg 150 dollárt fizetni nekünk.

Megkülönböztetett tisztelettel:

A new-yorki közp. reklamiroda.

A szinész azonban elég ügyetlen volt, hogy nem hajtott e tanácsra. Nem is lett belőle híres művész soha. Lehet, hogy talán amugy sem ért volna el sikert.

A szinpadi halál.

A Nemzeti szinház és a Népszinház két művésze találkozik a Kerepesi-uton.

– Eljösz ma este a Pannóniába vacsorázni?

– El.

– S mikor?

– Igen hamar. Hisz én már a második fölvonás elején meghalok.

– Oh te szerencsés! Nekem ma szörnyű pechem van; csak az ötödik felvonásban lőnek agyon.

A főkellék.

Szinigazgató: Ön azt akarja, hogy a társulatomhoz szerződtessem? Hiszen alig hallani a hangját, ugy suttog. Nekem olyan ember kell, a ki erőteljes hangon tud beszélni, mint valami hős!

Szinész: De én súgó szeretnék lenni. Annak csak nem kell oly erős hang?

Szinigazgató: Barátom, az én társulatomnál a súgónak kell legerősebb hanggal birni.

A kedvelt szerep.

– Ezt az új szerepet nagyon szeretem, – mondja a szinész kollégájának.

– Veszem észre, – válaszol a kolléga, – mert a feleségeddel játszol, s a darabban te vagy az úr a háznál.

A nagyúri tempó miatt.

– Hát szinházban voltak-e?

– Voltunk hát!

– Oszt láttak-e valami szépet?

– Hiszen addig csak láttam valamit, mig a saját szememnek nézhettem, de a pesti komámasszony egyre valami fekete csövet tolt az orrom elé, akkor osztán semmit se láttam.

Ének-próbán.

Karmester: Nagysád mindig mást énekel, nem azt az áriát, a mit én intonálok.

Énekesnő: Próbáljon ön is mást intonálni, talán akkor abba kezdek, a mit éppen be kell tanulnom.

A meglepő dolog.

Iró: Hoztam egy uj darabot.

Szinigazgató: Szenzációs darab? Van benne valami meglepő, új dolog?

Iró: Meghiszem azt!

Szinigazgató: Úgy? Bravó! Ez már helyes! És mi fordúl elő benne?

Iró: Egy fiatal ember megszökteti az – anyósát.

Ez is ajánlólevél.

Bájligeti Bölömbér vidéki szinész, más társulathoz kivánván szerződni, az igazgató a következő ajánlólevelet állitotta ki a részére:

“Bájligeti Bölömbér, 29 éves, református vallásu; három év óta szinész, nagy evő, nagy ivó, káromkodó, veszekedő, egyszóval, akasztófáravaló gazember. Máskülönben derék jó fiu lévén, tiszta lelkiismerettel ajánlhatom őt minden szinigazgató nagybecsü figyelmébe…”

A babérkoszorú.

– Te, magadnak egy ezüstbabérkoszorút csináltatsz? Gondold meg, hogy milyen költségbe kerül ez?

– Igen ám, csakhogy azt minden városban feladathatom magamnak a szinpadra.

Csak súgjon.

Súgó: De kérem, Bórántfalvi úr, ha ilyen hangosan súgok, a közönség is meghallja!

Drámai hős: Csak súgjon. Az igazi művész előtt nincs közönség.

Kerülő úton.

Iró: Nos, igazgató úr, remélhetek…

Szinigazgató: Kérem, az ön tragédiája oly kitünő, hogy legjobb lesz eltenni irodalmi ereklyének.

A téli állomás.

I. vidéki primadonna: Nagyon rosz dolgunk volt a télen.

II. vidéki primadonna: Hát még nekünk! Nálatok legalább egy huszárezred feküdt.

A jó tanács.

Egy vidéki szintársulatnak nagyon gyarló volt a szerelmes szinésze. Alakitó tehetsége kevés, szerepeit ritkán tanulta be, s ezek mellett roppant korhely is volt.

Egy főpróba alkalmával a szinész a többi közt ezeket mondja:

– Hová legyek? Mitévő legyek? Mire adjam fejemet?

Az igazgató megragadta a kedvező alkalmat, s dühösen odakiáltotta neki:

– Két hét mulva letelik a szerződésünk. Menjen az úr vissza Kézsmárkra, s legyen ami eddig volt, takácslegény.

A szinműiró súgó.

Régi kedvelt súgója volt a kolozsvári szintársulatnak Jakab István.

Ámde az ezüsthaju Jakab bácsi egyúttal titkos drámairó is volt, s csaknem minden hónapban egy-egy új darabbal kereste fel E. Kovács Gyulát, a szinház főrendezőjét, hogy adassa elő.

A jószivü művész egy darabig hitegette az ambiciózus súgót, nem akarta kereken a szemébe mondani, hogy rosszak a darabjai; de végre is elhagyta a türelme és megmondta neki őszintén az igazat. Jakab bácsit nagyon bántotta ez az igazmondás s úgy állt boszut E. Kovács Gyulán, hogy verset faragott felőle, mondván a többi közt:

A mióta gőgös nagy úr lett belőle,

Darabom lenézi s gunynyal szól felőle!

Majd párbeszédben irta meg a közte és E. Kovács közt lefolyt jelenetet. A többi közt irja benne, hogy E. Kovács dübe borult és igy rivalt rá:

Tágulj innen öreg, híg agyvelőd vagyon,

Annak köszönheted, hogy nem ütlek agyon!

Régen olvasta.

Hölgy: Bátorkodom tiszteletemet tenni, én a szintársulat naivája vagyok.

Vidéki szerkesztő: Oh tudom, még csak huszonöt éves.

Hölgy: Igaz. S honnan tudja?

Vidéki szerkesztő: Olvastam tizenöt év előtt.

Az utolsó tréfa.

Réthy Mihályról, a Nemzeti szinház egykori jeles művészéről beszélik ezt az apróságot.

Halálos betegen feküdt Réthy a lakásán. Hűséges szolgája benyit hozzá, s halkan suttogva jelenti:

– A folyosón látom Szatmáryné és Lendvayné nagyságát jönni. Bebocsássam őket?

A beteg nagyot morgott és bosszusan dünnyögte:

– Ezek a vén asszonyok egész életemben szekáltak és most se hagynak békében… Mondd nekik, hogy meghaltam.

A szolgának csak annyi ideje volt, hogy az előszobába kimenjen, mert a két veterán művésznő éppen akkor nyitott be oda.

– Hogy van Miska? – kérdezték egyidejüleg.

– Szegény gazdám, – felelt siránkozó hangon a szolga, – meghótt!

– Jézus Mária! – sikoltotta Lendvayné. – Hadd látom szegény Miskát még egyszer!

És félrelökve a hüledező szolgát, berontott Szatmárynéval együtt a beteghez. Réthy végighallgatta az előszobában lefolyt párbeszédet és minthogy még a sir szájánál is kópéságon törte a fejét, halottnak tettette magát. A két művésznő jajveszékelve borult a mozdulatlanul fekvő művészre és hangosan zokogva magasztalták erényeit. Ekkor Réthy hirtelen fölkapta a fejét és nagyot horkantott, hogy megrémítse őket:

– Hrrh!

Lendvayné és Szatmáryné az ijedtségtől félájultan tántorogtak hátra, Réthy pedig élettelenül hanyatlott vissza párnájára; – a hirtelen rázkódás és erőltetés megölte.

A minő a közönség, olyan a primadonna.

A primadonna sehogy sem tetszett a közönségnek. A kaszinó elnöke meg is szólította e miatt az igazgatót.

– Ugyan kedves direktor úr, nem talált már számunkra jobb énekesnőt?

– Dehogy nem! – válaszolt az igazgató haraggal. – Hanem az ilyen publikumnak, amely úgy sem ért a zenéhez, kár volna jobb énekesnő, mert az nagyon drága húsz krajcáros antréra!

Mikor nincs diszlet.

Egy vidéki kis társulat olyan darabot adott, a melyhez semminemű díszlete nem volt. De mindez nem zavarta az igazgatót; az előadás megkezdése előtt fölment a szinpadra és igy szólt az egybegyült publikumhoz:

– Tisztelt közönség! Mielőtt a darabhoz kezdenénk, elmondom, hol vagyunk. Erre balra van egy régi várkastély. Tessék ezt ideképzelni.

– Képzeljük! – zúgta a közönség.

– Erre jobbra pedig egy patak csörgedez, benne vicánkoló halacskák. A szinpad középen erdőség, éneklő madarakkal. Értik?

– Igenis értjük, tekintetes főkomédiás úr!

– No, most már kezdhetjük a játékot, – dörzsölte kezeit az igazgató. – De mégis instálom alásan, játék alatt tessék félre tenni a pipákat, mert az eféle teátromban nem módi!

S ezzel megkezdődött az előadás.

Sértett önérzet.

I. ballerina: Azt hiresztelted rólam, hogy annyi az udvarlóm, a hány ujj van a kezemen. Ez aljas rágalom!

II. ballerina: Nos, talán nem igaz?

I. ballerina: Persze, hogy nem, mert – sokkal több van!

A jövő heti műsor.

Szerelmes szinész: Szabad tudnom a jövő heti műsort, igazgató úr?

Igazgató: Miért érdeklődik iránta?

Szerelmes szinész: Nem tudom, melyik ruhámat csaphatom a zálogházba.

Aki örül, ha legazemberezik.

I. szinész: Minek örülsz annyira?

II. szinész: Képzeld, azt mondták, hogy gazember vagyok!

I. szinész: És te annak örülsz?

II. szinész: No, természetesen! Az “Arany ember”-ben Kristyán Tódort adtam és valaki a karzatról lekiáltott “ni, a gazember!” Hát kell ennél kedvezőbb birálat?!

Akkor bátran mehet.

– Micsoda? Ebben a rekkenő melegben szinházba mégysz?!

– Miért ne? Azt mondják, ez a darab a közönséget igen hidegen hagyja!

Biztató.

Végrehajtó: Kérem, én foglalni jöttem és…

Szinész: Tessék helyet foglalni és… ez az egész, a mit talál.

A kitartás.

– Hiába, – szól a ballerina társnőjéhez, – hogy a művészi pályán sikereket érjen el az ember, ahhoz nemcsak tehetség és szorgalom, hanem kitartás is kell…

– Igen, hogy valaki kitartsa az embert, – vág közbe a másik táncosnő.

Érthetetlen.

Szinész: Kérek 10 korona előleget; a szabóm szörnyen zaklat!

Szinigazgató: Mit, ön drámai hős akar lenni, s még egy szabócskát se tud sarokba szorítani?!

A mumus.

Egy kisebb vidéki társulat igazgatójánál egy szerződésnélküli szinész jelentkezett. Az igazgató már ismerte hiréből. Karsai volt a becsületes neve. Képzett, tanult, jó fiu; de oly visszataszítóan csúnya külsejű, hogy egy társulatnál sem volt maradása.

– Jól van Karsai úr, – fordult hozzá az igazgató, – befogadjuk a társulatba, hanem csak mumusnak.

– Mi a menykő az a mumus?

– Hát a kivel a többit ijesztgetik.

– Mi lesz aztán a kötelességem?

– Megmagyarázom. A mumus hivatása: magára vállalni minden hibát, ami a társulatnál történik. Úgy tudja meg tehát, hogy ami csak a közönségnek nem fog tetszeni, mindennek maga lesz az oka. Ha rosz a világítás, – Karsai megitta a faggyú árát; ha elrekedt a primadonna, – Karsai nyitva feledte a próbán az ablakokat, s a nők meghűtötték magukat; ha a szinlapon hiba lesz, – Karsai volt a korrektor; ha későn kezdik a darabot, – Karsai még nincs felöltözve. Ha elmarad a közönség, – Karsai a hibás, mert az ő játéka vadította el még azokat is, akik csak puszta hazafiságból eljárnának a szinházba.

Szakember.

Szinigazgató (a társulat ujonnan szerződött tagjához): Aztán ismeri a szinpad titkait?

Szinész: Elhiszem azt. Tehát először előleget, máskülönben nem játszom ma este! Látja, hogy nem vagyok ujoncz.

A lovag és a gázszámla.

Egyik kisebb vidéki városban igen rosszul ment a szintársulat sora. Az igazgató a többek közt a gázgyárnak is jelentékeny összeggel tartozott.

Egy este, mikor megkezdődött már az előadás, a pénztárnál egy gázgyári hivatalnok jelent meg és követelte, hogy azonnal egyenlítsék ki a számlát, különben lezárja a gázt, s botrány lesz. A pénztárnok könyörgött, hogy várjanak reggelig, de a tisztviselő hajthatatlan maradt.

– De a direktor a szinpadon van, játszik. Várja meg legalább, mig elvégzi a jelenetét.

– Egy perczig sem várok, – válaszolt a hajthatatlan tisztviselő. – Vagy azonnal itt lesz a direktor és fizet, vagy lecsavarom a gázt.

– Jó, majd megpróbálom kihívni.

Lovagdrámát adtak. A pénztáros hamar hosszu köpönyeget ölt magára, sisakot tesz a fejére, kardot köt az oldalára, s váratlanul betoppanván a szinre, erős páthoszszal így szól:

Bocsáss meg óh, hogy im zavarlak én,

De hirnök áll a várkapu előtt.

Adót kiván, adót a rút pribék:

Világítás adóját kéri ő.

Ha megtagadjuk, ő egyet csavar,

S minket örök sötétség eltakar.

A direktor azonnal megértette a válságos helyzetet, s így szavalt vissza:

Eredj szolgám, várnagy s jelentsd neki,

Hogy adóját a várur kifizeti.

Azután kisietett, a szörnyeteget lecsillapította és az előadást zavartalanul folytatták.

Másnap a kisváros hetilapja legmelegebben a várnagy alakításáról emlékezett meg.

Szinész lélekjelenlét.

Vidéki szinpadon történt. A jellemszinésznek a nyilt téren kell vacsorálni, még pedig előírás szerint sült csirkét. Ilyenkor előzetesen nem szokott vacsorálni. Minek is, mikor potyára is jóllakhatik.

Egy alkalommal az igazgató meg akarta takarítani a csirke árát, megparancsolta tehát a kellékesnek, hogy a papirmaché-csirkét tálalja föl. Úgy is lett.

Szinészünk ünnepélyes hangulatban várta a darabban az étkezés jelenetét. Azonban nagy megrökönyödésére a párolgó, kellemes illatú sült helyett egy műcsirkét tettek elébe.

De nem azért volt jó szinész, hogy e furcsa helyzetbe belésüljön; fogta villáját s hatalmasan belédöfte az álcsirkébe s megbotránkozó hangon kiáltá:

– Pinczér, minek képzelik az embert, hogy ily kutyakemény húst megegyen?! Vigye vissza s hozzon másikat! Megvárom.

A közönség észrevette a rögtönzést, nevetett, tapsolt; a direktornak még a föld alól is elő kellett teremteni valami sült ételt, s csak azután folytathatták az előadást.

A jó szerep.

– Milyen szereped van az új darabban? – kérdezi a primadonnát egyik barátnője.

– Nagyon kitünő. Minden felvonásban kétszer kell átöltöznöm, – hangzott a válasz.

Félreértés.

I. szinésznő: Ki a legkedvesebb költőd?

II. szinésznő: Bolond kérdés! Hát a Muki báró!

Dériné és a szerelmes diák.

Dérinébe, az ünnepelt énekesnőbe, mikor már javakorabeli asszony volt, beleszeretett egy tejfelesszáju diák.

Az ifjú úr annak rendje és módja szerint áradozó levelet írt a művésznőnek, s arra kérte, engedné meg, hogy meglátogathassa.

A művésznő válasza ekkép hangzott:

“Tisztelt ifjú uracskám! Vettem becses levelét, s miután holnap délután nálam éppen gyermekbál lészen, igen lekötelez, ha megjelenésével szerencséltetni fog. A zsebkendőjét ne felejtse otthon! Dériné.”

Virágnyelven.

Szinésznő (udvarlójához, ki nem nagyon erőlteti meg magát ajándékokkal): No hallja, báró úr, ha maga szinész volna, a tékozlót nem tudná eljátszani!

Próba alvásközben.

A szereptanulás közben elaludt a fiatal szinész. Jön azonban az igazgató és rákiált:

– Maga megint alszik? Estére szégyent vallunk, ha nem tanulja be a szerepét.

– Engedelmet kérek, – riadt fel a szinész, – az igazgató úr azt mondta, hogy úgy kell tudni a szinésznek a szerepét, hogy álmában is elmondhassa. Hát csak ezt próbáltam!

Minden a szokástól függ.

Egy orsz. képviselőt kerületének néhány kékmándlis választója látogatta meg.

A képviselő, hogy kedveskedjék nékik, elküldte őket a népszinházba. Az előadás előtt azonban, persze a képviselő költségén, jól bevacsoráztak, elfogyasztván a többi közt egy-egy foghagymás rostélyost is. A képviselő, aki szintén ott volt a szinházban s egy páholyból nézte az előadást, egyszer csak azt látja, hogy az atyafiak fölemelkednek helyükről, s megvető pillantást vetve a körülülőkre, a szinházat elhagyni készülnek.

A képviselő elébök siet.

– Nos, hát miért jönnek ki olyan hamar?

– Jaj, nagyságos uram, nem lehet azt nekünk kiállani. Csupa asszonyságok ültek mellettünk; s a mikor azok előszedték a zsebbevalójukat, olyan gyalázatos szaga volt annak, hogy istenfélő ember azt el nem szivelhette.

A képviselő megértette a dolgot. Minden a szokástól függ. A finnyás asszonynépnek a foghagyma volt büdös, a falusi atyafiaknak pedig a zsebkendőre locsolt illatszer.

A hitelező aggodalma.

Szinész: Oh, én tudom, mivel tartozom az utókornak!

Hitelező: Jaj, jaj!… Hát már annak is tartozik!… Hát akkor mikor kapjuk meg mi kortársak a követelésünket?…

Megszokta.

Szinigazgató: Szivesen szerződtetném, de ön kétségbeejtőn hunyorgat.

Szinész: Nem csoda. Oly régen kacsingatok már a Nemzeti szinházra, abban a hiszemben, talán oda szerződtetnek, hogy megszoktam a hunyorgatást.

Az énekesnő és a trombitás.

Egy középszerű, de annál elbizakodottabb operette-énekesnő ráförmed a zenekar trombitására:

– Hallja, ön olyan lármát csinál a hangszerével, hogy az én énekemet ugyszólván senki sem hallhatja.

– Bocsásson meg, – válaszolt a zenész, – de ez csak a nagysád érdekében történik. Az igazgató ugyanis azt parancsolta, hogy ha valamelyik énekes gikszert csinál, igyekezzem trombitám harsogásával azt elpalástolni.

Hogy kell megpuhítani.

Egy vidéki városkában érzékeny dráma került szinre, a melyben a hősnő makacsul visszautasítja a szerelmi vallomásokat. A karzatról egy tiszti szolga csak nézi-nézi a jelenetet, s aztán hangosan nevetve, lekiált:

– De már jobban érti ezt a mesterséget az én uram, a huszárkapitány, aki engem a minap levéllel s egy arany karpereczczel küldött ehhez a makranczos menyecskéhez.

A kijavított darab.

A régi, boldogabb időkben történt.

A gróf őméltósága, aki egyébiránt nagy pártfogója volt a szinészetnek, a Schiller-féle “Haramiák” előadása után magához rendelte az igazgatót, s a következőleg szólt hozzá:

– A tegnapi szomorújátékot igen jól adta a társulat. Holnap is ezt kell adni. De mivel a feleségemet, a grófnét is a szinházba akarom vinni, kivánom: először, hogy a második felvonást, a hol annyi lövöldözés történik, hagyják el; másodszor, hogy Moor Károly, amint érdemli, megkapja hű Amáliáját; s végre harmadszor, hogy a darab végén tabló is legyen, amelyben a darab hőse, Moor Károly, mint több gyermek apja, jöjjön elő egész úri familiájával, mert kiváncsi vagyok, mikép becsülte meg magát későbbi életében.

S az előadáson minden úgy történt, amint a gróf kivánta.

Hogy lett a drámából balettánc.

Egy kezdő drámairó új darabot nyujtott be a szinházhoz. Néhány nap mulva igy szól hozzá az igazgató:

– Elolvastam a darabját. Igen jó; de attól félek, hogy nem fogunk vele teli házat csinálni. Hanem tudja mit? Hagyja ki ön a két első felvonást, a harmadik felvonásból pedig csináljon operaszöveget.

Az iró kelletlenül, savanyu arccal végre is belenyugszik.

– Ha olyan nagyon akarja az igazgató úr, hát isten neki, beleegyezem.

Három hét mulva készen volt az átalakítás. Az igazgató elolvasta a darabot, s az elragadtatás hangján gratulál a szerzőnek:

– A darab igy átalakítva valóban fölséges. Ön igazi lángész. Hanem az a tanácsom, hagyjuk el a harmadik fölvonást is, s csak az utolsó jelenetet tartsuk meg. A kihagyott rész helyett majd én mindenféle tánczot és csoportozatot toldok be. Meglássa, minő nagyszerű lesz így a hatás!

A szegény író ezt is megteszi. A megmaradt töredékek végén egy jelenetben összeadja a szerelmeseket. Aztán a darabot ismét elviszi az igazgatónak.

– Isteni! – kiált fel az igazgató. – Most már közel vagyunk hozzá, hogy a darab egészen tökéletes legyen. Csak ezt a jelenetet kell kihagynunk, s akkor olyan ötfelvonásos balettel léphetünk a közönség elé, hogy ha valamikor, ugy most kinyomja a betóduló közönség a szinház falait.

Ejha!

– Szép a primadonna?

– Meghiszem azt! Gondolhatod, még a fogait is Budapestről kapta tegnapelőtt a postán!

A dalszinházban.

Nő: Ezt a zenét én nem értem!

Férj: Mit? Páholyban ülsz, s még sem érted a zenét? Hát akkor mit szóljanak hozzá azok az emberek, akik olcsóbb helyeken ülnek?!

Szinészkongresszus idején.

Szinész: Igazgató úr, nincs mit ennem.

Kövér direktor (hatalmas pocakjára mutat.): Maga panaszkodik? Képzelje csak el, mennyi költségembe kerül, hogy ezt a nagy hast mindennap megtöltsem.

Érti a dolgát.

Dramaturg: Ez a dráma nagyon is hosszú. Törüljön belőle.

Drámaíró: Melyik részleteket törüljem?

Dramaturg: Amelyeket a legjobbaknak tartja.

Az áldozat.

– Jól van, lelkem, – szól a férj a nejéhez, – hiszen én elmennék a Wágner operáját meghallgatni, de legalább ne ijesztene fel minduntalan szundikálásomból az a nagy lárma!

Az öltözőben.

Balettáncosnő: Ugy-e, az ilyen láb valóságos tőke?

Báró: Az ám; a többi pedig a tartalékalap.

A szinész fogai.

Nagyon fájt a vidéki szinésznek a foga. Elment a fogorvoshoz, s valami zsibbasztó csöppeket kért.

– A fog rossz, odvas, – mondotta az orvos, – nincs más tennivaló, mint kihuzatni.

– Hagyjuk még, kedves doktor úr, két hétig. Innen, a mint hallom, Ipolyságra megyünk. Ekkor aztán kihúzhatja összes fogaimat, mert ott úgysem lesz mit rágni velök.

Fontos intézkedés.

Drámaíró: Megtette-e már az előkészületeket darabom előadására?

Szinigazgató: Oh igen! A kijárásokat megszaporíttattam.

A komikus fia.

A Népszinház egyik népszerű komikusával történt meg. Egyizben elküldte a két kis fiát a szinházba, hadd lássák az apróságok is, hogy játszik a papa.

Előadás végeztével aztán megvárták az öltöző ajtajában s a család együtt gyalogolt hazafelé. A nagyobbik legény el volt ragadtatva édes apja művészetétől. Folyton fecsegett és citált, a látott és hallottakból; míg a kisebbik – lehetett vagy öt éves – szó nélkül, hallgatagon lépkedett apró lábaival, édes apja kezén vezetve. A komikusnak feltünt a kis fiú hallgatása.

– Hát te nem is beszélsz semmit? Neked nem tetszett a papa?

A gyerek válasz helyett sirva fakadt.

Az apa csodálkozva emelte fel a kis jószágot.

– Mi bajod drágám? Miért sirsz?

A fiucska alig tudott könnyeitől szóhoz jutni.

– Mert a papát mindenki kineveti…

VI.

Csöppek.

Orvosi adomák.

Vagy-vagy.

– Az istenért doktor úr, mi baja a szegény leányomnak? – kérdi az aggódó anya az orvostól.

– Mielőtt felelek, – válaszol az orvos, – mondja meg nagyságos asszonyom, nem szerelmes-e a leánya valakibe reménytelenül?

– Nem; biztosan tudom, hogy nem.

– Nos, akkor a kisasszonyt az influenza bántja.

Az aggódó feleség.

Asszony: Oh, doktor úr, hát fel fog-e gyógyulni szegény férjem?

Orvos: Most még nem mondhatom meg. A krízis csak e hét végén fog beállani.

Asszony: Ah, és a gyászkelme-végeladás már holnap befejeződik!…

A legujabb betegség.

Egy falusi gazdaember orvost hivatott beteg fiához. A gazda maga is igen vékonypénzű, beteges kinézésű ember volt.

Mikor az orvos kikérdezte a fiút, egyúttal az apját is megtudakolta:

– Hát kend, Pernye gazda, miben szenved?

– Én, kérem alásan doktor úr? Hát – adóekzekucióban!

Praktikus gondolkozás.

Palacsintáné asszony e szavakkal fogadja az orvost, a ki fiát hosszabb ideig gyógykezelte:

– Mit? Egy forintot számít minden látogatásért, mikor Jóskámtól az egész utca gyermekei himlősek lettek és ön, orvos úr, olyan jó üzleteket csinált?! Hiszen tulajdonképen még a doktor úrnak kellene nekem fizetni, hogy fiam által annyi beteghez jutott.

Az orvosság.

– Hány halott van? – kérdi a kórházi orvos az ápolónétól a kolera alkalmával.

– Nyolc.

– Hiszen kilencnek rendeltem az orvosságot!

– De egy nem vette be.

Az új járásorvos.

A főszolgabiró az új járásorvosnak, a bemutatkozás után, a következő tanácsot adta:

– Ha azt akarja a doktor úr, hogy hamar megkedveljék, ne tiltsa el egy férfinak sem a borivást, s egy asszonynak sem a kávét. Majd meglátja, hogy a tenyerükön fogják hordozni.

Megnyugtató.

– Doktor úr, segítsen rajtam! Megharapott egy veszett kutya. Félek, hogy víziszonyba esem.

– Mi a foglalkozása?

– Borkereskedő vagyok.

– Ne tartson semmitől. Mint borkereskedő nem eshetik víziszonyba.

Orvosi tanács.

– Ugy-e orvos úr, kissé fáj a torkom?

– Ugy van.

– Tehát néhány napig otthon kell maradnom?

– Helyes.

– És óránként gargarizálni a torkomat timsó-oldattal?

– Ugy van!

– S különben is vigyázzak magamra?

– Ajánlom. A mi pedig orvosi tiszteletdijamat illeti…

– Azzal magamnak maradok adós a sok jó tanácsért, melyet magamnak adtam.

Új gyógyszer.

Beteg volt Erzsók néni és doktort hívtak a házhoz.

Az asszony megmondta a doktornak, hogy a gyomra fáj és háziorvosságot akar.

– No hát akkor jó lesz egy darab koriandrum, reszelve.

Másnap megint eljött a doktor.

– Hát hogy van, hogy? – kérdi a beteget.

– Rosszabbul, meghalok! – nyögte a beteg.

– Vett az orvosságból?

– Egészen a vásárokig mind megettem!

– Mit? – kérdezi elcsodálkozva a doktor.

– Hát a mit tetszett rendelni: a kalendáriumot.

A legjobb gyógymód.

– Miféle gyógymód szerint kezeli betegeit, doktor úr, allopathikusan, vagy homeopathikusan?

– Gorombán kezelem őket, ez használ leginkább.

A kövérség gyógyszere.

Orvos (túlságos kövérségben szenvedő betegéhez): Ha meg akar gyógyulni, én csak egy szert tudok a számára, hanem az aztán teljesen biztos szer.

Beteg: S mi volna az, doktor úr?

Orvos: Lopjon egy lovat.

Beteg: Mit? Lovat lopjak?

Orvos: Igen. Akkor aztán majd rajta veszt, szépen elcsípik, elitélik, becsukják, s ez alkalommal oly helyzetbe jut, hogy célszerű koplalás mellett ismét helyreáll az egészsége.

A hatás.

Orvos: A báróné talán meghűtötte magát egy kissé?

Báróné: Meglehet, mert már három nap óta olvasok egy könyvet az északi pólusról és a jeges tengerről.

Találó elnevezés.

X. orvos nevezetes arról, hogy szereti a merész kúrákat. Az az elve: “vagy – vagy.”

E miatt egy alkalommal a következő feliratú cédulát ragasztotta valami kópé az ajtajára:

“Itt lakik dr. Gyorsvonat. Egyetlen stáció: a temető”

A görhes patikárus.

Benyit András gazda a patikába; látja a vékonydongájú gyógyszerészt, s legott visszafordul.

– Mi tetszik? – kérdi a gyógyszerész.

– Orvosságot akartam kérni.

– Hiszen én is szolgálhatok.

– Nem kell. Ha jó orvossága volna az úrnak, nem lenne ilyen görhes.

Azok a vők!

Ur: Kérem, ön fájdalom nélkül húz fogat?

Fogorvos: Biztosítom, hogy cseppet sem fáj. Nem vagyok én dr. Kampó, aki minden páciensét megkínozza, és a kinél a fogak húzás közben rendesen beletörnek.

Ur: Ugy? No, akkor majd Kampóhoz megyek.

Fogorvos: Mi jut eszébe? Szándékosan megkínoztatja magát?

Ur: Oh, nem nekem, – az anyósomnak fáj a foga.

Savókúra.

Orvos: Nos, hát hogy aludt nagysád?

Kisasszony: Nem olyan jól, mint tegnap, doktor úr.

Orvos: Akkor hát tessék ma egy pohárral kevesebbet inni.

Kisasszony: De tegnapelőtt egy pohárral többet ittam és pompásan aludtam.

Orvos: Ugy? – No akkor csak tessék ma is egy pohárral többet inni.

Kisasszony: Eszerint tehát körülbelül mindegy, akár egy pohárral több, akár kevesebb?

Orvos: Ugy van, nagysád, – de csak akkor, ha az orvos rendeli.

Bölcs elővigyázat.

– Nos, hogy van ön? – kérdezi az orvos egy ismerősével találkozva.

– Fizetnem kell azért, ha megmondom önnek, hogy vagyok? – kérdezte tréfásan az ismerős.

Mi a baja?

Beteg: Lássa, kedves doktor úr, semmiben sem szenvedek szükséget, mindennel birok, a mi csak a kényelmes élethez szükséges; semminek sem vagyok hijával, hogy magamat békességben, nyugalomban ápolhassam, – s mégis egész nap beteg vagyok. Hát mi bajom van nekem tulajdonkép?

Orvos: Az, hogy semmi baja.

Megnyugtatásul.

Beteg: Doktor úr, már egészen jobban érzem magamat. Engedje meg, hogy egy pohár bort igyam.

Orvos: Semmi esetre sem engedhetem meg. Még várnia kell egy hétig.

Beteg: Hát akkor legalább mutasson egy dugóhuzót.

Vallás és patika.

A gyógyszertárban egy falusi ember porokat rendelt.

Elkészülvén az orvosság, azt kérdi tőle a gyógyszerész:

– Hát ostya kell-e a porokhoz? Mert keserűek ám.

– Nem kell kérem alásan, – válaszolt a hitbuzgó gazda, mert a beteg református.

Hathatós izzasztó-szer.

Tanár: Ha pedig az imént felsorolt izzasztószerek hatás nélkül maradnak, mit fog ön akkor tenni?

Orvosnövendék: Akkor… akkor a betegemet ideküldöm a rigorózumra.

Ne menj!

Orvos (nejéhez): Isten veled, édes Málcsikám, épen most szólítottak egy nehéz beteghez, tüstént távoznom kell.

A feleség: Ne menj, édes Károlyom, az istenre kérlek, ne menj! Légy irgalmas, hagyd azt a szegény embert még ma életben, s maradj inkább itthon.

A javulás útján.

Körorvos: No Jóska, hogy van az apád?

Fiú: Köszönöm kérdését, doktor úr, már jobban van, hála istennek. Engemet szerencsésen már elagyabugyált, de az édes anyámmal még nem mer kikezdeni.

A képzelt beteg.

– Doktor úr, nagyon rosszul érzem magamat, – nyafog egy vén kisasszony. – Attól félek, hogy megkaptam a hideglelést.

– Lássuk csak, talán valami vigyázatlanságot követett el.

– Tegnap egy gyönyörű dinnyét láttam.

– Talán csak nem ette meg?

– Nem, hanem attól tartok, hogy nagyon is sokáig néztem.

Önzetlen orvos.

– Doktor úr, mennyivel tartozom önnek? – kérdezte egy fukarságáról ismeretes gazdag bankár orvosát, a ki híres volt igazmondásairól.

– Egyetlen egy fillérrel sem, – felelte az orvos.

– Csak nem gyógyít ingyen?

– Dehogy! Majd meghonorálnak az – örökösei.

Rosz vigasztalás.

– Miért olyan roszkedvü orvos úr?

– Meghalt a betegem, kit csak ma vettem kezelés alá.

– Soh’se busuljon ezért; meghalt volna szegény talán különben is.

Az egészséges beteg.

Az orvos egy női páciensének, a ki mindenféle képzelt betegségben szenved, azt mondá:

– Milyen bámulatos az egészsége asszonyom, hogy ezt a sok betegséget elbírja!

A takarékos asszony.

– Doktor úr kérem, az uram himlőben fekszik.

– Ugy! Na, mindjárt elmegyek.

– Kérem doktor úr, még ma ne jöjjön, csak egypár nap mulva.

– S miért?

– Mert talán a leányom is meg fogja kapni, és akkor legalább együtt gyógyíthatja.

Sok a jóból.

Orvos (egy egészen elsoványodott betegéhez): Már most rakjon a mellére három mustártapaszt, a hátára pedig ötöt.

Beteg: Nem lesz sok az a sok mustár erre a kevés húsra?

Az orvosok és a halhatatlanság.

Egy orvoshoz, a ki rendesen sirba viszi betegeit, valaki nem rég ezt a kérdést intézte:

– Orvos úr, hogy hihet ön a holtak feltámadásában, mikor önnél még a betegek sem kelnek fel?

Erős természet.

Orvos (betegéhez, miután már megvizsgálta): Rendelek magának egy orvosságot, ettől ugyan meggyógyul, de rettentő ocsmány bevenni. Megbirja a maga természete az ilyen ocsmányságot?

Beteg: Hogy megbirja-e? Azt hiszem, hogy meg, tekintetes doktor úr. Mert isten segedelmével ide s tova 27 esztendő óta élek a feleségemmel, már pedig annál nem ösmerek – ocsmányabbat.

Az állatorvosnál.

Egy gazdaember beállit a kerületi állatorvoshoz.

– Mit akar? – kérdi tőle a lódoktor.

– Hát hogy eljönne a téns doktor úr a beteg fiamhoz.

– De hiszen tudja, hogy én állatorvos vagyok.

– Tudom, tudom. Éppen azért jöttem ide. Mert hát azt gondoltam, hogy a doktor úr meggyógyítja az oktalan állatot, mennyivel jobban tudja kikurálni az embert, a ki elmondhatja baját.

Ezer szerencse.

– Doktor úr, az isten szent szerelméért, mondja kérem, mi baja férjemnek. Súlyos beteg? – kérdi az aggódó asszony az orvostól, ki ágyban fekvő férjét vizsgálta meg.

– No, hát ha tudni akarja, hát biz ez vörheny, veszedelmes vörheny, – válaszol az orvos. – Nézze csak, ugy-e, mind a két keze olyan vörös, mintha vérbe mártották volna?

– Vörös ám, doktor úr, mert az én uram ruhafestő.

– Úgy, úgy – ruhafestő? Ezer szerencse! Különben bizonyosan belehalt volna.

Ő szinteség.

Gyermek (apjához): Igaz papa, hogy téged még azok után a betegek után is fizetnek, a kik meghalnak?

Orvos: Hála istennek, igaz. Mert ha csak azok után kapnék pénzt, a kiket meggyógyítok, akkor, fiacskám, koldulni mehetnénk.

Az orvos nősülése.

– Igaz, hogy dr. Pirula olyan gazdag lányt vesz el?

– Dehogy!

– Pedig azt mondják, hogy igen előnyös házasságot köt.

– No igen, amennyiben a menyasszony familiájában sok a beteges ember.

Egymás között.

Két orvos találkozik az utcán.

– Ejnye, de hatalmas katarhusa van önnek, kolléga úr!

– Az ám, – feleli szaporákat köhintve az orvos, – úgy köhögök, mintha a magam betege volnék.

Túlzás.

– Doktor úr, – így szólt egy hálás páciens, midőn betegsége után első sétája alkalmával az utcán az orvossal találkozott, – életemmel vagyok önnek adósa, és ezt sohasem fogom önnek elfeledni.

– Ön túloz, – felelt az orvos, – uraságod nekem csupán száz koronával adós, a melyről úgy látszik már megfeledkezett.

A fájós fog.

– Mi lesz ezzel a foggal, orvos úr? Nem lehet máskép segíteni, csak úgy, ha kihúzza? – kérdezte egy finnyás asszonyság a fogorvostól.

– Hát persze, hogy ki kell húzni. Kukoricával csak nem csalogathatom ki, – volt az orvos válasza.

A doktor-kisasszonyok.

Dr. A.: Melyik hölgy érte el a legnagyobb eredményt azok közül, a kik az ön klinikáján tanulnak?

Dr. B.: Engelmann kisasszony. Ő ugyanis férjhez ment az egyik asszisztensemhez.

A patika titkaiból.

Tanár: Hogyan készítik a tojásolajat?

Gyógyszerészhallgató: Ha kifogy a tojásolajunk, akkor hozok a főnöknétől egy tojást, azt megfőzzük keményre.

Tanár: Jól van, csak tovább!

Gyógyszerészhallgató: A tojást meghámozzuk, aztán a kartársam, Gonda Józsi, megeszi a sárgáját, a fehérét pedig én. És ha valaki tojásolajat kér, hát mustárolajat adunk neki.

A hála.

Orvos: Kérem ez több, mint a mennyit kivánhatok. Uraságod 200 koronát akar fizetni, holott csak 100 koronát igért, ha feleségét meggyógyítom. Szerencsétlenségre azonban meghalt.

Özvegyember: Éppen azért, doktor úr. Ön többet tett, mint a mennyit igért; s nem volnék tisztességes ember, ha meg nem hálálnám fáradozását.

A felét magára veszi.

Orvos: Kedves barátom, magát nagyon erős hideglelés gyötri.

Beteg: És rettenetes szomjúság.

Orvos: Viselje csak magát nyugodtan. Én rendelek magának valamit, ez a hideglelést majd megszünteti, s a szomjúságot pedig eloltja.

Beteg: A felét majd csak magamra veszem én. Csak lásson utána, doktor úr, hogy a hideglelés megszünjék, a szomjúsággal aztán magam is elkészülök.

Gyanakodás.

Orvos: Olyan orvosságot rendeltem önnek, hogy holnapra egész biztosan meggyógyul tőle.

Beteg: Igazán? Aztán nem fogja megbánni a doktor, hogy olyan hamar felgyógyulok?

A legrosszabb.

– Elkészített már az orvosod a legrosszabbra?

– Igen! Megmondta, hogy a számlája ötszáz korona.

A tapintatos doktor.

Egy fővárosi háztulajdonos egy ízben a következő levelet kapta:

Mélyen tisztelt Uram!

Bocsássa meg, hogy háborgatom soraimmal, de kénytelen vagyok önt emlékeztetni arra, hogy egy orvosi konzultációért 5 koronával adósom, miért is kérem sziveskedjék a mondott összeget megküldeni.

Tisztelettel

Dr. P. A.

orvos.

A háztulajdonos meglepetve olvasta ezeket a sorokat, annál is inkább, mert tizenöt esztendeje a legjobb egészségnek örvendett és azóta orvossal egyszer sem vizsgáltatta meg magát. Leült tehát és a következő rövid választ írta az orvosnak:

Dr. P. A. orvos urnak,

?

Tisztelettel

K. J.

háztulajdonos.

Erre másnap a következő levél érkezett:

Tisztelt uram!

Becses kérdőjelére válaszolva, bátorkodom a következő dolgot emlékezetébe hozni. A mult hó 19-én délután fél 5 óra tájban ön az Andrássy-uton megállított engem a következő szavakkal:

– Hogy van doktor?

Én erre azt feleltem, hogy jól és a kérdést visszafordítottam, mire ön, lehet, hogy csak megszokásból, de úgy panaszkodott:

– Bizony nem a legjobban.

Ezalatt egymás kezeit szorongatva, én az ön pulzusát figyeltem és miután az a legrendesebben vert, örömmel konstatáltam, hogy semmi baja sincsen. Ezért a tapintatos konzultációért van szerencsém 5 koronát felszámítani.

Dr. P. A.

orvos.

A háztulajdonos, egy tízforintos melléklésével így válaszolt:

Tisztelt orvos úr!

Itt küldök 20 koronát: humor 10 korona, tapintat 10 korona. Konzultációért nem fizetek. Maradjunk ezután is jó barátok, de kijelentem, hogy ebben az életben nem fogok önnel kezet.

Tisztelettel

K. J.

háztulajdonos.

A hulló levelek.

Egy fiatal mellbeteg asszony haldoklott. Az orvos szomoru arccal távozott tőle. Egy öreg cseléd megállítja az utjában.

– Doktor úr, lehet még remélni?

– Nem, – feleli az orvos. – Mire a levelek erről a fáról lehullanak, a szegény asszony már nem fog élni.

Lili hallotta ezt. Lili ötéves, nagy fekete szemű, szőke hajú kis leány, ki látta, hogy anyja mennyire szenved. Este keresik a babát. Nincs sehol. Végre atyja bukkan rá egy fa tetején.

– Mit csinálsz ott fenn Lilikém?

– Lemetszem a leveleket, hogy ne hulljanak le…

A szem és a fogak.

– Mit gondolsz, szemorvos legyek-e, vagy fogorvos?

– Csak légy fogorvos.

– Miért?

– Hát egyszerűen azért, mert az embernek csak két szeme, de harminckét foga van.

Az angyalszállítók.

Meghalt a kis Margit, a Sándor testvérhuga. Néhány nap mulva a temetés után Sándor odafordul az anyjához és kérdi:

– Mamácska, hol van Margit, hogy nem látom?

– A menyországban, kis fiam.

– És mit csinál a menyországban?

– Angyal, a jó Isten mellett.

– Angyal? Ugy-e, mama, ha a jó Istennek angyalra van szüksége, csak ír a doktor bácsinak?

Mély álom.

A szénhordó legénynek valami baja támadt, s kénytelen volt orvoshoz menni. Az orvos gondosan megvizsgálja.

– Mélyen alszik-e? – kérdi tőle.

– Igenis, kérem alásan, elég mélyen: a pincében, – válaszol a szeneslegény.

A szokás hatalma.

Egy pincért szállítottak a kórházba.

Valami kisebb operációt kellett végrehajtani rajta s az orvosok elaltatták annak rendje és módja szerint. Az operáció hamarosan sikerült is, de a legnagyobb csodálkozásukra az orvosok nem tudták fölébreszteni a beteget.

Egy negyedóráig tartott a hiábavaló ébresztgetés s az orvosok már tanakodni kezdtek a különös eseten, a mikor az egyik ötletszerűen hangosan elkiáltotta magát:

– Fizetni!…

Az ismeretes szónak csakugyan meglett a hatása. A pincér felütötte fejét, kinyitotta a szemeit, derült arccal nézett körül a teremben és vidáman megszólalt:

– Igenis, kérem.

Az orvosok pedig nevetve gratuláltak találékony kollégájuknak.

Tessék kimondani!

Németországban új gyógyszert találtak fel. Neve:

“Dyathlgyeocollanidoorybenzoesauremethylesther.”

Jól jár az a gyerek, a kit elküldenek érte a patikába, aztán kiálthatják utána:

– El ne feledd!

A hipnózis.

Orvos: És maga Irén nagysád, nem hisz a hipnózisban?

Kisasszony: Nem nyilatkozhatom a dologról egész határozottan, valahányszor hipnotizáltak, mindig elaludtam.

Megkönnyebbülés.

Orvos: Hiába, kedves barátom, le kell vágnunk a féllábát.

Beteg: No, hála Istennek! Már attól féltem, hogy eltiltanak a sörivástól.

Foghuzás után.

Fogorvos: No, kinn van a gonosz fog. Hogy érzi magát?

Páciens: Mintha a fejemet húzta volna ki a doktor úr és csak a fájós fog maradt volna meg.

Az életjel.

Mentőorvos: Rendőr, mondja csak! Mikor a szerencsétlent a Dunából kihúzták, vett-e nála valami életjelt észre?

Rendőr: Igenis, húsz fillért.

Magyarázat.

Orvos (a beteghez): Állapota egy kicsit jobbra fordúlt.

Beteg: És mikor kelhetek már fel?

Orvos: Hogyha holnap is beteg lesz, akkor még nem szabad elhagyni az ágyat.

Az úri betegség.

Kulcsos Antal: No, hogy van a kománk?

Szenes Dani: Nagyon roszúl.

Kulcsos Antal: Ne mondja. Aztán mi a baja?

Szenes Dani: Nagy baja van annak! Úri betegségbe esett, nincs már semmi reménysége.

Kulcsos Antal: Úri betegségbe? Aztán mégis mi légyen hát a baja?

Szenes Dani: Azt mondja az orvos úr, hogy idegbajos. Pedig mennyit mondtam a komámnak, ne forgolódjék a nagy urak között, mert még bajba keveredik; de hát tudja kigyelmed, milyen keményfejű a koma, nem hallgatott rám!

A szimuláns.

Ezredorvos (a belépő káplárhoz): No, mi ujság?

Napos káplár: Alásan jelentem ezredorvos úr, az éjszaka megest meghótt egy szimuláncs!

Bátorság.

A beteg szól:

– Szóljon bátran, doktor úr, feleljen őszintén, mindenre el vagyok készülve. Mikor szabad újra bort innom?

Orvosság az idegbaj ellen.

Asszony (férjéhez): Az orvos azt mondta, hogy idegeim igen gyöngék és vennem kell valamit.

Férj: Nos, mit vettél?

Asszony: A kabátod zsebében találtam egy húsz koronást és kalapot vettem érte.

Orvosi vélemény.

Az ezredorvos megvizsgálja a bakát s róla a következő egészségi bizonyítványt adja:

“Tetteiből, beszédéből és a hozzá intézett kérdésekre adott feleleteiből itélve, butának észleltetik; mindamellett katonai szolgálatra alkalmasnak véleményeztetik.”

Megerőltette.

A.: Hova, hova?

B.: Megyek a fülorvoshoz.

A.: No, mi baj van? Talán meghültél, vagy léghuzamban voltál?

B.: Nem én! Hanem egy Wagner-operát hallgattam végig.

Jó helyen tapogat.

Férj: Doktor úr, igazán segíthetne már a feleségemen! Borzasztó, a milyen zsörtölődő! Egyre csak nyafog, egyre csak panaszkodik. Azt mondja, mindene fáj neki. Nem találja a helyét!

Orvos: Mondja csak, kérem, csináltatott már neki az idén új ruhát?

Igaza van.

Orvos (betege vejéhez): A gyógykezelésért száz koronát számítok fel.

Úr (elsápadva): Doktor úr, kérem, feleljen őszintén, adna ön anyósáért ekkora összeget?

Orvos (gondolkodik): Igaza van, uram; elég lesz húsz korona is.

Már ismeri.

Nő: Édes doktor úr, beteg vagyok.

Orvos: Kedves nagysád, melyik fürdőbe akar az idén menni?

Az izzasztó kúra.

Férj: Kedves feleségem, az orvos azt tanácsolta, hogy izzasztó fürdőt használjak…

Feleség (közbevág): Nem szükséges, nekem úgyis komoly beszédem van veled.

Mikor az orvos szórakozott.

Kisasszony: Orvos úr, a szívem is…

Orvos (közbevág): Valószinűleg megterhelte.

Mikor ártalmas a kerékpározás?

– Hát a kerékpározás minden körülmények közt egészséges, doktor úr?

– Nem.

– Hát mely esetben ártalmas?

– Abban az esetben nagysád, ha az ember kitöri a lábát.

Nem ezt várta.

Orvos: Nagysád, holnap lesz huszonöt éves orvosi jubileumom.

Hölgy: Igazán? Akkor, azt hiszem, rekviemet fog tartani elhunyt kezeltjei lelkiüdveért!

Ez is hegyi levegő.

Orvos: Nemrégen hegyi levegőt ajánlottam önnek! Hát el fog utazni valamerre?

Úr: Elutazni éppen nem fogok, hanem május elsején felköltözöm a negyedik emeletre.

Az álmatlanság oka.

Páciens: Nem tudom, mi bánt, de egy idő óta nem tudok aludni.

Orvos: Mutassa a nyelvét!

Páciens: Tessék!

Orvos: No, fizikailag nincs semmi baja… De talán lelkifurdalása van, mert még nem fizette ki a legutóbbi számlámat.

Kisérő körülmény.

Anya: Leányom most újra gyakran szenved szívgörcsben.

Orvos: Nem vett észre nála semmi kisérő körülményt?

Anya: Néha-néha egy hadnagyot.

Mindegy!

Hirtelen benyit az inasgyerek az állatorvoshoz.

– Tekintetes uram, tessék hamar jönni! A gazdám nagyon beteg.

– Megbolondultál? – förmed rá az orvos. – Hiszen én állatorvos vagyok.

– Nem tesz a’ semmit! – válaszol az inas. – A felesége úgyis vén szamárnak hívja.

Még élni akar.

– De, édes szomszédasszony, maga nagyon beteg. Miért nem hivat orvost?

– Oh istenem, hiszen nem akarnék még meghalni!

Orvosi szigorlaton.

Tanár: Miről ismeri meg, hogy komoly esettel áll szemben?

Szigorló: Arról, ha a beteg belehal.

Ez is bosszu.

A.: Vetted észre, az orvosunk egy idő óta oly ritkán ír recipét, s akkor is mindenből a legkisebb mennyiséget rendeli.

B.: Nem csoda, mikor haragban van a patikussal!

Kemény orvosság.

Orvos: Ezt a port vegye be egy kanál vízzel; itt hagyom a kis kávéskanalat is.

Orvos (másnap): No, lecsúszott az adott por?

Öregbéres: A port csak könnyen lenyeltem; de a kanállal vagy tíz pörcig vesződtem, a mig lemönt.

Helyes következtetés.

Nő (a háziorvosához): Beteg még a leányom, orvos úr?

Orvos: Még bizony beteg, nagysád!

Nő: És hamarosan nem is fog meggyógyúlni?

Orvos: De azt hiszem, hogy holnap mindenáron fölkel, mert egyre azt mondogatja, hogy holnap – bál lesz.

Annál jobb!

Gazdasszony: Doktor úr, minden szentekre kérem, nyujtson egyetlen reménysugárt! Az öreg úr azt igérte, hogy megesküszik velem. Hisz tudja, hogy már huszonöt év óta…

Orvos: Tudom. Bizzék bennem asszonyom.

Gazdasszony: De ha előbb meg talál halni… Én azt túl nem élem.

Orvos: Annál jobb! A házasságok úgyis az égben köttetnek.

Egyszerű gyógyszer.

Orvos (a beteghez): Mi baja?

Beteg (nyögve): Ha ide nyúlok, itt fáj, ha oda nyúlok, ott fáj…

Orvos (mérgesen): Hát ne nyúljon oda.

Lehetetlen!

– Mi baja van a Mórickának, doktor úr?

– Azt hiszem, birkahimlője van.

– Lehetetlen! Hogy esnék birkahimlőbe ilyen okos gyerek?

Ez aztán a főúri büszkeség.

– Báró Malomkövy elveihez méltóan halt meg.

– Mi történt vele?

– A gőgös arisztokrata nem akart érintkezni az alsóbbrendű néppel. Egyszer aztán az inasától megkapta az influenzát és az úgy elkeserítette, hogy lefeküdt, nem akart bevenni gyógyszert és belehalt.

Segített rajta.

Orvos: Aztán használt-e az orvosság?

Ködmen Tamás: Bizony használt, mert szegény anyjukom most már egészen elhallgatott.

A karlsbadi kúra.

– Miért megy a tanácsosné Karlsbadba?

– Meg akar szabadúlni a bajától.

– Mi a baja?

– A három leánya.

Mindig orvos.

Az orvos neje ebéd közben egy sült kacsát igyekszik föltrancsirozni.

– Jaj, Sándor, – fordul a férjéhez, – sehogy sem birom fölszeldelni.

– Nem lehet máskép rajta segíteni: amputálni kell mindkét lábszárat, – felel a szórakozott orvos, bizonyára azt hívén, hogy valamely súlyos beteggel áll szemben.

Kóstolja meg!

Orvos (a beteghez): No Csömöri uram, hát használ-e az orvosság?

Beteg: Nem tudom én, talán az orvos úr jobban meg tudná mondani.

Orvos: Hogy tudnám én, Csömöri bátyám, hiszen maga a beteg és maga iszsza az orvosságot.

Beteg: Hát kóstolja meg a doktor úr is.

Megfelelt a kérdésre.

A.: Mi következik akkor, ha az ember Rákóczi-keserűvizet iszik?

B.: Nem tudom.

A.: A Rákóczi-induló!

Néha-néha!…

Az orvos egy hölgy pulzusát tapogatja.

– Aztán mondja csak szép nagysád, fiatal még a férje?

– Igen; úgy… néha-néha, – felel a hölgy szemérmetesen.

Elárulta.

– De rosz színben van ma nagysád, – szól az orvos egyik nőismerőséhez. – Szinte sárga az arcbőre. Talán beteg?

– Igen, már tegnap…

Az ott settenkedő kis fiú közbeszól:

– Már tegnap elfogyott a mama puderje.

Eltalálta a baját.

Egy előkelő orvoshoz beállít egy fiatal ember, hogy ő beteg.

– S mije fáj? – kérdi az orvos.

– Semmim és mindenem. Nincs étvágyam, mindig izgatott vagyok. Dolgozni nincs kedvem. Ha otthon ülök, hajt a vágy sétálni. Ha pedig sétálok, fáradtnak érzem magamat. Éjjel nem tudok aludni…

– Tudja mit? – vágott közbe az orvos, – vegye el azt a kis lányt!

A soványító-kúra.

Urinő: Mit tegyek, doktor úr, hogy lesoványodjam? Már annyi mindenféle soványító-kúrát próbáltam, de egyik sem használt.

Orvos: Irigykedett már nagysád huzamosabb ideig, például a szomszédasszonyra?

A fejbeli munka.

Orvos: Ajánlom, hogy ne végezzen semmi fejbeli munkát.

Beteg: Akkor tönkre kell mennem.

Orvos: Hát mi a foglalkozása!

Beteg: Fodrász vagyok, kérem.

Az orvos és az anyósa.

Anyós (a vejéhez, a ki orvos): Kedves vőm uram, ugy érzem, hogy a gyomrom nincs rendben. Megmutassam a nyelvemet?

Vő: Fölösleges, kedves mama. A nyelvét ugyis nagyon jól ismerem!

A doktormesterség.

Otthon vakációzik az orvosnövendék. Egyszer megszólítja a törvénybiró:

– Ugy hallom, hogy az ifiúr a doktormesterséget tanulja.

– Igen, azt.

– Mikor szabadul fel?

– Másfél év mulva.

– Hiszen akkor már bizonyosan tud gyereket kurálni. Nézze meg az én Böskémet, mert néhány nap óta valami belső baja van.

A kutyának való…

– Doktor bácsi, – szól a kis Ödön a háziorvoshoz, – adjon kérem a Fifi kutyának orvosságot.

– Fiacskám, nem vagyok én állatorvos.

– Pedig a papa azt szokta mondani, hogy a doktor úr orvosságai a kutyának valók.

Az előkelő betegség.

Egy meggazdagodott hentesné így szól az orvosához:

– Nem tudom, mit csinálnak azok az úri dámák, hogy mind idegesek. Talán ajánlhatna az orvos úr nekem is olyan fürdőt, ahol – idegessé lesz az ember.

Mit szeretne látni?

– Jancsi, eredj ki, jön az orvos.

– Hadd maradjak itt, mama.

– Minek?

– Papa azt mondta, hogy az orvos orrodnál fogva vezet és azt szeretném nézni.

Majdnem természetes.

Az orvos a beteg ütőerét vizsgálja.

– No, az ütere rendes. A nyelve nem éppen a legtisztább. Mondja, hogy áll étvágy dolgában? Van étvágya?

– Hát nem egyformán, – felel a beteg. – Van is, nincs is.

– Például, mikor nincs?

– Ha kevéssel azelőtt jóllaktam.

A siker.

– Ön azt mondja, hogy a műtét sikerült. Pedig, amint hallom, a páciens belehalt.

– Igen ám; de arra még ráért, hogy a műtét honoráriumát kifizesse.

A gyöngéd férj.

– Hová rohansz úgy, Ferkó?

– Oh, barátom, kétségbe vagyok esve! A feleségem haldoklik, meg az egyik lovam is a végét járja.

– Nos?

– Rohanok az – állatorvosért!

A betegség jele.

Orvos: No, Kata néni, hogy van a beteg ura?

Asszony: Nagyon rosszul doktor úr. Olyan kevés erő van szegénykében, hogy bizonyosan az utolsót járja. Tegnap is, a tíz darab gombócból, a mit főztem néki, csak hatot tudott megenni.

Mikor konzultáció van.

A súlyosan beteg nagybácsit vigasztalni igyekszik az unokaöcscse:

– Ne csüggedjen bácsikám. Okvetetlenűl meg fog gyógyulni.

A beteg némán int a négy orvos felé, akik a szoba egyik szögletében halkan tanácskoznak.

– Nem hiszem, – felel elhaló hangon, – nagyon sokan vannak.

Elhiszi.

Az orvos úr valamiért boszankodva, hevesen felkiált:

– Úgy haragszom! Meg tudnám ölni az egész világot!

A neje gúnyolódva közbeszól:

– Elhiszem, hogy megtennéd, ha akkora volna a prakszisod!

Ez a jó orvos.

Uriasszony: Kedves doktor úr, szeretnék márciusban Abbáziába utazni.

Orvos: Jól van. Majd kikeresek a nagyságod részére egy Abbáziához illő betegséget.

Az ájulási rohamok.

Az orvos egy régi páciensével találkozik az utcán.

– Nos, hogy van, Molnár úr?

– Meglehetősen, csak az ájulási rohamok megviselnek egy kissé.

– Tehát ájulási rohamai vannak?

– Oh, nem nékem, hanem a feleségemnek!

VII.

A hol az igazságot mérik.

Adomák a biróság köréből és az ügyvédi életből.

A mi igazságszolgáltatásunk.

Egy híres fővárosi ügyvéd, fölhagyván a gyakorlattal, összehívta jó barátait és igy szólt hozzájuk:

– Most már lehet őszintén nyilatkoznom igazságszolgáltatásunkról. Azt mondom tehát nektek, jó barátaim, ha valamelyiteknek megtetszik a felsőkabátom, pörrel elveheti tőlem. Ha szép szerivel nem engedem át, elveszítem ráadásul a mellényemet is.

A következmény.

Biró: Tudja ön, hogy milyen komoly dolog az eskü?

Tanu: Tessék?

Biró: Tudja, hogy mire kell megesküdnie?

Tanu: Arra, hogy az igazságot mondom.

Biró: És tudja, mi lehet a következménye, ha hamisan esküszik?

Tanu: Igen. Megnyerjük a pört.

Fődolog a pontosság.

Elütötte a kilencet. Itt az idő, hogy megkezdjék az esküdtszéki tárgyalást; de még sok esküdtszéki tag hiányzik. Az elnök odaszól a hivatalszolgához:

– János, igazítsa hátra tíz perccel az órát, hogy az esküdt urak el ne késsenek!

A vizsgálóbiró előtt.

Vizsgálóbiró: Nem szégyenli magát, hitvány tíz forintért valakit megölni?

Rablógyilkos: Istenem, nem tehetek róla, hogy csak tíz forintja volt a szerencsétlennek!

Végrendelet-készítéskor.

Egy uzsorás végrendeletet diktál a jegyzőnek. Szokás szerint ezzel a mondattal kezdi:

– Istennek ajánlom lelkemet…

A jegyző nem állhatja meg, hogy közbe ne szóljon:

– No, ennek a hagyatéknak aligha fog örülni az Isten.

Tanuvallomás.

– Hát az úgy történt, kérem alásan, hogy csizmadiakomám a “vörös-kakas” korcsmárost akasztófára való zsiványnak nevezte; erre a vörös-kakas egy bunkós botot vett elő s hátulról csizmadiakomám fejére suhintott, hogy csak ugy csattant belé. Hanem hogy eltalálta-e valósággal, azt már nem tudom, mert éppen akkor gyujtottam rá a pélpámra.

Ez is enyhítő körülmény.

A tolvajt, akit egy szekrény feltörésével vádoltak, két évi börtönre itélt a törvényszék. Tekintettel azonban arra, hogy a kár jelentéktelen volt, a büntetést egy évi fogházra szállította le a kir. tábla.

Elnök (vádlotthoz az itélethirdetéskor): Van még valami megjegyezni valója?

Vádlott: Instálom alásan a tekintetes királyi törvényszéket, méltóztassék meggondolni, mennyit vesződtem keservesen, s még sem találtam semmit. Ezért már csak azt az egy esztendőt is elengedhetné a biróság.

Mert ismeri.

Becsületsértési pört tárgyal a biró.

– Miért nevezte a panaszost, ki arra semmi okot nem adott, vén szamárnak?

– Mert, kérem alásan, én már harmincz esztendő óta ismerem.

Ilyenek az ügyvédek.

– Ügyvéd úr! – kiált a kereskedő az ajtaja előtt elhaladó prókátorra.

– Nos?

– Nem lenne szives megmondani, hogy jó-e ez a húsz koronás?

– Jó, – válaszol az ügyvéd zsebredugva a bankót.

– Kérem vissza a pénzemet! – szól ijedten a kereskedő.

– Itt van tizenöt korona, – válaszol az ügyvéd, – öt nekem jár az ügyvédi tanácsért.

Két mértföldes tréfa.

Csizmát lopott a csavargó, de elfogták.

A végtárgyalás alkalmával azt kérdi tőle a biró:

– Vádlott, mit hozhat fel mentségére?

– Csak tréfáltam tekintetes biró úr!

– Úgy! És meddig akarta vinni ezt a tréfát?

– Csak két mértföldnyire, – válaszolt a tolvaj szerénységet szinlelve.

A szerencsétlen ügyvéd.

Nagyváradon letelepedett régebben egy ügyvéd, aki három évig semmiféle pörös-ügyhöz nem tudott jutni. Ismerősei így kezdték csúfolni:

– Az ügyetlen ügyvéd.

Valami szerencsétlen furulyás azonban végre valahára megkönyörült rajta, s megbizta pörének a vitelével. Ekkor aztán a következőleg nevezték:

– Együgyü ügyvéd.

Ámde szerencsétlensége ezt az egyetlen pört is elvesztette. S lőn belőle:

– Ügyefogyott ügyvéd.

Fontos ok a pörösködésre.

Már talán a hatodik tárgyalási napot tűzték ki egy jelentéktelen kút-pörben a járásbiróság előtt.

– Ugyan mondja meg ügyvéd úr, – fordul a biró a felperesi ügyvédhez, – hogy tudnak oly elkeseredett pert folytatni? Hiszen az egész csekélység: csak egy kút.

– Ez nem csekélység biró úr, – válaszolt az ügyvéd, – mert mindakét fél borkereskedő.

Szinvallás.

Biró: Ne okoskodjék sokat, hanem valljon szint…

Tanu: Bocsánat, szinvak vagyok.

Akit szabad ütni.

Biró: Ugyan, ugyan, már hogy verhette meg ezt a szegény üveges tótot?

Vádlott: Azt hittem, kérem tisztelettel, hogy német.

Könnyelmüség.

Siralomházban ül a halálraitélt. Egyszer csak odaszól az őrnek:

– Adjanak ma sok, igen sok ennivalót. Nem bánom, ha el is rontom a gyomromat!

Egyforma keresetforrás.

– Már, tekintetes törvényszék! – tartja vádbeszédjét az ügyész, – súlyosbító körülménynek veendő az is, hogy a vádlott bűntettekből él…

– Hát a nagyságos királyi ügyész úr miből él? – vág közbe szemtelen vigyorgással a vádlott.

A nagy orr.

Biró: De hát miért ütött éppen Khon úrnak az orrára?

Parasztlegény: Tessék megnézni azt a pofát. Hiszen oly nagy orra van, hogy lehetetlen máshová találni.

Az új fogház.

Felépült az új fogház.

– Na, Kelemen uram, – mondja a törvényszéki elnök a fogházfelügyelőnek, – ez már aztán szép fogház, mi?

– Bizony szép! – válaszol a fogházfelügyelő. – Ez már nagyon is finom a parasztnak; ide inkább csupa olyan urak valók, mint a méltóságos elnök úr.

Önhittség.

Biró: Bevallja tehát, hogy a panaszos kisasszonyt megcsókolta?

Vádlott: Beismerem.

Biró: A kisasszony sirva fakadt, s akkor ön még egyszer megcsókolta.

Vádlott: Bocsánatot kérek, azt hittem, örömkönnyeket sir.

Az első igazságos itélet.

Egy ügyvéd, valahol névnapozván, kissé pityókosan jelent meg a tárgyaláson.

– Uram, sajnálattal látom, – szólalt meg a biró, – hogy ön olyan állapotban van, a mely megszégyenítő úgy önre, mint az ügyvédi karra egyaránt.

– Biró úr, – felelé az ügyvéd, – ön ma fölülmulta önmagát. Tizenöt év óta ez az első igazságos itélet, a melyet öntől hallottam.

Önérzet.

Biró: És azt az erős páncélkasszát fel tudták törni?

Vádlott: De dolgoztunk is rajta becsületesen.

Vallatás közben.

Vizsgálóbiró: Bevallja tehát tettét?

Vádlott: Oh nem! Az ügyvédem meggyőzött róla, hogy ártatlan vagyok.

Ilyen a magyar ember.

Ügyvéd: Pernyés gazda, kend megnyerte a pert.

Gazda: Apellálok.

Ügyvéd: Megbomlott kend?

Gazda: Nem én; de azt akarom, hogy az urak ott a Kurián szintén tudják, hogy igazságom van.

Jól megbecsülte.

Biró: Mennyire becsüli ellopott csizmáját?

Károsult: Mikor ujonnan vettem 20 korona volt az ára. Kétszer megfejeltettem, ami egyenként 6 koronába került; egyszeri talpalásért fizettem 3 koronát; aztán egyszer a sarkát is reperáltattam, az 1 korona. Igy tehát a csizma 36 koronát képvisel. Ennyi a károm.

A mentő tanuk.

– Most már hiszem, ügyvéd úr, hogy felmentenek! – szól a vádlott ügyvédjének.

– Hogyan! Vannak talán mentő bizonyítékai?

– Igenis van, két kifogástalan tanum. Az egyik épen akkor, midőn a lopás történt, az ágyban látott feküdni; a másikkal pedig ugyanebben az időben “az arany nap” vendéglőben boroztam.

Rendőrorvosi jelentés.

“Lebbencs János péntek esti kilencz órakor lezuhant a harmadik emeletről, koponyáját összezúzta és szörnyet halt. Véleményem szerint műtét fölösleges.”

Ismerik egymást.

Vizsgálóbiró: Vádlott, én úgy veszem észre, hogy az ön vallomása sok tekintetben nem egyezik meg vádlott-társának előadásával. Hogy van ez?

Vádlott: Elhiszem azt, mert ő is hazudik.

Az ügyvéd végrendelete.

Egy ügyvéd, meghalván, minden vagyonát az őrültekházára hagyta. A végrendelet eme pontja így szólt:

“A bolondoknak hagyom azt, a mit a bolondoktól kerestem” (t. i. a kik perlekedtek).

Az anyós mint mentség.

Biró: Ön az anyósának két fogát verte ki. Mit hozhat fel mentségére?

Vádlott: Hát – az anyósomat.

Okadatolás.

– A halálra itéltről miért mondják, hogy “szegény bűnös”?

– Mert a gazdag bűnösöket nem akasztják fel.

Megmagyarázta.

– Hogy van az, – kérdi a vizsgálóbiró a vádlott parasztlegénytől, – hogy télen mindig több a verekedés a falujokban, mint nyáron?

– Hja, kérem alásan, – feleli a legény, – télen át jobban ráérünk a tömlöcben ülni, mint nyáron, mikor munkaidő van.

Az eljárás egyszerüsítése.

Biró: Vádlott, ezekután mit tud felhozni mentségére?

Vádlott: Azt, hogy nem vallottam ügyvédet, s ezáltal nagyon egyszerüsitettem az eljárást.

Az iskolatársak.

Biró (a vádlotthoz, kiben régi iskolatársát ismeri fel): Ejnye Csutka úr, hát ilyen rossz útra tért? Mondja csak, mi lett a Pistából, Laciból, meg a többiekből?

Vádlott: Már azokat mind felakasztották, kivéve engem és önt, biró úr.

Ez is mentség.

Egy siralmas ábrázatú ember ül valami kisebb büntény miatt a vádlottak padján.

Az itélet kihirdetése előtt e szavakat intézi hozzá az elnök:

– Vádlott, van-e még valami, a mit védelmére felhozhat?

– Igen is van, – nyöszörgi a vádlott, – méltóztassék figyelembe venni, hogy pénteki napon születtem.

A mi sulyosbító körülmény.

A mult évben egy erdélyrészi község előljárósága a büntető biróság megkeresésére erkölcsi bizonyítványt állított ki, a melyben a többi között ez is áll:

…“Vádlott egy verekedő, részeges ember; és még hozzá: az apja adóvégrehajtó is.”

Hát már Ő felsége is!

Csülök Péternek pöre volt a komájával, Zöldi Jánossal. Valami kis telek miatt civódtak össze, s a vége az lett, hogy a biró kihirdette:

“Ő felsége a király nevében… a telek Csülök Péternek itéltetik.”

Ebbe azonban Zöldi János uram nem nyugodott bele, s megfelebbezte az itéletet. És valóban, nem cselekedett bolond dolgot, mert a kir. tábla neki adott igazságot.

Mikor Csülök előtt kihirdették az itéletet:

“Ő felsége a király nevében… a telek Zöldi Jánosnak itéltetik” – fejcsóválva csak ennyit szólott:

– Ejh, hát már a király Ő felsége is így változtatja a szavát?!

Hol a pokol?

– Ön tehát megküldé a számlát az alperesnek? – kérdezte az ügyvéd egyik felétől a tárgyalás előtt.

– Magam adtam át neki.

– S mit mondott?

– Hogy menjek a pokolba.

– S ön?

– Az ügyvéd úr irodájába jöttem.

A csere.

Biró (egy házaspárhoz): Igaz, hogy maga a csizmáját vágta a felesége fejéhez, maga pedig seprüvel ütlegeli a férjét?

Férj: Igaz, tekintetes biró úr, csakhogy néha meg is cseréljük.

Ki tehet róla?

Biró (a tanuhoz): Miért nem jött idején?

Tanu: Bocsánatot kérek biró úr, a feleségem gyermekágyban fekszik.

Biró: Ez nem ok! Legalább kimentette volna magát.

Tanu: De ha a feleségem megbabázott…

Biró (haragosan közbevág): Hallgasson! Arról én nem tehetek!

Tanu (megszeppenve): Én… én sem, biró úr.

Az esküdtszék mint iskola.

Első tolvaj: Hová oly gyorsan?

Második tolvaj: Az esküdtszéki tárgyalásra. Most ott egy igen érdekes betörési esetet tárgyalnak; hát tanulni akarok valamit, mert a védőügyvéd olyan ügyes, hogy amint mondják, túltesz mindnyájunkon.

A kuriális stilus.

Sok tréfás, gúnyos megjegyzést hallhatunk a törvénykezési nyelvre, a mely egy csöppet sem mondható magyarosnak.

Egy aljárásbiró például nem rég a következő végzést hozta:

“Ezen kéret elüttetik s irattárba tevődni rendeltettetik.”

Kedves emlék.

Fegyházigazgató: Maga Kropicsek, ma kiszabadul a fegyházból. Van még valami kivánsága?

Rab: Kérem, igazgató úr, adjon egy fürtöt a hajából.

Az utolsó kivánság.

Nagy türelemmel hallgatja a járásbiró egy halvány asszonyka panaszát.

– Tetszik tudni, hittem neki, mivel még fiatal voltam és tanácstalan… Biztatott kerek hat esztendeig, hogy sohasem hagy el, hanem segit fölnevelni a két ártatlant… Most aztán elhagyott. Hiába futok utána az utcán, azt mondja, sohasem ismert engem, mit akarok tőle? Ki vagyok én, hogy meg merem szólítani? Hagyjam békében, mert ő már vőlegénye egy kisasszonynak!…

– Megértettem, lelkem, de most már mi a kivánsága?

A csalódott nő egész testében összerezzen, majd megerednek könnyei.

– Hogy mit akarok?… Az volna az utolsó kivánságom, hogy küldje vissza a – kapukulcsot és az esernyőmet.

A törvényszék öröme.

Elnök (a vádlotthoz): A vizsgálat során mindent tagadott, most pedig mindent magára vesz. Hogy van ez?

Vádlott: Hát egy kis örömet akartam csinálni a tekintetes törvényszéknek.

Változott helyzet.

– Hogy áll a Kohn és Társa czég?

– Az már nem áll, hanem ül.

Az igéret.

Biró: Nem tett magának valami ígéretet a rablással vádolt Szekeres István?

Tanu: De igenis tett, nagyságos uram. Azt igérte, hogy letöri a derekamat, ha ellene vallok!

Az első teendő.

– Tegyük fel, hogy én pörömet önnek, mint ügyvédemnek átadnám. Mi volna akkor az első teendője? – kérdik az ügyvédjelöltet a vizsgán.

– Mindenekelőtt előleget kérnék, – volt a felelet.

Az egyenlőség.

Csendőrök hoznak be a járásbiró elé egy gazdálkodót, aki egy embert hátbaszúrt.

Járásbiró (a fogolyhoz): Miért szúrta hátba azt az embert?

A fogoly: Csak az egyenlőség okáért.

Járásbiró: Egyenlőség? Hogy érti ezt?

A fogoly: Tetszik tudni biró úr, ő is beleszúrt a vasvellájával az én disznóm farába!

Ez is szívbaj.

Biró az egyik panaszoshoz:

– Hát önt mi hozta ide?

– Szívbaj, kérem, – felel a panaszos.

– Hogy-hogy?

– Hát csúnyául megvertek a szív-utcában.

Ezt már csak elhiheti.

Biró: Volt már büntetve?

Pinkelesz: Nü, bevallom voltham. Ezelőth thizenüt évvel elloptom a fürdhőben edj bogyoláris o kobinból.

Biró: Gondolkozzék csak, bizonyára azóta is követett el ilyesmit.

Pinkelesz: Ogyan hodjon enghem biró ór, hiszen ozóta nem is voltham fürdhőben.

A kabáttolvaj.

Biró: Miért lopta el maga ezt a kabátot?

Vádlott: Beláthatja a tekintetes biró úr, hogy ebben a rongyos kabátban már nem járhattam.

Még vár.

Biró (a vádlotthoz): Beismeri vétkességét?

Vádlott: Az a tanuk vallomásától függ. Még várok tehát.

Nem sértés.

Egy falusi gazdaember csúnyán összekülönbözött Áron kocsmárossal. A civódás hevében elmondta mindennek. Ezért aztán becsületsértés miatt a törvény sorompói elé került.

A járásbiró ki akarta békíteni a feleket.

– Lássa, lássa Cseresnyés gazda, – szólt a biró jóakaratulag a vádlotthoz, – azt panaszolja a kocsmáros, hogy elmondta kegyelmed őt mindenféle zsidónak.

– Hát hiszen csak nem mondhattom néki, hogy farancia! – válaszolt hetykén a gazda.

Hiteles tanu.

Biró: Hát te, fiam Hetes Jancsi, tanuskodhatol-e arról, hogy a minapi verekedés alkalmával a “vörös ökörnél” Duhaj Pista kezdte a verekedést?

Hetes: Már az igaz, tekintetes járásbiró úr!

Biró: Láttad azt is, a mint Duhaj Pista Kerge Bálintot pofon vágta és földre teperte?

Hetes: Úgy van, tekintetes járásbiró úr!

Biró: Jó. Továbbá tanuskodhatol-e még a mellett is, hogy Duhaj Pista a Kerge Bálint segítségére siető Dudás Pál és Zúzó András béreseknek a fokosával a fejükre vágott?

Hetes: Szent igaz, tekintetes járásbiró úr!

Biró: Hát aztán ennél az általános verekedésnél nem kaptad ki te is a magad részét?

Hetes: Ments isten, tekintetes járásbiró úr! Egy hajam szála sem görbült meg.

Biró: Hát mondd meg, Jancsi, hogy nézhetted mindezt végig egész akadálytalanul?

Hetes: Azt már megmondhatom, tekintetes járásbiró úr; hát kérem alásan, én otthon voltam és aludtam.

Lopott nadrág.

Biró (a vádlotthoz): Azon vád alól, hogy egy nadrágot lopott volna, bizonyítékok hiányában ezennel fölmentetik. Elmehet!

Vádlott (ülve marad).

Biró: Nem hallotta? Elmehet!

Vádlott: Bocsánatot kérek, tekintetes biró úr, ott hátul, a hallgatóság közt ül az az úr, kinek a nadrágját elloptam. Ha már most fölállok, meglátja, hogy rajtam van a lopott nadrág.

A székely a biróság előtt.

Beidéztek egy székely embert a járásbirósághoz tanunak. A személyleirás fölvételénél kérdezi a biró:

– Nős-e?

– Olyanforma.

– Hogyan?

– Hát mert nem élök többet az asszonynyal.

– Ejnye, erre én nem vagyok kiváncsi. Feleljen minden kérdésemre tisztán, határozottan! – fakadt ki a biró, kit már egy csomó kétes értelmű felelet kihozott türelméből. Aztán tovább folytatta a kihallgatást:

– Volt-e büntetve?

– Nem igen.

– Azt kérdezem, lopott-e, ölt-e, gyilkolt-e?

– Igen, a varasbéka.

– Értsen meg. Azt akarom tudni, volt-e bezárva?

– A’ már igen.

– Miért?

– Küzdék dolog az egész! Csak aféle átszállásért.

– Hát ez megint mi a csuda?

– Hát a tekintetes biró úr még azt sem tudja! A’ biz az, amikor pakszuslevél nélkül átmegyünk Romániába a határon.

Azt elvégzi ő.

Ügyvéd (klienséhez): Igazán beszéljen kend, Kapor gazda, ne hazudjék nekem. Azt majd elvégzem én kend helyett a biróság előtt!

Kedélyesen.

– Hány éves? – kérdi a vizsgálóbiró a vádlottól.

– Találja ki a biró úr! – válaszolt kedélyesen a vádlott, azt hivén, hogy csak tréfából tudakolják az életkorát.

Félreismert pártoló.

Biró: Maga tehát beismeri, hogy a kolbászokat ellopta Hurkási hentes-üzletéből? Tud valami enyhítő körülményt felhozni?

Vádlott: Igen; mert én csak azért loptam el, hogy megizleljem s aztán ismerőseimnek melegen ajánljam.

Megnyugtatásul.

A fogházigazgató így szól a rablógyilkoshoz:

– A szakértő orvosok kijelentették, hogy az ön elméje teljesen ép. Minthogy a vizsgálat ilyen előnyösen ütött ki, önt alkalmasint fel fogják akasztani.

A hivatalvesztés.

Están: Hány évre itélték el Kósza Gyurkát?

András: Nyolc évre és két évi hivatalvesztésre.

Están: Hiszen akkor ugyancsak jó dolga lesz annak a legénynek, ha kiszabadul a börtönből, mert azután még két évig nem lesz szabad neki kapálni és kaszálni!

Ez is enyhítő körülmény.

Biró (vádlotthoz): Magát azzal vádolják, hogy malaczot lopott…

Vádlott: Igenis…

Biró: Micsoda enyhítő körülményt tud felhozni védelmére?

Vádlott: Hát azt, kérem alásan, hogy malaczot kellett lopnom, mert disznó nem volt.

A szokás hatalma.

Biró: Hajlandó-e beösmerni elkövetett tettét?

Icigstein: Ho todnám, hodj lesz egy kicsi haszon belüle, okkor szivesen.

A ki gyorsabb az ügyvédnél.

Egy ügyvéd sírkövén a következő felirat volt olvasható:

“Itt nyugszik dr. Tyúkfalvi István, köz– és váltóügyvéd. A halál nem követte az ő példáját, – gyorsan végzett vele.”

Miből él?

Biró: Hogy hívják?

Tanu: Csuhaj Marci.

Biró: Miből él?

Tanu: Szennyesruhából.

Biró: Hogy-hogy?

Tanu: A feleségem mosónő.

Ez is csődtömeg.

A.: Tehát Légvári csődbe került és Amerikába szökött. Nem hagyott hátra csődtömeget?

B.: Dehogy nem; a feleségét, a ki két mázsát nyom!

A névjegyek.

Vizsgálóbiró: Miért vett föl álnevet?

Vádlott: Hát tetszik tudni, találtam egyszer száz darab látogatójegyet, amelyet föl akartam használni.

A jó kliens.

Egy öreg “törzsvendéget” hat hónapra itélt el a biróság. Az itélet kihirdetése után feláll a vádlott és szeretetreméltó mosolylyal kérdi:

– Nem engedne el valamit belőle a tekintetes biróság?

– Miféle oknál fogva?

– Hát arra való tekintettel, hogy jó kliens vagyok.

Sehogysem akarja megérteni.

Biró: Milyen joggal verte meg a panaszost?

Vádlott: Nem joggal vertem én meg, hanem karóval.

Biró: Ugy értem, honnan vette magának azt a…

Vádlott: Hát kitörtem a kerítésből.

Prókátorosan.

– Te! Micsoda sok kocsi megy itt?

– Lakodalom.

– Ki nősült?

– Cseresnyés József contra Fehér Malvin.

Ma így, holnap amúgy.

A biró egy éltesebb korú kisasszonyt hallgat ki, s kérdi:

– Hány éves?

– Harminc.

– Harminc? Hiszen négy évvel ezelőtt, egy hagyatéki ügy tárgyalásával is annyit mondott.

– Éppen azért, biró úr! Én igaz nő vagyok; nem olyan, a ki a törvény előtt ma így vall, holnap meg amúgy!

A zsebmetsző hálája.

Egy rendőrt temettek. A végtisztességen egy zsebmetsző is megjelent, a kit a megboldogult többször elfogott.

Midőn a koporsót behantolták, a gézengúz csavargó megállva a sir fejénél e szavakra fakadt:

– No András, most már kvittek vagyunk. Te engem többször bekisértél, én meg most téged viszonzásul szivesen kikisérlek. Én ugyan kijöttem, hanem most jöjj ki te!

A lopott revolver.

Biró: Miért lopta a revolvert?

Vádlott: Meg akartam magamat ölni.

Biró: Ne füllentsen; hiszen a revolvert zálogba csapta.

Vádlott: No igen, hogy töltényeket vehessek.

Máskép magyarázta.

A tárgyalási elnök az itélet kihirdetése után feddőleg így szól a vádlotthoz:

– S most remélem, hogy ezen a helyen nem fogunk többé találkozni.

– Hát olyan rosszul áll az egészsége, nagyságos uram? – kérdezte a vádlott részvéttel.

A régi közmondás.

Elnök (vádlotthoz): Mondja csak, miért hazudik maga? Mondja meg inkább az igazat!

Vádlott: De nagyságos elnök úr kérem, már én csak ahhoz a régi közmondáshoz ragaszkodom, a melyik úgy szól, hogy: “Szólj igazat, betörik a fejed!”

Dilemma.

Biró: Meg mer ön rá esküdni, hogy ez az ön irása?

Vádlott: Nem, azt nem tehetem.

Biró: Hát akkor meg mer arra esküdni, hogy ez nem az ön irása?

Vádlott: Azt se tehetem.

Biró: Bolonddá akarja ön tenni a biróságot?

Vádlott: Nem én, biró úr, hanem hát én magam se ismerem az irásomat, mert nem tudok írni!

Ellenkezőleg.

Biró (a tíz évre elitélt vádlotthoz, az itélet kihirdetése után): Van-e valami hozzátenni valója?

Vádlott: Isten ments! Inkább még elvennék belőle!

Mit tud a bojtár.

A juhászbojtár rossz fát tett a tűzre, s a birósághoz idézték.

– Hogy hívnak? – kérdi tőle a biró.

– Engem? Hát csak ugy, hogy: “Bálint te!”

– A neved kérdem?

– Fábri Bálint vagyok!

– Hol születtél?

– Nem tudom!

– Hány éves vagy?

– Azt sem tudom!

– Kik voltak szüleid?

– Tudja a jó Isten!

– Hát ugyan mit tudsz hát?

– Furulyázni tudok én csak, instálom alásan! – felelte a szorult helyzetbe jutott bojtár.

Papucsfi kérelme.

Papucsfinét azzal vádolják, hogy szobalányát megverte. A cseléd Papucsfi úrra hivatkozik, a ki jelen volt, mikor az eset történt.

Biró: Papucsfi úr, igaz-e, hogy az ön neje tettleg bántalmazta panaszost?

Tanu: Tekintetes biró úr, nem merek addig felelni, míg kérésemnek eleget nem tesz.

Biró: Miben áll az? Szóljon!

Tanu: Tessék a feleségemre szájkosarat alkalmazni!

A polgári jog.

Egy betörőtolvaj a következőkép töprenkedett:

– Engem négy hónapi börtönre és polgári jogaim egy évi elvesztésére itéltek. Felebbeztem a kir. táblához, mely a négy havi börtönt helybenhagyta, csak a polgári jog vesztését törülte. Mi az ördögöt csináljak én most már ezzel a polgári joggal? Hisz úgy sem élek vele. Inkább a négy hónapot törülte volna.

Okos alku.

– Hogy az ön követelését a szomszédja ellen megállapíthassuk, – szól a járásbiró az egyik pörös félnek, – hozzon két tanut.

– Én csak egy tanut hozhatok, – válaszol a felperes.

– Az nem elég!

– Akkor hát tessék a követelésemnek csak a felét megitélni.

Ha nem volt különb!

Biró: Hát te nagy kamasz, nem szégyeled, hogy ilyen nyomorék embert úgy összevertél?

Legény: Szégyenlem biz én, tekintetes uram; de nem tehetek róla, mert búcsú volt, aztán nem volt ott különb.

Őszinte válasz.

– Mondja meg őszintén, négyszem között, csakugyan ártatlan ön? – kérdezi az ügyvéd egyik felétől, ki valami bünperbe volt keveredve.

– Miféle kérdés?! Ha ártatlan volnék, bizonyára nem vettem volna ügyvédet, – felelt ez sértődve.

Hol volt hát?

A.: Hol voltál barátom, hogy oly rég nem láttalak? Meg se látod már a jó barátot?

B.: Hogy hol voltam?… Nagy úr voltam én; még pedig akkora, hogy az ajtót is más csukta rám.

Ez is védelem.

Egy betörő tolvaj mellett a főváros egyik ismert ügyvédje a következő védőbeszédet tartotta:

– Tekintetes Törvényszék! Azon körülmény, hogy a feltörött pénzszekrényben még néhány korona találtatott, világosan szól védencem ártatlansága mellett; mert ő nem szokott ily esetekben semmit ott felejteni.

Az elkeseredett rab.

Börtönfelügyelő: Fejszés, maga a mai naptól szabad. Elmehet. A hátralevő büntetését jóviselete miatt föltételesen elengedték.

Rab: Nem megyek én! Hát ezt érdemeltem én tíz évi jó viseletemmel, hogy ebben a téli hidegben kieresztenek?!

Sértett önérzet.

Biró: És le meri tenni erre az esküt?

Kohn: Lemerem-e? Szerethnék én oljat hallani, a mire én meg ne mernék eskhödni?

Mikor lopjon hát?

Lókötéssel volt vádolva egy hetven éves öreg ember. A vizsgálat befejezésekor azt mondja neki a biró:

– A tanuvallomások szerint a maga bünössége kétségtelenül be van bizonyítva. Szomorú dolog, hogy vénsége dacára ilyen gazságra vetemedett. Tud-e valamit felhozni mentségére?

– Tudok, – válaszolt a furfangos lócsiszár. – Az ember igazán nem tudja, mitévő legyen, hogy a világ rosszalását kikerülje. Mikor tizenhét éves voltam, három évi börtönre itéltek, s a biró azt mondta: “Még olyan fiatal s máris nagy gonosztevő!” Később, mikor már negyven éves voltam, öt esztendeig tartó börtönre itéltek; ekkor meg a biró ezt vágta a szemem közé: “Javakorabeli férfi és tolvaj. Ez kétszeres beszámítás alá esik.” Most meg, mikor már hetven éves vagyok, s valószinűleg megint elitélnek vagy tíz esztendőre, a tekintetes biró úr ismét csak azt mondja: “Ilyen törődött vén ember, s mégis gonosztevő.” Ezek után csak azt kérdem, vajjon mikor, s életének melyik idejében lopjon a szegény ember?

A megrögzött szokás.

– Tehát beismeri, hogy panaszost földhöz vágta, ütötte, rugdalta? – kérdezi a biró vádlottól.

– Igen, – felel a vádlott. – De kérem kegyes figyelembe venni a büntetés kiszabásánál, hogy nekem az megrögzött szokásom, ha valaki megharagít.

Biztatás.

Biró (egy vén kisasszonyhoz): Ha igéri, hogy rövid lesz, nem kérdezem meg az életkorát.

Egyszerű megfejtés.

A büntetőbiróság egy régi ismerősét vezetik be.

– Hallja, – szól az elnök a vádlotthoz, – maga ebben az esztendőben már harmadszor áll itt. Miért jutott megint ide?

– A csendőrök hoztak, nagyságos elnök úr.

A zsebtolvaj védekezése.

Biró: Ne tagadja tettét, hisz rajta kapták, a mint kezével panaszosnak a zsebében keresgélt.

Zsebtolvaj: Igen kérem, mert láttam, hogy a pénztárcája kissé kinn volt s azt igazítottam meg, nehogy más kivehesse.

Szemtelen kérdés.

Biró: Vádlott, nős ön?

Vádlott: Tán van a biró úrnak hajadon leánya?

Végtárgyaláson.

Ügyvéd: Annak bizonyítására, hogy védencem ártatlan, nem kell világraszóló tudomány, csak egy szemernyi ész és logika…

Elnök (közbeszól): És az ügyvéd úr képes megszerezni ezt a bizonyítékot?

A tagadások netovábbja.

Egy ügyvéd periratában a többi közt a következő erős kifejezés foglaltatott:

“Tagadom, hogy tagadásaim nem lennének való tagadások tagadásai.”

Szeretné folytatni.

Uj rabot hoznak a fegyházba. Az igazgató így fogadja:

– Nálunk az a szokás, hogy a fegyenceket meghagyjuk a régi mesterségükben. Mi volt maga azelőtt?

– Táncmester.

Körmönfont itélet.

Panaszt tett egy asszony a biró előtt, hogy a szabó elrontotta őszi felöltőjét. A szakértői szemle megejtetvén, kisült, hogy az asszonynak csakugyan igaza van.

A szabót el kellett marasztalni. Csak az volt a nehéz kérdés, minő cimen? Hosszú fejtörés után a biró végre a következő itéletet hozta:

“Tűhegyi Vilibáld, kárhozatos ollóval véghezvitt ádáz csempészet miatt elmarasztaltattatik.”

Ami fontosabb.

Két évi börtönre itélte a cigányt a törvényszék. A more az alatt, mig az itéletet és a megokolását felolvasták, folyton egy félreeső szögletbe meresztette szemeit.

– Megértette-e, – kérdi tőle az itélet kihirdetése után az elnök – hogy két évi fogságra van itélve?

– Ugyan kérem, nagyságos uram, – válaszol a cigány nyugodtan – szabad felvenni ott a szegletben azt a – szivarvéget?

A megcsalt malac.

Egy vidéki járásbiró előtt egy parasztlegény áll, a ki malacot lopott.

– Hogy loptad azt a malacot? – kérdezi a biró a vádlottól. – Talán zsákban vitted el, mi?

– Instálom alásan, ugy történt, hogy vittem magammal egy tarisznyában kukoricát s azzal csalogattam a malacot egész hazáig.

A biró kihirdette az itéletet. Nem lopásnak, hanem csalásnak minősíté az esetet, mert a vádlott a malacot ravasz fondorlattal tévedésbe ejtette.

Világos!

Biró (a tanuhoz): A vádlott azt állítja, hogy holt részeg volt, mikor verekedni kezdett. Igaz ez, tanu?

Pincér: Igaz kérem. Öt liter bort ivott meg.

Biró: Jó lélekkel állíthatja, hogy már nem tudta, mit cselekszik, s hogy ennélfogva nem volt beszámítható állapotban?

Pincér: Már azt kérem, teljes jó lélekkel állíthatom; mert miután már fizetett, még két ízben akart fizetni. Máskor pedig gyakran négy hét alatt egyszer sem fizet.

A pénzhamisitó védelme.

Elnök: Tehát ön hamis pénzt készitett?

Vádlott: Mit csináljon az ember, kérem, mikor az igazi pénzt mind zsebre rakják a gazdagok?

Tessék rágyujtani!

Védőügyvéd: És most mondja meg, milyen értéküek voltak a lopott szivarok?

Betörőtolvaj (kedélyesen): Tessék rágyujtani és megbecsülni.

Lelkiismeretesen.

– Rokonsági viszonyban van ön a vádlottal? – kérdi a biró a tanutól.

– Nem tudom, kérem alásan – feleli a tanu szörnyü aggodalmasan, – mert hát talált gyerek vagyok.

VIII.

A kaszárnyából.

Adomák a katona-életből.

A ki penzióba vágtat.

Báró Edelsheim-Gyulay Lipót volt hadtestparancsnok, a mily vitéz katona volt, épp olyan szigorral járt el alantosaival szemben. Féltek is tőle, mint a tüztől.

Egyik helyőrségi szemle alkalmával sehogy sem tudta megnyerni tetszését egy század, melyet egy kapitány vezetett.

Volt is mit hallgatni a kapitánynak, mert Edelsheim ilyen alkalmakkor nem igen válogatta a címeket.

A kapitány egy ideig csak néz, majd hirtelen szalutál és sarkantyúba kapva lovát, vágtatni kezd a város felé.

Edelsheim-Gyulay az első pillanatban megütközik a szokatlan jelenségen, azután ő is megsarkantyúzza paripáját s nyargal a kapitány után.

Csakhamar utoléri s rákiált a rohanóra:

– Hová vágtat ön, kapitány úr?

A kapitány nem áll meg, hanem csak szalutál és visszakiált:

– Penzióba, excellenciás uram!

József főherceg és a honvéd szakaszvezető.

A honvédség szervezése után, 1870-ben történt, amidőn a svarcgelb szellem még ki nem ölte honvédeinkből a nemzeti érzéseket.

Hadgyakorlatok voltak, amelyeken résztvett a honvédség népszerű főparancsnoka, József főherceg is.

A gyakorlatok pompásan sikerültek. A honvédség mindenütt kitett magáért. De különösen egy honvédszakasz tünt ki, főleg a szétszórt csatározásban.

A gyakorlat végeztével József főherceg magához rendelé a szakaszvezetőt, s az egész táborkar előtt megdicsérte. A dicséret fölbátorítá a hadfit, keményen odaszalutál a főhercegnek és azt kérdi tőle:

– Fenséges uram! Hát mikor üssük már egyszer a németet?

A hol megszűnik a civilizáció.

Hadnagy (egy önkénteshez): Hallja maga Keményfi! Hogy lép maga? Itt most maga nincs civilben; tanulja meg, hogy a katonaságnál vége van minden civilizációnak!

Gonosz célzás.

Katonának sorozták be a falusi legényt. A fiú csinos, délceg volt s e miatt huszárnak szánta őt a kommisszió.

– Ért-e a lovakhoz? – kérdi tőle az ezredes.

– Nem, kérem alásan, – válaszol a legény. – Én mindig marhák mellett voltam, most is marhák mellett vagyok.

Az őrség.

Kapitány: Infanterist Horgas, mondja meg, mirevaló az őrség?

Horgas (hallgat).

Kapitány: Ejnye no! Hát mit csinál maga, mikor őrségen van?

Horgas (hallgat).

Kapitány: Az ebadtát a mamlasz lelkednek! Hát mit csináltál tegnap éjjel a silbakon?

Horgas: Hát, izé – szidtam az arkangyalát is annak, a ki feltalálta ilyen hideg éjszakára a silbakolást!

Milyen lehet az?

Szakaszvezető: Teringettét! Az a fickó megint úgy tartja a puskáját, mint a majom, mikor flótázni akar.

Sorozáson.

Abban az időben történt, mikor még egypár száz forint árán könnyen meg lehetett szabadulni a katonaságtól. A legény szülei megkenték a vizitáló orvost, anélkül azonban, hogy erről a fiunak szóltak volna.

Mikor oda áll a legény a vizitáció alá, kérdi tőle az orvos:

– Nem fáj magának a melle?

– Nem a! – felelt a legény. – Nem is fájt soha.

– No, de ugy látom: a válla nagyon gyönge.

– Az én vállam? – Két mázsa buzát is elbirok vele.

– No, de a jobb lábára egy kicsit biceg, ugy-e bár?

– Én? Soha én! – felel a fiu és hetykén sétálni kezd.

Erre aztán diktálja az orvos a sorozóbizottságnak:

– Untauglich, – hallatlan hülyeség miatt.

A reggeli.

A főhadnagy egy reggel a gyakorlat alkalmával igy szól a zsidó önkényteshez:

– Ezer ördög, Rozenbaum úr! Miért lógatja le mindig a fejét? Miért néz le folyton a fűbe? Talán még nem reggelizett ma?

Festetich tábornok és a szolgája.

A königgrätzi csata alkalmával Festetich grófnak, a negyedik hadtest parancsnokának egy golyó szétzuzta a lábát.

A tábornok egy közeli kunyhóban egyetlen fájdalomkiáltás nélkül állotta ki az orvosi műtétet, a mely egyik lábába került.

Vén szolgája zokogva nézte az operációt.

– Nézzétek csak ezt a tettetőt, – szólt mosolyogva a halálra sebesült tábornok, – a fickó úgy vonit itt, mint valami komondor; pedig már előre örül, hogy ezentúl csak egy csizmát kell tisztítania.

Megelőzte a bajt.

– Őrmester Csutak, – rivall a kapitány a vén őrmesterre, – kend tegnap két közlegénynyel a korcsmában volt.

– Igen, kapitány úr, – mentegetődzik a vén csataló, – de csakis azért, hogy megóvjam őket a korhelykedéstől.

– Nem értem.

– Hát ugy volt az kérem alásan, – láttam, hogy két ember három liter bort rendelt. Én ezt sokaltam kettőjöknek, ott maradtam hát, hogy igy kevesebb jusson nekik és be ne rugjanak.

Bizony szerencse.

A hadnagy a kaszárnyában “abrichtol” egy uj bakát.

– Te barom! Milyen szerencse, hogy a puskapor feltalálása nem rád volt bízva, mert most szépen állanánk a háború előtt!

Megmondta néki.

Káplár: Hallja maga Reiter, ha maga olyan kövér volna, mint a milyen ostoba, hát a gyorsvonat se futná magát körül egy hét alatt.

Az okos tisztiszolga.

A főhadnagy rámordul reggel a privadinerjére:

– Hát te szamár! Miért nem keltettél fel engem hat órakor?

– Kérem átosan főhadnagy úr, – válaszolt a legény, – ippeg akkor tetszett álmában a kellnyernek kajátani: “Tormás virslit!” Hát gondoltam, csak megvárom, mig a főhadnagy úr ezt megeszi.

Csak a csúnya kell neki.

Voltál a bumsztiban, földi?

– Vótam bizony!

– Akadt-e lány?

– Akadt hát.

– Rücskös-e?

– Nem biz a’!

– No akkor az ördögnek kék.

Közbeszól erre a vártakomendáns önkéntes:

– Hát magának a szép lány nem is a kedvére való?

– Hej uram, a lány, ha rücskös: fizet, de ha derék: még ő kiván fizetséget.

Melyik különb?

– Mondd meg öcsém, – kérdi a bakakáplár a rekrutát, – melyik különb puska, a Manlicher-e, vagy a Werndli?

– Hát én mán csak a Manlikért különbnek tartom, káplár uram, mert hát azt könnyebb kimondani.

Szoktatja magát.

– Ejnye, a ki kacskaringós miatyánkja van magának! – rivall a káplár a zsidó ujoncra. – Hogy meri eldobni a puskáját?!

– Todja káplár úr, hozzá akarok szokni a nélkülözéshez.

Königgrätz után.

A königgrätzi csatavesztés után hazakerült a székely baka. Marosvásárhelyen körülfogja a kiváncsi fiatalság, s hosszu kérdezősködés után kisütik, hogy a vitéz sebet is kapott a lábán, még pedig hátulról.

– Ejnye vitéz uram, – mondja az ismerősök egyike, – az már még sem szép, hogy a magyar katonának hátul van a sebe. Hogy történhetett ez?

– Be elmaradtak keetek a világtól! – válaszol a baka. – Hát még azt sem tudják, hogy a poroszok hátultöltő puskákkal lövöldöznek? Már pedig azért hátultöltő, mert hátulról talál.

Az elkényeztetett baka.

Káplár: Micsoda? Kend talán fázik, hogy úgy kapkodja a lábát? Úgy látszik, kendet már nagyon elkényeztette a szakácsnéja, hogy nem kell a kapu előtt álldogálnia!

Miről ismerte meg.

– Hogy hivják engemet? – kérdi egy tábornok rossz magyarsággal a bakát.

– Windischgrätz József altábornagy ő hercegsége.

– Aá, – fordul az altábornagy elégedetten és németül a kapitányhoz, – der Kerl ist gut unterrichtet. Hát mirül megismerte engemet? – kérdi ismét a bakát.

– A szőrös füliről! – felelte a baka.

– Was hat er gsagt? Woran hat er mich erkannt? – kérdi az altábornagy a kapitánytól.

A kapitány szalutál és feleli:

– A zsenialis külsejéről, hercegséged!

Mi az előirás?

Bakakáplár: Azt tegye kend, a mit mondok! Ne rezonirozzon kend, cibil népség!

Rezervista: Alásan jelentem a káplár úrnak, máskép rendeli azt az előirás…

Káplár: Mit ért ehez kend? Előirás, előirás! A borjú is elő van irva s azért mégis hátul viseli kend!

Miről lehet megismerni József főherceget?

József főherceg egyik szemleútja alkalmával történt.

Egy honvédőrnagy, akit a közösöktől helyeztek át, s aki természetesen csak törve beszélt magyarul, a zászlóalj előtt a főparancsnokot így fösté le:

– Kicsi nagy; őszes bajusz és szakál mint nekemnek; de legjobban lehet megismerni, hogy sokan mennek hátul neki.

A trójai faló.

Szakaszvezető: Csipkés, ha maga annak idején a régi görögöknél szolgált volna, nem kellett volna, hogy Trójánál előbb falovat építsenek!

Könnyen segit magán.

Káplár: Ha kendet háborús időben megtámadná egy szakasz lovas, mit csinálna kend?

Regruta: Hát még jó messziről kiválasztanám, hogy melyiknek van a legjobb lova, azt lelőném, fölugranék a ló hátára, aztán a többit úgy otthagynám, mint szent Pál az oláhokat.

Az orrszarvu, mint apa.

A hadnagy úr gyakorlat közben így szól az egyik önkénteshez:

– No, hallja Kovács, a maga számára is tudnék én különb dolgot a katonáskodásnál. Menjen el Indiába és mutassa be magát valamelyik gyermektelen orrszarvunak. Biztosítom, hogy azonnal fiának fogadja!

Szubordináció.

Tiszt: János, tudod-e mi az a szubordináció?

Tisztiszolga: A szubordináció az, hogy mindent meg kell tenni, a mit a tiszt úr parancsol.

Tiszt: Ugy van! Ha tehát te egy óra alatt nem kerítesz nekem 50 korona kölcsönt, akkor szubordináció ellen elkövetett vétségért becsukatlak.

Huszár előtt nincs akadály.

Edelsheim-Gyulay főhadparancsnok egy dunamenti város huszár-helyőrsége fölött egyszer szemlét tartott.

Meghagyja egy századosnak, hogy gyakoroltassa embereit. Feladatot is tüz ki neki, mintha egy ellenséges tábor állna vele szemközt.

A százados megindítja csapatját fejlődött vonalban. Közben a Dunához ér.

– Doppelreihen…! – vezényli, ki akarván kerülni a folyót.

– Halt! – kiáltja Edelsheim-Gyulay báró, s visszaparancsolja a századot.

Ujra kellett kezdeni. A kapitány már izzad, mert nem látja be, miben hibázott. Megindítja ismét a századot s mikor a parthoz ér, megint kanyarodásra vezényel.

– Halt! – hangzik ujra a hadparancsnok vezényszava.

A század visszamegy. Edelsheim-Gyulay pedig a századost félreparancsolja és maga ránt kardot.

Élére áll a századnak, vezényel és a csapat megindul. Elérnek a parthoz.

Edelsheim-Gyulay megsarkantyúzza lovát s vakmerő bátorsággal beleugrat a hömpölygő habok közé, utána az egész huszárszázad. A lovaknak csak a feje látszik a vizből, ámde szerencsésen partra érnek.

Mikor a tábornok visszatért, így szólt a kapitányhoz:

– Ezt így kell csinálni, kapitány úr. Huszár előtt nincs akadály!

A szegény kapitány, a ki nyilván féltette az aranysujtásos mentéjét, pár hétre az eset után már nyugdijából élt.

A két főparancsolat.

Káplár: A katonának kettőt kell ismernie: a feljebbvalója iránt való engedelmességet és egy jólelkü szakácsnét. Értették kigyelmetek?

Kényszerhelyzet.

Szakaszvezető: Furcsa, hogy a százados úr magával olyan kíméletesen bánik!

Baka: Igen, mert a szakácsnéjának a szeretője vagyok s tudja, hogy ha megharagít, hát eleszem előle a legjobb falatokat.

Bakafurfang.

Káplár (egy közemberhez): Azt a kolbászt, a mit hazulról küldtek neked, majd én eszem meg, hogy ne kapj honvágyat tőle.

A kaszárnya udvarán.

– Hallja maga Szücs, – förmed az őrmester egy tartalékosra, – azonnal szedje össze ezt a lótrágyát! Hogy lehet ilyen piszkot megtűrni a kaszárnya udvarán? Egy-kettő, összeszedni!

A tartalékos kétségbeesetten nézi a lovaglási gyakorlat maradványait.

– Jelentem alásan, nincs mivel összeszedni.

– Mindegy! – kiált az őrmester. – Majd talán még ezüst cukorfogót hozatok, mi?!

Hogy keres a huszár szeretőt.

– Huszár bácsi, – kérdezi a vendéglőben egy diákgyerek a huszárkáplártól, – hogy választja maga a szeretőjét?

– Csak úgy mint a szakácsné szokta a csirkét: körültapogatom, hogy mellyes-e?

Az őrmester úr szójátéka.

– No öcsém, megtudnád-e mondani, hogy mikor van a muszka katonának a legjobb dolga? – kérdi egy vén manipuláns őrmester a tejfelesszáju regrutától.

– Nem én, őrmester uram.

– No hát jegyezd meg magadnak. A muszka katonának akkor van a legjobb dolga, mikor a tábori káplán parancsol. Mert a hadiparancs muszkául annyit tesz, mint “prikas”. Ha pedig ez pap által történik, lesz belőle: “paprikás”!

Igaza van.

– Minek kell annak lenni, a kit katonai pompával eltemetnek? – kérdezi a kaszárnya-iskolában a közvitéztől a hadnagy.

– Halottnak, – válaszol kurtán a bakancsos.

A bakák ragadós nyavalyája.

Hadnagy (az ujonchoz): Tudsz-e írni?

Ujonc: Igenis, nem. De olvasni, azt tudok.

Hadnagy: Hogy-hogy?

Ujonc: Én szokom számbavönnyi otthon aratáskor a köröszteket.

Hadnagy: Hát még mit tudsz?

Ujonc: Pucónyi.

Hadnagy: Tudod-e már, mi a kurtavas?

Ujonc: Igenis nem tudom. De az egyik bakapajtásom azt mondta, hogy ezt éppeg úgy elkapja az embör egymástól, mint valami nyavalyát.

Mi a katona?

Az abriktoló káplár egy alkalommal így szól a regrutákhoz:

– Tudjátok meg bundások, hogy az katona nem cibil; sapkáját még az patyikában sem vöszi le.

A jelszó.

Ki volt adva a szigorú parancs, hogy az ellenség földéről még csak egy tűnek sem szabad elvesznie.

Hanem bizony az előörsön álló huszár nagyon megéhezett, elcsípte szépen az elébe került tévelygő birkát, hogy majd jó lesz az paprikásnak.

Szerencsétlenségére ott terem a kapitány, s ámbár a huszár mindenkép igyekezett a birkát köpenyegével eltakarni, mégis csak kilátszott alóla, s ráadásul még bőgni is kezdett.

– Mi az megint? – kiált rá a kapitány.

– Jelentem alásan, vitézlő kapitány uram, hát ez az izé itt kódorgott körültem s minthogy nem tudta a jelszót, hát biz én elfogtam.

A nagyság bizonyitéka.

Szemlét tartott Albrecht főherceg. Félelemmel nézték a bakák a mordtekintetü hadurat, akinek tiszteletére naphosszat ott kellett állaniok a rekkenő nyári hőségben. Végre az egyik bakából kitör a keserűség:

– Ejnye komám, – súg oda szomszédjához, – mégis csak nagy állat lehet ez a Halbrechts főherceg!

– Bizony az! – felel a szomszéd. Hát nem látod, mennyi generális viszi utánna a bátorságot!

A cigánybaka levele.

A cigánybaka azzal a kéréssel fordul a káplárjához, hogy írjon a szüleinek helyette levelet.

– Nos, hát mit írjak nékik? – kérdi a káplár.

– Csak ázst írja káplár uram, háromszor: “jaj, jaj, jaj!” Arról aztán mindjárt tudni fogják, hogy jobb volna nekem most otthon lenni.

Honvédujoncok oktatása.

A honvédkáplár bajuszát kevélyen megsodorítva, így szól a gyakorló ujoncokhoz:

– A honvéd állása legyék olyan, a hogyan azt a természet megkévánja. Azért a lábszáraknak nem szabad sem kifelé, sem befelé görbülni, sem egyenest állani; hanem csak úgy, a hogy azt a természet megkévánja. Értették?…

A kaszárnya szóvirágaiból.

Az altiszt az ujonc bakákat fegyvergyakorlat közben így köszönti:

– Ejnye, hogy a ménkü lapítsa meg a nyakatok gombját! Miféle tanulatlan fráterek vagytok ti? Hisz hozzátok képest egy baromcsorda valóságos – bálbizottság.

Jó hasonlat.

A huszár itatja lovát, a paripa azonban meghőköl a pitli elől.

– Ni az áldóját! – káromolja el magát a huszár. – Még az itató-vedertől is megijed ez a dög. Éppen olyan, mintha én a boros üvegtől ijednék meg.

Az elbujt fiastyúk.

Nagyokat hazudozik az öreg baka a szájtátva körülötte ácsorgó ujoncoknak.

– Hej, mikor mi Taliányországban azokat a magas hegyeket másztuk, csakúgy zsákszámra szedtük a csillagokat!

– Hát a fiastyúkot mért nem fogták meg kendtek? – kérdi az egyik ujonc.

– Hásze megfogtuk vóna; kergettük is, hanem elbujt a göncöl szekere alá.

A disputa.

A részeg bakát keményen megugatja egy kutya.

– Mit?! Talán csak nem akarsz velem disputálni? – förmed rá a bakkancsos nemes méltósággal.

A jutalom.

Százados: Őrvezető Kenyeres, ön nyilvános dicséretet érdemel, a miért mint az őrség vezetője, lélekjelenlétével az egész századot nagy veszélyből mentette ki. Ha háboruban volnánk, vitézségi érdemkeresztet kapna.

Őrvezető: S most, százados úr?

Százados: Harminc napi kaszárnya-áristomot, a miért a sorban beszélni merészelt!

A trombitás csókja.

Egyik szakácsnő a másikhoz:

– Zsófi, miért hagytad el a trombitásodat?

– Hát azért, mert nagyon rézízű volt a csókja; azután meg, ha csókolt, azt hitte, hogy trombita van a szájában, oszt belém fujt.

Hadgyakorlatokon.

– Infanterist Csutora!

– Igenis, főhadnagy úr!

– Felhődzik.

– Igenis, főhadnagy úr!

– Tíz perccel előbb, mintsem esni kezd, költsön fel.

– Igenis, főhadnagy úr!

Ami lehetetlen.

Huszárhadnagy a lovagló-iskolában egy huszárönkénteshez:

– Ugyan önkéntes Maróthy, szálljon már le arról a lóról, s nézze meg a tulajdon szemivel, milyen anyámasszony módjára ül a nyeregben!

Gyöngéd figyelmeztetés.

Káplár: Mit izeg-mozog ide-oda Kohn! Azt hiszi tán, hogy most is biciklin ül?

Sokat kiván.

Káplár: Már mondtam kendteknek, olyan szerető után nézzenek, a ki nemcsak főzni tud jól, hanem a ki varrni is tud. Czopák, maga megint olyan rongyos, mintha koldulni készülne menni! Varrassa meg a nadrágját a szeretőjével, mert különben – mondja meg neki, – két heti kaszárnyaáristomot adatok magának!

A bakakáplár szerelme.

– Ugy szeretlek gyöngyvirágom, mint a mindennapi kenyeret! – szól a bakakáplár kedvesének.

– Ugyan ne izéljen már! – felel a szakácsné. – Hiszen a kenyeret is csak mással szereti.

Az első kötelesség.

Káplár: Rezes! A jó katonának mi a kötelessége, ha egy idegen várost elfoglalnak?

Baka: Szakácsné után nézni!

A tüzér-iskolából.

– Mondja meg nekem, miért ül az ágyú-talyigán három tüzér? – kérdezi a hadnagy az egyéves önkéntestől.

– Mert egy ember nem állhatná ki a döcögést, – volt a válasz.

A német nyelv.

A főhadnagy rapportot tart, melyen egy ujonc jelentkezik valami kérelemmel.

A főhadnagy nem tud magyarul s az őrmesterrel megmagyaráztatja a bakának, hogy a szolgálati nyelv a német; úgy beszéljen hát, mert különben bezáratja.

Elkeseredett ezen a szegény magyar baka, s stellungba vágja magát, így válaszolt:

– Jelentem alásan főhadnagy úr, maga már öreg legény, s mégsem tudott megtanulni magyarul a katonaságnál. Hát én egy pár hét alatt hogy tudnék németül?

Fokozás.

A szakaszvezető egy ujoncra, a ki ismételt figyelmeztetés után is roszul forgatja puskáját, ígyen förmed:

– Maga barom!… Maga viziló!… Maga cibil!

A huszárönkéntesek iskolájából.

Kapitány: Hallja, önkéntes, maga már harmadszor esik le a lóról. Ha erőszakkal a levegőben akarja leszolgálni az önkéntességi esztendejét, helyeztesse át magát a léghajós osztályhoz.

“Állj!”

Egy káplár, a ki szeretett nagyokat mondani, gyakorlat közben így förmedt az ujoncokra:

– Ha azt mondom: állj! – akkor koppanjon az a sarok, utána pedig még a szempilla se rezzegjen, mert a katona akár áll, akár megy, az olyan igenyes, mint mikor a diurnista léniáz.

Kinek jobb a fegyvere?

A porosz-osztrák háboru idején egy magyar baka beszédbe ereszkedik porosz bajtársával.

– Mennyire hord a ti fegyveretek? – kérdezi a baka.

– Két ezer lépésre, – dicsekszik a porosz.

– Csak? – válaszol a magyar baka. – Az én fegyverem golyója két nap egyre süvit; harmadik nap rostokol, negyedik nap ujra elindul és akkor is leteríti azt, a kit előtalál.

A tót baka kevélysége.

Csupa merő folt vala a tót ujonc lötyögős nadrágja.

Immár két órája oktatja a hadnagy, hogy a katona ruhája nem tűri a szennyet, s erre minden katonának büszkének kell lenni.

– Mi vagy? – kérdi tőle oktatás közben a tiszt.

– Gatana vagyum! – válaszol a tót ujonc.

– Ha katona vagy, mit csinálsz?

– Kevíl vagyum.

– De mire?

A regruta végignéz foltos ruháján, s azután nagy önérzettel kiböki:

– A nadrágumra!

Értsen róla.

Káplár: Jóska, magának úgy látom, nagyon jóféle szalonnája érkezett hazulról. Majd meg fogom vizsgálni a puskáját, hogy tiszta-e?

Ki tartozik?

Az őrmester rátámad egy zsidó-bakára:

– Micsoda, maga nem szalutál! Hát nem tudja mivel tartozik feljebbvalójának?!

– Wie hajszt én thartozom őrmester órnak? Hiszen magha adós nekhem 20 khuronával.

Bizony jó, hogy nem látja.

Huszárkáplár a regrutához, a ki rosszul lovagol:

– Hát maga hogy ül azon a lovon?! Hej, csak most látná a szeretője! Tudom istenem, nem enné többet a főztyit!

Az olasz égalj.

– Meleg van-e Olaszországban? – kérdik a korcsmában az obsitost, a ki annak idején ott katonáskodott.

– Hogy meleg van-e?! Elhiszem azt. Olyan kánikula van ott, hogy a tyukok mind csupamerő főtt tojást tojnak.

A jó koszt.

– Őrmester, – szól a vékonydongájú hadnagy – maga fenemód hízik. Mitől hízik ennyire?

– Jelentem alásan, a frájbiligos uraktól! – szalutált az őrmester.

Komoly intés.

Káplár: Kend még mindig csak bagózik! Nem szégyenli magát, hogy nem bir különb szeretőre szert tenni annál a mosogatóleánynál?!

Melyik a legbecsületesebb?

Három baka mulatott együtt egy korcsmában. Egy magyar, egy tót, meg egy cseh. Az ágy fölött egy csinos óra függött, mely mindhármuknak feltünt.

Midőn a korcsmát elhagyták, a magyar igy szólt:

– Szép óra volt az. Sajnálom, hogy meg nem vehettem.

– Én azt sajnálom, hogy el nem csentem, – jegyezte meg a tót.

A cseh erre röhögve húzta ki mellényzsebéből az órát. Ő már ellopta.

Melyik hát legbecsületesebb a három között?

A különbség.

Káplár: Jancsi te, mondd meg csak, mi különbség van a baka és a cibil közt?

Baka: A baka a borjút a hátán hordja, a cibil maga előtt hajtja.

Káplár: Hát meg tudnád-e mondani, mi különbség vagyon a kapitány úr és a közember között?

Baka: A közlegényt az altiszt urak ekzerciroztatják, a kapitány urat pedig a kapitányné ténsasszony.

A jövendő háborúból.

Népfelkelő tiszt, a ki különben életbiztositási hivatalnok, csapatához:

– Ne lőjjetek! Az a gazember nálunk biztositva van!

Ez aztán a szamár!

Az ujoncnak sehogy se megy a fegyverforgatás. Az oktató hadnagy végre is kijön a türelméből, s ekkép ordít reá:

– Te bundás, olyan szamár vagy, hogy az ember már nem is mer “szamár”-nak sem nevezni, mert egy valóságos szamár még becsületsértési perbe fogna érte!

A kaszárnya-iskolából.

A káplár úr egy esős napon a kaszárnya-iskolában a többi közt így magyaráz:

– A katona az ellenség előtt soha meg ne retiráljon, még ha keresztül lövik is. A balkéz mutatóujja pedig úgy simuljon a nadrágzsinórhoz, mint a mennyei üdvösség a római pápához.

Nem!

Szép, de együgyű felesége volt az egyszeri embernek. Féltette is rettentő mód, kivált pedig a huszároktól.

Egyszer távoznia kellett hazulról, hanem előbb megfogadtatta a feleségével, hogy ha huszárt találnak a házhoz szállásolni, annak mindenre csak azt felelje, hogy “nem”, s aztán a szerint cselekedjék.

Csakugyan még aznap jön a beszállásolt huszár s nyomban szemébe ötlik a takaros menyecske.

– Ejnye lelkem teremtette, leány-e maga, vagy menyecske?

Az asszony azt felelte rá, hogy “nem.”

– Hát tán özvegy?

– Nem.

– Ad-e nekem szállást?

– Nem.

A katona kezdett a sok “nem”-ből valamit neszelni, fordított hát egyet-egyet a kérdésen.

– De csak nem haragszik meg érte, ha itt maradok?

Az asszony arra is azt mondta, hogy “nem.”

– Főz-e nekem lelkemadta, jó vacsorát?

– Nem.

– De azt nem bánja, ha hozzá ülök, mikor készen lesz?

– Nem.

– Hát a lovamnak kapok-e szénát?

– Nem.

– De azt nem bánja, ha magam hozok neki a padlásról?

– Nem.

– Hát bort kapok-e a vacsorához?

– Nem.

– De a pince nem messze van, úgy-e?

– Nem.

– Hát egy csókot ád-e?

– Nem.

– De ha én adok magának, azért nem haragszik meg, úgy-e gyöngyvirágom?

A menyecske erre is azt felelte, hogy “nem.”

A szerelem netovábbja.

– Feri, – szól a szobalány megölelve bakáját, – nem is gondolod, mennyire szeretlek. Oly igazán szeretlek, hogy ki sem tudom mondani. Én azt hiszem, hogy még egy őrmestert sem tudnék jobban szeretni.

A lovagló-iskolában.

Az őrmester az ügyetlen huszár-ujonchoz:

– Hallja maga Dudvás! Ne hajoljon olyan közel a fejével a lóhoz, mert még takarmánynak nézi azt a tököt és bekapja!

Utasítás.

Őrmester: Kerekes, nem szégyeli magát? Napról-napra soványabb lesz. Talán bizony szerelmes lett valamelyik szobaleányba? Ha jövő héttűl fogva nem néz valami termetes szakácsné után, dunkliba kerűl. Értette?!

A kapitány és az egyetem.

Önkéntes: Jelentem kapitány úr, tessék felmenteni ma a szolgálat alól.

Kapitány: Hova zerdegbe akarja menni?

Önkéntes: Az egyetemen van elmulaszthatlan dolgom.

Kapitány (dühösen): Edjetem, mindig csak edjetem. Én nem tudok, mi az ördög csinálni maguk mindég azon az edjetem? Én már huszonöt esztendő vadjok katona és még ecer sem voltam az edjetem.

Aki ostobább a ludnál.

Káplár a gyakorlótéren az egyik orvosnövendék-önkénteshez:

– Mit? Maga akar orvos lenni? Hiszen maga a ludnál is ostobább, mert az is bir egy lábon állni, maga pedig ezt sem tudja!

A huszárőrmester gyomra.

A huszárőrmester elment a kocsmába, s ott iddogált éjfélig. Ekkor int a csaplárosnak.

– Kocsmáros, fizetni!

– Tessen!

– Megittam öt liter bort.

– Engedelmet kérek, hetet tetszett meginni.

– Hazugság! Ez lehetetlen!

– Ugyan, hogy volna lehetetlen, ha úgy történt?

– Mondom, hogy lehetetlen. A gyomrom éppen öt literes; s ha akarnám sem férne belé több.

– Mit sem változtat a dolgon, – felel ravaszul pislogva a korcsmáros. – Az utolsó két liter az őrmester úrnak már nem a gyomrába, hanem a fejébe ment.

Mikor kanyarodjék?

A káplár gyakorlat közben így förmed az egyik ujonc bakára:

– Ide hallgasson kend tökfilkó, kend hamarább kanyarodott, mint a hogy vezényeltem. Még egyszer megmagyarázom, hanem idebillegesse azt a szamárfülét. Mikor én azt mondom “kanya”, akkor ne kanyarodj, hanem mikor azt mondom: “rodj”, akkor kanyarodj.

A polgári házasság katonai szempontból.

A polgári házasság életbeléptetése alkalmával egy baka azt kérdi a káplárjától:

– Mondja csak káplár úr, mi tulajdonképen a polgári házasság?

– Hát a polgári házasság, öcsém, az, hogy a katonaság kurizál a nőknek, a polgárságnak pedig el kell venni őket.

Nehéz kérdés, könnyű válasz.

Altiszt: Ha őrállomáson van kend és valaki borral kínálja, mit csinál?

Közlegény: Megiszom.

Altiszt: De hátha sokat hoznak?

Közlegény: Akkor, lassanként iszom meg.

Hol a puska?

Boszniában történt.

Nagyon el volt kényszeredve a szegény baka. Nem csuda hát, hogy a mikor riadó verte föl mélységes álmából, puskájáról úgy megfelejtkezett, mintha soha sem cipelte volna.

– Hát kend hol hagyta a fegyverét? – rivall rá a szemlét tartó tiszt a gyülekezőnél. – Beszéljen kend, azt a hitvány mindenit, mert mindjárt fölakasztatom, főbe lövetem, izzé-porrá töretem!

– Megkövetem alásan, főhadnagy úr, még a tegnapi sturmoláskor beleszúrtam egy bosnyákba s úgy elinalt véle a gyalázatos, hogy még bottal sem tudtam volna utolérni.

Ezt tessék megcsinálni.

A káplár legényeihez fegyvergyakorlat alkalmával így szól:

– Ha azt mondom: állj! a földön levő lábadat gyorsan a levegőbe kapod és állsz, mint a cövek.

Nem tehet róla.

A kapitány ráförmed a kosorru önkéntesre:

– Önkéntes, ugy-e, maga zsidó?

– Az vagyok kérem alásan, de nem szivesen! – feleli ijedten az önkéntes.

A rezervista-iskolából.

Káplár: Mondja meg közember, mire való magának a puska?

Rezervista: Hogy megpucováljam.

A lustaság oka.

Káplár: Kerekes, maga máma megint szörnyen lusta! Hát okvetlenül minden este annyi rétest kell bezabálnia?!

A műveltség fokmérője.

Káplár: No hát, nagy barom maga, Bányai. Tanúlt embernek tartja magát, s mégis ilyen gyatramódon tud súrolni!

Dehogy részeg!

Huszárőrmester: Szekeres, hisz maga olyan részeg, hogy állni sem tud a lábán!

Közhuszár: Nem annyira, őrmester úr. Csak a vörösbor ránt jobbra, a fehér meg visszaránt balra. Ennyi az egész.

A népfelkelő fegyvere.

Pernye Ambrus uram egy nap lecsüggesztett fővel tér otthonába a községházából.

– Hát kelmednek mi baja, hogy úgy jár, mintha az orra vére folyna? – kérdi a felesége.

– Éppen most hirdették ki, hogy el kell menni mindnyájunknak népfelkelőnek.

– Na, hiszen szép katona is lesz kelmedből, – csúfolódott az asszony. – Hát aztán mivel fog harcolni?

– Puskával, karddal…

– Igen ám, de hát ha kelmednek nem jut fegyver, mivel fog akkor harcolni? – csúfolódék tovább az oldalborda.

– Mivel? Hát a te nyelveddel lelkem! – pattant ki Pernye uramból az igazság elfojtott szikrája. – Ez elől bizonyosan megretirálnak a muszkák.

A takarékos tisztiszolga.

– Te fickó, – kiált a hadnagy szolgájára, – mi lelte ma ezt a kávét, a mit főztél, hogy olyan sürű?

– Hát kérem alásan, a kávészűrő eltörött, aztán egy harisnyát vettem elő, azon szűrtem keresztül.

– Tyhűj! Szedtevedtét! Strimflin szűrted keresztül?!

– No, no. Csak ne tessék haragba jönni. Hiszen volt nekem annyi eszem, hogy nem piszkoltam el vele tiszta harisnyát, hanem egy szennyeset vettem elő.

A tűzér-kaszárnyából.

Őrmester (mérgesen): Jól látok-e? Maga dülöngözik, vagy én?

Köztűzér: Szivesen megtenném én is, csak lehetne.

Bakaszerelem.

A frájter úr szemrehányást tesz választottjának:

– Már nem szeretsz Kata! Különben nem tennéd a leveledet boritékba, holott azelőtt kolbász köré fontad.

Mindegy!

Baka a pincérnőhöz:

– Szép Julcsa, adjon egy csókot!

– Nem adok.

– Akkor hát kérek egy pohár pálinkát!

A ki önmagát kiséri be.

Jó kedve kerekedett a huszárnak, s noha nem volt kimaradási engedélye, majdnem éjfélig elborozgatott a korcsmában.

Mikor már jól bekámfolt, egyszerre csak megszállta a szent kötelességérzet. A kaszárnyába indult. A mint azonban kilépett az utcára, kivonja kardját s elkezdi magát kommandirozni.

Véletlenül éppen egy tiszt jött vele szemközt.

– Hát kend mit csinál? – rivall rá a felebbvaló.

– Ezt a részeg disznót kisérem a dutyiba! – válaszolt a huszár önmagára mutatva.

A telefon és a baka.

A naposkáplár beszólítja egyik bajtársát.

– Az ezredes úr telefonál az irodába, kérlek, felelj neki. Én nem merek, mert éppen foghagymát ettem.

Velence építése.

A helység csapszékében élményeit beszélte el az öreg obsitosbaka. S mint aféle országvilág látott ember, hallgatóinak nagy meglepetésére, a többi közt azt is fölhozta, hogy Velence vízre van építve.

– Hát aztán, hogy építették oda? – kérdi fejcsóválva a kisbiró.

– Hát biz azt csak úgy, hallja kee, hogy mikor a tenger befagyott, addig hordtak a jégre szalmát, s a megfagyott szalmára újra vizet, hogy a jég száz ölnyire megvastagodott. Ekkor aztán akármilyen nagy házat könnyen ráépíthettek.

– De hát mikor elolvadt a jég? – vág közbe ismét a kisbiró.

– De iszen olvadhatott már akkor! – válaszolt öntelten az obsitos, megpödörítvén kunkorgós bajuszát.

Hadd jusson annak is.

Célba lövettek a cigány rekrutával, hanem sehogy sem tudott a céltáblául szolgáló kapuba beletalálni.

Szidta is érte kapitánya, mint a bokrot, a cigány meg így védekezett:

– Minek is línék oda, vitézs kapitány uram? Az ellensíg nem mind a kapun gyin be. Hát a ki á kápu mellett iparkodik befeli? Hád jusson annak is.

Hivatását követi.

– Önkéntes Csöröghy! – kiált az önkéntes-tizedesre a hadnagy. – Azzal vádolja a legénység, hogy veszekedő, perlekedő, békerontó…

– Hadnagy úr! Én az ügyvédi pályára készülök s így gyakorolnom kell magamat a pörlekedésben.

A menázsi.

Kaszárnya-vizitációt tartott a generális.

– Nos fiúk, meg vagytok elégedve a koszttal? – kérdezte a legénységet.

– Igenis, meg.

– Jó a hús? Nem kap egyik nagyobb darabot, s a másik kisebbet?

– Nem, kérem alásan; mert a húsdarabok mind egyforma kicsinyek, – vágta rá az egyik magyar baka.

Vagy úgy!

– Hány éves vagy fiam? – kérdi az ezredes egy közbakától.

– Huszonkettő.

– Mennyi idő óta szolgálsz?

– Tizenkét év óta.

– Tizenkét év óta? Már micsoda bolond beszéd ez?

– Igaz beszéd, generális uram. Öt esztendeig szolgáltam mint libapásztor, kettőig mint csordás, háromig mint csikós s éppen két esztendeje, hogy besoroztak. Ez pedig mindössze tizenkettő.

Az önkéntes-iskolában.

Főhadnagy: Önkéntes Khon! Mondja meg mit csinál a derék katona, ha látja, hogy tulnyomó számu ellenség veszi körül?

Khon önkéntes: Azt gondolja magában, bár vinné el az ördög mindnyájokat!

A nagy hadgyakorlatok után.

– Infanteriszt Pernye! – rivall a káplár egy közlegényre. – Hallja, azt még elnéztem, hogy ő felsége előtt úgy állt, mint egy eltörött szőlőkaró, de hogy én előttem is igy mer állani, azért mindjárt két napi áristomot kap.

Az obsitos nagymondása.

Egy obsitos baka, aki résztvett az olaszországi hadjáratban is, egy bucsu alkalmával bejött Esztergomba.

Ösmerősei megmutatták néki a gyönyörű székesegyházat, s különösen eldicsekedtek a nagyharanggal, amely köztudomás szerint százöt mázsát nyom.

– Látott-e bácsi, ennél nagyobb harangot?

– Ha láttam-e? Én, ki bejártam Taliánországot egész az operenciás tengerig! Olyan harangok vannak ott, hogyha egyszer meghúzzák húsvét első napjára, rendesen egy egész regiment bakkancsost kommandiroznak a toronyba, hogy csak az ütőjét elindítsák.

IX.

Szemita világ.

Zsidó adomák.

A nagy rend.

A bécsi Rothschild bárót két lengyel zsidó akarta megsarcolni. Az egyik fölment a palotába, a másik pedig az utcán várakozott. De bizony rosszul járt a követségben járó lengyel zsidó. Kissé szemtelen volt, sokat akart, úgy hogy Rothschild egyszerűen kilódította a szobájából.

Az előszobában a titkár fogadta. Az is galléron kapta a koldust és kidobta a folyosóra; onnan meg az inas a kapuhoz lökte, a kapunál pedig a portás röpítette ki az utcára.

– No, Smüle, – fogadja odakünn várakozó társa, – mit kaptál a bárótól?

– Kapni ugyan nem kaptam semmit, – fakadt ki szomorúan Smüle, – de ha tudnád micsoda rend van ebben a házban!

Svájcban.

Bankárné (elragadtatva): Noccerő kilátás! Igazán megfizethetetlen!

Bankár: Ne mondjál oztot! Minden meg von fizetve. Mink tehetönk!

Uj nemesség.

– Milyen jó, hogy megértük az új századot, – mondja férjének Gyémántköviné.

– Miért? – kérdi kiváncsian Gyémántkövi úr, az új nemes.

– Csak azért, mert most legalább mondhatjuk, hogy nemességünk még a mult századból ered.

Jó biztatás.

– Hát ez o becsölet? Te mondol konkurzt és nekem ausgleichba csak csupán adsz tizenöt procent, míg a tübbi hitelezü kapta harminc?

– Nű, csak sendesen! Ki fogom edjenledni a dolog. A gyüvő esztendübe, ha megint csődöt mondok, te kopsz harminc procent, a tübbiek csak tizenöt.

Ebben a drága időben.

Nagybácsi: Na, hod hívnak a picike lánykát?

Mama: Arankának.

Nagybácsi: Ebe a drága idübe lett volna elég a Rézike is.

A kikerésztelkedés.

Lébele: Te igozán kikürüsztülküdtél thégedet? És milyen religiont választottál?

Simele: Lettem egy protestánt.

Lébele: Miért nem lettél inkább egy katolik?

Simele: Mert ottond már nodjon sok a zsidó.

Nagy haladás.

– Mennyire vagy már o tiéd ideállol?

– Mennyire? Nodjon messzire!

– Odj? Tolán már megkértél az üvé kezét?

– Nem én; honem már valtam o telekkünyvbe.

Jó jel.

Apa: Ez o mi fiunkat egyre csok o háboru érdekli.

Anya: Meglásd, még zob-liferáns lesz belüle.

Nagyot akart mondani.

Müller: Odje nodjszerően viseltem mogomat o párbojnál?

Spitz: Borátom, de ódj lüttél, mint edj oroszlán.

Bankár-büszkeség.

Vendég: Kedves Tulpenthal úr, a leányának valóban nagyon kellemes ezüstcsengésű nevetése van.

Bankár: Mért ne ledjen neki ezöstnevetés, mikor kapja kétszázezer korona hozományt?

A kiegyenlítés.

Könyvelő: Főnök úr, Pazarnoki már többel tartozik nekünk mint ötvenezer koronával.

Bankár: Terhelje meg a legidősebbik leányommal.

A keserűvíz.

– Rákóci ór Rákóci ór! Álljo meg! Rákóci ór, minek nem álljo meg?

– Nú, minek álljok meg? Engem nem hivják Rákócinak, hanem Honyadinak!

– Mboh! oz mindedj! Todtam, hodj edj keserőviz!

Stílszerűen.

Báró Aranyhegyi: Tanár úr, van szerencsém önnek bemutatni az Árpád fiamat.

Tanár: Árpád? Azt hiszem, azelőtt nem az volt a neve.

Báró Aranyhegyi: Nem; ezelőtt Izidor volt. De hogy ilyen ősrégi bútorokat szereztünk be, hát ehhez mégis csak jobban illik az Árpád név.

Ravasz házaló.

Házaló: Tolán szolgálhatok edj doboz ezösttisztító posztát?

Nő: Nem kell semmi!

Házaló: Nodjon sojnálok; de látom, hodj a szamszédasszonynak igozo volt, mikor mondta, hodj ne is jőjek ide, mert o nodságánok nincsen is ezüstnemő.

Nő: Adjon rögtön hat dobozzal.

Kitelik tőle.

– Mit keresel te a keresztény templombo?

– Csok benéztem, hodj a feleségem nem járjo még ide is az üvé oj rohát motogatni?

Mikor megy jól?

– Hogy megy a kávémérés, Schwarcz úr?

– Pampáson! Minden nap nüvekedik a czigória-fogyosztás.

Különös.

– A háziór felmandta nekönk.

– Miért?

– Aztot mand, hodj nálunk sok a palaska.

– Nű, és az neki fáj, ha minket csípik?

Irigykedés.

A lengyel zsidó az Andrássy-úton egy fényesen kivilágított divatüzlet nagy forgalmát látva, így sóhajt fel:

– Gott, ha egy ilyen boltos csűdöt mond!

Nagy szerelem.

Kohn: Grotolálok, Ciceszbeiszer. Hallom, hodj mogánok o fia házasodja. Remélek, csinál edj jó párti?

Ciceszbeiszer: Wie hájszt, jó párti? Kitönő párti!… O legszebb leángy o városbo!… Százezer karana hozomángy!… És milejen szép, mővelt leángy!… Voloságos kincs oz o leángy! Oztot hiszek, oz én Izidorkám okkor is elvett volno, ho volno neki csopán csok kilencvenezer karana hozomány.

Tőzsdenyelven.

– Hodj van, Rosenbaum ór?

– Tizenöt korona per auguszt-szeptember.

A reklám sikere.

Apa: Te kölök, mit koporászol obbo o spenotba? Ürdög bujjon a tied gyombrodba!

Számi: Tátikám, keresem a spenótba edj poloskát, a melikért kapok majd száz aranyt.

A névmagyarosítás korában.

A Széchenyi-szobrot nézegeti egy fővárosi izraelita egy vidéki ismerősével.

– Kit ábrázolja ez monument? – kérdi a vidéki zsidó.

– Gróf Széchenyi Istvánt.

– Nű, és hodj hivták őtet azelőtt?

Kellemetlen megelőzés.

Báró: Engedje meg, Ezüstkövi úr, hogy bájos leánya kezéért esedezzem.

Bankár: Ajánlata nagyon megtisztelő rám nézve, báró úr, de leányom kinyilatkoztatta, hogy már egy másik adósomat szereti.

Nagyzás.

Asszony: Jajtelesz, Jajtelesz! Nű, nem hallosz, hodj hívlok?

Férj: Dehodj nem! De mandtam már neked, hodj ebbe az oj szép óri lokásbo nem illik ez o megszólítás: Jajtelesz! Igozán nem értek, te nem todol erről leszakni! Mandtam már ezentól hívjál engimet idj: Jeán! Te még mindig oztot hiszel, hodj a szerecsen-otcábo lokunk!

Elővigyázó.

Örömapa: Itt van a húszezer korona hozomány; de igérje meg, hogy hű s szerető férje lesz a leányomnak.

Vőlegény: Bocsánat, – előbb megolvasom!

Nemes vetélkedés.

Apa: Miért te sirsz, Icig fiom?

Dolfi: Hát a Goldsteinéknál valtam és ott a jerekek ozzol csófolnak, hodj oz ű tátijok már kétszer megbokott, s oz én tátim még csok edjszer.

Apa: Nű, azt ne szédjeljél, fiomlében. Ne félj, még ebben az esztendűben otólérem én a Goldsteint.

A nehezebb dolog.

– Ez a Roth nodjszerően tod az üvé velocipédrűl leogroni.

– Mboh! Leograni, aztot mindenki todjo, de rojto morodni!

Mit tud hát?

Witzmann (segédjéhez): Holljo mogo Boronkai. Megfizette-e mogánok o Hozenzeig o portékáért o péndzt?

Segéd: Már nem todom!

Witzmann: Hát o Barmos Pálnok elköldte o portékát?

Segéd: Ozt se nem todom.

Witzmann (nagy dühösen): Mogo semmit se nem tod! Ozt se todjo, miljen keveset tod!

Ha tudná!

A bankárnak megmutatják újszülött leánykáját. A tőzsér nézi, nézi; aztán megszólal:

– Mit vág ez a lány oljan sovonyu arcot? Hiszen százezer khorona hozomány fog thűlem kopni.

Talpraesett válasz.

Diák: Mózsi, miért nem be fog még egy szamarat a taligájába? Hisz az az egy nem birja a nehéz terhet.

Handlé: Hisz volna csak akkora is, mint az ifiúr, minden bizonynyal mellé fognám.

Ki kiabál?

A tőzsdén két ágens összevész.

– Khérem, ne kiabáljon olyan sokat!

– Micsodha? Én khiabálok? Ki khiabál? Ön khiabál!… Forcsha; ő khiabál és aztat khiabálja, hogy én khiabálok!

Cserélne a kutyájával.

Ábrahám Máramarosból Budapestre utazott a kutyájával. A kutyát elhelyezték egy egészen üres kutyakocsiban, őt pedig egy zsufolásig megtelt harmadik osztályú szakaszba tuszkolta be a vonatvezető.

– Bocsánat, khondokter ór, – fordul Ábrahám a vonatvezetőhöz, – nem cserélhetnék tolán a kotyámmol?

Bálban.

– Noccsád, kérem, bátorkodok mogomot bemotatni, én Kohn vadjok.

– Mindjárt gondoltam.

Csak öntse be!

Egy lengyel zsidó nyit be a tokaji gyógyszertárba.

– Kérek ütven fillérért féregpor.

– Papirosban, vagy dobozban? – kérdi a segéd.

– Nem, – válaszol erősen vakarózva a lengyel zsidó. – Csak üntse mindjárt ide a nyakomba, bele!

Előrelátás.

– Ez a Rettichblüh miért hozzo mindig csok oz edjik leányát o bálba?

– Nű, mert edj leány mogában nem látszik oljan csonyának, mint mikar mind a nédj edjött von.

Jó tanács.

– Mi lelt mogát a korjatul, Izidor?

– Lóvteniszt jáctam és kificamítottam.

– Holja, minek jácik mogo lóvtenisz, minek nem jácik klobriász?

Mitől hízik?

– The Náci, mitől híztál te meg oljan rövid idő olott?

– Mithől? Hát – a rab-élelmezésből.

Furfangos kibúvó.

– Micsoda, Áron, maga szombaton is csinál üzletet?

– Khérem, ha én mogának eztet a kabátot eladom hat forintért, az nem özlet; az van egy ajándék. Ajándékozni pedig szombaton is szabad.

Az is párbaj.

Lilienthal: Nű, mi lelte o te kípedet?

Rosenduft: Hodjál el engemet, én párbojoztam.

Lilienthal: Gatt! És kivel?

Rosenduft: Hát a Szálikámmal.

Ismeri őket.

A vigéc-bálon többen bemutatkoznak egy ismeretlen idősb úrnak.

A.: Van szerencsém magam bemutatni: Kemény Ignác vagyok.

B.: Én Kohári Izidor vagyok…

C.: Nevem Kun Izrael.

D.: Nodjon örvendek, – én is Kohn vodjok.

Drága hóditás.

Gyémántligetiné: Móritz, o te leányod meghódított egy főhadnagyot!

Gyémántligeti: Hodjál el az oljan hódítást, ahol a győző félnek kell füzetni o hadikültség!

Szerencse.

Férj: Te Rézi, o mienk cselédnek két huszárszeretője von.

Asszony: Szerencse, hodj nincs nekönk zabkereskedés.

A csengeri vásáron.

A rőföskereskedő: A feleségem ne érje meg a holnapi sábeszt, a jerekeim foladjanak meg a torokjikba, ha minden méterre öt garast nem ráfözetek!

Erzsók néni: No jó Áron szomszéd, vágjon hát le a kelméből öt métert. De mondja csak szomszéd, egy kis vásár miatt, hogy tudta úgy elátkozni a feleségit, meg a gyermekeit?

A rőföskereskedő: Phő!… Hiszen nékhem nincs is familiám!

A közönséges név.

Apa: Oztot hiszek, legjubb lesz, ho Adolfnok hívják o jerekönket.

Anya: Nű, csok nem okorsz fizetű-pincért nevelni belűle?

Az eladó fogfájás.

– Hé Icig gazda, gyűjjék csak ide! – kiált a portája előtt elmenő handléra a falusi gazda.

– Nű, mi van eladó?

– Egy fogfájás. Mit ad érte? Olcsón adom.

– Itt van khendnek négy fillér foglaló. Thartsa meg khend a foghfájását a gyüvő egri vásárig, akkor majd eljüvök érte.

A nagy siker.

– Nézze csak Bruck ór, ez az én feleség. Senkinek se kellett, s én mégis megkoptom.

Rosz üzlet.

Mózsi: Te mán csináltál nadjon sok jó özlet, te mán vadj edj gazdag ember. Foksz most nősölni magad?

Náci: Micsada? Nősölni? Hát thodsz te, hodj házasságban férj és feleség lesz edj test és lélek: – kettőbül edj; a mi van 50 procent thiszta veszteség. Gondolod, hodj én tsinálok iljen rosz özlet?

Franciául tanul.

Izor: Thátikám, bon jour!…

Gyémántvölgyi: Micsoda nyelven beszélsz te velem?

Izor: Thátikám, én thanulom franciáol.

Gyémántvölgyi: Jobb lesz, ha nem tonolsz. Minek todjanak a franciák is, hodj te miljen nadj szamár vagy.

Alapos magyarázat.

Fiú: Tátikám, mi oz o komorozene?

Apa: A komorozene? Te ostaba, a ki vodj! Hát mikor a komorába muzsikálják.

Az ok.

Grosz: Ez a Klein rettentű szerelmi bánotbon szenved! Borzasztó, o hodj kinéz!

Blau: Nű, hát oljan rosz parthi az ideálja?

Túllicitálta.

– Félévtül óta hardak eztet o pár cipőt és még egészen új.

– Mböh! Én már háromnedjed esztendűtűl óta hardak edj ing, s még egészen tiszta.

A tőzsdéről.

– A tőzsdén – magyarázgatta egy vén börziáner, – kétféle ember fordul meg: a ki csal, és a ki csalatik.

– Hát ön melyik osztályhoz tartozik?

– Én? Már mind a kettőhöz tartoztam.

A kurta méter.

– Ejh, Mózsi, de kurta méterje van, – szól a parasztmenyecske a vásáros-zsidóhoz. – Ez csalás ám!

– Shemmi csholás! Ha khurta is a mérthékem, de annál vastagabb.

Esdeklés.

– Kisasszony, – esdekel a kereskedő imádottja előtt, – ha már engem nem szeret és nem akar a feleségem lenni; csak arra az egyre khérem, ne menjen férjhez a khonkurrenshez.

Óvatosság.

– Móric, kelj fel! – költögeti a kocsmáros a fiát. – Thodod, hogy a khi khorán kel, aranyat megtholál!

– Mutasd meg előbb az arany, aztán khelek fel.

Rotschild és a lengyel herceg.

Rotschild báró irodájába egyszer egy lengyel herceg ment valami üzleti ügyben.

Rotschild éppen fontos levelet írt, fölnézett írásából és így szólt:

– Kérem legyen szives leülni. Egy kis sürgős dolgom van még. Akad ott valahol egy szék.

Ezzel tovább írt. A vendég vár néhány percig, azután türelmetlenül, hangsúlyozva mondja:

– Kérem én Y. herceg vagyok!

A báróbankár még nem végezvén el dolgát, egész flegmatikusan így vág vissza:

– Hát akkor vegyen két széket magának.

Az élet becse.

Rákócy Izor: Mit? Nem okorsz nékhem odni szotiszfakción? Te gyáva kotya!

Zrinyi Mór: Inkább vadjok edj élő kotya, mint edj adjonlőtt aroszlán!

A nagyszerű találmány.

Két felvidéki zsidó utazik a vasuton.

– Huvá, huvá, borátomkám? – kérdi az egyik zsidó szembenülő hitsorsosától.

– Én Bodapesthre. És mogo?

– Én Debrecinba.

– Naccerő! Én ölek ebe o sorkába, maga öli o másik sorkába, s a güzös elvisz mogát Debrecinba és enghemet Bodapesthre. Naccerő!

Mindent percentre.

Jakab: Hát csak elvesztetted egyetlen fiadat?

Ábrahám: Ne is emlékeztess rá. A fájdhalom 34 procenttel öregebbé thette enghemet.

Jeles firmák.

Grün: De mondja csak Weisz úr, hogy adhat ennek a Khalmannak hitelbe? Hiszen nem fizet.

Weisz: Hát én fizetek?

Ez is üzlet.

– Geseftben okorok beszélni a nodságos órral.

– Hiszen ön koldul!…

– Nü? A koldolás az én geseftem!

Az utolsó szó.

Aranka kisasszony visszautasítja kérője, egy utazó ügynök házassági ajánlatát.

– Nem akar tehát az enyém lenni? – kérdi az ügynök kétségbeesetten.

– Igazán sajnálom, hogy tagadó választ kell adnom.

A kérő kalapjához nyúl.

– Csak még egyetlen egy utolsó szót engedjen meg, mielőtt örökre távoznám.

– Kérem, csak szóljon bátran.

– Vegyen tőlem, három doboz Hicksen-féle hajkenőcsöt. A legjobb gyártmány a föld kerekségén.

Találó.

A kis Móric: Tátelében, mondjál meg nekem, mit irjok o borátomnak oz üvé emlékkünyvibe?

Apa: Nű, hát írjál edjszerően: “Memento Móric.”

Divat és főkönyv.

– Ej, Rosenzweig úr, hogy van az, hogy a felesége olyan pompásan öltözködik, maga meg olyan egyszerűen, ne mondjam: kopottan jár?

– Az onnét van, hogy a nőm a divat szerint öltözködik, én pedig a főkönyv szerint.

Tengeren.

– Juj, Ármin, érzem, hogy elfog a tengeri betegség!

– Mi jut eszedbe. Éppen most, hogy ötfrankos ebédet ettünk. Micsoda tékozlás lenne az?!

Apai tanács.

– Olga, jön a kérőd. Ülj a Wertheim-kaszsza mellé, hogy ne látszassál olyan vénnek.

A gazdagodás útja.

– Te Smüle! Aztat mondanak, hogy te már nagyon ghazdag vadjol.

– Vi hajszt! Ghazdag? Hiszen thodod, hodj mégh csak egyszer boktham meg magamat.

Apai büszkeség.

Bankár, a kinek megmutatják újszülött fiacskáját:

– Milyen okos jermek! Epend o gozdog Oronyküvi bonkárt választotta ki oz üvé tátikájának!

Az új földesúr.

– András thodja, hogy két hét óta vadjok a maga nadságos ór. Hanem maga megfeledkezi a szökséges tisztelet. Vedje le a khalap!

– Elhallgass Mózsi! – válaszol a számadó juhász. – Hiszen, ha ezeket a jólelkű, tisztességes birkáidat nem tekinteném, rég faképnél hagytalak volna.

Kitalálta a módját.

Izor: Mit csináltál ozoknak oz üsmert ontésemitáknak o társoságába, omik mindig szidnak a zsidókt?

Adolf: Mi csináltam vuna? Segítettem nekhik, hadd ledjenek homarább khészen.

Gyöngéd figyelem.

Egy gazdag bankár e szavakkal hívta meg ismerőseit estélyre:

– Igenis oraim, – cigányok is fogják mozsikálni a szojarémba. És todják oraim, miért hozatok éppen cigányokat? Azért oraim, hodj ha el tonál veszni mogáth edj pár ezüstkonál, ne lehessen ráfogni ünökre.

Csúffá teszi a familiáját.

Sugár parasztlegény kopogtat be a rabbinushoz.

– Tisztelendő rabbinus úr, én át akarok térni a zsidó vallásra.

– Fhiam, jól gondolja meg, mit tesz, – inti elhatározása következményeire a rabbinus.

– Jól tudom.

– Tehát mi khészti arra, hodj a keresztény hitet elhagyja?

– Hát kérem alásan,… édes apámék nem akarják megengedni, hogy a Julist elvegyem, már most elhatároztam, hogy csúffá teszem az egész familiát.

Félreértés.

– Hogy hívják önt?

– Szentkereszty Mórnak.

– Nemes ember ön?

– Hogyne!

– Mi az előneve?

– Kohn!

A kereskedői becsület.

– Ugyan, főnök úr, ha szabad kérdeznem, mi a kereskedői becsület? – kérdezi a gyakornok főnökétől.

– Én istenem, hisz ez igen egyszerű, – magyarázza a főnök. – Ha például valamelyik adósunk 500 korona helyett tévedésből 600 koronát küld és a pénzt én veszem át, a czégtársamnak adok e váratlan nyereségből 50 koronát. Ez a kereskedői becsület, édes barátom.

Az arany óra.

A házaló aranyműves zsebórát adott el egy vidéki földbirtokosnak.

Ámde az óra, pedig ugyancsak drága volt, másnap reggel már megáll, s semmiféle módon nem lehet többé megindítani.

Előhivatja a földbirtokos a házalót.

– Hallja! Maga, úgy látszik, engem csúful becsapott.

– Éhn? – méltatlankodik a házaló. – Hisz oz óhra djonörü, thiszta orony!

– Mit ér az, ha még oly tiszta arany is, mikor tizennyolc óra mulva, ámbátor fel volt húzva, mégis megállott?

– Khérem aláson, – válaszol a házaló, – hisz ez nem cshoda. Tessék a nagyságos órnak thizennyolc óhra hosszat járni, bizomosan meg fogh állani a nagyságos úr is.

A mentség.

Nagykereskedő: Blau, ho mogát még edjszer rojto kopok, hogy verseket irjo oz én konkurensem leányához, hát én rügtön elcsapok mogát. Érthette…

Segéd: De fűnök ór, tessék elolvasni eztet a verset, milyen rémítűen rosz!

Ki a nagyobb?

Grosz és Mänseles az Orczy-kávéházban szörnyen összekaptak.

Grosz: Te vodjol edj szomár!

Mänseles: Te vodjol edj nodjobb szomár!

Grosz (a pincérhez): Holljo, mogo, Ignác, mandja meg mogo, ki a nodjobb szomár: én-e, vodj o Mänseles ór?

Pincér (kedélyesen): Oztot ódj nem mandhatok, tessenek mind o ketten felállni!

Mindig üzletember.

Knófelesz: Kedves oram, oz én lánjommol tízezer koronát adok magának, hodj edj özletet sináljon… Nű, megelégszik?

Vőlegényjelölt: Nodjon is, kérem. Áll oz özlet. (Belenyúl a zsebébe.) Itt van mindjárt edj váltó tizezer koronárúl. Tessék aláírni.

Ez is műbirálat.

– Nézd csak, milyen drágo kíp ez. Ötezer kharona.

– Mi von ezen drága, mikar csok olojfestékkel von befestve. Még ho oronyfestékkel valna, okkor még érne volomit.

A barátságos arc.

– Igazán, Braun úr, ezen a fényképen nagyon barátságos arcot vág… Vajjon mire gondolt?

– Hát arra, hogy a fotográfusnál nagyszerűen lealkudtam a képek árából.

Nagy hozomány.

– Smüle, hallod, mit adsz a lányoddal hozományt?

– Sáros vármedjét.

– Micsada? Sáros vármedjét.

– Na igen, mindjárt megmandak nekhed. Járokh én egész esztendőn át Sáros, Zemplén és Abauj vármedjébe seftelni. Foghom járni ezentól csak Zemplén és Abauj vármedjébe; khapja az én vhűm egész Sáros vármedjét.

Mikor ő úgy is tud.

– Dolfi, miért jársz te görbén, miért nem edjenesen?

– Miért járjak én edjenesen, mikor thodok görbén is járni?!

A befektetés.

– Hát aztán mennyi hozományt kap a leánya?

– Húszezer koronát.

– Nű, akkor a házasságból nem lesz semmi. Én az Izor fiamat jobb procentre tudom befektetni.

Lefőzte őket.

Egy sörházban két fiatal ember ül. Odalép hozzájuk egy házaló és kínálja az áruit.

– Ifiorak, thessék venni, fájn dolgok. Edj khitönő khefe, edj szép djofatarthó!

Az egyik tréfából ezt feleli a nagy kínálásra:

– Barátom, minket kínál vele? Hiszen mi csináljuk az ilyeneket.

– Odj! Nadjon sajnálok. Mert ez meg van egy fegyencmunka.

Az antiszemita világban.

Egy kikeresztelkedett zsidó találkozik egy régi ismerősével.

– Hallotham, hodj the fhelcsoptod mogadat anthiszemitának?

– Moszháj boráthom, – divat!

Önbirálat.

Apa: Mit válogatsz? Nem vagy szép, se művelt; s csak kétezer korona a hozományod. Kire vársz?

Leány: Morgenstern Szálinak csak ezer koronája volt, mégis kapott férjet.

Apa: De neki van legalább egy tisztességes apja.

A vigéc szerelmi vallomása.

Menyasszony (pirulva): Igazán még nem volt szerelmes?

Utazó (lelkesen): Esküszöm, hogy eddig még nem utaztam ebben a cikkben!

Ki van meglőve?…

– Waj geschrieen! – kiált az uzsorás, mikor meghallja, hogy egy adósa főbe lőtte magát. – Waj geschrieen! Magát lőthe főbe és mégis engemet tanált!

Felfortyanás.

– Ugyan, Rosenzweig, miért önt annyi porzót a könyvkivonatra? Azt hiszi, hogy a sivatagban van maga edj teve?!

A szökő év.

– Tátikám, mi az a szökő év? – kérdezi a kis Izor apjától.

– A szükő év? Hát a melyik esztendőben a legtübb bokásra van kilátás, – hangzott a magyarázat.

Kárbaveszett harag.

– Juj, de dühös vadjok! – fakad ki az uzsorás. – És épend ilyenkor nem tod jönni voloki, aki thülem pénzt kéri!

Tromf.

Jakab: Hová megyel, Sműle?

Sműle: Nézni nekem egy menyosszony.

Jakab: És ezzel a mojompofával?

Sműle (dühösen): Hát mikor o tiéd menyosszony férjhez ment, te milyen pafát vettél fel?

A szamárbőr.

Ószeres: Van-e nyulbőr eladó?

Emeleti lakó (lekiált): Van még szamárbőr is.

Ószeres: Nű, abból jó vásárja lehetett, mert csok egyet láthok.

Figyelmeztetés.

– Vigyázzon az ön pénztárnokára, bankár úr! Magaviselete nagyon gyanús.

– Hogy-hogy?

– Egyre útleírásokat olvas.

Érthetetlen.

– Azt a Borkövi Izidort már husz év óta ismerem, s még egyszer se mondotta csőd.

– Khölönös! Hodj tett akkor oly nadj vagyonra szhert?!

Mikor a gyakornok panaszkodik.

Gyakornok: Főnök ór, kérem, a künyvelő nyakonvágta enghemet!

Főnök: Hát mindent mogom végezzek?

Jó számítás.

– Azt hallom, hogy atyád részletekben fizeti ki férjednek a hozományt.

– Igaz. Azt mondja, hogy így hosszabb ideig tart majd a férjem szerelme.

A nagyralátó.

Bankár: Mi van?

Pincér: Kitünő halászlé.

Bankár: Oz közönséges. Hozzon nekem egy holászlé orongyholokból!

Az még nem baj.

Asszony: A Julinál odakin egy katona von. Odj látszik tőzér!

Férj: Nű, mi kölömös von ebbe?

Asszony: De kordjo is von neki!

Férj: Nű, csok ágyut ne hozzon mogával!

Föltételes bocsánat.

Vigéc: Bocsánatot kérek, a nevem Khon Mór…

Kereskedő: Azt megbocsájtom, de ha mintákat akar mutatni, baj lesz!

Kivágta magát.

Izidor: Papa, itten tanulok a természetrajzban az állatvilágot. Szeretném tudni micsoda állat az a Kolibri?

Apa (a kinek a hideg verejték üt ki a homlokán): Kalibri, Kalibri! Már todom, már todom! O Kalibri von edj megbalandult hal!

Izidor: Hogy lehet az? Hiszen itt áll, hogy egy ágról a másikra száll!

Apa: Nű, oz épen von oz üvé balandságo!

Tudja a következményét.

Leány: Áronkám, igozán szeretsz?

Áron: Szeretlek.

Leány: Még okkor is, ho o totám megboknék?

Áron: Okkor még jobban!

Mikor fürdik?

– Hodj ez a fürdőjegy?

– Hatvan krajcár.

– Hiszen oz rappant drágo!

– Vegyen tizenkét darabot, akkor csak negyven krajcárba kerül darabja.

– Mböh! Mit todok én, hodj élek-e tizenkét esztendűt?

Megnyugtató tudat.

– Nem félsz a tengerre szállni? Hátha vihar támad, s a hajó elsülyed? – kérdik a kereskedelmi utazótól.

– Ha elsülyedünk, – válaszolta a kereskedelmi utazó, – majd kidob a tenger. Engem még mindenünnen kidobtak!

Háborús hírek idején.

Egy úri ember szóba elegyedik a tőzsdebankárral.

– A háborús hírek, nemde sok embernek nagy veszteségeket okoztak a börzén? – kérdi az úri ember.

– Bizony.

– Ön is köztük van?

– De mennyire! Többet vesztettem százezer koronánál. S a mi leginkább bánt engem, hogy száz korona az én pénzemből volt.

Az első gondolat.

Az ékszerész kis fia játék közben egy arany inggombot nyelt le.

– Jaj, Dolfi, az istenért, – jajveszékel az asszony, – a fiónk lenyelte edj aranygomb!

– Nű, – válaszol dühösen az ékszerész, – nem találta edj utánzatot? Mindjárt neki edj drágo echt aranygomb nyelni le!

A hitel.

Koldus: Ajándékozzon meg, nagyságos úr, egy pár forinttal, mert nagyon rossz dolgom van, majd szorgalmasan imádkozom nagyságodért, hogy még több szerencsében legyen része s még gazdagabb legyen.

Bankár: Kedves barátom, én azt hiszem, hogy magának a menyországban sincs elég – hitele.

X.

A társaságból.

Adomák a társaséletből.

Alkalmi pumpolás.

Az új koronás bankjegyek forgalomba hozatala alkalmával egy adósságcsináló úr megszólítja ismerősét:

– Kérlek, adj csak egy új húszkoronást, meg akarom mutatni a feleségemnek.

– Sajnálom, de egyetlen egy új bankóm sincs.

– Nem baj; hát adj egy régit.

Biztos ellenszer.

Két fiatal asszony beszélget egymással.

– Ha a férjemnél valamit el akarok érni, egyszerűen elájulok, – dicsekszik az egyik.

– Én is megtettem, – mondja a másik, – de leszoktatott róla.

– Ugyan mivel?

– Nagyon drasztikus módon. Ha elájultam, behívta a szobalányt és megcsókolta.

Ujkori hasonlat.

– Mit tartasz új szomszédnőnkről?

– Oh, ő valódi fonográf!

– Hogy-hogy?

– Beszél anélkül, hogy gondolkoznék.

A mai viszonyok…

Fiatal úr: A mai viszonyok és szokások mentsenek ki, ha azt bátorkodom kérdezni, hogy mennyi hozományt méltóztatik adni a kedves leányával?

Apa: A mai viszonyok és szokások mentsenek ki engemet is, ha kérdezni bátorkodom, hogy mennyi adóssága van önnek?

Ádám apánk érdeme.

Két fiatal menyecske beszélget az első ember teremtéséről.

– Hanem Ádámnak minden hibája mellett volt egy kitünő tulajdonsága, – jegyzi meg a tapasztaltabb.

– Ugyan mi?

– Nem mondhatta feleségének: “anyád jobban megtudta csinálni a töltött káposztát, mint te.”

Vállalkozó szellemű.

Apa (a kérőhöz): De el tud-e ön tartani egy családot?

Kérő: El tudok-e? Még ha minden évben hármas ikrek jönnek is!

Könnyen segíthet.

Egy fiatalember látogatóban van egyik családos ismerősénél. Beszélgetés közben, csupa udvariasságból, dicsérni kezdte a háziasszony gyermekeit.

– Én imádom a gyermekeket, – jegyzi meg végül, – de csak úgy, ha a másé.

– Ezen könnyen segíthet, – biztatja a vendéglátó házigazda, – házasodjék meg.

A hágai békekonferencia idején.

– Ismerek egy hatalmat, a mely sohasem fog lefegyverezni.

– Ugyan melyik az?

– Hát az – anyósom.

Fokról-fokra.

Malvin nagysád, a kacér fiatal menyecske ujjai közt forgatja a levelet, melyet az imént hoztak néki.

– Ah, – szól magában – az a gonosz kapitány mégis mert írni… semmi esetre sem bontom föl a levelét… Vagy ha föl is bontom, semmi esetre sem fogom elolvasni… Vagy ha elolvasom, semmi esetre sem fogok felelni… Vagy ha felelek, semmi esetre sem szabad azt a férjemnek megtudnia.

A fürdő-évad előtt.

– Ez idén nem küldhetlek fürdőre, – mondja szigorúan a férj.

– Micsoda, – tör ki az asszony, – hát ez a köszönet, hogy egész éven át olyan egészséges voltam, mint a makk?

A fekete kávé.

Egy nyugalmazott ezredes már a harmadik csésze kávét issza a kaszinóban.

– És ön tud még ezután aludni? – kérdezte tőle egyik ismerőse.

– Tökéletesen.

– S nem izgatja a fekete kávé?

– Néha, – sóhajt az ezredes, – mikor a feleségem iszsza.

Könnyű csere.

Apa: Micsoda kifogásod lehet édes leányom Bodza úr ellen? Hiszen az 50 éves kor a legszebb a férfiúnál. Bátran lehetsz a felesége.

Leány: Elhiszem, édes papa. De akkor inkább két 25 éveshez megyek férjhez.

Olcsó kalap.

– Mibe került az új tavaszi kalapod?

– Nem sokba; talán vagy ötven…

– Mit? Ötven koronába?

– Dehogy! Ötven könybe.

A mi éppen elég.

– Tud-e a kedves leánya idegen nyelveken beszélni?

– Beszélni éppen nem; de öt különféle nyelven tud “igen”-t mondani arra az esetre, ha valamely külföldi ember megkérné a kezét.

A jogorvoslás.

– Nem, nem, – szól az atya, a ki tekintélyes biró, – nem adom önnek a leányomat. Hiszen ön még egészen kezdő ügyvéd.

– De, nagyságos uram, – felel a kérő, – a kisasszony már hozzám igérkezett és ő nagysága, a kedves neje is beleegyezett.

A biró felsóhajt, majd meg mosolyog:

– Hja, kedves barátom, ha maga már előre is kikéri a felebbezési fórumok itéletét, akkor az első instanciának bele kell nyugodnia!

Mit igyék hát?

Feleség: Pfuj! Három lépésről megérzem rajtad a borszagot.

Férj: No, hisz jó is volna, ha a te kedvedért kölni vizet, vagy rózsaolajat innám!

Gyors előre-tekintés.

Fiatal úr: Kisasszony! Imádom kegyedet.

Kisasszony: Jól van. És azután hova megyünk nászútra?

A kiméletes férj.

A nő rajtakapja férjét, a mint a szobaleányt megcsókolja:

– Laczi, mit kell látnom? – kiált fel meglepetten.

– Édesem, csak téged akartalak kimélni, – mentegetőzik a férj.

Pótlás.

– Az ön felesége kissé akadozva beszél.

– Az ám, különösen, ha velem vitatkozik, a mikor későn érkezem haza. Sokszor nem találja meg a kellő kifejezést.

– És akkor mit csinál?

– Hát a kifejezés helyett csak talál valami ibriket, poharat, kefét és azt vágja a fejemhez.

Csárdás közben.

– Ah, bárónő, mily leírhatlan boldogság ilyen közel lenni önhöz!

– Hát még – közelebb!

Modern asszonyok.

– Miért küldted el a szakácsnédat?

– Mert a férjemmel csókolódzott.

– Kár érte! Én a te helyedben inkább elváltam volna a férjemtől.

A harmadik szó.

Kisasszony: Ugyan ne fecsegjen annyit, hisz önnek minden harmadik szava hazugság.

Fiatal ember: Igaza van, szép kisasszony!

Sokat is ér az!

Férj: De édesem, nagyon is ki van vágva ez a báli ruhád!

Nő: Hiszen éppen azért tettem hozzá ezt a nyaklánczot!

Ebéd közben.

– Fehér, vagy vörös bort töltsek nagysád poharába?

– Mindenesetre fehéret, mert a vörös nem illik ruhám szinéhez!

Fölfordított világ.

Leány: A papa nem akar beleegyezni házasságunkba.

Ifjú: Ugyan miért?

Leány: Azt mondja, hogy én még nem vagyok képes egy családot eltartani.

Mégis csak jobb.

– Oh, lehet az embernek sok pénze és mégis boldogtalan.

– De mégis csak jobb, ha az ember boldogtalan pénzzel, mint pénz nélkül.

A helyettesítő.

Egy fiatal ember, a ki, közbevetőleg legyen mondva, nem igen jó lábon élt öreg nagynénjével, megszólítja a sarki hordárt:

– Mit kell fizetni estétől reggelig való munkáért?

– Hat koronát.

– Tud ön táncolni?

– Keringőt, meg franciát.

– Az kell. Adok dupla fizetést, az éjjel táncoljon a nagynénémmel a házibálban helyettem. Ruháról gondoskodom, lesz vacsora is bőven.

A szépülés oka.

– Szép leánynak mondják Virág Annát?

– Most nem. De később annak fogják mondani.

– Miért?

– Nagy örökség vár reá.

A megszokott férj.

– Igaz, hogy a bárónő válik a férjétől?

– Már nem. A házibarát ellenzi; azt mondja, hogy már nagyon megszokta a férjét.

A férficsók próbája.

Két süldő leányka a férficsók édes rejtelmeiről cseveg.

– Te Berta, csókoltál már olyan férfit, kinek bajusza van? – kérdi az egyik.

– Még sohasem. Milyen lehet az?

– Magam sem tudom. De itt van a papa sárkeféje: próbáljuk meg!

Furcsa ok.

– Ez az ön fia?

– Igen.

– Hány éves a fiú?

– Tizenöt.

– Korához képest bizony nagyon alacsony termetű.

– Tudja kérem, ennek az az oka, mert nagyon alacsony lakásunk van.

Bókolás.

– Nagysád valóban napról-napra fiatalabbnak látszik! Csöppet se csodálkoznám, ha nagysádat legközelebb a kedves leányának nézném!

A boldog ember.

Pali: Apa, mi az agglegény?

Apa: Az, fiam, boldog ember; de meg ne mondd a mamának.

A mértékletes.

– Ugy-e bár, Kallós Pista mértékletes férfiú?

– Nagyon. Sohasem láttam inni, ha csak más nem fizetett neki.

Kár volna.

Fiatal özvegy: Ugyan tábornok úr, házasodjék meg már egyszer ön is.

Tábornok: De ugyan minek?

Fiatal özvegy: Ah istenem, hiszen örökös kár volna azért a szép tábornok-özvegyi nyugdijért.

Mindig asszony.

– Miért akarsz a távirdához bejutni? – kérdi Mariska kisasszony egyik barátnőjétől.

– Ott, tudod, – volt a felvilágosító válasz, – minden új hírt első forrásból hall meg az ember.

A szólásmód.

Kisasszony: Oly váratlanul jött az ajánlata, Nyalka úr. Jól van, beszéljen a mamával.

Kérő: Nem lesz-e jobb, ha az ökröt a szarvánál fogom meg, s mindjárt a kedves atyjával beszélek?

A fődolog.

– Ah, édes Vilma, hát a jövő hónapban lesz a lakodalmad. Van már lakástok?

– Az még nincs, arra még ráérünk; de már vettünk egy tandem-biciklit.

Választás.

– Hát hiszen nagyon kedves ember az urad, Klári. De mégis hogyan szántad el magad arra, hogy nőül menj valakihez, aki egy fejjel alacsonyabb, mint te?

– Édes Istenem, hát választanom kellett egy apró ember közt nagy fizetéssel és egy nagy ember közt apró fizetéssel.

Álomfejtés.

Udvarló: Nagysád, az éjjel azt álmodtam, hogy megkértem a kezét… Nem tudja, mit jelent ez az álom?

Kisasszony: Bizonyosan azt, hogy önnek több esze van álmában, mint ébren.

Az önhittség netovábbja.

Hölgy: Milyen szépen csattog a fülemile! Nem találja ön is szépnek, főhadnagy úr?

Főhadnagy: Ebben a tekintetben kissé követelő vagyok, mert – magam is énekelek!

A mézes hetekben.

– Alszol, Gyulám?

– Mit akarsz, angyalom?

– Csak éppen azt akartam mondani, hogy én még ébren vagyok.

Miért akar férjhez menni?

– Igy hát erősen elhatározta magát nagysád, hogy újra férjhez megy?

– Ugy van, kedves szomszéd úr.

– S miért?

– Mert vannak pillanataim, mikor szeretném rossz kedvemet valakin kitölteni, s csak a férj alkalmas ily szerepre; – mert ő nem mondhat fel két hét alatt, mint a cseléd.

Zsúron.

– Hogy ízlik a tea, uram? – kérdi a háziasszony egyik vendégétől.

– A tea pompás, de a viznek valami baja van, – volt a felelet.

Ez is meglepetés.

– Miért vagy olyan komoly?

– Holnap a feleségem nevenapja van, s szeretném valamivel meglepni!

– Azt már ma is megteheted. Eredj csak rögtön haza, épp egy udvarló van nála.

Két legyet egy csapással.

– Olyan ünnepélyesen nézel ki barátom. Valami különöset míveltél?

– Azt én! E percben vallottam be Arankának szerelmemet, az édes atyjának pedig az – adósságaimat.

Az irigyelt.

– Szereti nagysád a kutyákat?

– Igen, az ölebem az egyetlen lény, a ki engem megért!

– Oh nagysád, mennyire sajnálom, hogy a természet kutyának nem teremtett!

Túlságos ovatosság.

A.: Miért nem megy ön soha bálba?

B.: Mert az ember ott könnyen náthát kaphat, vagy pedig feleséget.

A mai párbajhősök.

– Miért maradt el tegnap a párbaj, báró úr?

– Nem jött el a fényképész.

Szószerint követett tanács.

Málcsi kisasszony a mamájával az utcán sétál. A leány azonban folyton hátranéz a fiatal emberek után.

– De, édes leányom, – szólal meg végre az anya, – nem illik, hogy te mindig hátrafordulsz. Mit nézdegélsz egyre?

– A fiatal embereket.

– Borzasztó! – szörnyűködik ez őszinte vallomásra a mama.

– De, mama, – menti magát Ilka nagysám, – hiszen magad mondtad, hogy már itt az ideje, hogy férj után nézzek.

Jó biztatás.

– Ah, édes Lacim! Ha tudnám, hogy te engem csak a pénzemért vezetsz az oltárhoz, kétségbeesném.

– Ne félj semmit. Ha egybekelünk, majd meglátod, hogy hamarosan túladok azon a nyomorult pénzen.

Ámor nyila.

Ilonka: Te, Margit, milyennek képzeled te az Ámor nyilát?

Margit: Olyannak például, mint a Béla bajusza.

Falb időjóslatai.

A.: Mi a véleménye Falb időjóslatairól?

B.: Oh azok olyan bizonytalanok, hogy az ember még az ellenkezőjére se esküdhetik!

Női logika.

Az asszony nagyot lélekzik:

– Hát jól van, lemondok az új kalapról.

Aztán átszellemülten fordul a férjéhez:

– Ugy-e, elismerésből, hogy ily lemondó vagyok, megveszed a kalapot?

Az irógép hiánya.

– Mondhatom, hogy az irógép nagyszerű találmány.

– Én meg azt mondom, hogy semmit sem ér.

– Hogy állíthatsz ilyet?

– Hát lehet irógéppel váltót aláírni?

– Nem.

– No látod, hogy igazam van.

A képviselők összeférhetetlensége.

– Én nem értem Irma, az én képviselőmről, aki mint tudod vőlegényem, azt írják a lapok, hogy szintén összeférhetetlen. Pedig ez nem igaz. Tegnap is nálam volt, s velem nagyon jól össze tudott férni.

A rimelő keresztnév.

– Áron legyen a fiú neve, kedves férjecském, és ne Péter.

– Mi nem jut eszedbe? Csak külömb név a Péter?

– Dehogy! Áron névre rím az, hogy mindenáron, immáron, járom, káron, várom, sáron, határon és ezer más. Ha híres ember lesz a fiunkból, könnyű lesz róla verset írni. Míg a Péter névre legfeljebb az a rím van, hogy méter.

Gyanus dolog.

A férj kissé pityókosan éjfél után megy haza. Benyit a hálószobába, egy pillanatig vár, s aztán ijedten szól:

– Mi bajod, kedves feleségem? Hivassak talán orvost?

– Miért kérded?

– Hiszen nem vágtál a fejemhez semmit!

A mi fölött maga is csodálkozik.

Úr: Csodálatos, mennyire hasonlítanak gyermekei a kedves férjéhez.

Asszony: Valóban, magam is csodálkozom rajta.

Okos beosztás.

– Hogy hívják az ikreit?

– Henriettának.

– Hiszen ez csak egy név.

– De megosztottuk. A fiú Henri, a leány Etta.

Látogatás előtt.

– Kedves barátom, holnap délután meglátogatunk a feleségemmel.

– Örülök; csak arra kérlek, hogy a feleséged ne vegye fel az új prémes kabátot, mert akkor az én feleségem is rögtön megkivánja a mását…

– Jaj, kedves barátom, hiszen a feleségem csakis a prémes kabát kedvéért akar vizitelni.

Szecessziós erkölcstan.

Kisleány: Mama, ugy-e nem szabad káromkodni, mert az bűn?

Anya: Nem csak bűn, de ennél sokkal több: illetlenség.

Biztatás.

Adolár: Miért nem akar megcsókolni, édes?

Szendike: Oh, sohasem csókoltam férfit!

Adolár: Hiszen én sem! Azért hát bátran csókolózhatunk!

A mai leánynevelés.

Leány: Nézd csak apuskám, csupa egyesem van az eszthetikából, statisztikából, filozófiából és az összehasonlító mértanból.

Apa: Hm, ha a jövendőbeli férjed jól fogja érteni a főzést, mosást és a takarítást, nagyon boldogan fogtok élni.

Nem bánja jobban.

– Azt hallom, Józsi, hogy megházasodtál?

– Nem hazudott, a ki mondta.

– Elvetted a szép kis Jolánkát?

– El én.

– Hej, de micsoda gyönyörűséges egy kis lány is volt az, te Józsi. Holtomig bánom, hogy előbb meg nem kértem, mint te.

– De hiszen, nem bánod te azt jobban, mint én.

Fülig.

– Uram, én fülig szerelmes vagyok a kegyed leányába, szól a kérő a leány apjához.

– Ejnye, ejnye, – válaszol az öreg, – már hogyan lehet ön egyszerre fülig szerelmes is, fülig adós is!

A kérő e váratlan válaszra fülig pirul.

A nők lelkiereje.

Egy társaságban a nők lelkierejéről folyt a beszélgetés, miközben egy sokat tapasztalt úriember a következő megjegyzést tette:

– Az asszony a sorsnak legsúlyosabb csapásait is bámulatos erővel tudja eltűrni, csak a nyelve mozoghasson szabadon.

Bakfis-versengés.

Irma: Képzeld, az én Andorom már verset is írt rólam.

Ella: Az semmi. Az én Bélám már borotválkozott is.

Finom visszautasítás.

Kérő: Van szerencsém kedves leánya kezét megkérni.

Apa: Leányom szobájában zongorázik és így mind a két kezére szüksége van.

Óvatos papucshős.

Asszony: Nem hallottál te is valami zörejt?

Férj: De igen, ha úgy parancsolod!

Hadisarc.

Leány: Atyám, a kapitány úr meghódította a szivemet.

Apa: Teringettét, ez már baj! Mennyi hadi sarcot fog ez most tőlem követelni!

Esős időben.

– Kisasszony kérem, melyik cipőt tetszik ma felhúzni? – kérdi a szobacicus kisasszonyát.

– Nem látod, hogy esik az eső? A kivágottat!

Válás után.

– Hála isten, – szól az asszony, – a biróság elválasztott a férjemtől.

– Akkor miért vagy olyan roszkedvű? – kérdi a barátnője.

– A biró a férjemnek ítélte oda a családi tandem-kerékpárt.

Az utolsó akarat.

Vőlegény: Azt akarom, hogy az esküvő pont 10 órakor legyen. Aztán fényes ebédhez ülünk, a melyre a többi közt három régi jó barátomat is meghívtam, végül…

Anyós (leányához): Ejnye, de sokat akar az a te vőlegényed!

Menyasszony: Hagyd el, anyám! Ez lesz szegénynek úgyis az utolsó akarata.

Udvarlás közben.

– Sajnálom a nagysád cipészét.

– Miért?

– Az a szegény ember teljesen tönkre teszi a szemeit, ha a nagysád kicsiny lábairól mértéket vesz.

Figyelmeztetés szójátékkal.

Asszonyka (lump férjéhez): Tudja, édesem, mégis jobb szeretném, ha maga kreol lenne…

Férj: Kreol? Hogy érti ezt?

Asszonyka: No igen, mert az nem mulat.

Családi jelenet.

Férj (dühösen): Asszonyom, mindent tudok. Viszonya van egyik házibarátunkkal!

Asszony (félre): Hála Istennek, nem tud mindent!

A borotva.

Gazsi bácsi borotválkozni akart. Azonban, mielőtt végleg megszőrtelenítette volna ábrázatját, a borotva eltört.

– Asszony! – kiáltott feleségére.

– Mi kell hát megint, te vén borkulacs? – nyájaskodik az oldalborda.

– Jöjj ide és beretválj meg.

– De hát mivel?

– Mivel? Hát a nyelveddel, hiszen az úgyis olyan éles, mint a borotva.

A jó tanács.

Menyasszony: Az esküvő előtt szeretném még a vőlegényemet valamivel meglepni…

Jó barátnő: Mutasd meg neki a hamis copfodat.

A lélekvándorlás.

A.: Mondja csak Pazarfi, hisz ön a lélekvándorlásban?

B.: Nem. Hát ön?

A.: Én feltétlenül; s meg vagyok győződve róla, hogy szamár voltam akkor, mikor önnek a negyven koronát kölcsön adtam.

Izletes csemege.

Nő (asztalnál): Férjecském, bocsáss meg, de az új szakácsné megfeledkezett a csemegéről. Kárpótlásul kapsz helyette egy csókot. Jó lesz?

Férj: Jó. Hívd be hát a szakácsnét!

A virágnyelv.

– Ért nagysád a virágnyelvhez?

– Kicsit.

– Mit gondol, mit jelent az a bokréta, melyet tegnap küldtem önnek?

– Hát azt, hogy most két forinttal adósa a virágkereskedőnek.

Feltalálta magát.

Kisasszony: Zengőfi úr, sajnálatomra ki kell önnek jelentenem, hogy én nagyon tisztelem és becsülöm ugyan önt, de nem lehetek önnek egyebe, mint szerető jó testvére.

Kérő: Hát hiszen… elvégre ez is valami. Tetszett már a papával beszélni?

Kisasszony: Miről?

Kérő: Hát arról, hogy a kedves atyja adoptáljon engem.

Az ügyvéd szerelmi vallomása.

– Kisasszony, nem rég észrevettem, hogy szívemet valaki elrabolta. Első gyanúm, a mely a kisasszony felé irányult, valónak bizonyult. Nem kések tehát kegyedet az anyakönyvvezető elé idézni.

Még szívesebb fogadás.

– Hogyan fogadott az éjszaka a feleséged?

– Ne is beszéljünk róla. Dühében a haját tépte.

– Na hiszen, akkor te még jól jártál; az én feleségem az én hajamat tépte.

Az új század leánya.

Ifjú: Remélhetem, Arabella kisasszony, hogy viszonozni fogja érzelmeimet?

Kisasszony: Azt hiszem, tudnám önt szeretni. De lássa, én orvosnövendék vagyok, bicziklizem, verseket, regényeket írok, énekelek, festek, lovagolok. – Igazán nem érek rá férjhez menni!

Nem várt fordulat.

Úr (a gazdag özvegyhez): Nagyságos asszonyom, hallgasson meg és tegyen a legboldogabb halandóvá! És nemcsak engem, hanem…

Hölgy (közbevág): Tudom, a hitelezőit is!

Bolond kérdés.

Úr: Ej, asszonyom, be kedves két kis gyermek; bizonyosan ikrek?

Asszony: Eltalálta, uram.

Úr: Mindakettő a kegyedé?

A nőemancipáció haszna.

– Hogyan? Ön is híve a nőemancipációnak?

– Feltétlenül! Mit gondol, ha a feleségem is orvos lett volna, sohase jutott volna eszembe, hogy nőül vegyem.

Kötelező polgári házasság.

– Hallottad már, Nagy hadnagynak a sok adóssága miatt le kellett köszönni a rangjáról és most egy öreg, de gazdag özvegyet vett feleségül.

– Ahá! Tehát a kötelező polgári házasság!

A férj öröme.

– Hogy van a feleséged, pajtás?

– Pompásan. Olyan rekedt, hogy csak suttogni tud.

Szerencsés fog.

Férj: Hol voltál olyan sokáig?

Feleség: Egy fogat huzattam ki.

Férj (nagyot sóhajtva): Szerencsés fog! Ez most már végképen kikerült a nyelved alól. Irigylem!

Túlságos udvariasság.

Államtitkár: Teringettét, hogy kívánhat nekem szerencsét a lábtörésemhez?

Fogalmazó: Engedelmet kérek, méltóságod a nyakát is kitörhette volna!

A nők szavazati joga.

A.: Ha a nőknek szavazati joguk volna, hiábavaló lenne minden választás.

B.: Miért?

A.: Minden asszony épp ellenkezőleg szavazna, mint a férje, s így mindig egyenlő volna a szavazók száma.

A mai fiatalság.

– Ah! Ah! Tehát Ernő barátunk csakugyan megnősül?

– Azt hallom.

– És aztán hogy hívják szeretetreméltó aráját?

– Ötvenezer korona, annyit tudok. A másik nevét elfelejtettem.

Bisztosíték.

Apa: Azt hiszi ön, hogy leányommal boldog lesz?

Kérő: Bizonyára! A kártyán mindig veszitek.

Máskor nem jut szóhoz.

Asszony: Hallod-e, leszokhatnál arról a borzasztó szokásodról, hogy álmodban folyton beszélsz.

Férj: Igazad van; de hát lásd, máskor úgysem jutok szóhoz.

Szörnyü büntetés.

– Az a Czinkeházy a legkegyetlenebb ember a világon.

– Ugyan miért?

– Hogy a feleségét megbüntesse, bezárta multkor egy szép ruhákkal és uj kalapokkal teli szobába, s nem tett belé tükröt.

Egyik olyan, mint a másik.

– Különös az, hogy milyen nagy kedvelője az én férjem a szobalányoknak. Mihelyt egy csinos szobalányt fogadok, ő mindjárt kezd vele.

– Oh, hiszen azon könnyen segíthetsz édesem.

– Ugyan, hogy?

– Hát úgy, hogy ne szobalányt tarcsál, hanem inast.

– Hm… Csakhogy azt meg a férjem nem engedi meg nekem…

Népszámláláskor.

Népszámlálási biztos: Hány éves, asszonyom?

Nő: De, uram!

Biztos: Bocsánat, azt akartam kérdezni, hány évvel fiatalabb, mint a szomszédnője?

Nő: Az már más!

Máskor is!

A vőlegény a szertartás után megköszöni az anyakönyvvezető fáradságát.

– Nagyon köszönöm, hogy összeadott bennünket.

– Szívesen; máskor is, – felel szórakozottan az anyakönyvvezető.

Ráduplázott.

I. festő: No tessék! Hát érdemes valamit élethűen lefesteni! Egy virslisbolt kirakatát festettem le s alig fordultam egyet, máris kirágták képemet a kutyák.

II. festő: Az semmi! Én meg a minap egy szép fiatal leányt festettem, s képzeld, tegnap megszöktették a képpel együtt.

Nehéz feltétel.

I. ficsur: No, hát mit mondott Trubacsek úr, mikor megkérted a leánya kezét?

II. ficsur: Hát “nem”-et éppen nem mondott, de igen kemény föltétellel állt elő…

I. ficsur: Nos?

II. ficsur: Hogy előbb akaszszam fel magamat.

Ijesztésül.

Apa: Énekelhetnél valamit a vendégeinknek, Lenke!

Lenke: De papa, hiszen már elmúlt éjfél.

Apa: Épen azért; én már szeretnék lefeküdni s csak nem dobhatom ki a vendégeket.

A pörpatvar hevében.

Férj: Hogy épen téged kellett nőül vennem! Én vagyok a legnagyobb ökör a földön.

Nő: De Géza!…

Férj: Csitt! Semmi ellenmondás!

Nagy előny.

A.: Szép leányai vannak ennek az Erdősinek.

B.: És a mi fő, egyik se tud – zongorázni.

A női zseb.

A.: Mi lelt pajtás? Olyan bágyadtnak látszol, mintha nem aludtál volna az éjjel.

B.: Eltaláltad. Tudod, a feleségemnek az a rossz szokása van, hogy minden nap kikutatja a zsebeimet. Hát gondoltam magamban, egyszer már én is kikutatom az ő zsebeit. Hozzá is láttam tegnap este, a mint elaludt.

A.: Nos, és?

B.: Hát fél éjszaka kerestem a zsebét s mégsem sikerült megtalálnom.

A hiány.

Két barátnő beszélget egymással.

– Ugyan, Teréz, hát mi kifogásod van a férjed ellen? Hiszen egyedül csak neked él, még barátja sincs.

– Ah Istenem, – sóhajt fel a kis kacér, – hiszen éppen ez a baj!

Álarcos bálban.

– Szép maszk, miért jelentél meg oly erősen kivágott ruhában?

– Mert nagy szükségem volna egy igazi kebelbarátra.

A vő óhaja.

– Azon fáradoznak az emberek, hogy kormányozható léghajót találjanak fel. Sokkal többet érne, ha arra törekednének, hogy egy kormányozható anyóst találjanak fel!

A házasság legbiztosabb jele.

– Csakugyan komolyan házasodol?

– Meghiszem azt. Már adósságot is csináltam a hozományra.

Válasz egy goromba levélre.

“T. Uram! Önnek a levele, mely most előttem fekszik, egy óra mulva a hátam mögött fog feküdni.”

A bökkenő.

A.: Nos, hogy vagy az ideáloddal?

B.: Vége, barátom, mindennek!

A.: No, mi történt?

B.: Képzeld, még csak a leves készítése módjánál tart a szakácskönyvben, én meg már a farsangon oltár elé akartam vezetni!

Veszedelmes próba.

Hölgy: Bizonyítsa be, hogy igazán szeret!

Ifjú: Szívesen. Itt a Duna igen mély és sebes, ugorjék bele, s én rögtön kihúzom a vízből.

Ez aztán a bók.

Mátyás: Gyönyörű szeme van, Rózsika! Bárcsak enyém volna!

Rózsika: Én-e, vagy a szemeim?

Mátyás: Természetes, hogy csak a szemei!

Rózsika: Mit csinálna velük?

Mátyás: Gyémánt-inggombokat csináltatnék magamnak belőlük.

-&-

II. KÖTET

TARTALOM

I.

Jaj de hunczut…

II.

Kalapács.

III.

Baklövések.

VI.

Az iskolából.

V.

Rántás.

VI.

Kortesvilág.

VII.

A nép humora.

VIII.

Gyermek-észjárás.

IX.

Cigány-kerekek.

X.

Görögtűz.

I.

Jaj de hunczut…

Adomák a szabadságharcz– és a Bach-korszakból

A forradalmi táblabíró.

1848. március elején egy vidéki táblabíró vetődött a Pilvax-kávéházba, ahol a fiatalság szokott tanyázni. Egészen elhült, amikor hallotta azt a forradalmi hangot, a melyen a társalgás folyt.

A rosz példa azonban tudvalevőleg ragadós. S így nem csoda, hogy a táblabíró keble is csakhamar megtelt szabad eszmékkel, s egy-két üveg bor elfogyasztása után a következő forradalmi óhajtást szalasztá ki felségsértő ajkain:

– Magam is azt hiszem, polgártársak, hogy legjobb volna ő felsége beleegyezésével itt Pesten kikiáltani a köztársaságot, aztán István főherceget királynak koronázni.

Mikor nem kellenek okos emberek.

Nemzeti emlékünnepünk: 1848. márc. 15. korszakalkotó eseményeihez tudvalevőleg a március 13-iki bécsi forradalom adta meg a lökést. A forradalom kitörésének hirére a Pilvax-kávéház csakhamar megtelt izgatott, forrongó közönséggel. Petőfi volt az első, ki tettre serkenté az ifjuságot.

Klauzál Gábor értesülvén a történtekről, a Pilvaxba sietett s komolyhangu szép beszédben arra inté az ifjuságot, hogy a bécsi hirek izgató hatása alatt ne ragadtassa el magát valami meggondolatlanságra.

Az intő beszéd után egy fiatal író, Sükey Károly odaütött az asztalra, s így szólt:

– Nagyon szépen, nagyon okosan beszélt Klauzál polgártárs, de most olyan időket élünk, hogy nem kell az okos emberek tanácsára hallgatni!

S nem is hallgattak. Másnap, márc. 15-én elhangzott a “Talpra magyar”, s az ifjuság fölszabadította a sajtót százados béklyóiból.

Táblabíró hiszekegy.

Hiszek egy Miniszteriumban, mindenható Atyában, hivataloknak s püspökségeknek Osztogatójában. És a Corpus Jurisban, Ő egyszülött Fiában, mi Urunkban, ki fogantaték Verbőczytől, születék szűzvállu nemes táblabíróktól, szenvede sok szolgabíráknak alatta, megtanultaték több táblabiráktól könyv nélkül, aztán meghala és spirituszba téteték, szálla a zöld asztal alá, harmadnapra ismét elővéteték és fölméne Budára s üle a sajtótörvények készitőjének jobbjára; onnan lészen eljövendő agyba-főbe verni republikánusokat és vörös tollasokat. Hiszek a szent pragmatika szankcióban és az arany bullában; hiszek egy közönséges municipális Eldorádót, kaputosoknak egységét, úrbéri kármentesítést, testünknek meghízását és a sült galambokat. Amen!

A márciusi napok humorából.

A márciusi napokban a Kristóf-téren két fiatalember találkozik.

– Szabadság! – mondja az egyik s jól hátba üti barátját.

– Egyenlőség! – válaszol a másik s visszaadja a hátbaütést.

– Testvériség! – kiáltja ezután mindakettő, s mosolyogva kezet szorítanak.

A demokraczia.

A társadalmi válaszfalak, amelyek hosszu századokon keresztül részekre tagolták a nemzetet, 1848. március 15-én egyszerre összeomlottak. Egyenlő lett mindenki, “polgártárs” csupán és semmi egyéb.

Jellemző az akkori demokratikus felfogásra az a kérvény, amelyet Pálffi Albert “Március tizenötödike” cimü lapjának a megindítása alkalmából Zichy Ferencz grófhoz, a helytartótanács alelnökéhez intézett. A kérvény így szól:

Zicsi Ferencnek

Pesten.

Polgár alelölülő!

Miután a szerkesztésem alatt megjelenő lapot a postán is szétküldeni akarom:

Megkérem önt, hogy ezen ügyre vonatkozó rendeletét mielőbb kiadja és így alkalmat nyerjen arra, hogy hivatalos kötelességének egyik ágát teljesítse.

Pálffi Albert,

a “Március tizenötödike” szerkesztője.

Fegyvergyakorlat közben.

A debreceni nemzetőrök fegyvergyakorlatot tartottak. A tiszt elkiáltja a vezényszót:

– Figyelj! Jobbra kanyarodj!

Erre az egyik civis odaszól a szomszédjának:

– Mit gondol, szomszéd, nem okosabb volna balra kanyarodni?

Kossuth, mint őr.

Debrecenben hideg téli éjjelen Kossuth a miniszteri tanácsból épen hazamenvén, egy ház előtt didergő honvédőrt lát.

– Te fázol? kérdi őt.

– Oh, nagyon! Már négy órája vagyok itt, s még nem váltottak fel.

– S hány órát kellene itt állnod?

– Csak egyet.

– Fölváltalak én!

– Uram, nem lehet! Főbe lőnek.

– Mitől se tarts! Add át fegyveredet és csákódat, s te az enyémmel menj a napos tiszthez.

– Azt nem teszem, uram, én becsületes katona vagyok.

– De én parancsolom!

S átvéve a honvédtől a puskát és csákót, s saját fövegét tette a fejére.

A honvéd a vártára érvén, a napos tiszt bámulva rivalt rá:

– Fickó, hogy merted a helyedet elhagyni?!

– Fölváltottak, uram!

– Megőrültél?! Ki váltott föl?

– Nem ösmerem. Valami nagy úr lehet, mert ugyancsak parancsolt.

Meglátva a tiszt a fövegét a honvéd fején, kérdi tőle:

– S e föveg?

– Tőle van, uram!

A tiszt eszeveszetten szaladt az őrhelyhez, s valóban nem csalódott, mert Kossuth sétált ott le és fel fegyveresen.

Kossuth szigoruan kérdé:

– Ön a napos tiszt?

– Igen, uram.

– Vegye e puskát! Reggeli nyolc óráig fog itt őrt állani!

Pecsovics-hiszekegy.

Hiszek egy Császárban, a mindenható Atyában, bankoknak és lutriknak Teremtőjében. Hiszek a Kamarillában, az ő tudtán kivül született fiában, ki fogantaték Metternichtől, szenvedett a barrikádok alatt; megkövezteték, meghala és nyugdíjaztaték. Szálla alá a poklokra, méltó helyére; egy estén a Burgból megszalada, felméne Tirolba, üle a császárnak jobbjára, onnan lészen eljövendő ráncbaszedni a magyarokat. Hiszek a reakcióban, hiszek egy közönséges orosz birodalomban, a gazemberek közti egyetértésben, bűneinknek megjutalmazásában, a bürokrácia feltámadásában és az örök sötétségben. Amen!

Mi az ágyú?

A szabadságharc egyik legkedveltebb népszónoka Besze János volt, ki jóízü humorával, bizarr ötleteivel lelket tudott verni még a haldoklóba is. Ahol ő megjelent: ott a bizalom verőfénye sugárzott szét.

Egyszer az ágyúnak, amitől a nemzetőrség leginkább félt, egy népgyülésen ilyen magyarázatát adta:

– Csodálatos, ugymond, hogy vannak emberek, akik az ágyútól félnek! Mi az ágyú? Az ágyú nem egyéb, mint hosszabb és vastagabb csövü puska, amelyből nagy golyókat lőnek, de a miket vajmi könnyü elkerülni. Pedig, ugy-e, senki sem fél közülünk a puskától?

– Nem bizony! – kiáltották közbe hallgatói.

– No lám. Hát hogyha a kis puskától nem félünk, ugyan miként lehet félni attól a nagyobb otromba puskától, amelylyel még jól célozni sem lehet?

Persze kacagott mindenki, s az “otromba nagy puskától” nem félt többé a nemzetőr sem.

Damjanich és Kossuth.

Damjanich rajongó szeretettel csüggött a Kossuth személyén. De viszont Kossuth is rendkivül nagyrabecsülte a “hősök hősét.”

Midőn Damjanich lábtörése miatt betegen feküdt, Kossuth az elsők közt volt, aki meglátogatta.

– Félkezemet adnám önnek, tábornok úr, a féllábáért, mondotta Kossuth.

– Én pedig a nyakamat a kormányzó úrért, – válaszolt Damjanich.

A kém.

Mikor Bem átvette az erdélyi hadsereg vezetését, Nagybányán egy örményt hoztak elébe, aki Deés vidékéről jött.

Bem kérdezősködni kezdett az ottani viszonyokról, az osztrák csapatok állásáról. Az örmény azonban úgy hazudott, mintha könyvből olvasta volna.

Bem a kérdezősködés folyamán egyszerre csak odafordult a hadsegédjéhez:

– Fizessen ön ki ennek a derék, becsületes embernek száz forintot.

– De hiszen csupa hazugság, amit az örmény eddig mondott, – súgta oda a tábornoknak a hadsegéd.

– Igen jól tudom, – válaszolta hangosan Bem, – hogy most összevissza hazudozik, de mondani fog ő igazat is jó pénzért. Ugy-e?

– Igenis, – válaszolta őszintén az örmény.

Később csakugyan egyik leghasználhatóbb kémje lett a tábornoknak.

A legszebb halál.

A szerencsétlen végü kassai csatában az ujonc honvédsereg az osztrákok gyilkos ágyútüze elől meghátrált.

Mészáros Lázár tábornok maga vegyült a menekülők közé, hogy feltartóztassa őket. Mikor kifogyott mindenből, leült az útszélre, oda, ahol a legsűrűbb a golyózápor s összetett kézzel könyörgött nekik:

– Ne féljetek az ágyúgolyótól. Lám én sem félek tőle. Hisz nem mindegyik talál…

E pillanatban egy kartács csapott le mellette s egy honvédet megölt.

Mészáros ránézett a véres holt-tetemre, s mintegy folytatólag egész nyugodtan igy szólt:

– És ha talál, ez a legszebb halál.

Ami lehetetlen.

A fegyverforgatásra oktatták a nemzetőröket. Az egyik nemzetőrnek azonban olyan nagy volt a hasa, hogy csúffá tette az egész sort. Odamegy hozzá az oktató tiszt és figyelmezteti:

– Mellet ki, hasat be!

– Mind szép ez, vitéz komám uram, csak lehetne.

Petőfi és Bem.

Köztudomásu az a gyöngéd vonzalom, amelylyel Bem tábornok Petőfi Sándor iránt viseltetett. A szabadságharc lánglelkü dalosa talán sehol sem részesült oly igaz becsülésben, mint Bem mellett. De viszont Petőfi is rajongó lelkének egész szeretetével csüggött agg vezérén. Mintha édes apja lenne, úgy vonzódott hozzá.

Egyszer a következő jellemzetes párbeszéd folyt le köztük:

– Tudja-e, tábornok úr, kit hasonlítok én Hannibálhoz? – kérdezte Bemtől Petőfi.

– Nos, kit?

– Önt, tábornok úr.

– Isten a tanúm, hogy ennyire nem tartom magamat, válaszolt ismert szerény modorában Bem. Egyet tudok, vagyis inkább nem tudok. Azt nem tudom, hogy mi a félelem és a csüggedés.

– Hiszen épp ez a fődolog, – jegyezte meg élénken a költő. – Hannibál is ezt a kettőt nem ismerte.

– Mindenesetre nem közönséges dolog. Ezt nem dicsekvésből mondom, mert hiszen a bátorság nem az én érdemem, hanem az Isten különös adománya.

A kengyelvas.

Szent-Tamás ostrománál az ágyúfedezésre kirendelt huszárok egyike, megunván a hosszas nyeregbenülést, lábát a kengyelből kivette és magasra fölemelve nyujtóztatá.

E pillanatban ágyúgolyó sivít el mellette, s lova hasának a szőrivel együtt elsöpri a kengyelt.

A huszár hidegen vette a dolgot, de csakhamar iszonyúan elkezdett káromkodni.

– Miért haragszol, fiam? – kérdezte tőle a hadnagy. – Hisz még örülnöd kellene, hogy lábadat nem hordta el a golyó.

– Mit ér az nekem, aki Poncius-Pilátusa van, ha már most nincs hová tenni a lábamat!

Nem kell!

Kossuth egy ízben kérdést intézett Damjanich tábornokhoz: van-e elegendő ágyúja, nem kell-e több?

– Van elég, – üzente vissza Damjanich, – s ha kelleni fog, majd szerez az ellenségtől a 3-ik és a 9-ik zászlóalj.

A fegyver-raktárak.

Egy ízben két tiszt kereste fel Bem tábornokot.

– Tábornok úr, fegyvert kérünk az ujoncok számára.

Bem, aki épp a haditérképet tanulmányozta, föltekintett s nyugodtan így válaszolt:

– Fegyver kell önöknek? Jó. Három fegyver-raktárhoz utasíthatom önöket. Menjenek és verjék meg az oroszt Besztercénél, meg Brassónál; aztán vegyék be Gyulafehérvárt. És lesz fegyverük, amennyi csak kell.

Damjanich és a szerbek.

Damjanich tábornok, aki tudvalevőleg maga is szerb származásu volt, végtelenül haragudott lázadó fajrokonaira. Midőn 1849 elején a bácskai táborból a Tisza mellé rendelték, a következő proklamációt intézte a szerbekhez:

Ti kutyák!

Én most elmegyek; de azt mondom nektek, csöndesen maradjatok, mert különben ismét visszatérek, s mindnyájatokat kiirtalak a föld szinéről. S hogy egyetlen egy ember se maradjon gonosz fajunkból, az utolsó rácz sírján én is golyót röpítek agyamba.

Versecz, január 9. 1849.

Damjanich.

Guyon hires mondása.

A branyiszkói csata kezdetén a zólyomi tót honvédek sehogy sem akartak tűzbe menni. Nem is csoda, hisz fegyver alig volt még a kezükben, két hét előtt ujonczozták őket.

Guyon Richárd midőn látta, hogy a szép szó vajmi keveset használ, reájok rivallt:

– Vorwerts dupla lenung, rückwärts kartács schiessen!

És a fenyegetés használt. Nem volt szükség a kartácsra. Az ujonczok nekibátorodván, szuronyszegezve megrohanták a császáriakat, s véres küzdelem után elűzték a branyiszkói hegyoromról.

Damjanich dicsérete.

A szolnoki fényes győzelem, tudvalevőleg a 3-ik és a 9-ik honvédzászlóalj hősiességének köszönhető. A 3-ik honvédzászlóalj vakmerő szuronyrohammal elfoglalta az ellenség ágyúit, a 9-ik zászlóalj pedig egy lovasezredet vert szét.

Az ütközet után Damjanich szemlét tartott csapatai felett. Mikor a 3-ik zászlóaljhoz ért, levette sapkáját és a meghatottság hangján így szólt hozzájuk:

– Fiúk! Megérdemlenétek, hogy mindnyájan tisztek legyetek! De hol lenne akkor az én kedves 3-ik zászlóaljam?

Ilyen dicséret után ki akart volna tiszt lenni közülök?…

Ezután tovább haladva, a 9-ik honvédzászlóalj előtt állt meg.

– No, azt a prókátoros lelketeket! – korholta őket, – ez ugyan most jól sült el. De ilyet többé ne próbáljatok, mert másféle lovassággal lehet bajotok, s mind ott hagyjátok a fogatokat.

Igy feddte meg a 9-ik zászlóaljat. De korholó szavaiból mint a napfény, kisugárzott a gyöngéd szeretet. Nem is állta meg, hogy ott mindjárt el ne dicsekedjék táborkarának:

– Ezt Napoleon is csak egyszer tette. De Napoleonnak nem voltak ilyen katonái. Ezek olyanok, mintha oroszlánok szabadultak volna ki barlangjaikból, hogy széttépjék az egész világot. Oh, nincs párja e világon a magyar honvédnek!

A gavallér magyar huszárok.

A szolnoki ütközet alkalmával egy osztrák törzstiszt neje hintón menekült a csatatűzből.

Egyszerre csak előugrat néhány huszár, körülveszi a kocsit, s kisérni kezdi.

A hölgy ijedten szedte elő ékszereit, s kinyújtva a hintó ablakán, sirva könyörgött, hogy itt van mindene, csak az életének kegyelmezzenek meg.

– Csak tartsa meg a ténsasszony a drágaságait, – szól elutasítólag az egyik huszár. – Mi csak azért megyünk a hintója mellett, hogy azokat más valaki el ne vegye.

S ezzel elkisérték a legközelebbi faluig, ott aztán udvariasan elbúcsúztak tőle.

Bem és a székelyek.

– Nem féli székely! – biztatta Bem Nagy-Szebennél a székely lándzsásokat.

– Nem is félünk mi, apó! – válaszolta egy öreg székely. – De maga menjék innen, mert itt nagyon sűrűn hull a golyó. Ha mi elpusztulunk, van helyettünk más. De ha a gyenerális urat baj éri, ki ad nekünk második Bem apót?

Mikor élünk?

A győri csata kezdetén Görgei a városon keresztül lovagolván, az egybegyült közönség “éljen”-nel üdvözölte.

– Akkor élünk, ha nyerünk! – viszonzá hidegen Görgei és tovább nyargalt.

Ez aztán a magyar gyerek!

Egy kecskeméti fiatal gazdaember fölcsapott honvédnek. Mikor bucsúzik a feleségétől, egyszerre csak megszólal az ötesztendős kis fia:

– Édes apám, nem jönnek a horvátokkal kis gyerekek?

– Minek néked azok a horvát gyerekek, édes szógám?

– Hát hadd lenne nékem is ellenségem, a kit jól elagyabugyálhatnék, – válaszolt a kis vitéz.

Melyik ér többet?

1848. szeptember havában történt, midőn seregeink Schwechát alatt tanyáztak, s Kossuth szinte oda ment.

Egyik reggelen egy öreg Württemberg-huszár áll elébe s e szavakat intézi hozzá:

– Hoztam uram, németet! – s a huszár diadallal mutat a mellette lovagló, lefegyverzett vasastisztre, kit az előőrsön fogott el.

Kossuth elbeszéltette magának az elfogás történetét, s az előadás annyira megtetszett neki, hogy a fogolyért 10, a lováért pedig 100 pengő forintot ajándékozott.

A huszár megpödörvén őszbevegyült bajuszát, álmélkodó arczczal e szavakra fakadt:

– A ló megér ugyan 100 pengőt, de a német, Isten ugyse, nem ér tizet!

A huszár foglyai.

Egy öreg huszár öt fogoly horvátot hajtott maga előtt. Beérkezvén az egyik somogymegyei faluba, a nép vasvillára kapott, s agyon akarta verni a foglyokat.

A huszár, amikor látta, hogy az ő fáradságának gyümölcseit ily könnyű szerével akarják megsemmisíteni, szörnyű haragra lobbant. Kirántotta kardját, s czifra káromkodások közt ráorditott a tömegre:

– Megállj, aki lelke van a komisz parasztjának! Ne merd az én jószágomat bántani, mert összeaprítlak! Fogj magadnak horvátot, ha agyon akarod verni!

Bem és a gránátos.

Bem az ütközetek alkalmával rendszerint bömbölő ágyúinál tartózkodott. Ezek voltak a legféltettebb kincsei.

A szászvárosi csata vége felé azonban a Bem féltett ágyúi nagy veszélybe kerültek. Az ellenség el akarta foglalni őket. Egy gránátos őrmester egészen Bem közelébe férkőzött, s az egyik ágyura immár rátette a kezét.

– Nyomorult! dörögte haragosan Bem. Te az én ágyúmat akarod? Vissza! – s lovagostorával olyat vágott a gránátos arczára, hogy az ijedten visszahátrált.

Az okoskodó nemzetőrtiszt.

A schwecháti ütközet folyamán Görgei egy nemzetőri őrnagynak azt parancsolja, hogy csapatával menjen jobbra, az erdő felé.

– Nem volna-e helyesebb balra menni? – kérdezte az őrnagy.

Görgei egész hidegvérrel kihúz a nyeregkápából egy pisztolyt, s azt az őrnagyra szegezve, fenyegetően kérdi:

– Megy ön, vagy nem?

– Ah, kérem alásan, repülök, csak a szerény véleményemet akartam megmondani.

Éljen Kossuth is!

A Hardeck-vasasok megszállták Kecskemétet, s az ezredes, – született magyar, – beszédet intézett az összecsődült néphez:

– Mi azért jöttünk, hogy a régi szent békét helyreállítsuk, s hiszszük, hogy Magyarország törvényes királyához minden ember hű fog maradni.

Beszédét e szavakkal végezte:

– Éljen első Ferencz József ausztriai császár, Magyarország királya!

– De uram, – szólal meg egy kecskeméti atyafi, – éljen ám azért Kossuth Lajos is!

A bor.

A nemzetőr egy rác felkelővel találkozik egész véletlenül az útszéli csárdában.

Egy pohár borra tért be mindakettő. A csapszékben egyedül vannak, tanuk nélkül: férfi férfi ellen.

Egyikük sem szól; hanem kardot rántva, hátukat a falnak vetik és egy ideig farkasszemet néznek.

– Meghalsz ma! – szólal meg végre a nemzetőr.

– Összeaprítlak! – mormogja a szerb.

– Élve innen egyikünk sem megy el.

– De még halva sem.

Néhány percnyi ijesztő szünet után a rác barátságosabb arczot ölt.

– Hanem, mit szólsz hozzá magyar szomszéd, – fordul a nemzetőrhöz, – nem innánk meg előbb a borunkat, ha már meghozattuk? Azután is ráérünk egymást leaprítani.

– Nem bánom, – válaszol mogorván a nemzetőr. Először a boromat, aztán a véredet.

Első pohár.

– Éljen Kossuth!

– Éljen Jellasich!

Második pohár.

– Hová való maga, atyafi?

– Torontálba.

– Hisz úgy szomszédok vagyunk, mert nekem meg Bács a szülőföldem.

– Ennek örömére kocintsunk hát!

– Éljen! Zsivió!

Harmadik pohár.

– Ki is éljen hát?

– Nem tudom én! Talán mi magunk.

– Igen ám; de nekünk, ha jól jut eszembe, egymást meg kellene ölni.

– Meg bizony, még pedig azonnal.

– Csak azt nem tudom, hogy voltaképen miért?

– A szabadságért.

– Ugy van, a szabadságért. Igyunk legalább még egyet. Éljen! Zsivió!

Negyedik pohár.

– Szomszéd, van magának felesége?

– Van ám. Hát magának?

– Van bizony. Még gyerekeim is.

– Hajh, mi lesz a családunkkal, ha egymást levágjuk? Igyunk még egyet.

Ötödik pohár.

– Bántottam én magát valaha, csak egy ujjal is?

– Soha; még az öregapja sem.

– Hát haragszik rám szomszéd?

– Eb, a ki haragszik.

Hatodik pohár.

– Igyuk meg hát a barátság poharát.

– És egyezzünk meg, hogy bárhol találkozunk, soha sem bántjuk egymást.

– Szent a béke.

– Éljen! Zsivió!

A mi atyánk.

Mikor Kossuth a tisza-füredi táborból távozott, Damjanich egy szakasz huszárt rendelt fedezetül melléje.

Az elinduláskor Damjanich így szólt a huszárokhoz:

– Aztán fiaim, jól megőrizzétek a mi atyánkat.

Tud ön hallgatni?

Közvetlenül Nagy-Szeben vívása előtt Bem egy őrnagyot rendelt maga elé.

– Őrnagy úr, – fordult hozzá Bem, – ön négyszáz emberrel és két ágyúval a szomszéd faluba megy.

– Igenis, altábornagy úr. S mi lesz a teendőm?

– Megtudja ön, ha odaérkezik.

– Mégis szeretném tudni, mihez tartsam magamat.

– Ön haditervemet akarja tudni. Tud-e ön hallgatni?

– Hogyne!

– No, én is, – válaszolt kurtán a vezér, s útnak ereszté a kiváncsi őrnagyot.

Gábor Áron első ágyuja.

Hidvég mellett, 1848 november 29-én csata készült. A székelység akarta kiverni ősi földjéről a betörő osztrákokat.

A székely nép harczivágytól égett. Kész volt megbirkózni akár magával az ördöggel is, de mégis aggodalom nyugtalanította, ha eszébe jutott, hogy nincs ágyúja.

S ime, az országút felől szokatlan dübörgés hallik. Néhány másodpercz, s hat szépen felszerszámozott ló egy fénylő új ágyúval robog a táborhelyre. Az ágyú mellett Gábor Áron lovagol.

Épp kezdődik a csata. Az osztrákok, támogatva az oláh felkelőktől, kemény támadást intéznek a székely tábor ellen.

Gábor Áron egy dombtetőn sietve fölállítja ágyúját; aztán ő maga tölti meg, s ő maga irányoz.

Csakhamar eldördül az első lövés. Az ágyúgolyó magas ivalakban csap az előnyomuló dragonyosok közé; a második lövés az oláhok tömegén szánt keresztül.

A székelység néhány perczig csak bámul. Nem hisz a saját szemeinek.

– Nini, hiszen talál! – kiáltja örömmel egy őszbecsavarodott góbé.

– S nagyobbat pukkan, mint a németé! – jegyzi meg egy másik székely.

S ezzel az ágyú köré tolongnak és elkezdik czirógatni, csókolgatni, mintha régen várt kedvesük volna.

Azután halálmegvető elszánással törnek előre és rövid félóra alatt szétszórják az ellenséget.

Ilyen csodás hatása volt a Gábor Áron első ágyújának.

Nincs a reglamában.

A szabadságharcz alatt Tura mellett történt.

Az előőrsi szolgálaton négy Würtemberg-huszár ötven vasasnémettel akart összetűzni.

– Az apátok irgalmát! – rivallt rájuk a hadnagy, ki éppen akkor érkezett közéjük – fordultok tüstént vissza. Négy ötven ellen! Hát elment a sütnivalótok?

– Na bizony, nagy dolog is volna az! – felelt a huszárok egyike. – De nincs is benne a reglamában, hogy mielőtt megütközünk, olvassuk meg az ellenséget.

Bem újja.

A szászvárosi ütközetben egy golyó Bem középujját zúzta össze.

A műtét alatt, a mely a harcz közepette ott a csatamezőn történt, Bemnek egy arczizma sem mozdult meg. Sőt, a midőn egyik-másik tisztje sajnálkozni kezdett fölötte, haragosan közbevágott:

– Minő komédia! Egy haszontalan ujjammal kevesebb van. Ennyi az egész.

A huszár és a dragonyoshadnagy.

A nagy-sallói csatában az ellenség sorai közül egy vékonydongájú dragonyoshadnagy neki ugrat egy Miklós-huszárnak, s elbizakodva kiáltja:

– Add meg magadat, huszár, mert különben hálálfia vagy.

A huszárt elfutja a méreg, hogy valaki ilyenre meri őt felszólítani.

– Ejnye, – kiáltja vissza, – aki cérnarágó irgalmassága van annak a barázdabillegető dicsőségednek, mindjárt megmutatom én neked!

Ezzel hüvelyébe ereszti kardját, aztán a dragonyos tiszt mellé ugrat, galléron fogja és egy rántással lekapva a lováról, odaülteti maga elé a nyeregbe.

– Te fenyegetsz engem, te?… Oh, kákabélű németje! – nevet a huszár, s a fogoly tiszttel tovavágtat.

A megéljenzett szerezsán.

1849 januárban történt, midőn Windischgrätz volt az úr Pesten.

Az Úri-utcai házak egyikéből kijön egy szerezsán, s nevetséges gőggel halad a Tigris-vendéglő felé, a hol Jellasich volt szállva.

A szerezsánt egy sereg suszterinas követte, s pillanatról-pillanatra szaporodott körülötte a tömeg, mely leírhatlan lelkesedéssel, szünet nélkül éljenezte Jellasich zsebrákját.

A szerezsán meg volt lepve. Büszkén lenézte az éljenző tömeget s kevélyen lépdelt, mintha nyársat nyelt volna.

Az éljenzés folyvást tartott.

A Tigris felé közeledvén, a szerezsán kollegái kirohantak, megnézni, mi történik bajtársukkal? Amint a hátát meglátták, rögtön meg volt fejtve a talány és a közönség lelkesedése.

A szerezsán hátára egy plakát volt tűzve, melyen e szavak állottak: Éljen Kossuth!

A honvédek ereje.

Egy sebesült honvédet elfogott az ellenség.

– Milyen erővel vagytok? – kérdezte tőle egy osztrák tiszt.

– Ki milyennel, uram, – válaszolt egykedvűen a fogoly honvéd. – Tíz itcze bort azonban a leghitványabb is elbír.

Damjanich és a kisleány.

Mikor Damjanich fényes szolnoki győzelmét aratta, csata után a lakosság zászlókkal és koszorúkkal jött elébe.

Egy kisleány odament Damjanich tábornokhoz, megcsókolta a kezét s így szólt:

– Én szokszor álmodtam az istennel, s mindig ilyennek láttam, mint te vagy!

Huszár-számadás.

Előőrsön volt a vén huszár, meg egy fiatal honvéd. A mint ott álldogálnak, ime, jön reájuk szemközt az ellenség kémjárata: öt vasasnémet.

– Na ecsém, – szólt jókedvűen az öreg huszár, – ezeket most mindjárt megtámadjuk, aztán kit levágunk, kit meg világgá kergetünk.

– Jaj, András bácsi, – szabódik a gyerekhonvéd, – sokkal többen vannak ám azok, mint mi.

– Többen vannak? Már hogy volnának. Remélem, tudsz számlálni. No hát vedd elő a tíz körmödet és számítsd. Én vagyok egy, kettő: a lovam, a két pisztolyom három és négy; öt a karabélyom, hat a kardom. A hetedik vagy te! Hát nem vagyunk-e többen, mint azok?

És úgy tőn, miként beszéle. Megtámadta az öt vasasnémetet, s kit levágott, kit elfogott, kit elkergetett.

Nem csoda, heted magával.

A ki hátrálni tud, előre is mehet.

Az isaszeghi ütközet elején Klapka csapatai az ellenség roppant ágyútüze elől hátrálni kezdtek. Mikor Görgei erről értesült, odavágtatott, s haragtól égő arccal, fenyegető hangon így rivallt a hátrálókra:

– Micsoda gyalázat ez? A ki hátra tud futni, az előre is tud menni. Tehát előre!

S a honvédek megfordulva, szuronyszegezve törtek az ellenségre.

A gyerek-tűzérek.

Szabadságharcunk alatt a honvédtüzérséghez leginkább a diákság tódult. S ezek az élestekintetű, fürge gyerkőcék csakhamar bámulatraméltó ügyességre tettek szert. Irányzásuk oly szabályszerű, lövésük oly biztos volt, hogy maga az ellenség is bámulattal hajolt meg előttük. Sőt egy ideig azt hitték, hogy francia és porosz tűzérek működnek ágyúinknál.

A schwecháti mérkőzésnél már kiadatott a parancs a visszavonulásra. Az összes ágyúk elnémultak, csak a 4-ik üteg egyik ágyúja, a melyet hat cingár diák kezelt, szórta a halált. De végre ennek is mozdulnia kellett.

– Siessünk! Mozdonyra! – kiáltotta a tűzmester, Már István.

– Hagyj még egyet lőni, Pista! – rimánkodott Veress Jancsi, egy tizenhat éves fiú.

– Nem szabad. Sietnünk kell, nyakunkon az ellenség!

– Csak egyetlen egyet. Bizony isten, adok egy kiflit.

És Már Pista, a ki maga is csak tizenhét éves legényke volt, nyilván a kifli kedvéért, végre is engedett az unszolásnak.

Az ágyú, mintegy búcsúzóul még egyszer elbődült s röppenő golyója végigszántott az osztrákok sorain.

Mindez egy pillanat műve volt. Aztán, egy-kettő, a lovak közé csördítve, menekültek ők is tovább.

A váci csata előtt.

Az isaszeghi döntő győzelem után Damjanich hadtestével Vác felé nyomult, a melyet az ellenség tartott megszállva.

Sűrű köd borúlt a hegyvölgyes vidékre, melyből csakhamar eső kerekedett, s bőrig áztatta csapatainkat.

Damjanich nagy csontos lován a 3-ik zászlóalj elé ugratott és bizalmaskodva leszólt a fiúkhoz:

– Gyerekek! Hát bemenjünk Vácra?

– Be bizony, mert itt künn nagyon esik, – válaszolt az egyik hadnagy.

– Igen ám; de német van Vácon. Hát kiverjük a németet?

– Kiverjük! – zúgta rá lángragyúlt arccal az egész zászlóalj.

– Jól van, hát kiverjük. Befütyűlünk néki! – vetette oda elhatározóan Damjanich.

És csakugyan ujolag “befütyűltek” a németnek; kiverték Vácról.

Földváry és a furvézer-ló.

Földváry Károly ezredes, a veres sipkások vitéz parancsnoka alól a szolnoki diadalmas ütközetben három lovat lőttek ki.

Kossuth, a midőn értesült Földváry hősiességéről, elrendelte, hogy némi kárpótlásul nemesfajú telivér paripát vegyenek a parancsnok számára.

Mikor Görgei tudtul adta ezt Földvárynak, Damjanich, a ki szintén ott volt, elkezdett kaczagni:

– Nem telivért, hanem közönséges furvézer-lovat neki! Hisz a legelső alkalommal megint csak kilövik alóla.

– Nem bánom én, – válaszolt Földváry, – jó lesz nekem a furvézer-ló is, csak közelebb vigyen az ellenséghez.

A pótolhatlan Petőfi.

Petőfi, bármennyire intette is Bem, nem tudta fékezni lobogó harcivágyát. A vízaknai ütközetben nemcsak tényleges résztvett, de igen vitézül harcolt is.

Bem a véres csata után érdemjellel tüntette ki, miközben így szólt hozzá:

– Az ütközeteket kerülnie kell. Ha egy derék honvéd esik el, kerül ebből az országból még derekabb; de ha az én kedves Petőfim találna elesni, senki sem pótolhatná a világon.

Az egri asszony.

Az orosz betörés alkalmával a hevesmegyei népfölkelők egyrészét Egerbe rendelték.

A gyülekezéskor egyszerre csak feltűnik egy tagbaszakadt, pirospozsgás, parasztmenyecske, a mint egyenesre pántolt kaszával a vállán, beáll a sorba.

– Hé, asszony! – kiált reá a nemzetőrkapitány. – Hát maga mit akar itt azzal a kaszával?

– Hát úgy gondoltam, hogy mivel az uram az ország számára fuvarba ment, magam jövök el helyette, nehogy itt miatta valami hátramaradás legyen.

Ez az asszony is kiérdemelte az egri nevet.

A komisz fej.

A tábortűznél két huszár beszélget.

– Pajtás, – szól az egyik, – én nem tudom, mi lehet az oka, de alig suhintok a német fejéhez, mindjárt szétmállik.

– Bizony igazad van, – felel a másik. – Szörnyű komisz az istenadta németjeinek a feje; olyan, mintha csak a magazinból faszolták volna.

Károlyi grófné és a huszár.

Leírhatatlan az a tomboló öröm, a mely a közönséget elfogta, a midőn Windischgrätz kényszerű távozása után az első magyar huszár a főváros utcáin megjelent. Éljen-riadal, virágözön, kendőlobogtatás fogadta.

Egy előkelő és dúsgazdag főúri hölgy, gróf Károlyi Györgyné pedig odament a napbarnított egyszerű vitézhez és megcsókolta a kezét.

– Legyen ez a köszönetem, – szólt elragadtatással, hogy a hazáért olyan vitézül harcoltál.

Schlick nyúlvadászata.

Az isaszeghi döntő csata előtt, úgy az osztrák, mint a magyar hadcsapatok Hatvan körül táboroztak. Persze, lehetőleg nyugtalanították egymást, itt-ott csaknem naponként voltak kisebb-nagyobb összecsapások.

Schlick, a félszemű osztrák tábornok, hogy csapatainkat hátranyomja, 1849 április 1-én Hatvanba vonúlt, s még aznap este nagy dáridót rendezett a prépost lakásán. A vacsorára meghivott több polgárembert is, hadd lássák, mily jókedvű, s önerejében bízó a császári hadvezér.

A lakoma végefelé, vidám poharazás közt, Schlick egyszerre vendégeihez fordul és gúnyosan, dicsekvőleg így szól hozzájuk:

– Holnap egy kis nyúlvadászatot tartok a magyar táborban. Kérem, legyen szerencsém, nézzék meg.

S a következő nap, ápril 2-án virradatkor haderejének a zömével csakugyan elindúlt a “nyúlvadászatra.” Hanem a kaland vajmi rosszul sikerült. A vadász futott meg a “nyúl” elől.

Gáspár András, a vitéz huszártábornok előbb Horthnál, majd Hatvan előtt, aztán harmadszor bent a városban úgy elverte, hogy Schlick hanyatthomlok menekült Aszódon át Gödöllő felé. Háromszáz osztrák katona esett áldozatul e híres nyúlvadászatnak.

Azt mondják, hogy Schlick sohasem élcelődött többé a honvédek fölött; sőt ellenkezőleg, még élte alkonyán is a legnagyobb elismeréssel beszélt róluk.

Mikor a huszár csókot kap.

Budavár ostroma előtt a hatvani-utcában egy bájos, előkelő úrihölgy megpillantott egy vágtató huszár közvitézt. Megállította, s egy virágbokrétát s selyemkendőbe takarva hat fényes húszast adott át neki.

– Köszönöm, édes asszonyság, – válaszolt a nyalka huszár, – a virágot és a kendőcskét hálával fogadom, de a húszasok nem kellenek. Pénzem úgyis van elég. De helyette más valamit volnék bátor kérni.

– Mit? – kérdezte a hölgy nyájasan.

– Egy csókot, – felelt mosolyogva a huszár.

A hölgy egy pillanatig tétovázott. De a másik percben hirtelen elhatározástól megkapatva, félreveté fátyolát, s így szólt:

– A haza védőjének azt is, szívesen.

Aztán a lováról lehajló huszárhoz lépett és száz meg száz ember szemeláttára megcsókolta.

A közönség éljen-rivalgásban tört ki e kedves jelenet láttára.

A lyukas köpönyeg.

Budavár bevétele után Görgei az ostromban résztvett vitéz honvédek közt számos érdemjelet osztott ki. A kiosztáskor legelőször egy barnaarcú közhonvédhez lépett.

– Miféle lyuk az a köpönyegeden? – kérdezte tőle.

– Golyó fúrta keresztül, – válaszolt a honvéd.

– Jól van. Ez az érdemjel majd csak eltakarja, – és eközben feltűzte a honvéd mellére az ezüstkoszorút. – De ügyelj köpönyegedre, – folytatá tovább, – mert ha minden lyukra érdemjelet tűzök, furcsán fogsz kinézni.

Sebesült helyett ló.

Gáspár András dandárja Körmöcről Beszterce felé húzódván, már mehetett vagy két órát, mikor a Miklós-huszárok egyik századosának eszébe jut, hogy két sebesültjét a városban feledte.

Visszaküld tehát egy dupla-kapitulációs öreg huszárt, hogy a két beteget ültesse fel kocsira, s bármiként hozza el.

A huszár benyargal Körmöcre. A nagy-piacon levő első házba bemegy s bevezeti lovát az istállóba, gondolván hadd egyék szegény pára, míg ő a két maródi pajtást fölkeresi.

Ki irja le azonban bámulatát, midőn az istállóban két fölszerszámozott dragonyos-lovat talál.

A huszár meghökkent; s óvatosan bemegy a szobába, a hol a háziaktól megtudja, hogy az ellenség előcsapataiból egy század, dragonyos már benyomúlt Körmöcre és a két ló két dragonyosé, kik e háznál vannak bekvártélyozva, – de most szénáért mentek el.

A furfangos huszárnak nem kellett ennél több.

Visszament az istállóba, felült a lovára, s a dragonyoslovakat vezetékre fogva, mint a fergeteg száguldott el egy mellék-utcán, s “Éljen a magyar!” kiáltással robogott ki a városból.

A mikor ezredét elérte, e szavakkal állott kapitánya elé:

– Kapitány úr, alássan engedelmet kérek, a két maródit nem hozhattam el, de hoztam helyettük két dragonyos-lovat.

A tiszta egyenruha.

Egy nyárspolgár gúnyosan végigméri a Lehel-huszár megviselt, kopottas ruháját.

– Bizony, huszár uram, sokkal tisztább az ellenség katonája.

– Tiszta lehet, az ebugattát! – vágta vissza a huszár, – hisz a Tiszától a Dunáig folyvást pucováltuk.

Miért szeretett volna Bem magyarul tudni?

Petőfi, mint tudjuk, erdélyi táborozása idején sem feledkezett meg bűbájos lantjáról. Itt a harc förgetegében, az ágyúk menydörgése közt születtek a legszebb csatadalai.

Bem ezeket a vérpezsdítő dalokat a tábori sajtón kinyomatta, s ezer meg ezer példányban osztotta ki a legénység között.

– Csak azért szeretnék magyarul megtanulni, – mondá többször, – hogy az én kedves Sándorom verseit eredetiben elolvashassam.

S rendkívül örült, mikor Petőfi “Az erdélyi hadsereg” s “Négy nap dörgött az ágyú” című költeményeit franciára fordította.

Mi a respublika?

A debreceni trónfosztás után kérdezik az öreg huszárt:

– No bácsi, tudja-e, mi a respublika?

– Már hogyne tudnám! – felelte a vén harcos megsodorítván bajuszát.

– Hát mi?

– Ejnye no; hát dupla lénung, nincs király!

A kivilágítási költség.

Zsurmay Lipót huszárezredes a vízaknai csata alkalmával mintegy ötszáz emberével elszakadt Bem seregétől, s Medgyes felé sodortatott. Itt aztán megvetette a lábát, s váltakozó szerencsével báró Heydte dragonyos-őrnagy ellen harcolt. A pályabér: Medgyes volt; s hol ő szorította ki a császáriakat a városból, hol ezek őtet.

Történt, hogy 1849 február 8-án Heydte őrnagynak kedvezett a hadiszerencse. A medgyesi szászok a győzelem öröméül kivilágították a várost.

De másnap előrobogott Zsurmay, s kiverte Heydte dragonyosait Medgyesről. A győztes elé, a mint az már a szászoknál szokásban volt, hódoló küldöttség járult.

– Talán bizony engemet is kivilágítással akarnak megtisztelni? – pirít reájok Zsurmay.

– Ha úgy parancsolja az ezredes úr! – hajlongott a polgármester.

– Dehogy parancsolom, – válaszolt kedélyesen Zsurmay. – Mennyibe is került az a tegnapi illumináció?

– Körülbelül kétezer forintba, – felelt siránkozva a polgármester, úgy okoskodván, hogy ha ilyen nagy összeget mond, Zsurmay szíve bizonyára meglágyul.

– No, én megkimélem a fáradságtól a várost, – felelt Zsurmay, – nem kell a kivilágítás…

– Oh, kérem, kérem! – vágott közbe mély bókolással a polgármester.

– Igen; nekem nem kell a kivilágítás, – folytatta Zsurmay kissé emeltebb hangon, – nekem csak a kivilágítás költsége: a kétezer forint kell.

A szász atyafiak mosolygós ábrázata hirtelen elsavanyodék. De azért félóra mulva már együtt volt a pénz, s Zsurmay jókedvvel száguldott tovább Marosvásárhely felé.

Alig távozott Zsurmay, jön megint Heydte báró. De már ennek fele sem tréfa. A polgármester felölté díszruháját és kisietett eléje.

– Mi csak örülünk, – úgymond, – ha ismét a báró úrhoz lesz szerencsénk. De ebben az esetben szíveskedjék annyi haderőről gondoskodni, hogy a város megvédhető legyen, mert nekünk sem pénzünk, sem kedvünk minden második nap kétezer forint kivilágítási költséget fizetni.

Nagyot mondott.

Midőn Beniczky kiverte az osztrákokat Losoncról, az egyik huszár, észrevevén, hogy a templom-toronyban a császáriak zászlója lobog, így kiáltott fel a harangozóra:

– Le azzal a sárgafekete rongygyal, te ficzkó, mert mindjárt kirúgom alólad a tornyot!

A piskii csatából.

A híres piski-i ütközetnek tudvalevőleg a Strigy folyó hídja volt a középpontja. Itt a híd körül, annak a bírásáért folyt a legszörnyűbb küzdelem.

– Ha a híd elveszett, Erdély is oda van! – mondotta Bem.

Kemény Farkas és Inczédy Samu zászlóaljai tizennyolcezer ember és negyven ágyú ellenében napestig védték a hidat.

Alkonyatkor odaszáguldott Kemény Bemhez, ki egy magaslatról nézte a csata folyását, s jelenté:

– Tábornagy úr, a híd nem veszett el!

– Ugy Erdély is mentve van, – felelt a vezér megkönnyebbülten, s parancsot adott a hátráló ellenség üldözésére.

Üsd pofon!

Nagy-Enyed földúlásának az értelmi szerzője Axente volt, de a kivitel Prodan prefekt bűntényei közé tartozik.

A dúlás után a császári sereg egyik ezredese, Losenau is Enyedre jött.

Az ezredes, egy segédtiszt és egy ordinánc kiséretében a füstölgő romok közt épp a piactér felé igyekezett, a midőn Prodan jött vele szemközt. A martalócvezér egyenesen Losenau ezredes felé tartott, s kezét nyújtva, így köszönt:

– Jó reggelt, bajtárs!

Losenau hátrakapta a kezét, s a legnagyobb megvetéssel fordult el tőle. Majd odaszólt az ordináncnak:

– Üsd pofon ezt a haramiát! Nem érdemli meg, hogy én piszkoljam be vele a kezemet.

Az ordinánc Prodánhoz lépett, s a parancshoz képest úgy nyakon teremté, hogy a mócvezér szinte megszédült.

Losenau erre kivett egy forintot, odaadta jutalmul az ordináncnak, s szó nélkül tovább haladt.

A muszka gyomor.

A szabadságharc vége felé Balassa-Gyarmaton történt.

Az átvonuló orosz csapatok közül az egyik káplár bemegy a gyógyszertárba és pálinkát kér. A segéd annyira megijedt, hogy tévedésből szesz helyett vitriolt önt néki. A káplár gyanutlanul megiszsza és eltávozik.

Mintegy félóra multán a káplár vezetése alatt húsz-huszonöt orosz katona ront a patikába. A segéd arcán kiüt a halálos verejték. Bizonyosan megtudták a tévedését, s most vége: megölik. Egy szót sem szól, hanem a legjobb likőröket teszi a katonák elé.

– Ne treba, nem kell, – mondja a káplár. – Hanem abból adjon, ni! – s rámutat a vitriolos üvegre.

A patikárus-segéd szepegve odaadja neki. S a katonák éldelegve, mintha a legfinomabb rosztopcsin lett volna, az utolsó csöppig megitták a vitriolt. És semmi bajuk sem lett a gyilkos folyadéktól.

Ilyen kutya gyomruk volt a muszkáknak.

Találó megjegyzés.

A pákozdi csata után, a hires retiráláskor Jellasich Győrben kissé megpihenvén, a tisztek leültek kártyázni. Maga a bán is közéjük telepedett, s ő adta a makaó-bankot. Szerencsésen járt neki a kártya, s a jeles férfiú csakhamar teli bankkal megretirált.

Az egyik hadnagy, aki sokat vesztett, maró gúnynyal odasúgott a társának:

– Kedves vezérünk igen szerencsés. Csaknem minden harmad-negyed nap retirál.

Világos után.

A világosi fegyverletétel után egy kesergő honvéd Görgei ellen így fakadt ki:

– Hejh, de szeretném rajta sötétben megboszulni azt, amit Világosnál tett.

A kicsempészett bujdosó.

A világosi fegyverletétel után, a rémuralom idejében a fővárosban történt.

Egy jó arcu rákospalotai földmiveshez, aki szekéren jött be a hetivásárra, egy úriember közeledik és megszólítja:

– Kend jószívü magyar embernek látszik, földi.

– Miért volnék rosz, uram? Magamnak használok, ha jó vagyok.

– Lehetne-e kelmeddel egy okos szót váltani?

– Csak németül nem, nagy jó uram.

– Tudja meg hát, hogy én üldözött honvédtiszt vagyok, akit mindenfelé keresnek a városban.

– Hát ne maradjon itt, ha üldözik.

– Kivinne-e kelmed magával?

– Hogyne vinném!

– De ha elfognak bennünket?

– Már, uram, ha maga föláldozta magát a hazáért, én is föláldozhatom magamat. Hat apró porontyom van, de hát, ha baj esik, majd segítő apjok lesz a jó isten.

S ezzel a bujdosó honvédet szépen betakargatta egy gyékénynyel, szénát hintett a tetejébe, aztán nyugodtan hajtott kifelé a városból.

A sorompónál megállítják az őrök s elkezdik faggatni:

– Nem visz-e valami tilos dolgot a városból?

– Nem én, ténsuraim.

– Hát a gyékény alatt mi van? – kérdezte az egyik őr, betekintve a kocsiba. – Olyatén, mintha ember volna alatta.

– Hát persze, hogy ember, – válaszol hidegvérüen a gazda. – Maga Kossuth Lajos van alatta.

A vámőrök nagyot nevettek a tréfán; a gazda pedig a lovai közé csördítve, hajtott tovább.

A cenzura.

Hirhedt cenzora volt a boldog emlékű Bach-korszaknak Protmann. A derék férfiú éber szemmel őrködött, nehogy valami felségsértő, vagy forradalmi dolog kerüljön a lapokba.

Egyízben vers került legmagasabb birálata elé. Figyelemmel olvassa, s egyszer csak megakad a szeme ezen a soron: “Elbujdosott az én szerelmesem.”

Hivatja magához a szerkesztőt.

– Ezt a verset nem engedem kinyomatni, – fogadja a cenzor.

– Miért? – kérdezi hüledezve a szerkesztő.

– Ugyan ne tettesse magát! – förmedt reá Protmann. – Nagyon jól tudom, mit jelent az: “elbujdosott az én szerelmesem.” Ez lázító célzás a forradalmárokra. Az “elbujdosott szerelmes” senki más, mint Kossuth.

S az ártatlan szerelmi költemény csakugyan nem jelenhetett meg.

A fentartó elem.

– Olvasta szomszéd úr, hogy mi van megint az Augsburgi Allgemeineban?

– Ugyan mi?

– Hát azt írja, hogy a magyaroknak mindig a németek szolgáltatták a fentartó elemet. Vajjon mi lehet ez a fentartó elem?

– Alkalmasint a – hózentráger.

Haynau lakbére.

Károlyi György grófot a rémuralom idejében Haynau tudvalevőleg szintén elfogatta. A gróf több napot töltött mint fogoly az Ujépületben s csak százezer forint pénzbirság árán szabadult meg a haláltól. Haynau pedig ezalatt a Károlyi-palotába költözött s ott is lakott félévig. Mikor a várba költözött, odaüzent Károlyi grófnak, hogy hajlandó a lakás diját kifizetni, csak üzenje meg, mivel tartozik.

– Ha én – üzente vissza a gróf, – pár napra az Ujépületben birt kicsiny és szűk szobáért százezer forintot fizettem, könnyen kiszámíthatja ő excellenciája, mennyi a félévi bére a város legszebb pontján egy egész első emeletnek.

Egy kis tévedés.

Az ötvenes években történt, midőn királyunk, – akkor még császár – az első engesztelő körútat tette meg az országban.

Persze illő pompával fogadtatott mindenütt. Hivatalból csinálták a lelkesedést rendeletekkel, zsandárokkal.

Egy vidéki városban a legmagasabb vendég érkezésének hírére azonnal megcsináltatták a diadalíveket a szükséges felirásokkal együtt.

Az úti-programm azonban időközben megváltozott s a Felség éppen az ellenkező irányban jött a városba, mint az eleinte tervezve volt.

Ez azonban nem hozta ki a polgárságot sodrából, s a diadalíveken s azok felírásain mitsem változtatott.

Igy történt aztán, hogy azon a kapun, melyen a Felség bejött, nagy, aranyos betűkkel ez állott: “Isten vezéreljen!”; azon pedig, a melyiken távozott, kivilágítva fénylettek e szavak: “Legszerencsésebb napunk!”

Megesküszik rá.

Elvezettek a lókötők Bacsó urambátyám istállójából négy gyönyörű paripát. Feljelentésre került a dolog s az akkori járásfőnök maga elé idézte az öreg urat.

– Hány ölnyire van a háztól az istálló? – kérdé tőle. – Északnak, vagy nyugatnak fekszik-e? hány ajtó van rajta? miből épült, mivel van fedve? – Több ezekhez hasonló aprólékos kérdésekkel faggatta.

Az öreg úr megfelelt valamennyire hűségesen. Végre a főnök így szólt hozzá:

– Esküdjék meg, hogy lovait csakugyan ellopták.

– Szívesen, – válaszolt az öreg, – de arra is megesküszöm, hogy ilyen eljárással soha meg nem kerítik az urak lovaimat.

A megcenzurázott korcsmacégér.

A Bach-korszak intézői nemcsak a könyvekre, hirlapokra, de még a hirdetésekre, sőt a cégtáblákra is kiterjesztették az ellenőrző figyelmet.

Egy dunántuli városkában új vendéglő nyilt, a minek a cégtáblájára szép piros hajnal volt festve, a midőn ragyogva emelkedik föl a nap a láthatáron. A poétikus korcsmacégér fölé ez volt írva:

“Vendéglő a felkelő naphoz.”

Az új cégér azonban nem soká pompázott, mert a korcsmárost már másnap a kerületi főnök elé idézték.

– Hallja, barátom, – szólt hozzá atyai szigorral a főnök, – vagy leszedi azonnal azt a cégért, vagy bezáratom.

– Miért? – kérdezte meglepetten a korcsmáros.

– Mert az valóságos forradalmi felirat. A felkelő nap az új korszak hajnalát jelentheti, amiről a gaz fölforgatók annyit beszélnek. Szóval, azt a cégért vegye le még ma, különben, ismétlem, becsukatom, s akkor aztán jó sok ideig nem fogja látni a felkelő napot.

A korcsmáros ijedten ment haza és rögtön levétette a veszedelmes cégtáblát. Hanem azért sajnálta eldobni s azért is kapta magát és elkeresztelte a hajnalt – alkonyatnak.

Mikor aztán másnap a kerületi főnök úr arra sétált, ezt a fölírást olvasta a korcsma felett:

“Vendéglő a lenyugvó naphoz.”

– Ez már helyes, – mormogta a főnök és megelégedetten fordult be a vendéglőbe egy pohár sörre.

Jókai lyukas csizmája.

A szabadságharc leveretése után Jókai Mór, a nemzet koszorús költője, szintén bujdosó lett, mint annyi ezren.

Hosszas bolyongás után megtörten, kimerülve egy borsodmegyei kis faluba vetődött, a hol halálos betegségbe esett.

Neje, hírt vevén férje rejtekhelyéről, azonnal útra kelt, fölkereste és önfeláldozó ápolásával megmenté őt a haláltól.

Mikor már Jókai jobban lett, fellábadt: Pestről az a vigasztaló hír vetődött, hogy veszély nélkül térhet haza.

Ámde a szegény bujdosó ruhája éppen nem volt kifogástalan s a zordon téli időhöz mért. Jókainé szomorúan nézett férjére s igy szólt:

– Hogy indulsz majd ennek a nagy útnak betegen s ilyen ruhában? Gyalog is kell mennünk s nézd, mekkora lyuk van a csizmádon, befolyik rajta a víz.

– Ne törődjél vele, kedvesem, – válaszolt a költő az ő keserű humorával, mely soha sem hagyta el, – itt a másik oldalon is van egy éppen akkora lyuk. Azon meg majd – kifolyik.

Rögtönzött prédikáczió.

A finom szimatú finánc rejtegetett dohány-fészket vert föl a tiszteletes úrnál. Ebéd végén, fináncolatlan egri bor mellett találta az Úr szolgáját, s előkeresvén a jófajta verpelétit, azon melegiben 20 pengő forint büntetést olvasott a fejére.

Észrevette azonban az öreg úr, hogy hivatalos komolysága dacára is, a finánc félszemmel igen barátságos pillantásokat vet az egri bor felé. Sajátságos ötlete támadt. Színig tölt egy poharat, s megkinálja vele a hatalom képviselőjét. Ez, pillanatnyi habozás után, elfogadja.

Beszélgetnek.

A szives házi gazda ismét tölt. A cs. kir. torok elnyeli azt is. Erre aztán komoly, szigorú arccal föláll a lelkész s evangélium helyett a következő igéket rögtönzi:

– Ime, büntetni akarsz, pedig magad is bűnt cselekvél. Barátságot mutatsz ott, hol csak büntetned lett volna szabad. Átlépted hivatalod körét, hűtlen levél ahoz. Azért bizony-bizony mondom neked, vagy az a két pohár egri bor ér meg husz pengő forintot, vagy panaszt emelek, s akkor a te hivatalod nem ér majd husz poltúrát sem.

A fináncz szó nélkül elpárolgott.

Még a szentírás sem kell németül.

A szabadságharc után Madarász József kufsteini unalmában elakarta olvasni a bibliát s kért egyet a profósztól. Ez adott neki németet.

– Magyar bibliát kérek.

– Azt nem kap, – volt a válasz.

– No pedig németül még a szentírást sem olvasom.

Ugy lett.

Mindennek “pacal” a vége.

Mikor az államkölcsönt, helyesebben a kényszerkölcsönt reászorították az országra, a tanyásember bement Szegedre s ott egy kaputos ismerősével találkozván, kérdi tőle:

– Ugyan, kérem, mondja csak, mi hát voltaképen az az álomkölcsön?

– Mi? Hát olyan kölcsön, – magyarázgatja a kérdezett, – amelyikről ne is álmodjék kend, hogy valaha visszakapja.

– Hát ez az álomkölcsön?! – vakarja a fejét a tanyásember. – Minálunk a tanyákon muszájpénz ennek az igazi neve.

– Mindegy ördög az, édes barátom, akár álomkölcsön, akár muszájpénz, mégis csak mint mindennek, ennek is pacal (bezahl) a vége.

A magyar ruha.

Pestmegyébe helyeztek át a Dunántúlról egy hivatalnokot. Az új ember a mint megérkezett, másnap tetőtől talpig magyar ruhába öltözve, – Dunántúl már ez volt akkor divat, – beállit a megyefőnökhöz.

Ez fogadja, végignéz öltözetén s azután így szól hozzá:

– Kinek a fizetését húzza ön?

– A magamét.

– Ki fizeti önt?

– Az adóhivatal.

– Kinek a kenyerét eszi? – azt kérdem.

– A magamét, nőm süti, otthon főzetek.

– Ki ruháját hordja!

– A szabóét, mert még nincs kifizetve.

– Ohó! Ön egy kissé durva és nyers.

– Nem is szeretnék főve lenni.

– Na hát majd lefőzöm én, ha azt mondom, hogy ha hivatalnok, hordja a hivatalnoki – ruhát; vagy pedig tartsa meg ezt a betyáros öltözetet s hagyja oda hivatalát.

– Úgy is jól van. Nagyságod tartsa meg a hivatalt, én megtartom a magyar ruhát. Majd meglátjuk ki lesz lefőzve.

– De lássa, amice…

– Semmi amice, hanem Herr von Bogárdy de eadem. Magamat ajánlom!…

Sok egyszerre.

Egy alföldi községben egyszerre ütött be a kolera és a katonaadó-ekzekució.

A biró, a kit ez a két egyiptomi csapás szörnyen megrémitett, a következő instanciát küldte az adóhivatalhoz:

“Nagyságos Adószedő Urak! Két exekució jött egyszerre hozzánk: a katona és a kolera. Ebből egy is keserves, a kettőt pedig együtt helységünk ki nem lábalhatja. Kérem azért az urakat, hogy vagy az egyiket, vagy a másikat rólunk elfordítani méltóztassék; mert az ilyen sort, – ha sokáig tart, – majd csak azok heverhetik ki, kiket a nyavalya eltett láb alól.”

A nyiltszivű kocsis.

Az 1854-ki körút alkalmával Debreczen városát is meglátogatá őfelsége, a honnan a város díszes ötfogatú kocsin szállította tovább.

A kocsis magyar gyerek volt, még pedig a javából. Kicsipte magát s egész hetykén, csak ujjai közt tartva a gyeplőt, úgy igazgatta a hevesvérű csikókat.

Ő Felsége ritkán, vagy tán még egyáltalán soha sem látott ilyesmit s megkérdezteté a fiútól: mennyi ideig van az ő kezén ez az öt sárkány?

Legényünk egész büszkén hátrafordult s így válaszolt:

– Bizony, Fölséges uram, hordoztam én már ezekkel Kossuth Lajos ő excellenciáját is.

A Felség jót nevetett s megajándékozta a nyiltszivű fiút.

A legszomorúbb nóta.

A Bach-korszakban egyik vendéglőben cigányok muzsikáltak. Húztak mindenféle csárdást, cepedlit s egyéb víg nótákat.

Egy vendég egyszerre csak rájuk kiált:

– Húzzatok valami szomorút!

Erre a cigányok rögtön rárántják neki a “Gott erhaltét.”

– Nem ezt, valami szomorút, – tiltakozik a vendég.

– Nem ismerünk mi ennél szomorúbb nótát, – feleli a cigányprimás.

Virágos nyelven.

Régi dolog, hogy Pálffy, a helytartó, rettenetesen haragudott, ha itt-ott olyan hangra akadt, mely azt mondta, hogy van biz Magyarország még akkor is, ha Ausztria nem lenne.

Kassán járván, meglátogatta a gymnásiumot.

A mint őnagyméltósága méltó előkelőséggel helyet foglalt a számára kitett karosszékben, a tanár a médiumra hiván hallgatóit, elkezdi:

– Magyarország szép virág!

A helytartó csak bámul.

– Micsoda demonstráció ez? – rivall összevont szemöldökkel a tanárra.

A padokból azonban kiválik négy fiú s odaáll a médiumra.

A dolog nem volt tüntetés, hanem a fiúk egyikét vezetéknevén úgy hivták, hogy Magyar, a másikat Országh, a harmadikat Szép, a negyediket pedig Virágh.

A visszautasitott útlevél.

Az ötvenes évek közepe táján a párisi magyar emigrációnak néhány tagja arról tanácskozott, visszamehetnek-e hazájukba a számüzöttek? Együtt voltak: Teleki László gróf, Almásy Pál, Gorove István és Andrássy Gyula gróf.

Az utóbbi Telekivel szemben azt a fölfogást védte, hogy ha tisztességgel lehetséges, a számüzöttek térjenek vissza hazájukba.

Ekkor édes anyjának már megigérte, hogy ha minden kikötés nélkül bebocsátják hazájába, visszamegy oda, s ezt barátjainak nyiltan meg is mondotta. 1859-ben Londonban volt és itt az osztrák nagykövet magához kérette és tudatta vele, hogy Bécsből útlevél érkezett számára. Andrássy elfogadta és köszönetet mondott érette.

– Még egy kis formalitást kell elintézni, – szólt neki a nagykövet. – Egy nyilatkozatot kell aláirnia.

Ebben az volt, hogy Andrássy szánja-bánja, a mit 1848-ban s azóta tett és javulást igér.

– Nem tudom, – felelte Andrássy, – mivel érdemeltem e föltevést, hogy az ily nyilatkozat alá irom a nevemet. A mit 1848-ban és azóta tettem, öntudatosan tettem és senki sincs följogosítva a hitre, hogy visszavonó nyilatkozatra határozom el magamat. Tessék az útlevelet visszaküldeni.

Válaszszanak magok közül.

Felsőbb parancs ment szét, hogy minden község állandó sintért tartson. E rendeletre egyik alföldi község birája így válaszolt:

“Tisztelettel jelentem, hogy nálunk ilyen alávaló hivatalra, mint a sintérség, nem akad senki. Épp ezért méltóztassanak tehát egy ahhoz értő urat maguk közül hivatalosan kinevezni.”

A németre fordított Vas Gereben.

Vas Gereben számára egy alföldi jó barátja különféle apróságot csomagolt össze s indított útnak a postán, kedves meglepetésül. A csomag magyarul volt cimezve, s a mint a német postatiszt kezébe kerül, csak nézegeti, nézegeti a jámbor, de sehogy sem tud rajta eligazodni.

– Gereben! Gereben! Hm-hm! Mi isten csudája név lehet az a Gereben? – gondolja magában; mert azt még sohasem hallotta, hogy egy embernek kettős vezetékneve legyen.

“Vas” – ez már csak valamennyire ismerős volt előtte, hanem “Gereben”-re erővel rá akarta kenni, hogy az keresztnév.

Előszedett tehát egy naptárt s át meg át-kutatta, de biz abban nem talált sehol szent Gerebent.

Végre megakad a szeme ezen a néven, hogy “Kelemen”. Nagyot ugrott örömében, mert szentül hitte, hogy most már ráakadt a dolog nyitjára.

Okoskodik vala pedig következőképen: “Ungrisch Kelemen, deutsch: Kilián; alsó ungrisch Gereben, deutsch: Grobian.”

Mit is nagy bölcsen megállapítván, hangzik a szállítólevél ilyeténformán:

“An Herrn Grobian von Vas.”

Az ellenség.

Őfelsége körútja alkalmával az egyik vidéki városban a gazdák is kirukkoltak fogadására, hogy a hivatalos tisztelgés annál sikerültebb legyen.

Őfelsége többeket megszólított közülök, apró kérdéseket intézve hozzájuk.

Többek közt egy zömök, jóképű gazdaembertől azt találta kérdezni:

– Itt lakott-e a negyvennyolcadiki harc alatt is?

– Igenis, felséges uram, – felelé a kérdezett.

– Aztán járt-e erre ellenség?

– Nem járt biz itt, kérem alássan, csak a német bitangolt erre mifelénk.

A zene-engedély.

Az elnyomatás idejében engedély és stempli nélkül semmit sem lehetett csinálni. Igy, még a korcsmai cigánymuzsikához is eféle sárga-fekete császári útlevél kellett.

Egy kisvárosi vendéglős, Vastag József uram, táncmulatságot akarván rendezni, elmegy a szolgabirói hivatalba, s köszön:

– Adjon isten jó napot!

– Ná, mit ákársz? Mi nevet? – kérdi a cseh beamter.

– Nem nevetek én, ténsuram.

– Mit nincs nevet? Muszáj lenni, hogy hínak nekedet? pattog a hivatalnok.

– Értem már. Hogy mi a nevem? Az apámat Vastag Gábornak hívták, magam pedig Vastag József vagyok.

– Nem kellsz Vastag apádat. Magadnak mi nevet?

– Mondtam már, hogy Vastag József az én nevem.

– Megfan. Hát mit akarsz kend?

– Muzsika-engedély kellene, uram.

– Hát mikor akarsz muzsika?

– Kedden.

– Keten, – mormogja magában a beamter, aki számot értett ezalatt, – ferkehr ungrisch kete das is zwei. És beírja a zene-engedélybe, hogy az 2-ára szól.

– Stempel hol van?

– Elfelejtettem, nincs, – felel a korcsmáros.

– Nincs van stempli? Futsz mindjárt a patika zsidó.

– Én nem tudok nálunk zsidó patikárust.

– Hát ot megfan a nad házba a patikát, aztán a kis házat a zsidó; ott kapolsz stempli. Tudolsz már?

– Igenis tudom, fizesse meg az Isten.

– Mit akarsz az István? Annak is kell stempli?

– Nem szorult az arra, – jegyzi meg a vendéglős, aki nem vette észre a beamter botlását.

– Mit nem kellsz stempel? Muzsika kellsz, stempel nem? Mars az árestomba!

S Vastag József uramat menten el is csukták, mivel azt merte mondani, hogy az Istennek nem kell stempli.

Egy odavetődött úr nagynehezen fölvilágosította a beamtert tévedéséről, aki végre maga is belátta, hogy az Istennek csakugyan nincs szüksége bélyegre.

A vendéglőst szabadon eresztették, de azért nem köszönte meg, mert a legközelebbi kedd helyett a következő hónap 2-ikára kapta meg a muzsika-passzust.

Megkeresztelte.

– Wie heiszt magát?

– Herepei Ferkó, méltóságos uram.

Jetzt in dieser Zeit kein Herr a magyar, schreiben Sie nur: Franz Epei, – fordult a főnök irnokához.

Az aranyparaszt.

Bagi József, az alföld egykori nábobja, sokáig mintaképe marad a józaneszű, iparkodó magyar parasztnak. Szorgalmával, ügyességével óriási vagyont szerzett. Természetes, hogy egész mondakör él eredeti észjárásáról, roppant vagyonáról az alföldi nép száján.

E mondakör legjellemzőbb része a következő kis történet:

Károlyi György grófot, mint tudjuk, a szabadságharc után nagy pénzbírságra itélte az osztrák önkény. Megtudja ezt Bagi József uram, a ki egykor a gróf Károlyi-család jobbágya volt s felmegy a direktorhoz.

– Tekintetes uram! Azt hallottam, pénzre van szüksége a méltóságos úrnak. Azt gondoltam, inkább én adok, mint más.

Végignéz a direktor a kopottas ruhájú gazdán s szánakozva mondja:

– Sok pénz kell ám annak, ha kell, atyafi.

– Körülbelül mennyi? – kérdé Bagi.

– Kétszázezer forint, – válaszolt a jószágfelügyelő, gondolva, hogy az öreg erre egyszerre hanyatt esik.

De nem úgy történt. Bagi a legnagyobb nyugalommal felelé:

– Igaz, hogy annyi nincs nálam, de százhatvanezer forintot itt hagyhatok, a többit pedig holnap elhozom.

A direktor sem gúnyolódott többé.

A tejfel.

Panaszra ment két székely góbé a járási hivatalba.

Elmondták panaszukat a magyarul igen keveset értő hivatalnoknak, kinek e közben légy szállott az orrára, mire dühbe jött, s a legyet e szavakkal: “pfuj Teufel!” kergette el.

Meghallotta ezt az egyik góbé, meglöki társát s feddő hangon odasúg neki:

– Látod komé, mindig mondtam, hozz néki tejfelt, ha boldogulni akarsz; már is kéri.

Báli meghívó.

A Bach-korszakban egy cseh dobos a polgári bál megtartását, persze dobszó mellett, így hirdette ki:

Rumbidi, rumbidi, rum, bum, bum!

Minden emper hirtedni, lesz van ma Purgerpál. Ottan lehet kapni mintafélét: buncs, lenyomadé, barbara, csáj, pisof, porleves, und so weiter. Férfi fiszedni tiz krajcer; fehér nép frei, csak fiseljen magát pécsületesen!

Rumbidi, rumbidi, rum, bum, bum!

Mikor a cigányokra is adót vetettek.

A Bach-korszak adófelügyelői, úgy látszik, csak olyanok voltak, mint a mostaniak: a kőből is olajat szerettek volna préselni.

Egy ilyen sárgafekete adófelügyelő arra a gondolatra jutott, hogy jó volna a cigányokra is jövedelmi adót vetni. S legott fölhivatta magához a cigányprímást.

– Úgy-e Jancsi, kerestek ti egy évben vagy 600 forintot?

Jancsi mindjárt észrevette, hová lyukad ki a dolog, s nagy alázattal felelé:

– Keresünk bizson, idezs nagyságos uram, hatsázs forintot, de mig tebbet is minden estendiben.

– Talán 800 forintot is kerestek? – faggatá tovább az adófelügyelő.

– Nem tagadhatjuk, nagyságos uram, keresink mi nyócsázsat, de míg annál is tebbet.

S addig vallatta a cigányt a cs. kir. adópréselő, hogy az már 1200 forintig ment, a mit aztán ilyen tányérozó cigánytól ő maga is megsokallott s kétkedve kérdé:

– Hát aztán, Jancsi, igazán kerestek ti 1200 forintot?

– Hogy keresink-e nagyságos uram? Meghisem azst! De mi hasna, ha nem találunk, – felelé a furfangos cigány a lefőzött adófelügyelőnek.

Fizet-e a kutya?

1851-ben odamegy egy suszterinas a lánchídhoz s kérdi, mit fizet az ember, mire azt felelték, hogy egy krajcárt.

– Hát egy kutyáért mennyit kell fizetni?

– Semmit.

– Na akkor én sem fizetek, mert én Kossuth-kutya vagyok.

S azzal átfutott a hídon.

Nem volt rá szükség.

Feladtak valakit, minek következtében a “stúlrikter” elé került.

Mondja meg a vádlott, – kezdé vallatni, – igaz-e, hogy azt mondta, minden cseh beamter gazember?

– Igaz.

– Igaz-e továbbá, hogy azt mondta, hogy ezt kész irásban is adni?

– Az is igaz.

– Nos, aztán irásban is adta?

– Azt nem tettem, uram, nem volt rá szükség; elhitte az anélkül is mindenki.

Drága világ.

Piacról jövet beszámol a német szolgabiróné szakácsnéja, hogy mit vásárolt.

– Egy pár tojás, egy garas.

– Jaj de drága! – sopánkodik az asszonyság. – Hát az alma hogy?

– Párja két garas.

– Hallatlan! Morvaországban a tojásnak párja egy krajcár, az almáénak egy sájn garas.

– Ha ott olyan nagy az olcsóság, miért nem tetszett otthon maradni?

– Azért, bolond, mert ott meg garasunk nem volt.

Osztrák-stilus.

A kufsteini fogház igazgatója, egy lelketlen durva cseh, a császári amnesztia vétele után a politikai foglyokat ilyen ékes beszéddel bocsájtotta szabadon:

– Ámbátor ti mindnyájan és egyenként hunczut gyilkosok, hitvány forradalmárok, kommunisták s felségsértők vagytok, s bár az akasztófát már régen megérdemeltétek, – ő felsége, ami legkegyelmesebb császárunk, mégis megbocsájt nektek.

Nekik való.

Dohányt vetett az alföldi ember, midőn mellette az országúton dragonyosok lovagoltak el.

– Mit vesződni hiába paraszt ember? – gúnyolódik az egyik, – hisz úgy is a mienk meg lesz, a mi teremni fogsz.

– Adja isten, katona uram, – felelé a gazda, – éppen kötélnek való kendert vetek.

A kétfejű sasok korában.

Az ötvenes években történt.

Egy gazdag vidéki földbirtokos Pesten neveltette a lányát. Mikor a kisasszony neveltetése véget ért, az apa feljött érte, hogy hazavigye falusi jószágára.

Utközben egy kis erdő fölött meglát a kisasszony egy szép nagy madarat, amint kiterjesztett szárnyaival ereszkedik lefelé.

– Édes papa, miféle madár? – kérdi az atyjától.

– Sas, kedves leányom.

– Sas? – csodálkozik a kisasszony. – Én eddig azt hittem, hogy csak kétfejű sasok vannak, pedig lám, van egyfejű is.

Erger-Berger…

– Hogy hínak magát?

– Ember Pál.

– Moka egy német fan.

– Semmiféle nemzetségem nem volt német; tősgyökeres magyar vagyok én.

– Nix nutz! Ember van etj olan név, mint Erger, Berger; a mi neki er véget fan, mintig német lenni.

A vizbefuló találékonysága.

Mikor Kossuthra még gondolni is bűn volt, egy szegény ember beleesett a Dunába.

Meglát a parton két zsandárt s hogy figyelmüket magára vonja, kiáltozni kezd.

– Éljen a császár! Éljen a mi felséges urunk!

A zsandárok nem is mozdulnak.

– Éljen Kossuth! – kiáltja most torkaszakadtából a fuldokló.

S a két zsandár gyors elhatározással a vizbe ugrik, s kimenti a rebellis embert; természetesen csak azért, hogy Kossuth éltetéseért becsukhassák.

Mi a nagyobb tudomány?

Volt a Bach-huszárok között olyan is, aki Németországban végig úszott egy csomó iskolát, doktor is lett sok mindenféle tudományból, csakhogy annak maga tudta legkevesebb hasznát venni. Az ilyen aztán nagyon bevált civilizátornak; el is hozták hozzánk.

Somogymegyét is megáldotta a fekete-sárga gondviselés egy ilyen doktorral, a ki nagyon szeretett fűvészni, bogarászni, s e célból át-átrándult a halászok csónakján a zalai oldalra is.

Egy alkalommal nagyon elunta magát a csolnakban s elkezdett a révészszel beszélgetni:

– Bácsi, tudsz a geográfia?

– Nem tom biz én, ki fia, mi fia.

– Szegény bácsi, úgy a magad életből etj fertály elvesztette. Tudsz talán Staatsökonomia?

– Nem tom biz én, mi a’, – felelé a halász, miközben a gyülemlő felhőket szemlélgette s gyorsan dolgozott evezőjével, hogy a vihar elől szárazra jussanak.

– No akkor a magad életből két fertál elvesztette. De tudsz talán az astronómia?

– Nem tudom én, hogy az mi istennyila; de majd csak megleszek a nélkül is.

– Na akkor három fertál életedet elvesztettél.

A révész azonban rá sem hederített, mert a vihar egész váratlanul elérte őket. Most aztán ő szólítja meg ravasz hunyorítással a sógort:

– Hát az úr tud-e úszni?

A német megütődött e kérdésen s szörnyen röstelte, hogy a magyar ember is tud olyasmit, a mihez ő nem ért. Végre hosszas gondolkodás után bevallotta, hogy biz ő nem tud.

– No akkor csak fogózzék meg jól a ladikban, – mond a révész, – különben minden tudománya dacára mindjárt elveszti az életének mind a négy fertályrészét.

Vigyék el!

– Tekintetes uram, – kérdi egy fiatal parasztgazda az adóhivatali tisztet, – ha az ember valami jószágát elhallgatja, kell azért valami büntetést fizetni, s milyen a legnagyobb, a mit az emberre rónak?

– Hát biz akkor konfiskálják az eltagadott jószágot.

– Lássa ténsuram, én pedig elhallgattam egy jószágomat. Elkonfiskálják azt is tőlem?

– De el ám; nincs kivétel.

– Ha már úgy áll a dolog, akkor csak bevallom, hogy én eltagadtam a…

– Nos, mit?

– Az anyósomat.

Egy épületes névsor.

A Bach-korszak virágjában egy alföldi magyar városnak ilyetén nevű tisztviselői voltak:

Hivatalfőnök: Müller.

Helyettese: Mager.

Ülnökök: Leider, Aerger, Berger.

Titkárok: Minek, Kulnek, Cafranek.

Segédtisztek: Zahrada, Hoduba.

Tollnokok: Sloboda, Svoboda, Poveda.

Irodatisztek: Irszesek, Prsztek, Kolacsek, Hlavacsek, Knopacsek.

A hivatalszolga neve: Hlubajdák volt, a kapusné: Zubrák.

Ilyen szép nevű urak civilizálták egykor a rebellis magyar népet.

Dehogy német!

– Hol született ön? – kérdi az összeíró bizottság elnöke egy egri úriembertől.

– Bécsben.

– E szerint tehát ön német?

– Német? Krisztus urunk is istállóban született, mégis isten fia volt. Azért, hogy én Bécsben születtem, mégis csak magyar vagyok, még pedig a javából.

Okos tanács.

Egy mezitlábas szegényembert kisértek be a zsandárok a biróhoz, hogy büntesse meg, mert nem akart kitérni előlük.

A biró meghallgatta a panaszt, aztán odafordult a szegényemberhez:

– Miért nem álltál félre az útból, ha láttad, hogy zsandárok jönnek?

– Hát azt gondoltam, hogy nekik csizmájuk van, könnyebben léphetnek a sárba, mint én mezítláb.

– No, hát az éjszaka rab leszel, – mondotta ki az itéletet a biró. – Hanem ezután, – tette hozzá, – ha veszett kutyával, vagy zsandárral találkozol, félre állj az útból, azt megmondom!

A szentelt papiros.

Midőn a stemplis papirost először kezdték használni, bemegy a boltba egy parasztgazda s kéri a boltost:

– Adjon nékem 25 garas ára szentelt papirost.

– Szentelt papirost? Mi isten csudája az, atyafi?

– Hát tudja az úr, olyan huzavona papiros az, a mire az öreg (örök) levelet szokás írni.

– Talán stemplis papirost akar?

– Már alighanem a’ lesz, mert biró uram mondta, hogy tempöly is van rajta.

A tilosban.

Szűz dohányt pipázgatott rövidszárú cseréppipájából egy alföldi gazda, midőn nagy hirtelen ott terem a finánckomisszárius és reárivall:

– Becsuksz mingyárt azt a pipa!

Az atyafi azonban hamarosan föltalálta magát, s csak úgy foghegyről odaszól:

– Becsukjam? Hát hol az elfogatási parancs, mi?

A komisszáriust annyira megzavarta ez a váratlan kérdés, hogy megszégyenülve állt odébb.

A három császár.

A szabadságharc lezajlása után egy obsitos Nádor-huszár valami kihágást követett el, s e miatt megakarták büntetni.

– Nekem nem parancsol senki, – fakadt ki a vén huszár, mert én három császárt szolgáltam. Ferenc császárt, Ferdinánd császárt, meg Kossuth császárt.

A lemuzsikált ebéd.

A falusi cigányhoz adóhátralék ürügye alatt beszállásoltak egy cserepárt.

A cigány éppenséggel nem ijedt meg, ámbátor megparancsolták néki, hogy étellel-itallal bőven lássa el a katonát.

Déli harangszókor a cserepár ebédet kér.

– Nagyon szívesen, csak tessék! – válaszol a cigány, s bevezeti a kunyhójába, leülteti a földre. Aztán előveszi hegedűjét, elhúz valami rövid nótát és azt mondja a cserepárnak:

– Ezs a leves.

Megint húz egy nótát, de most már egy kissé ki is cifrázza.

– Ez a csuszpájsz, – mondja.

Végül rázendít a Gotterhaltéra, s odakiáltja a bámész katonának:

– Ezs a pecsenye. Eb, a ki jól nem lakott.

A cserepár még aznap délután megszökött tőle.

Visszavágás.

Egy vidéki városban hórihorgas hosszúlábú cseh bíró szolgáltatta az igazságot. Egy ügyvéd, ki igen alacsony termetű s még fiatal, de annál műveltebb s tudományosabb ember volt, mint tanú jelent meg a biró előtt.

A tárgyalást mindenekelőtt a szokásos kérdések előzték meg.

– Foglalkozása? – kérdé a biró.

– Ügyvéd.

– Ügyvéd? Hiszen, barátom, maga a zsebemben is elférne, – szólt a cseh kicsinylőleg.

– Lehet, hanem akkor bizonyosan több tudomány lenne az úr zsebében, mint a fejében.

A felzúditott kofa.

Egy bátor pesti kofa előkeresett egy tízforintos Kossuth-bankjegyet, bement a cs. kir. Steueramthoz és kérte, váltsák be neki.

– Sohse váltjuk mi azt be, néni, – szólt a különben emberséges beamter, annak nincs már fundusa.

– Nincs fundusa!? Hát az ezüstalap micsoda? Hisz az van ráírva, fizeti a közállomány! Hát nem maguk az ország? Én szegény létemre károsodjam? – méltatlankodott az asszony.

– Tudja mit? – szólt a hivatalnok, hogy bosszantsa az alkalmatlankodót. – Csípje el vele Kossuthot, az tán kifizeti.

– Mit, hogy én csípjem el Kossuthot! – ereszté meg nyelve rugóját a kofa. – S maguk mondják ezt nekem, mikor tudja az egész világ, hogy a császár minden ármádiájával üldöztette s még se tudta elcsípni!

Kétértelmű megnyugtatás.

– Bácsi, ha nem fizeti szépen az ató, – szól a végrehajtó az adóhátralékos parasztgazdához, – meklássa, én nem tréfa csinálik, hanem elfeszem a maka szamarát.

– Bizon pedig kár lenne, ténsuram, – válaszol a gazda, kap ám még maga lányt is, minek venné el a szamaramat.

Megmutatta.

Az ötvenes években Albrecht főherceg Borsodmegyében is megfordult s a megye egyik helysége jó négyes fogatot küldött elébe. Természetesen volt elég bámuló, a ki főherceget akart látni s ezek miatt a kocsi, melyben a főherceg szárnysegédével ült, csak lassan léptetve haladhatott előre.

A kocsis a falu szülöttje volt, s nagy büszkén ült a bakon. Megismerte egyik atyafi s egész bizalmasan felkiált hozzá:

– Halli-e kee! Ne legyek ma olyan büszke, hanem mutassa meg kee, melyik légyen a kettő közül a főherceg?

A kocsis méltósággal hátratekint s ostorát megfordítva, annak kulimászos nyelével bizalmasan a főherceg vállára legyint s minden teketória nélkül feleli:

– Eő kelme la!

Hogy szoktatták el a németet a háztól.

Az elnyomatás idején a beregmegyei Sáros-Orosziban történt. Istenben boldogult Dessewffy János nagyon víg kedélyű, kedves humorú ember volt, s korkülönbségük dacára jól megértették egymást Pál öcscsével.

Az ősi udvarházból épp oly pillanatban léptek ki a kapunélküli kapun, hogy szemközt találkoztak egy kiöltözött cilinderes úrral.

Ez az úr azonnal bemutatkozott.

– Oberstuhlrichter Pospisil.

– Örvendünk, – válaszolt a német szavára János bácsi, – Mostpisil úr!

– Rogo, kérem, Pospisil. Salánkról jövök, a mig a forspán előáll, akarok megösmerkedni.

– Sajnáljuk. Tetszik látni, útban vagyunk. Idegennel úgy se akarunk, kedves Mostpisil úr.

– Mondani már, hogy a nevem Pospisil!

– Sebaj! Uraságod, nagyságos úr, úgyis megérti; nem forog idegenszóra a nyelvem. Ezután barátságosan a vállára tette a kezét és közben merőn nézett a nagyságos úr fényesre vasalt ingelejére, melyből kicsillámlottak az aranyinggombjai.

– Úgy-e szép inggombok? Most szereztem. Tetszik?

– Azért nézegetem, – magyarázta Dessewffy János bácsi, – mert éppen két hete, hogy Pál öcsém legénye az aranyinggombjaival elillant s ez, – ujjaival ott babrált az ing elején, – mintha csak a tejtestvére lenne.

– Uram, csak nem gondolják?

– Tessék csak hivatalból kiadatni, hogy még a gondolat is tilos! Addig biz én azt gondolom, a mi nekem tetszik.

Éppen jókor érkezett a társaság háta mögé Pógyor Gedeon egykori nemes atyafi a szekerével, – mint kirendeltség, – jelentve, hogy itt a forspont. Szó, köszöntés nélkül kapaszkodott fel rá a német, hogy e gróbián magyar uraktól szabadúljon.

– Milyen űlést csináltál? – szólt oda Pál öcsém mosolyogva.

– Olyan németnek valót, – válaszolt kalapján egyet billentve a forspontos és szárnyára bocsátá két lovát.

A szekér egyik kőről a másikra döccent. Kénytelen volt a német a bérfába fogózkodni. A míg az ő világuk tartott, nem is nyitott az oroszi urakra ajtót, a biróhoz szállt, annak az egynek tudott parancsolni.

A régi nóta.

A Bach-korszak alatt maga elé idéztette a megye-főnök a cigányprímást, mert nagy vala az ő bűne: csárdásfélét merészelt húzni az utcán.

– Te cigány, ti valami új nótát húztatok, pedig azt én már szigorúan betiltottam.

– Dehogy huzstunk, dehogy huzstunk, nagyságos miltúságos uram; esünk ágába sincs új nótát csinálni.

– Hiában tagadod, mert magam is hallottam.

– Hát ugyan melyik vót azs, ídezs-kedves miltúságos uram?

– Hát az, a melyik úgy kezdődik, hogy: “Jaj de huncut…”

– Ázs új nóta? Nagyon rígi nóta ázs már miltúságos uram.

Félreösmerte.

Pöre volt a tanyás embernek, bement hát a “Stuhlrichter”-hez; akkor ez volt az igaz neve.

A hivatalszobában az asztal egy ménykő nagy szekrény mellett volt, melyben az iratok állottak.

A Stuhlrichter úr épen a szekrényben keresgélt, úgy, hogy annak nyitva levő szárnyai teljesen eltakarták őt a belépő szemei elől; kutyája pedig felugrott a gazdája székére s az asztalon szaglálózott.

Az atyafi levett kalappal közeleg, de minthogy élő lelket nem lát a szobában, indul visszafelé.

A Stuhlrichter a zajra becsapja az irattár ajtaját s odakiált a távozónak: “Wer ist da?!” A kutya pedig eközben ismét visszasomfordált előbbi helyére az asztal alá.

Gazduram megfordul a kérdésre, nagyot néz, hogy a kutya helyett most egyszerre a Stuhlrichtert látja a széken s azután így szól:

– Megkövetem alásan a téns urat, de biz előbb azt hittem, hogy a téns úr kutya, azért hát vissza is akartam menni.

Sem istene, sem hazája.

Beidézték Bach idejében a lófő-székelyt. Faggatja a cseh beamter:

– Honnan faló?

– Nem vagyok én faló, – válaszol a góbé.

– Mi nevet?

– Eszem ágában sincs nevetni, ilyen keserves pillanatban.

– Mi van falás?

– Nincs nekem egy falásom sem, – szól oda mutatva üres tarisznyáját.

– Donnerwetter! – csóválja a fejét a hivatalnok s beirja jegyzőkönybe, hogy a beidézettnek sem lakása, sem neve, sem vallása nincs.

Dehogy nem!

Baleset érte a fináncokat.

Túrkevéről Karcagra utaztukban eltört a szekér egyik kereke.

Ott terem a disznóit közelben legeltető kanász s ajánlkozik, hogy ő majd szerez nekik jó pénzért hamarosan kereket. Rövid idő alatt meg is volt a kerék s a fináncok nem győztek érte hálálkodni.

Különösen a fővigyázó köszönte a szívességet s erősen biztatta, hogy ha valami baja lesz, csak jöjjön be ő hozzá Karcagra, ő majd elintézi.

– Csak attól tartok, – ugymond, – hogy majd nem fog rám ismerni.

– Dehogy nem! A melyik disznót én jól megnézek, ráismerek én arra tíz esztendő múlva is.

Megnyugtatta.

Csapkod a palóclegény az ostorával, hátrafelé pattogtatva. A “Bach-huszár” csak nézi, tűri egy darabig, végre azonban megszólal:

– Na, na! Nem csapkodni az ostor, mert kiütni szem.

– Een leszek akkor a hibás, – nyugtatta meg a legény.

Két hajdú beszélgetése.

Első hajdú: Mit jelent az Andris bácsi, hogy tíz év óta már a hetedik szolgabirót szolgáljuk?

Második hajdú: Hát biz az, öcsém, csak azt jelenti, hogy a míg fizetnek, mindig akad német, a ki a szolgabíróságot elfogadja.

A felsült rendőrkém.

1859-ben a rendőrminiszter nagyon szerette volna kiszimatolni, miféle összeköttetésben állanak a magyar főurak a külfölddel, s minő erre vonatkozólag a közönség hangulata.

Valami Tinaut (Tinó) nevű franciát Pestre küldött le tehát, hogy ott az előkelőbb helyeken mint Napoleon császár megbizottját mutassa be magát s az urak rejtett érzelmeit puhatolja ki. Visszajövet természetesen mindenről híven kellett volna ő excellenciájának jelentést tennie.

Mielőtt azonban Tinaut úr Pestre jött, már jól tudták, hogy ide fog utazni s hogy mi járatban van.

Meg is érkezett nagy titokban, de biz őt semmiféle nagyúri szalonban nem fogadták, sőt még a nemzeti kaszinóba sem bocsátották be.

A rendőrkém a mint jött, úgy utazott vissza Bécsbe. Pesten pedig elmondták róla:

– Ha a Tinau-t Pestre hajtják, csak Tinó marad az ott is.

A politikai barometrum.

Z. városának volt egy fináncráthja, a ki az ottani közönségnek valóságos politikai időmérője volt.

A fináncráth egész 1860-ig minden rendű és rangú embernek a köszönését így szokta volt viszonozni:

– Szervusz!

1860 közepe táján a köszöntéseket ezzel fogadta:

– Karschamadiner!

Jött is mindjárt rá az alkotmányos világ.

1861 közepe felé megint igy fogadott minden kalaplevevő embert:

– Szervusz!

S be is következett rá a provizórium.

1865-iki husvét után ismét elkezdett így köszöntgetni:

– Ergebenster Diener!

Nemsokára meg is szünt a Schmerling-dicsőség.

Bach-korszakbeli imádság.

– Pista fiam, mondd csak, imádkoztál reggel, felkeléskor?

– Igenis, édes apám.

– És aztán melyik imádságot mondtad el?

– Azt, a melyiket édes apám mondott, mikor a fináncok nálunk jártak magyar dohányt keresni.

Ha csak…

Előkelő hivatalnokot vitt a székely. Hegyek között, erdők sűrűjében vezetett az út. Őelőkelősége megszeppent egy kissé s halkan kérdi a góbétól:

– Kocsis, vannak-e itt zsiványok?

– Nincsenek biz itt, nagyságos uram, ha csak most nem viszek egyet. Gyi te!

II.

Kalapács.

Adomák az iparos, kereskedő– és a munkásvilágból.

A magyar ipar.

Egy iparos kopogtat be a gazdag háztulajdonoshoz.

– Tessék pártolni a magyar ipart, s rendeljen nálam valamit.

– Hát mi a mestersége?

– Koporsókat készítek.

Ez is bók.

Fodrászsegéd: Kisasszony, a kegyed haja teljesen olyan, mint a kedves anyjáé volt.

Kisasszony: Honnan tudja ezt?

Fodrászsegéd: Hogyne tudnám, hiszen a kedves anyja is tőlünk vásárolta.

Aki kevéssel is beéri.

– Majszter úr, – kopogtat be a faczér mesterlegény egy iparosnál, – nincs valami munkája a számomra? Nem is képzeli, milyen kevés munkával beérem én.

Üsse főbe!

Kereskedő: Ajánlom, tessék venni ebből a folttisztitó szerből. Egyszeri bekenés után azonnal eltüntet bármely foltot.

Vásárló: De hátha visszajön?

Kereskedő: Ha visszajön? Üsse főbe a szemtelent!

Nehéz idők.

Egy bukófélben levő nagyiparos pénztárnoka megszökött. A nagyiparos szerencsére még utóléri a pályaudvaron.

– Pénztárnok úr, – fordul súgva a szökevényhez, – ne ijedjen meg. Csak arra akartam kérni, hogy vigyen magával engemet is.

A bosszú.

– Majszter úr, milyenre csináljam ezt a cipőt? – kérdi a cipészsegéd mesterétől.

– Ki-é lesz?

– Azé az úré, a ki a multkor nem fizetett.

– Úgy! Minél szűkebbre, – parancsolja a mester.

A drága szerszám.

Kéregetni jött a vándorlegény a földesúrhoz.

– Miért nem folytatja a mesterségét? Elég erős fiatalember, nem szégyenli magát? – feddi a földesúr.

– Folytatnám én uram, de méregdrága a szerszám a mesterségemhez.

– Hát miféle mesterember maga?

– Én kérem, bankár vagyok! – felel alázatosan a furfangos vándorlólegény.

Borbélynál.

Zsugori: A hajamat szeretném megnyiratni. Mibe kerül?

Borbély: Harminc fillér.

Zsugori: Akkor vágjon le belőle húsz fillér árát.

Üzleti fölfogás.

– Hogy tudtál, barátom, ilyen hórihorgas nőt feleségül venni?

– Legalább megspórolom a létrát az üzletben.

Az álom.

Inasgyerek: Majszter úr, ma éjjel a majsztrammal álmodtam.

Majsztram: Ejnye a teremburádat, hogy mertél te rólam álmodni? (Képen teremti a fiút.) És aztán mit álmodtál?

Inasgyerek (bőgve): Azt álmodtam, hogy a majszter úrral sétálni mentem és…

Majszter: Ez már mégis csak nagy szemtelenség tőled, te lókötő! (Ujra nyakon üti.)

Inasgyerek: Mit tehetek én róla, ha…

Majszter: Hát aztán mi történt?

Inasgyerek: Aztán két gödör elé értünk; az egyik tele volt mézzel, a másik ganajlével. És aztán egyszerre csak beleestünk.

Majsztram (büszkén): De azt hiszem, hogy én a mézbe estem?

Inasgyerek: Igen. A majszter úr a mézbe esett, én meg a ganéjba.

Majsztram: No, ez szerencséd! S mi történt azután?

Inasgyerek (nekibátorodva): Akkor aztán kimásztunk mindaketten és… hihihi!… és lenyaltuk egymást! Hihihi!…

Elbicsaklott a nyelve.

Hölgy: Hát nem adhatja ide olcsóbban azt az ékszert?

Aranyműves: Lehetetlen, nagyságos asszonyom. Színaranynál nincs alku.

Hölgy: De hiszen mikor egy hét előtt erre mentem, húsz koronával olcsóbb volt.

Aranyműves: Hja, de azóta fölment ám a réz ára.

A demokrata.

Szolgabiró: Mit csavarog, miért nem dolgozik? Hiszen a munka nemesít.

Vándorlegény: Nem kell a nemesség! Én demokrata vagyok.

Ami a kékitőt helyettesítheti.

Egy csinos szobaleány kékitőt akar vásárolni. A kereskedősegéd reátekint, s ilyen bókot mond neki:

– Hiszen magának nincs szüksége kékitőre. Elég, ha belenéz azzal a gyönyörű ékszínkék szemével a mosóteknőbe.

Önérzetesen.

A fiatal hentes megkéri egy ferencvárosi háziúrnak a leányát.

– A leányomat akarja? Hát elbír egy családot tartani? – kérdi a leány apja.

– Eltartani? Hizlalni is birom, – vágja ki büszke önérzettel a hentes.

A jó nap.

A kovácsinas vasárnap reggel így szól a társához:

– Stefi, ma jó napot csinálunk magunknak, nem mosakszunk meg.

A mészáros töprengése.

Egy mészáros pihenőt tartván, így töprenkedik:

– Ha fölmegy a hús ára, szitkozódnak az emberek, ha lemegy, én káromkodom… Hát már csak inkább az emberek szitkozódjanak!

A hol fölösleges az ujság.

Vendég: Miért nem tartanak újságot?

Cukrász: A mi vendégeink a nélkül is hallanak egymástól eleget, ha ide jönnek.

Felszabaditás után.

Az egynapos csizmadia-legényhez igy szól a majszter:

– Te Jancsi… azaz hogy János, elmehet délután az ingyen-uszodába.

Mire az ujdonsült legény ekképen válaszol:

– Azt már nem teszem. Ingyen többé semmit sem csinálok.

A mint tetszik.

Asztalosmester: Tettél enyvet a festékbe?

Inas: Tettem.

Asztalosmester: Nem mondtam, hogy ne tégy!

Inas: Nem is tettem.

Gyanús tünet.

Egy kőmíves munkaközben megbolondult. Midőn az orvos megjelent, kérdi a többi kőmívestől, hogyan nyilvánult először a betegsége?

– Még tizenkét óra után is dolgozott, – válaszol a kőmívesek egyike, – s ez mindnyájunknak feltünt.

Aggodalom.

Fűszerkereskedő: No, mi kell kis lány?

Kislány: Bácsi, adjon nekem húsz fillérért spirituszt. De nagyon büdös legyen, – azt mondta az anyám, különben megiszsza a papa.

A nagyevő.

Cipészinas: Milyen a mestered?

Lakatosinas: Jó ember volna, csak az ebédnél ne járna olyan gyorsan a szája.

Mire jó a nagy csizma.

Kenderes: Majszter úr, csak jó nagyra szabja azt a csizmát.

Csizmadia: Nagyobbra csak nem szabhatom, mint a kigyelmed lába, hiszen akkor nem tudna benne járni.

Kenderes: Ippeg azt akarom. Akkor legalább tovább tart.

Elszólta magát.

Szakácsnő: Nagyon kevés ez a kolbász.

Hentes: Húsz fillérért csak nem adhatok egy egész lovat.

Tiszta mesterség.

– Mi akarsz lenni, kis fiam, ha megnősz?

– Pék Budapesten.

– Miért nem választasz valami tisztább mesterséget? Akkor inkább legyél kéményseprő.

Az idő pénz.

Szabó: De uram, még most sem fizeti ki a számláját?

Adós: Kérem, azt mondják, hogy az idő pénz. Én pedig időt adok magának, hogy a követelésére elvárjon.

Ismeri a szokást.

Cipészinas: János úr, csak a majszter úr el ne szabná azt a drága lakbőrt.

Cipészsegéd: Hisz neked se hasznod, se károd belőle.

Cipészinas: Hasznom nincsen, az igaz; de az üstököm vallaná kárát, mert a majsztram, ha kár éri, szokása szerint rajtam önti ki a mérgit.

Jó portéka.

Vevő: Maga azt mondta, hogy ez a pár cipő eltart két évig is. Én csak két hónapja hordom s már teljesen tönkrement.

Kereskedő: El is tart kérem két évig, ha a szekrényben tetszik tartani.

A borbély hirdetése.

Egy kisvárosi borbély a helyi lapban a következő hirdetést tette közzé:

“A míg a ház előrésze elkészül, addig a t. c. kuncsaftok hátul borotváltatnak. Habfi, a tehén-utcai okl. borbély.”

Melyik az ügyesebb?

Egy borozó társaságban két kereskedő arról vitatkozott, melyikök az ügyesebb és a furfangosabb.

– No, akármit mondasz, pajtás, – szól az egyik, – annyi bizonyos, hogy én téged tízszer tudnálak eladni, míg te engem egyszer.

– Már ebben igazad van, – vág vissza a másik, – mert te érted nem adna senki egy fagarast sem.

A borravaló.

Uj cipőt vitt a suszterinas egy előkelő úrnak. Borravalót azonban nem kapott. Mikor már indul kifelé, ravasz sunyitással kérdi:

– Nagyságos úr, kérem, mit mondjak a majszternek, ha tudakolja tőlem: “te Pista, mennyi borravalót kaptál?”

Jó mentség.

Főnök: Az ön restsége valósággal példátlan! Nem is fog ön soha zöld ágra vergődni!

Segéd: Tetszik tudni, sohase voltam jó tornász.

Annál jobb.

Lakatosinas: A tanár úr haza kergetett az ipariskolából.

Mester: Miért, te?

Lakatosinas: Mert piszkosan mentem az iskolába.

Mester: No akkor ezután sohase mosakodjál meg, legalább itthon hasznodat vehetem.

Miből következtet?

I. köszörűs: Nos, semmi munka az egész faluból?

II. köszörűs: Semmi! Azt mondták mindenütt, hogy elég éles a késök.

I. köszörűs: De verekedő korhelyek lehetnek itt ebben a faluban, ha mindegyiknek olyan éles a bicskája, hogy már köszörülni se kell.

A mi vele jár.

– Mit akar kend csinálni a fiából?

– Csizmadiát.

– Oszténg kibirja-e majd a lábszíjazást? Mert a csizmadiaság nem könnyű mesterség ám. A lábszíj is vele jár.

Túllicitálva.

I. kereskedő (társához): A karslbádi víz hatása csakugyan kitünő; az én könyvelőm húsz kilóval kevesebbet nyomott, mikor visszajött.

II. kereskedő: Az még semmi, az én pénztárnokom szabadságra ment Karlsbádba, s egyáltalában nem is jött többé vissza.

Még neki áll feljebb.

Adós: Itt van harminc forint a múlt évben csinált ruháért.

Szabó: Kérem alásan, még egy forint kamat is jár nekem.

Adós: Micsoda? Hiszen többet kellett annál kiadnom villamosra egy év alatt, csakhogy az utcán ne találkozhassam önnel!

A kancsal leány haszna.

– Nem értem, miért alkalmaz ez a Grosz az üzletében mindig kancsal leányokat?

– Annak megvan a maga oka. Mert a kancsal leány két vevőnek is tud egyszerre a kezére vigyázni.

Sovány ebéd.

I. suszterinas: No, Miska, volt-e jó ebéd?

II. suszterinas: Megjárta, a majszter uram barackot adott, a majszterné asszonyom néhány nyaklevest, a kuntsaft pedig, a hová a cipőt vittem, fügét mutatott.

A helyrepótlás.

Ur: Nézze csak kérem, hiszen ez a felöltő el van fusolva; a bal ujja hosszabb, mint a jobbik.

Szabó: Dehogy, kérem alásan; tévedni méltóztatik. Igaz, hogy van egy kis hiba, de nem úgy, a hogy mondani tetszett.

Ur: Hát?

Szabó: Hát úgy, hogy a jobb ujja meg valamivel rövidebb, mint a bal.

Kereskedelmi stilus.

Egy fővárosi nagykereskedő segédet akarván fogadni, ezt sürgönyözte egy ajánlkozónak:

“Évi fizetés 800 korona, lakás a 4-ik emeleten. Jőjjön.”

A segéd igy válaszolt:

“A lakás igen magas, a fizetés pedig igen alacsony. Nem megyek.”

Leleményes kereskedő.

Segéd: Főnök úr, a kanári madár megdöglött az éjjel.

Kereskedő: No akkor akaszsza ki az ablakba a táblát: “Haláleset miatt végeladás!”

Inasgyerek észjárása.

I. inasgyerek: Te, a mestered megint mérges.

II. inasgyerek: Hej, bár csak túl volnék már a verésen!

Ha lehetne.

– Hogy megy az üzlet? – kérdik a szabótól.

– Nagyon rosszúl. Uj ruhát senki sem vesz, mindenki viseltesben jár.

– No, hát csináljon viseltes ruhákat, – hangzott a jó tanács.

Hála Istennek!

Az üzlet javában ég.

– Megjöttek már a tűzoltók? – kérdi a boltosné.

A férj súgva felel:

– Már itt vannak. De hála Istennek, a vízcsapok nem működnek.

A pincében.

Inas (szalad fel a pincéből): Majszterné asszony, gyűjjék csak hamar, leesett a majsztram a pince lépcsőin, két liter borral együtt!

Majszterné: Hát kiömlött a bor?

Inas: Dehogy ömlött, hiszen a majsztramba vót!

A nyalánk fodrászgyerek.

A fodrász szörnyű módon elpáholja inasát.

Vendég (belépve a fodrászüzletbe): Hát maga miért veri ezt a szegény fiút?

Fodrász: Mert nyalánk volt.

Vendég: Hogy-hogy?

Fodrász: Éhes volt, s megette az egész pomádémat.

Jó tanács.

Majszterné: Mondhatom, szomszédasszony, borzasztó ezekkel a neveletlen inasokkal vesződni. Ha megverem őket, mindjárt a rendőrséghez szaladnak és megbüntetik az embert.

Szomszédasszony: Tudja mit, majsztramné, ha méregbe jön, üsse csak az urat, az úgy sem mer panaszkodni.

A május 1-ji ünnep.

Vidéki iparos: Barátom, megünnepeltétek első májust?

Pesti iparos: Nagyon is; magam is résztvettem benne.

Vidéki iparos: Talán mint jó szónokot, vállaikra is vettek tüntetésképen?

Pesti iparos: Olyanformán, csak azzal a különbséggel, hogy rendőrök voltak, a kik vittek.

Miből következtet?

Inas: Édes anyám, a majsztram tegnap azt mondta, hogy már arra se vagyok érdemes, hogy felpofozzon.

Anya: Elég szomorú dolog biz az, fiam!

Inas: De azért mégis felpofozott ám!

Szeget szeggel.

– Itt volt a cipészed. Ugyancsak haragszik rád.

– Hadd haragudjék! Én is haragudtam eleget rá!

Jó iskola.

– Szilberkranzhoz adja a fiát? Hiszen ez az ember már háromszor volt csődben.

– Éppen azért. Azt akarom, hogy a fiam derekasan kiművelje magát.

Korszerü.

A.: Jó, hogy találkozom veled. Legalább szóval is értesithetlek, hogy tegnapelőtt füszerkereskedést nyitottam.

B.: Gratulálok teljes szivemből. De mondd, mikor szándékozol csődöt mondani?!

Szabó-élelmesség.

Szabó (a nyomdászhoz): Kérem nyomtasson nekem 1000 darab számlát a nevem alatt nefelejts-csokorral.

A fölszabadulás jele.

A.: Nézd csak, milyen hosszúk ennek a suszterinasnak a fülei!

B.: Úgy látszik, már nagyon közel lehet a fölszabaduláshoz.

Kiegyenlités.

Majsztram: Miért bömbölsz olyan veszettül?

Szabóinas: Mert a majsztramné megvert, én pedig nem hagyom magamat asszonyoktól verni!

Majsztram: No légy nyugodt, nesze hát én tőlem egy pár pofon!

Előrelátó.

A.: Ez a Brüll rettentően előrelátó ember!

B.: Hogy-hogy?

A.: Még csak kilátása van, hogy pénztáros lesz, máris megszerezte magának Amerikába az útlevelet.

Az abc és az egyenlőség.

Egy szocialista szerkesztővel évődnek.

– Ön az egyenlőség mellett buzgólkodik, – mondják neki, – holott az ön irásaiból mutatható ki, hogy a rangbeli megkülönböztetések híve.

– Az én kéziratomból? Szeretném azt látni?

– Bizony a kézirataiból! Hát nem használ irásaiban nagy és kis betűket?

– Nos? Mit következtet ebből?

– Hát nem tudja, hogy a tekintély és a rang azt a szerepet játsza az életben, a mit a nagy betűk az abc-ben? A nagy betű azt jelenti, a mit a kis betű; de kezdetnek, pont után, nevek elején még sem lehetünk el nélküle. Azok az írás grófjai, bárói, nemesei. Ha rajzolt iniciálék, akkor hercegek és püspökök. Azért kénytelen Ön is nagy betűket használni.

A szocialista erre morgott valamit, aztán ment haza nagy és kis betűket írni a tekintély ellen.

A szabó mint házasságközvetitő.

A lapokban nem rég a következő apróhirdetés jelent meg:

Hölgyeim! Egy keserves viszonyok között élő szabó keres egyik vevője számára olyan jólelkű menyasszonyt, a ki legalább tizezer korona hozományából kifizethetné a gavallér számláját a több gyerekkel biró családapa szabónak. Kegyes ajánlatok “Házasság” cimen kéretnek főposta, poste restante.

Ez minden esetre új irányt jelöl a házasság-közvetítések terén.

A paradicsom.

– Te, a mi majszterunk háza valóságos paradicsom.

– Hogy-hogy?

– Hát az első legény Ádám, a majsztram leánya: Éva, s szeretik egymást. A majsztramné asszony meg a kigyó.

A hirdetés haszna.

A.: A hirdetés igazán páratlan találmány.

B.: Azt én mindig mondom.

A.: Látja, a feleségem a multkor elvesztett egy arany karperecet, beletettem egy lap hirdetései közé, s másnap reggel…

B.: Nos, másnap megkerült?

A.: Megtalálta az ágy alatt.

A hentesnél.

– Hallom, hentes úr, hogy a kedves lova megdöglött tegnap.

– Fájdalom, meg.

– Akkor ne tessék ma virslit adni.

Furcsa kifogás.

Egy úr találkozik az utcán a szabójával, s haragosan ráförmed:

– Teremtette sok fuser szabója! Az úr csak tegnap küldi haza az új nadrágomat, s ma leszakad a gomb a kabátomról!

Az arany középút.

Hölgy: Kérek pár zeneművet a leányom számára; se igen könnyű ne legyen, se igen nehéz.

Zeneműkereskedő: Kétkezest, vagy négykezest?

Hölgy: No, tudja olyan közepest, tehát – háromkezest.

Egyenérték.

Lakatosmester: Megvan még a szamara?

Asztalosmester: Dehogy is van. Kimúlt a szegény pára!

Lakatosmester: Nem vesz másikat?

Asztalosmester: Nem én, hanem fogadtam helyette két inast.

A mészáros izlése.

Nagyon szép fiatal asszony volt a jegyzőné, de bizony gyöngécske és sovány.

A falusi mészáros így nyilatkozott róla:

– Nagyon szép asszony a kis jegyzőné! Gyönyörű szeme, remek haja van; a színe olyan, mint a tejbe hullott rózsaszirom. Nem hiányzik a szépségéhez egyéb, mint husz-harmincz kiló hús, akkor tökéletes volna.

Bajos dolog.

Fodrász: Haját méltóztatik nyiratni?

Ur: Igen; de a kalapomat nem veszem le, mert itt szörnyű hideg van.

Ajánlat.

Későn járogatott be a segéd a műhelybe. A majszter csak tűrte egy darabig a dolgot, de végre még sem tudta megállani szó nélkül.

– Hallja Pénzes, az már mégsem járja, hogy maga minden áldott délután későn jön. Valóban irigylem a dolgát.

– Tudja mit, majszter úr? Cseréljünk állapotot. Én leszek a majszter, maga meg a legény. Aztán fogjon akkor a munkához, a mikor akar, én nem szólok e miatt magának egy rosz szót sem.

Öndicséret.

– Miféle munka ez már megint? – korholja az asztalosmester legényét. – Hányszor mondtam már, hogy jól dolgozzék! Ha én ilyen “fuser-munkát” akarok: akkor magam is megcsinálom.

Megszólaltatta.

A borbélysegéd egy kopasz öreg urat beretvált, a ki mindig csak németül beszélt. Egyszer a segéd elkészülve a beretválással, tenyerével pajkosan megpaskolta a vendég kopasz fejét, miközben odaszólt a társához:

– Mit gondolsz, bekenjem ezt a sima tököt?

– Fölösleges! – felelt nyugodtan az öreg úr, a kit ilyképen a borbély rászoktatott a magyar beszédre.

A szűk cipő haszna.

Fiatalember: A cipőt jó szűkre csinálja ám.

Cipész: De hiszen tyúkszemei vannak.

Fiatalember: Nem tesz semmit. Tudja, én most szerelmes vagyok egy szép leányba, s így jobban tudok majd sóhajtozni.

Az atyafiság.

Egy toprongyos vándorlegény kopogtat be a falusi jegyzőnél.

– Könyörüljön rajtam jegyző úr, mint szegény atyafián!

– Hát aztán honnét van köztünk az atyafiság?

– Ádám apánkról, meg Jézus Krisztustól.

– Ime fogja, – válaszolt a jegyző egy kétfillérest nyújtva a vándorló legénynek. – Ha minden atyafiától ennyit fog kapni, csakhamar dúsgazdag ember lesz belőle.

A bűnbak.

Akármi történt a háznál, mindig a Jancsi inas volt a bűnbak.

Egyszer aztán megbabázott a majszterné asszony.

– Itt van la, – tört ki a keserűség az inasból, – most még ennek is én leszek az oka!

Kisegítette.

Egy hölgy lép be a cipőüzletbe, de az egész boltban nem találnak neki való cipőt, olyan nagy a lába.

– Hogyan? – kérdi a hölgy aggódva, – hát olyan nagy volna a lábam?

– Nem, – felel zavartan a kereskedő, – de az idén nagyon kis cipőket hordanak.

Jó biztatás.

Vendég: Mondhatom, szép borotválás! Az egész arcom csupa tapasz.

Borbély: Oh, tegnap egy urat be is kellett varrni.

Rosszul indul.

Boltosinas: Az az ember, a ki most elment, kalapot akart venni, de nincs.

Kereskedő: Hát nem tudtál neki eladni legalább egy esernyőt, te szamár? Soha sem lesz belőled használható kereskedő.

Ez is valami.

A segéd fizetésének a javítását kérte.

– Nagyobb fizetést, – válaszolt a főnök, – sajnálatomra nem adhatok önnek; hanem a jövő hónap elsejétől nem kell, hogy többé az egészségemre kivánja, ha prüsszentek.

Mindenkép baj.

– No Miska, hogy vagy megelégedve az új helyeddel? – kérdezik a csizmadia-inastól.

– Ne is kérdezze a ténsúr! – válaszol szomorúan az inas. – Ha a majsztram borért küld és hozok: a felesége ver meg; ha nem hozok: a majsztram náspágol el.

Mikor a majszterné takarékos.

I. inas: Hej Pista, vigyázz a kenyeredre, reászállott egy darázs!

II. inas: Csitt! Mert még meghallja a majszterné.

I. inas: Hát aztán baj volna ez?

II. inas: Persze, hogy baj. Ráfogná, hogy mézes kenyér, s nem kenne reá vajat.

A hosszú kolbász.

Kiszolgált katona: Adna-e nékem húsz fillérért olyan darab kolbászt, a mi elér egyik fülemtől a másikig?

Hentes: Hogyne! Különösen egy rokkant katonának.

Kiszolgált katona: No, akkor hosszú kolbászt válaszszon ám; mert az egyik fülem csak itt volna, de a másik bizony ott maradt Boszniában.

A válogatós vevő.

Egy hölgy különféle bevásárlásokat tesz, de a mellett nagyon rossznak és szörnyen drágának talál mindent.

– Adjon még öt darab tízfilléres levélbélyeget, – szól, amikor bevégezte vásárlását.

– Kérem, – felel a boltos, – csakhogy nekem csak közönséges bélyegeim vannak. Talán ilyesmit is jobb minőségben és olcsóbban kap nagysád másutt.

Ilyenek a nagy urak.

Báró: Mennyibe kerül ez a ruha?

Szabómester: Száz koronába. De ha mindjárt ki tetszik fizetni, odaadom nyolcvanért.

Báró (büszkén): Azt hiszi, nálam határoz az a rongyos húsz korona. Adós maradok!

Mire kiváncsi.

A kerékgyártó-inas mellénye gombjain számítgatva:

– A majsztram ver meg ma, vagy a majszterné?

Iparosbálban.

Mester: Miért nem táncol a leányaimmal is? Nézze meg az ember! Ott ülnek, vigye őket!

Segéd: Majszter úr, most nem vagyok munkában!

Elárulta magát.

Az inasgyerek visszahozza a szatócsnak az apró pénzt, melyet az imént váltott egy húsz koronás bankóért.

– A majszter úr azt mondja, hogy negyven fillér híja van a pénznek.

– Nem igaz, te huncut, – kiált fel a szatócs, – mert csak húsz fillér híja volt, mikor odaadtam!

Munkaszeretet.

– Nos, szereti-e már fia a timár-mesterséget?

– De még hogy! Kibujnék a bőréből, hogy még azt is megcserezhesse.

Nagyzolás.

Fölszabadult a szabóinas. Első dolga, hogy nagy gőgösen bemegy a trafikba és harsány hangon kiáltja:

– Kérek szivarokat!

– Milyeneket? – kérdé a trafikos.

– Krajcárosokat.

– Hányakat?

– Most csak egyeket, máskor majd többeket.

A csendes társ.

Egy vevő épp akkor lép az üzletbe, a midőn nagy lárma van ott.

– Ki ez az ember, a ki ekkora zenebonát csap itt? – kérdi a vevő a segédtől.

– Ez a mi csendes társunk, – válaszol fölvilágosítólag a segéd.

Kerűlő uton.

– Úgy-e, majszter úr, én biztosan a menyországba kerűlök?

– Miért, te kölyök?

– Hát csak azért, mert magánál már két esztendeje bőjtölök.

A figyelmes kereskedő.

Vevő: Ugy!… Most már minden szükségeset bevásároltam.

Kereskedő: Talán jó volna, ha még ezt a finom borotvát is megvenné.

Vevő: Szükségtelen, soha sem borotválkozom.

Kereskedő: Hát ha hasznát veheti, például ha öngyilkosságot akar elkövetni.

Czipő-varázslat.

Egy jókedvű cipészsegéd többek jelenlétében azzal dicsekedett, hogy öt perc alatt képes egy pár cipőt csinálni.

Fogadásra került a dolog.

A segéd elővesz egy pár csizmát, levágja róla a szárat, s készen volt a cipő.

A fogadást, természetesen, megnyerte.

Nem vész kárba.

Apa: A fiam vajmi keveset tanúl önnél. Mindig csak a gyereket dajkálja.

Iparos: Azt hiszi talán, hogy ennek nem fogja hasznát venni?

Akár így, akár úgy.

– Hol a nyolcas számú kapta? – kérdi az urától a majszterné.

– Beitta a majszter úr az Iczig zsidónál, – közbeszól a kotnyeles inas.

– Nem fogod be a szádat! – ordít reá a részeges csizmadia-mester, miközben jót húz a lábszíjjal az inas nyaka közé.

– Brühühühü!… Ordít a gyerek. Tegnap azért vert meg a majszter úr, mert nem tudtam, hol a kaptafa, ma meg azért, hogy tudom.

Gúnyolódó kérdés.

Egy kopasz úr nyit be a fodrászüzletbe.

– Nyírja le a hajamat, – szól a hajlongó segédhez.

– Hány szálat nyírjak, kérem alásan? – kérdi a segéd rejtett gúnynyal.

Az irigyelt mesterség.

Asztalos: Maga boldog ember.

Czipész: Hogy-hogy?

Asztalos: Minél többet tapossák a maga műveit, annál elégedettebb lehet.

Gavallérosan.

Szabó: Eljöttem, nagyságos úrfi, ha lenne szíves a kétszáz koronás számlámat kiegyenlíteni…

Fiatalember: Mit alkalmatlankodik maga mindig, Kecskés úr? Hát van magának jobb kuncsaftja, mint én? Ki tartozik magának oly pontosan, mint én? No, mehet dolgára!

Mikor a majszter úr el van foglalva.

A szürszabó kis fia a kapu előtt játszadozik. Arra megy egy úr és rákiált:

– Hallod-e, kis fiam, itthon van az apád?

– Idehaza, – válaszol a gyerek.

– Szaladj be és hívd ki, valami közleni valóm van vele. Siess!

– Édes apámnak most igen sürgős dolga van, nem hívhatom ki.

– A manóba! Hát mit csinál?

– Hát ép most döngeti javában az édes anyámat.

A jó posztó.

Vidékiek vetődnek egy fővárosi ruhakereskedésbe.

– Ezt a ruhát tessék megvenni, – ajánlja a kereskedő talán épp a legrosszabb portékáját. – Kitünő szövet, eltart a világ végéig, s még azután is lehet csináltatni belőle egy téli sapkát.

A kvárgli.

Az öreg legény kvárgliért küldte el az inast. A fiú sokáig odamaradt. A legény tehát kinéz, s ott látja az inast az udvaron a majszterné kis gyerekével játszani.

– Hát nem hoztál kvárglit?! – kiált rá boszúsan a legény.

– Hozni, hoztam volna biz én, – válaszol az inas, – de nagyon büdös volt, hát elhajítottam.

Hidegvér.

A csizmadiamester az inasa után dobja a csizmát; a fiú azonban hirtelen leguggol, s a csizma a belépő majszternét üti orron.

A majszter úr nyugodtan szól:

– Igy is jól van!

Szerencsekívánó részvét.

Segéd: Főnök úr, most hallom egy nagyváradi ismerősömtől, hogy Berekvölgyi Mór, akivel összeköttetésben is voltunk, csődöt mondott.

Főnök: Fejezze ki néki azonnal sajnálkozásunkat; de úgy fogalmazza a levelet, hogy szerencsekivánatnak is lehessen tartani.

Vásárlás közben.

Vásárló: Ezek a heringek nagyon aprók húsz fillérért.

Kereskedő: Tessék várni egy pillanatig, nagysága, a legközelebbi vonattal füstölt cethalak érkeznek, darabja húsz fillér.

Fénykor.

A gavallér keserű szemrehányást tesz szabójának:

– No hallja, maga ugyan szép kabátot csinált nekem! A posztó olyan komisz, hogy íme, két év alatt egészen kifényesedett.

– No, engedelmet kérek, – válaszolt a szabó, – elvégre egy ilyen kabátnak is kell, hogy legyen fénykora!

Az előrelátó asztalos.

Hölgy: De hiszen az az asztal szörnyen recseg, akármit tesznek rá.

Asztalos: Annak úgy kell lennie.

Hölgy: Ugyan?!

Asztalos: Tetszik tudni, amikor lakoma van, mindig azt írják az ujságok, hogy az asztal recsegett az étkek terhe alatt. Hát ez igazán recsegni fog.

Elriasztás.

Fűszeres: Nem megyek el innen, amig meg nem kapom a pénzemet!

Adós: Ugy? Majd meglátjuk! Laura lelkem, ülj csak a zongorához, s énekelj is hozzá!

Mikor a székálló szerelmes.

Szakácsnő: Adjon, kérem, egy darab borjúszivet.

Székálló: Az nincs, édes. De fogadja el helyette az én szerelmes, hű szívemet.

A munkanélküli.

Gyáros: Alamizsnát nem adok, de munkát igen.

Munkanélküli munkás: Nem, nem! Semhogy valamely szegény ördög elől elvigyem az állást, inkább beérem egy kis alamizsnával.

Hazafiasan.

– Hallotta, Stein Lázár bútorkereskedő háromszor jutott csődbe?

– Helyes. Háromszor bukik a magyar!

Mindig üzletember.

Ur (egy kereskedőhöz): Hány gyermeke van?

Kereskedő: Negyed tuczat, szortirozva; szolgálatjára!

A megtartott utazó.

A nagykereskedő elküldi az utazóját valami vidéki özvegyasszonyhoz. Aztán várja a rendeléseket.

Érkezik pedig ez a távirat:

“A minták nem tetszettek, de az utazót megtartom. Férjem lesz. Özv. Péterfi Jeremiásné.”

Borzasztó.

– Na, hogy vagy megelégedve az új helyeddel, Jancsi?

– Jaj, ott a majszter, meg a majszterné négy kézre pofoznak!

Családi revolver.

Egy fiatal házaspár lép a fegyverkereskedésbe. A férj revolvert kér.

– Tessék! – szól a kereskedő. – Ez egy családi revolver.

– Miféle családi revolver?

– Tessék megnézni. Hat csöve van; kettő a felesége, kettő a csábító, kettő pedig az ön számára. Ez a legujabb divat, uram. Nászajándékul tömegesen vásárolják.

Emberbánás.

– Hát mit mondott a gróf, Áron?

– Kidobott az utczára, egész világ csúfjára!

– Látod, te nem tudsz bánni az emberekkel; engemet csak az udvarra szokott kidobatni.

Váratlan öröm.

Egy fiatal ember lép be a szabó özvegyéhez:

– Kifizetem az összes tartozásomat.

Az özvegy asszony felsóhajt:

– Jaj, Istenem, ha a boldogult uram ezt megéri, talán sohsem halt volna meg!

III.

Baklövések.

Vadász-adomák.

Hogy kell a rókát lőni?

– Ha jó vadász vagy, – kérdezi egyik öreg Nimród fiatalabb társától, – azt mondd meg, mikép lehet a rókát úgy meglőni, hogy a bőre lyukas ne legyen?

– Biz’ én nem tudom.

– Hát megmondom, figyelj jól. Sörét helyett egy éleshegyü zsindelyszöget tesz az ember fegyverébe s úgy lő, hogy a rókát farkhegyen találva egy fához szögezze. Aztán felvágja az ember a róka homlokát s addig veri a töltővesszővel, míg a róka kínjában kiugrik a bőréből.

Az eredmény.

Niki báró: Hát hogy sikerült a hajtóvadászat, Karcsi?

Karcsi gróf: Meglehetősen. Háromszáz nyulat, húsz rókát és három hajtót lőttünk.

Jó mentség.

Erdőkerülő: Hiszen ön az “Állatvédő egyesület” tagja, s mégis meglőtte ezt a nyulat?

Városi úr: Kérem, nem a magam számára lőttem.

Ha úgy tetszik.

– Engedje meg, kedves erdész úr, de nem hihetem el ezt a történetet.

– Nem? No jól van. Elmondok én magának egy másikat, ha úgy tetszik.

A medve.

Egy nagy úrral történt, még pedig német herceggel.

Roppant szeretett volna medvét lőni; ellátogatott hát Erdélybe, egy magyar mágnás ismerőséhez.

A vadászat elkezdődvén, a herceg a legjobb helyet kapta a havasokon. Okvetetlenül kellett medvének jönni puskája elé. S jött is nagy csörtetéssel egy hatalmas bundás.

A herceg, meglátva a szörnyű fenevadat, megijed, de azért rálő; persze nem találja.

A herceg remegni kezd, mint a nyárfalevél s ijedtségében sem lőni, sem futni nem képes. Most már csakugyan mindjárt rettenetes vége lesz. Megeszi a mackó s medvecukor válik úri testéből.

A medve nem tágít. A herceghez megy s két hatalmas praclijával kedélyesen megöleli s érdes nyelvével össze-vissza nyalja beretvált arculatját, s azzal ott hagyja a faképnél az agyonijedt vadászt.

A házigazda ugyanis, hogy magas vendégében valamikép kár ne essék, egy oláhtól vásárolt meg egy táncra kitanított szelíd medvét s úgy intézte a vadászatot, hogy azt a herceg lelőhesse.

Erdőben.

I. vadász: Lőtt-e már őzet, kollega?

II. vadász: Őzet? Azt még bizony nem, hanem bakot, azt igen gyakran.

A böjtölő vizsla.

Egy kedélyes plébános, a ki mellesleg szenvedélyes vadász is, egy társaságban, a hol az állatok ösztönéről volt szó, egyszer csak megszólal:

– Én is tudok az állatok ösztönéről egy meglepő példát. Van nekem egy vizslakutyám, a melyik, mivel tudja, hogy mi minden pénteken bőjtölni szoktunk, ezen a napon soha sem akar csontot rágni, hanem bőjtös eledelt kér.

Vadaskertben.

Városi uracs: Pompás állat ez a gémszarvas! Hát aztán mennyi ideig él egy ilyen állat?

Vadász: Hát lássa, kérem, az csak attól függ, hogy mikor lőjjük le őket.

Melyik a különb vadász?

– Az én férjem kitünő vadász – dicsekszik az asszony. – A vidéken a legszebb nyulakat lövi.

– Mit? – vág vissza egy fiatal menyecske. – Az én férjem spékelt nyulakat lő.

Testvérgyilkosság.

– Igen, uram, mikor Amerikában voltam, – dicsekszik a kocavadász egy társaságban, – egyetlen vadászat alkalmával hat bivalyt lőttem.

– Testvérgyilkos! – jegyezte meg e nagy füllentésre a társaság egyik tagja.

Mi tartotta vissza?

– Mi az oka annak, hogy Tőzeg uramat, aki pedig olyan szenvedélyes vadász, múlt héten egyszer sem láttuk az erdőn? – kérdi a vasárnapi borozgatók egyike a korcsmában.

– Mi az oka? Hát mindjárt elmondom én, – szólal meg a segédjegyző.

Hétfőn már útban volt az erdő felé, mikor csak egyszerre a kutyája a farkát a lába közé húzta, a szőrét meg fölborzolta, hogy olyan volt, mint egy tüskés disznó; bizonyosan valami rosszat érzett. Ilyenkor az istenfélő vadász visszafordul.

Kedden kimenet közben két szarkát pillantott meg egyszerre. A szarka gonosz madár, nem hoz szerencsét a vadásznak. Legokosabb, ha visszatér.

Szerdán a község határában, az út kellő közepén egy orrával feléje fordított rongyos cipőre bukkant. Már az eféle jel után hiábavaló is volna minden fáradság. Csak szépen vissza, haza!

Csütörtökön egy fekete kandúrmacska vetődött az útjába. Minden macskában az ördög lakozik, hát még a feketében! Vége volt a vadászatnak.

Pénteken jó kedvvel indult neki, hogy már ma csak lesz valami. El is ért szerencsésen az útszéli keresztfáig, de ott aztán eszébe jutott, hogy hiszen tulajdonképen ma péntek van, ilyen szerencsétlen napon csak nem fog okos ember vadászatba.

Szombaton meg aztán szerencsétlenségére belébotlik egy vén szipirtyó, a Sári néni: “Dicsértessék az úr Jézus Krisztus, – rikácsolja, – sok szerencsét kivánok, teins erdész uram!” – “Pusztulj a poklok mélységes fenekére!” – kiáltott vissza s ki is köpött azonnal háromszor, hanem azért még sem mert nekivágni, mert tudta úgyis, hogy mind hiába. Vén asszonynyal találkozni, a ki még ráadásul sok szerencsét kiván a vadásznak, ez már még a soknál is több.

Jó tanács.

Orvos (vadászaton az erdészhez): Ez már mégis rettenetes! Egyetlen egy nyulat sem tudtam elpusztítani.

Erdész: Tudja mit, doktor úr? Rendeljen valami orvosságot a nyulaknak.

Már ismeri.

Erdész: Tessék, megint meglőtte azt a hajtót… Szegény Kiss Ferkó!…

Kocavadász: Aligha lesz a Kiss Ferkó, mert az “Jézus Máriát” szokott kiáltani, ez pedig csak “jaj-jajt” ordít.

Őszinte.

Miklós bácsi egy vadászkaland elbeszéléséhez fog:

– Soha olyan vaddisznót, kedves öcsém… – fordul a szomszédjához. – De ide hallgass!

– Édes urambátyám, – felelt a megszólított, – mondja el csak a kalandját a másik szomszédjának, mert én magam is szoktam olykor füllenteni.

Félreértés.

Jegyző: Na, kedves komám, maga ugyan szépen cserben hagyott. Nem emlékszik már, mit igért? Ugyancsak fogadkozott, hogy majd küld egy nyulat a minapi keresztelőre.

Erdész: Mi az ördög, hát nem jött el? Na, már pedig nem az én hibám. Biz isten, mindjárt megmondtam egynek a kukiráczásban, hogy menjen magához, komám. Már most a beste lélek, bizonyosan nem jól értette s más házba szaladt.

Ez aztán a vizsla!

Vidám társaság vacsorált a “Pannónia” éttermében. Az egyik vidéki fiatal ember vizslája egyszerre csak állani kezd, mintha vadat látna.

– Mi az ördögért áll most ez a vizsla? – kérdik asztaltársai gazdáját.

Ez letekint az asztal alá s észreveszi, hogy ott egy étlap hever.

– Hát bizonyosan fogoly, vagy nyúl van az étlapon, – válaszolja rendíthetlen komolysággal.

Hol a mókus?

Hajtó (vadászaton): Láti, ténsúr, ott fenn azon a tölgyfán gubbaszt egy maukus.

Vadász: Hol?

Hajtó: Hát nízze csak, a mellől az öreg ág mellől kandikál elé a farka.

Vadász: Igen, a farkát jól látom, de hol van a mókus?

Hajtó (röhög): Hát azt se tudja a ténsúr? Hát ott van a farka előtt.

Sikerült vadászat.

– A vadászat remekül sikerült!

– Nos, talán sokat lőttél?

– Én nem, de ingyen kaptam négy nyulat.

Az új puska.

– Azt mondja, hogy a puskája ezer lépésre visz?

– Igen.

– Pedig ez a rendszer csak ötszáz lépésnyire szokott vinni.

– De az én puskám duplacsövü.

A jó eb.

Béni bácsi folyton dicsérte vadászkutyáját, hogy mily jó szimatja van, mily gyors, minő ügyes.

A szomszédja egyszer kölcsönkérte az annyira feldicsért ebet, melyet gazdája csak nagy nehezen engedett át s szörnyen a lelkére kötötte, hogy vigyázzon rá.

A vadászat után a szomszéd visszahozta az ebet s ily szavakkal adta át:

– No iszen tudom már, miért dicsérte fel Béni bácsi úgy ezt a kutyát! Valahány vadkereskedés előtt elmentem, addig nem eresztett tovább, míg be nem tértem.

A vadászidény.

– A vadászidény megint megkezdődött.

– Veszem észre, a férjem egyre haragszik, hogy milyen drága a fogoly!

Félti.

– No, Juli, – szól a vadászatra készülő úr a gazdasszonyához, – ma a bakokra kerül a sor.

– Az isten szent szerelméért, csak aztán valami kár ne essék a nagyságos úrban!

Minő vadászruha kéne.

Ruhakereskedő: Ez nagyszerű vadászruha. Ebben a vad nem látja meg a nagyságos urat.

Kocavadász: Igen ám, de ez nem elég. Nekem olyan ruha kell, a melyben én látom meg a vadat.

Uj vadászterület.

A.: Hallották, hogy a Tóni bácsi vadászterülete megnagyobbodott?

B.: Hogyan?

A.: Egy új vadkereskedés nyílt meg az erdejéhez vezető úton.

A szarvak után itél.

Egy gyönyörű agancsos szarvas bukkanik fel a sűrűből. Pipogya úr azonban tétovázva áll.

– De hát miért nem lő, aki adta!… – kiált rá az erdész.

– Félek, hátha ember…

A veszettség következménye.

– Hallom, hogy a vizslája megveszett, és megharapott egy gimnáziumi tanárt. Komolyak a következmények?

– Igen. A szegény kutya most latinul ugat.

Hajtót lőtt.

Nő: Miért nem hoztad haza, amit a vadászaton lőttél?

Férj (kocavadász): De édesem, hiszen nem vagyunk emberevők!

Természetes.

A.: Az én kutyám csak rágott húst eszik.

B.: És ki rágja meg neki?

A.: Ki? Hát ő maga.

Segít magán.

– Minek visz ez a Kányafalvy mindig faszenet magával, ha vadászni megy?

– Tudod, bekormozza vele a puskája csövét, hogy azt mondhassa, ha nyulat hoz haza, hogy ő lőtte.

A jó szimat.

Szarvas Tóbiás úr az életpárjával sétált. Az utcán egy kutya egyszerre csak ugatva utána iramodik, s beleragad a kabátjába.

– De hát mit akar ez a kutya velem? – kiáltott fel ijedten.

– Bizonyosan megérezte rajtad, hogy Szarvasnak hívnak, – jegyezte meg mosolyogva egy mellette elhaladó erdészismerőse.

Egyszerü szer.

I. kocavadász: Hogy van az, hogy mostanában már nem lősz meg hajtókat, holott ezelőtt minden héten megesett veled?

II. kocavadász: Hát tudod, az ellen egyszerű szerem van. Vaktöltést teszek a puskámba – golyó nélkül.

Mikor a gróf úr lő.

– Uraim, meneküljenek! – kiáltja rémülten vadászat alkalmával az uradalmi erdész.

– Miért?

– A gróf úr lőni készül!

Helyes következtetés.

– Azt beszélte nekem Koczkássy, hogy a minap százötven nyulat lőtt.

– Nekem meg háromszázat mondott.

– Magát, ugy látszik, kétszerte ostobábbnak tartja.

Szalonka-vadászaton.

X. gróf szalonka-vadászatra indult egyik birtokára. Az öreg gróf nemcsak szörnyű rossz vadász volt, de rövidlátó is, s így vajmi kevés remény lehetett, hogy lőni fog valamit.

Képzelhető, mennyi gondot adott ez a főerdésznek, a ki kegyvesztéstől félt, ha ura fegyverét nem kiséri a szerencse.

Végre egy eredeti ötlete támadt. Három meglőtt szalonkát betett egy tarisznyába, s azzal az utasítással adta oda legényének, hogy mászszék fel egy előre kijelölt lombos fára, s a mikor a gróf arra jön és lő, dobjon le a földre egy szalonkát.

A lövésig minden a legszebb rendben folyt: Az erdész már előre örült a sikerült cselnek.

– Hamar, hamar kegyelmes uram, – kiáltott a fára mutatva, – éppen most húz felénk egy szalonka. Tessék gyorsan lőni!

Durrr!… Még el sem hangzott a lövés, midőn a gróf lábai elé egy tarisznya pottyant a magasból a három szalonkával együtt, a melyet az ostoba legény félreértésből dobott le.

Hogy mi következett ezután, elgondolhatja mindenki.

Mikor az ember kettőt lát.

– Sok lesz, kedves bátyám, – mondogatják egy öreg vadásznak – ne igyék annyit, mert majd nem látja meg a nyulat.

– Tudjátok is ti, mitől döglik a légy! – válaszol az öreg. – Nem árt ám a vadászat előtt egy kissé benyalni, mert ha aztán felugrik egy nyúl, egy helyett kettőt lát az ember. Akkor aztán csak közéje durrant a két nyúlnak és sokkal bizonyosabb, hogy talál, mintha csak egyre lőne.

A gonosz pásztorfiu.

Vadászni ment Zsiga bácsi; de mint rendesen, úgy most sem akadt puskája végére lőnivaló. Találkozik egy pásztorfiúval, s elkeseredve kérdezi tőle:

– Öcsém, nem láttál erre nyulat?

– De láttam biz’ én ténsuram.

– Mikor te? – kiáltja Zsiga bácsi nagy örömmel.

– Szent-György napkor lesz két esztendeje.

A jó lövő.

– Nem tudom kivenni, nyúl-e az ott, vagy valami tuskó?

– Mindjárt megtudjuk, csak lőjjön uramöcsém. Ha eltalálja, bizonyosan tuskó; ha nem találja el, bizonyosan nyúl.

A két szarvas.

Pirók úr épp oly szerencsétlen a vadászaton, mint a házaséletében.

Épp vadászatról érkezett, természetesen megint semmit sem lőtt.

– Semmit sem látott? – kérdi tőle a szomszéd.

– Láttam egy szarvast.

– Ugyanezt mondhatta a szarvas is, – jegyezte meg gúnyos czélzással a szomszéd.

A főerdész-jelölt.

– Már megint füllentettél, – dorgálja az apa kis fiát. – Mi lesz belőled, ha le nem szokol a hazudozásról?

– Hát főerdész, – válaszol önérzetesen a gyerek.

A takarékos kutya.

– Pár év előtt – beszéli egy vadász, – volt egy vizslám, melynek a nyakkötőjén levő nyilásba minden délben négy fillért tettem és a kutya a legközelebbi péktől mindig egy zsemlyét hozott magával. Egyszer azonban a kutya két nap egymásután nem hozott zsemlyét, noha a szokásos négy fillért megkapta. Mily nagy volt azonban a meglepetésem, midőn a harmadik napon a kutya kolbászszal tért vissza. Az okos kutya összegyüjtötte a pénzt, hogy egyszer egy jó falatot ehessék.

Az igazi baklövés.

Após (vejéhez, aki reá dupláz az előtte felugró nyúlra, de elhibázza): No, hallod, nagyobb bakot már nem lőhettél!

Vő (mérgesen): De bizony nagyobbat lőttem, a mikor a leányát nőül vettem.

Medvekaland.

Vidám társaság, mely nagyobbára kocavadászokból állt, azzal tölté az időt, hogy a jelenlevők mindegyike elbeszélt egy-egy vadászkalandot.

Épp egy fiatal ember tette le a garast, aki komoly arccal a következő szörnyű kalandját beszélte el:

– Egy jó barátom, kinek Erdélyben a havasok közt rengeteg erdői vannak, medvevadászatra hívott meg. Egy hatalmas medvepárnak jöttünk nyomába. Vadászkéssel s puskával fölfegyverkezve, elfoglalám helyemet. Szerencsétlenségemre társaimtól s a hajtóktól teljesen elszigetelve, egyszerre csak egészen egyedül, szédítő mélység szélén találtam magamat, amely csak egy keresztül fektetett fatörzszsel volt áthidalva. Nagy hirtelen rémítő ordítást hallok magam mögött, s látom, hogy a hím medve egyenest nekem tart. Másként nem menekülhettem, mint ha csak a túlsó oldalra jutok. Késemet számba, fegyveremet kezembe fogva, neki indultam csúszva-mászva a veszedelmes útnak, a fatörzsön keresztül. Mikor már az út közepén voltam, azt veszem észre, hogy a nőstény medve a feneketlen mélység másik oldalán vicsorítja reám fogait. Majdnem sóbálványnyá meredtem. A puska kihull kezemből s a mélységbe zuhan, s a mint barátaim után kiáltok, a kés is kiesik fogaim közül. Előttem s mögöttem a borzasztó fenevad, alattam a tátongó mélység!…

Kimerülten emelte föl poharát s egy húzásra fenékig üríté.

A társaság, mely visszafojtott lélegzettel hallgatta az elbeszélést, csak nagy nehezen ocsúdott fel ijedtségéből, mig végre a vadászpajtások egyike nagy félénken kockáztatta meg a kérdést:

– S mi történt önnel?

– Velem? – sóhajtott a medvevadász. – Engem a rettenetes fenevadak teljesen fölfaltak.

Ismeri már.

Akácfalvi úr vadászni volt. Mikor hazatér, elkezd dicsekedni a felesége előtt:

– Képzeld Örzsike, ma kilencz nyulat lőttem?

– Kilenc nyulat? – csapja össze a kezeit az asszonyka. Az lehetetlen. Hiszen csak öt forint volt a tárcádban, mikor hazulról elmentél!

Az ebadóért.

A.: Minek vered a szegény vizslát?

B.: Hadd tudja meg, hogy ma fizettem be érte megint az ebadót.

Értsen róla.

Az erdész egy társaságban hihetetlenül merész vadászkalandot beszél el. Az egyik hallgatója, a postamester, egyszer csak közbevág:

– Hogy lehet valaki annyira szemtelen, ily nagyokat összehazudozni?

Az erdészt elfutja a méreg.

– Micsoda hang ez? – kiáltja dühösen. – Hogy merészel ön szavaimban kételkedni?

– Bocsánat! – felel nyugodtan a postamester. – Kifejezéseim nem önre vonatkoztak, erdész úr, hanem egyik ismerősömre, a ki tegnap ugyanezt a vadászkalandot mondta el, még pedig úgy, mintha vele történt volna.

Ki a hibás?

Főherceg: Megint hibáztam.

Vadászmester: Ejh! Az az ostoba őzbak ismét félre ugrott.

A jegesmedve.

– Mikor a sarkvidéken jártam, – dicsekszik egy vadászember, – egy nap alatt nyolc jegesmedvét lőttem.

– Bácsi, – szólal meg a szögletből egy kisfiú, – miért hívják az ottani mackót jegesmedvének?

– Miért?… Hát azért öcsécském, mert jeget eszik.

Fölösleges.

– Miért nem lő ön? – kérdezi vadászat közben az erdész egy városi uracstól.

– Ha nincs nyúl a közelben.

– Miért kellene éppen nyúlnak a közelbe lenni, mikor ön úgyis lyukat lő a levegőbe.

Miről ismert rá?

A.: Kitünő őzpecsenyét ettem ma Bordáséknál.

B.: De hátha nem is volt őz?

A.: Hogy is ne, mikor szarvasbőr-keztyü szaga volt.

Éppen az a baj.

– Miért nem lősz, barátom, hát nem látod, hogy ott szalad egy nyúl?!

– Hm! Hisz épp az a baj, hogy – szalad.

A hibás lövés.

A hadnagy czélba vesz egy nyulat, de elhibázta s golyója a közelében álló őrnagy füle mellett süvített el. Az őrnagy dühösen kiált rá:

– Teringettét! Hadnagy úr, itt nyúlra vadászunk, nem előléptetésre!

A vadorzó mentsége.

Tetten érték a vadorzót, s bekisérték a főerdészhez.

– Megint egy őzbak? Ezért meg fog lakolni! – förmedt reá a főerdész.

– Pedig inkább dicséretet érdemelnék.

– No, még ilyet! Ugyan miért?

– A főerdész úr – válaszolt az orvvadász – köztudomásulag oly szerencsétlen, hogy soha sem tud lőni semmit. E miatt aztán az erdei vadak szörnyen elbizakodtak. Hát én csak egy kis szerénységre s a főerdész úr iránti tiszteletre akartam szorítani őket. Csakis azért lőttem le azt a hencegő őzbakot.

Akaratlan célzás.

– Papuskám, – kérdi a kisfiú az apjától, – a mamának is kell vadászjegy, ha a vadkereskedésbe megy?

Angol kutyák.

Angol kutyákról folyik egy társaságban a beszélgetés. Komoly képpel hallgatja ezt a kis Pali, végre felszólal:

– Aztán papa, az angol kutyák angolul ugatnak?

Ujabb kifogás.

– Ejnye öcsémuram, de rosszul lő. Ezelőtt azt mondta, hogy azért nincs szerencséje, mert régi módi puskája kajszán hord. De most új fegyvere van. Miért nem talál hát?

– Jaj, kedves urambátyám, most meg a nyulak szaladnak kajszán.

Figyelmeztette!

A kocavadász azzal jön haza, hogy meglőtte a vizsláját. A felesége ráförmed:

– Ugy-e mondtam, hogy hagyd itthon a puskádat, ha vadászni mégysz!

A rosz vadászember.

– No, mondhatom pajtás, hogy ez a Szabó Muki rosz vadászember.

– Ugyan miért?

– Képzeld csak, a tarisznyájában nincs se sonka, se konyak, hanem csak töltény.

A szerencsétlen nyúl.

Egy kocavadász végrevalahára nyulat lőtt. Csoda esett, hogy eltalálta.

– Szent Isten, mekkora pechje lehetett ennek a szegény, szerencsétlen nyúlnak! – sóhajtott fel maga is bámulva.

Melyik a legjobb agár?

A tiszta fehér szőrű, mert az ilyenről azt hiszi a nyúl, hogy már ingre vetkőzött, hogy jobban szaladhasson. Erre aztán a nagy veszedelem tudatában úgy megijed, hogy eláll a lélekzete; nem bir tovább futni, s könnyű szerrel elfogatja magát.

Nemes cél.

Főerdész: Erdőkerülő! Már ismét elkerülte a figyelmét, hogy az a Csákány János a feleségével meg az öt gyerekével az erdőn járt és rőzsét lopott. Hát mire van magának két szeme?

Erdőkerülő: Arra, hogy ha földhözragadt szegény ember követ el ilyesmit, szemet hunyhassak.

A vadász emlékezete.

A vidék egyik kedvelt szinésze igen szenvedélyes, de igen szerencsétlen vadász volt.

Ha fegyvert kaphatott vállára s körülötte vén vizslája ugrándozott, oda nem adta volna a világ minden babérkoszorújáért.

Egyszer azonban erősen meghűlt, tüdőgyuladásba esett s belehalt. Nagy részvét közt temették el.

Temetésről jövet egyik jó barátja következőleg emlékezett meg róla:

– Meghalt. De alakjai, melyeket megteremtett s a nyulak, melyekre vadászott, még ma is élnek.

Kapóra jött.

Hajnali három órakor botorkált az erdész haza a korcsmából. Épen vetkőzni készül, mikor a felesége egyszerre csak fölébred:

– Ejnye, ejnye, édes öregem, hát már megint lesbe készülsz? Gondolj az egészségedre, gondolj rám s maradj inkább szépen itthon.

– Igazad van, édes Krisztinám, – válaszol az erdész, – okosabb is lesz, ha lefekszem.

És úgy tőn, a miként beszéle.

Hogy lehet az?

Nemrég egy társaságban a kutyák tanulékonyságáról levén szó, egy lesipuskás a következő nagy mondást röpítette világgá:

– Az mind semmi, a mit ti beszéltek. Nekem volt egy vizslám, az volt aztán kidresszirozva! Ha megparancsoltam neki, rögtön a saját maga nyelvét nyalogatta.

A Mátyás-madár.

A budai szőlők közt a kocavadász egy budakeszi emberrel találkozik, a ki egy szajkó-madarat visz eladni a fővárosba.

– Tu-tu tud-e ez a Má-má-tyás be-be-szélni? – kérdi a dadogó úrfi.

– Hogy tud-e? Ha csak úgy tudna beszélni, mint az úr, mindjárt kitekerném a nyakát! – felelé önérzettel a sváb atyafi.

Az új vizsla.

– Nos, mit csinál az új vizslád? Megszokott már?

– Oh igen, már kezdi megenni a feleségem főztjét.

A legjobb vadász.

Egy kedélyes társaságban arról beszélgetnek, ki a legjobb vadász a vármegyében.

Egyik ezt, a másik amazt mondta; míg egyszer csak megszólal egy kedélyes öreg úr:

– Megmondom én. Hát ihol ni, a Sándor öcsém, mert egy félóra alatt senki sem hordott össze még annyi vadat, mint ő.

Szépet a hasznossal.

– Hát ez mi? Azt igérted, hogy névnapomon karmantyúval lepsz meg és nyulat hoztál.

– Persze. A húsát megeszszük, a bundájából pedig varrhatsz magadnak muffot.

Hajtóvadászaton.

– Lássa, méltóságos gróf úr – szól a gróf mellé rendelt vadászlegény, – az a kellemetes az ilyen hajtóvadászaton, hogy az ember olyanokkal köt barátságot, a kikkel máskülönben soha életében össze nem került volna.

A füstnélküli puskapor.

Erdész: Nos, hogy sikerült a vadászat a füstnélküli lőporral?

Kocavadász: Nem ér az semmit. Az a puskapor tönkretesz minden illuziót. Az ember alig sütötte el a fegyverét, már is látja, amint az a hitvány állat elfut.

Kölcsönösség.

– És ön elhiszi Csöröginek az ő hazug vadászhistóriáit?

– El én!

– No, de…

– Hát tetszik tudni, ő is elhiszi, ha én beszélek el valami csodás vadászkalandot.

Önismeret.

– Hogyan? Ön azt meri állítani, hogy olyan vadászkutya is van, a mely több észszel bir a gazdájánál?

– Merem állítani, mert nekem is van egy ilyen kutyám.

Ami olcsóbb, mint a nyúl.

A kocavadász megsörétezett egy hajtót.

– Mennyi jár magának fájdalompénzül? – kérdi a suhancot, a kit a serét talált.

– Három forint, – sír a meglőtt ember.

A kocavadász könnyebbülten szól magához:

– Hiszen ez olcsóbb, mint a nyúl!

Még a vizslája is!

– Igaz, hogy Zöldi erdész akkorákat hazudik?

– De mekkorákat! Néha még a vizslája is kétkedőleg csóválja a fejét!

A megsértett vizsla.

– Furcsa, hogy ez a nősténykutya milyen haragot mutat irántam.

– Na igen, mert a minap két évvel idősebbnek tetszett becsülni, mint a milyen.

A lakcím.

A kocavadász elhibázza a nyulat. Az erdész a menekülő nyúlra kiált:

– Andrássy-út 213, Szabó István!

Aztán a kocavadászhoz fordulva szól:

– Igy la, legalább tudja a lakcímét!

Bátor férfiú.

Erdész: Ejnye Pocak úr, hát hol késett?… És hol a fegyvere?

Pocak: Hjah, annak története van. Hát amint egy árokhoz érek, nem ugorhattam át puskástól és előbb átdobtam a fegyvert.

Erdész: Aztán?

Pocak: Aztán nem mertem utána ugrani…

Erdész: Nos?

Pocak: Nos, ott kellett ülnöm és vigyázni, hogy valami zsivány ne vigye el a puskát.

Erdész: Hát?

Pocak: Hát aztán csakugyan jött a zsivány és elvitte.

Derék állat.

Az erdész dicséri a vizsláját, Fillakszot.

– Milyen okos állat! Ha néha kelleténél többet iszom, előre fut és állhatatosan csahol, míg kijön a feleségem. Aztán hamis nyomra vezeti és én szépen beosonhatok a házba.

Egy vadász nagymondásaiból.

– Az volt a bolond eset. Fönt jártam a hegyek között s óriási vihar támadt. Az eső esett, mintha öntötték volna, s az volt a szerencsém, hogy egy szikla alatt meghúzhattam magam. Az eső zuhogott tovább s ezalatt rettenetes pipázhatnékom támadt, de nem volt gyufám. Ám egy darab papiros akadt a kezembe s ezt az első villámnál meggyujtottam. No, mert az istennyila jobbról-balról úgy potyogott, hogy a papirost csak ki kellett nyújtani. Persze, bántam is én már aztán, hogy meddig esik! A pipám égett és elégedett voltam, mint egy kiskirály, a kinek kutya baja sincs.

Furfang.

– Minek ez az álszakál, Lengefi úr?

– Vadászni megyek.

– Álszakálban?

– No igen! Igazi alakomban már nagyon ismernek a nyulak és nem tudok ellenni a tolakodásuktól!

Elárulta magát.

– Mióta jár vadászatra, Kopasz úr?

– Tíz év óta.

– Oh, hisz akkor már nagyon sok nyulat lőhetett.

– Meghiszem, már árkedvezményt kapok a vadkereskedőnél.

Lőjjön még!

Hajtó: Jaj, jaj!… Meglőtt az úr. Teli a combom seréttel… Jaj… jaj!…

Kocavadász: Csitt! Ne ordítson! Majd adok kárpótlásul néhány forintot, (Előveszi és nézi a tárcáját). Ej, csak ötvenesem van. Tud váltani?

Hajtó: Nem én; de hát lűjjék ide a combomba még vagy kétszer.

Gyorsvonaton kergetett nyúl.

Városi uracs (a kerülőhöz): Hej atyafi! Nem látott erre futni egy nyulat?

Kerülő: De bizony láttam. Ott szaladt a vasuti sínek mentén.

Városi uracs (magában): Teringettét! Fel kell ülnöm a legközelebbi gyorsvonatra, különben máskép nem érem utól.

Ellentét.

– Afrikai vadászatom közben egy olyan folyót találtam, a melynek egyik partjától a másikig nyolc napon át kellett csónakázni.

– Az semmi. A mi erdőnkben van egy folyócska, amely olyan keskeny, hogy csak egy partja van.

Ez is vadász-szerencse.

– Lőtt-e már őzet?

– Még nem; de már halálra ijesztettem egyet.

Ha csak hazudni kell!

Kocavadász: A múlt héten páratlan vadászszerencsém volt. Tizenkét nyulat, harminc fácánt, hat szarvast, két őzet lőttem; ezeken felül még egy medvét is. Képes ön erre?

Erdész: Lőni nem; de hazudni tudok többet is.

VI.

Az iskolából.

Diák-adomák.

Csak látásból.

Tanító: Ismered ezt a betűt, kis leányom?

Kis leány: Igenis, ismerem.

Tanító: Tehát hogy hívják?

Kis leány: Kérem szépen, én csak úgy látásból ismerem, de a nevét nem tudom.

Beiratáskor.

Tanító: Tudsz-e fiam imádkozni?

Gyerek: Hát hogyne tudnék. Hisz másfél esztendeig voltam koldusvezető.

A tanyai iskolában.

– Na Jancsi, mosakodtál-e ma? – kérdezi a tanító a tanyai kondás fiától.

– Nem tanító úr, csak az utolsó vasárnap, – felel őszintén a fiú.

– Hát nem mosakszol te mindennap?

– Nem, tanító úr! Az én apám mindig azt mondja, hogy annak igazán nagy disznónak kell lenni, a ki mindennap mossa magát.

Megadta néki!

– Hol született Jézus? – kérdi a tanító az egyik fiút.

A gyerek hallgat.

– No, majd megsúgom az első szótagot, a többit találd ki. Tehát jász…

– Jászságban! – válaszolt hirtelen a fiú.

Minek kérdi?

Tanító: Micsoda betű ez?

Gyerek: Nem tudom én.

Tanító: Ez itt, fiam, A. Hát ez a másik?

Gyerek: Azt se tudom én.

Tanító: Az meg B.

Gyerek: Ha tudja tanító úr, hát minek kérdi?

A melléknév.

Tanító: Micsoda beszédrész ez: kanál?

Tanuló: Melléknév.

Tanító: Már hogy volna az melléknév?

Tanuló: Hát csak úgy, hogy minden rendes háznál a tányér mellé szokták tenni.

A paradicsomi alma.

Hitoktató: Miért kergette ki az Isten Ádámot és Évát a paradicsomkertből?

Fiú: Mert megették az almáját.

A szentelt olaj.

Az évzáró vizsga alkalmával, a melyen az esperes úr is jelen van, a többi közt az egyházi szertartástanból is kérdezik a gyerekeket.

– Mire való a szentelt olaj? – kérdi a tanító az egyik kis leánytól, aki azonban nem tudja és mélyen hallgat.

Eközben a mellette ülő másik leányka hirtelen föltartja kezét. A tanító hozzáfordul:

– Te tudod?

– Igenis, tudom.

– Mondd meg hát.

– A szentelt olaj… a szentelt olaj – hadarja énekhangon a kis leány, – salátára való.

– Honnan tudod ezt, gyermekem? – szólal meg az elnöklő esperes.

– Láttam, mikor a főtisztelendő úr szakácsnéja öntött belőle a salátára, – felel a kis csacska.

Megfelelt.

Tanító: Vidám kedély és munkásság édesítik meg az életet. Ki tudná megmondani, hogy a szegénységben is mi teszi elviselhetővé a létet?

Izsó (jelt ád).

Tanító: Szólj hát, fiacskám!

Izsó: A jó gescheft.

A hasznos állat.

– Béla, mondj egy hasznos állatot.

A fiú tétovázva hallgat.

– Nos, a szakácsnétokról nem jut valamelyik eszedbe?

– De igen, – mond örömmel a fiú, – már tudom. A huszárkáplár.

Ami nem számít.

– Hány éves vagy, kis fiam? – kérdi a tanfelügyelő egy sápadtarczú vézna gyerektől.

– Nyolc; tulajdonkép már kilenc volnék, de egy esztendeig beteg voltam.

A köd eredete.

– Miből lesz a köd? – kérdezi a tanító Kócos Jancsitól.

– A csillagok idézik elő, – válaszol bátran a gyerek.

– Na, ez új dolog. S hol szedted te ezt?

– Hát tegnap hallottam a mamától, hogy valahányszor apám a “Fehér csillag”-ból jön haza, mindig ködös.

Az utolsó szentség.

Tanító: Hány szentség van, Szekeres Pali?

Fiú: Már egy sincs.

Tanító: Miért, te füles?

Fiú: Mert tegnap adták fel a szomszédunknak az utolsó szentséget.

A jó fiú.

Tanár: Valld meg, ki csinálta neked ezt a feladványt?

Diák: Az édes apám.

Tanár: Az egészet?

Diák: Nem; én is segítettem neki.

A feltételes alak.

Tanár: Hogy mondanád ezt a mondatot feltételes alakban: “nem szabad lopni!”

Tanuló: Nem szabad lopni, – ha látják.

A megbolondult hal.

Tanító: Miska! Nevezz meg nekem néhány állatot, amely a fákon tartózkodik!

Miska: A veréb, a fülemile, a pitypalaty.

Tanító: Helyes. Kóbi, most te folytasd!

Kóbi: O hal.

Tanító: Te szamár, hol hallottad azt, hogy a hal a fákon tartózkodik?

Kóbi: Nem lehet todni! Edj megbalandult hal.

Ez is négylábú.

Tanító. Miután beszéltem nektek a két– s négylábú állatokról; – ki tud nekem egy négylábút megnevezni?

Egyik nebuló: Asztal.

Az állattanból.

– Mi kukurékol? – kérdezi a tanító a gyerekektől.

– A kakas.

– Jól van. S mi nyerít?

– A ló.

– S mi pisszeg?

A kis Laci, akinek apja zenész a dalszinházban, közbekiált:

– Az operaházi közönség.

Életpálya.

Apa: Ugyan tanító úr, mit csináljak a fiamból?

Tanító: Állatfestőt.

Apa: Hát azt hiszi, tanító úr, művészi hajlamai vannak?

Tanító: Már én csak abból indulok ki, hogy valahányszor pennát vesz a kezébe, mindjárt disznót csinál.

A maga szempontja.

Tanító: Nem minden fa hoz gyümölcsöt. Mire jó az ilyen fa, Bandi?

Bandi: Fel lehet rá mászni madárfészket keresni.

Nyelvtani órán.

Tanító: No Pista, hogy van “ettem” igének a jelen ideje?

Tanuló (némi gondolkozás után): Éhes vagyok.

A mindennapi kenyér.

Hitoktató: Miért imádkozunk a mindennapi kenyérért? Mért nem kérünk mindjárt egy hétre, vagy egy évre valót?

Tanuló: Mert megpenészednék.

Kormeghatározás.

– Van-e bátyád? – kérdi az igazgató a kis fiútól.

– Van hát.

– Hány éves?

– Azt nem tudom, de már káromkodni kezd.

A levegő haszna.

Tanár: Miért oly fontos a levegő az embereknek?

Kis diák: Mert különben nem tudnák megtölteni a kerékpár gummitömlőjét.

Eltalálta.

Tanító: Milyen ember az, aki lop?

Tanuló: Ügyes.

A bérmálás.

– Mit nyer az ember a bérmálás szentsége által? – kérdezi a hitoktató az egyik kis fiútól.

– Ki huszast, ki ezüst órát, – válaszol a gyerek.

Az özönvíz.

Tanító: És az özönvízben az összes emberek és állatok elpusztultak…

Egy fiúcska: A halak is?

Igazat mondott.

Tanfelügyelő: No, már most mondd meg nekem, fiam, hogy ki verekszik legtöbbet az osztályban?

Nebuló: Senki sem szokott verekedni, csak a tanító úr.

A kis politikus.

Hitoktató: Ábrahám, nemde azt mondta Lóthnak: “Ha te mégysz balra, én megyek jobbra.” Mire oktat ez a példa?

Tanuló: Ábrahám kormánypárti volt, Lóth pedig 48-as.

Egyszerű dolog.

Tanító: Ha Gabi elvesz tőled egy almát és te nem veszed észre, mit csinál akkor a Gabi?

Gyerek: Megeszi.

Hogy megcibálhassa.

– Miért nem vágja le annak a fiúnak a haját? Olyan hosszú, akár egy leányé!

– Persze, hogy a kántoruram ne mehessen vele semmire! Hiszen, ha még a hajához se férhet, akkor semmitől sem fog félni az a gazkölyök!

Az irón haszna.

Tanító: Mire használják a ceruzát, Feri?

Feri: Hát… hát… faragásra.

A hű állat.

A zsidóiskolában javában folyik a vizsga a természetrajzból.

– No, Klein Móric, – szól az iskolaszéki elnök, – nevezz meg egy hű állatot.

– A poloska, – vágja ki minden gondolkozás nélkül a kis Móric.

A parancsoló mód.

Tanító: Most már tudjátok, mi a különbség a jelentő mód és a parancsoló mód között. Például: A lovat befogják. Mondd ezt parancsoló módban.

Jancsi: Gyű te!

Biblia-magyarázat.

Tanító: Csűrös Pista, magyarázd meg, hogy mit jelent a bibliában ez a mondás: “arcod verejtékével egyed kenyeredet.”

Csűrös Pista: Azt jelenti kérem, hogy addig egyem a kenyeret, a mig izzadni kezdek.

Eltalálta.

Tanár: Mi volt a mohamedánoknak Mekka?

Tanuló: Ami tanár úrnak a sörház.

A kis üzletember.

A kis Salamon nyaklevest kapott a tanítótól, pedig nem ő, hanem a szomszédja rendetlenkedett. Feláll Salamon s így szól:

– Tanító úr, nem én lármáztam, hanem Spitzer Nátán. Most már tessék a kapott pofont a javamra írni!

Az áldozatfüst.

– Varga, – fordul a kabai mester egyik tanítványához, – felelj nekem és mondd meg, mivel áldozott Kain és Ábel az istennek?

– Buzával.

– Jól van. Fölment-e a füstje az áldozatnak?

– Ábelé fölment, de Kainé elterült.

– Miért terült el?

– Mert nem jó búza volt.

– Tehát minő búza volt az?

– Olyanféle búza volt biz az, a milyent édes apám szokott adni a tanító úrnak.

Kivonás.

– Mondd meg nékem Csutka Andris, ha édes apád elad a vásáron egy üszőborjut 25 forintért, s a pénzből elvásárol a boltban 9 frt 75 krajcárt, mennyi pénze marad még apádnak?

– Hát semmi.

– Már hogyne maradna, fiam? Csak gondolkozzál egy kissé!

– Nem marad biz annak semmi. Mert addig haza sem jön, mig a pénzt a kocsmában az utolsó krajcárig el nem iszsza.

A többes szám.

Tanító: No Feri, mondd meg nekem, mi a katonának a többes száma?

Feri: Hát – regiment.

Időmeghatározás.

Tanító: Meddig voltak Ádám és Éva a paradicsomban?

Tanuló: Almaérésig.

Mi is lehetett más!

– Mondd meg fiacskám, – kérdi a tanító az egyik iskolás gyerektől, – mi volt a neve Szent-István, első magyar királynak gyermekkorában?

– Hát… hát Pista!

A rákospalotai iskolából.

Tanító: Földes Miska, hallgass ide. Mondd meg nekem, ha az anyádnak száz tojása van s ebből huszonöt romlott, záp, mennyi vesztesége van akkor?

Tanuló: Semmi, – mert anyám a záptojásokat is eladja a pesti piacon.

A verses biblia.

Verses bibliát tanított a rektor uram, még pedig előmondás után. Az ember teremtéséről lévén szó, a következő ékes versezetbe foglalta a hatodik nap teremtő munkájának főrészét: “Képmására az Ur Isten megteremtett nagy kegyesen.”

A gyerekek zöme helyesen mondta utána, persze kórusban. De néhány gyöngébb hallású félreharangozott, a mint következik:

“Két mázsára az Ur Isten

Megteremtett nagy begyesen.”

Máskor meg a kis nebulók azt a zsoltárt tanulták, a melyik így kezdődik: “Szárnyas seregek gyülekeznek.”

Az egyik gyerek, a mikor a zsoltár felmondására került a sor, kezdi nagy sebbel-lobbal:

“Szárnyas egerek gyülekeznek.”

A hatodik parancsolat.

– Melyik a hatodik parancsolat? – kérdi a tanító az egyik fiútól.

A gyermek nem tudja, s a tanító kisegíti:

– Hát nem tudod? A hatodik parancsolat: ne ölj!

– Hát a tanító úr, miért ölt tegnap disznót? – kérdezte a kis tökfilkó.

Ez is kutyabetegség.

– Mi a kutyának a legveszedelmesebb betegsége? – kérdi a falusi mester egyik tanítványától.

– Ha agyonütik, – volt a bölcs felelet.

A szabad akarat.

– Van az embernek szabad akarata, te Jani?

– Nincs.

– Ostoba vagy, fiam. Már hogy ne volna!

– Hát akkor miért nem mehet az édes apám soha a korcsmába az anyám engedelme nélkül? – adta fel a fogas kérdést a tanítónak a gyerek.

A jó tél.

Tanfelügyelő (az iskolában): No kis fiam, mikor is volt nekünk oly jó telünk?

Tanuló: A múlt évben.

Tanfelügyelő: Hogy-hogy?

Tanuló: Mert a tanító úr akkor beteg volt s nem kellett iskolába járni.

Határozott, – határozatlan.

Tanító: Figyeljetek jól, fiaim. Ha valamely meg nem határozott mennyiségről, vagy valamely tárgynak csak egy bizonyos részéről van szó: akkor a határozatlan alakot használjuk; például, lepényt eszem. Ha azonban határozott cselekvésről, vagy az egész tárgyról van szó: akkor a határozott alakot használjuk; például, eszem a lepényt. Melyik kifejezést választod tehát, Kenderesi Muki, a határozott alakban?

Muki: Megeszem a lepényt.

Tanító: És miért?

Muki: Mert arra határoztam el magamat, hogy az egész lepényt megeszem.

Uj felfedezés.

Tanító: Miből áll a tenger?

Fiú: Vízből.

Tanító: Nagyon helyes! És tudod-e fiam, miért sós a tenger vize?

Fiú: Igenis.

Tanító: Hát mondd meg szépen.

Fiú: Azért olyan sós a tenger, mert, mert… nagyon sok hering van benne.

Romulus, a börziáner.

– Mondja csak Izor, – kérdi a házitanító a bankár kis fiától, – kicsoda volt Romulus?

– Egy börziáner, aki gründolta Rómát, – hangzott a válasz.

Biztos felelet.

Hitoktató: Mondd meg nekem Szunyog Jóska, hogy mit jelent az, ha az ég zörög?

Jóska (nyugodtan): Istennyilát.

Hol a máj?

Tanító: No Béla, meg tudnád-e mondani, hol van a csirke mája, meg a lúdé?

Béla bölcsen és mélyen hallgat.

A hátulsó padból egy kamasz emelkedik.

Tanító: No mondd meg te, Jenő!

Jenő: A májas gombócban!

Kipiszkálta.

Az esperes plébánia-vizsgálat alkalmával az iskolát is meglátogatta; s ott feladja a kérdést:

– No fiam, beszélj a tehénről.

A gyerek zavarában egy szót se szól.

– Tessék csak várni, – mond a tanító, – majd kipiszkálom én! – S a kérdésben feladván a feleletet, elmondta a gyerek, hogy a tehén négylábú állat s kitünő tejet ad.

– S az emberre nézve mi a legfőbb haszna? – kérdi, odasúgva neki a választ.

– A trágya, – mond a gyerek.

– Elég, tanító úr. Ezt remekül kipiszkálta! – volt az esperes kedélyes megjegyzése.

Bizony jó lett volna!

Tanító: Feltéve, hogy Kolumbus nem fedezte volna fel Amerikát, vajjon mi volna ennek most a következménye?

A kis Feri: Akkor nem kellene most a földrajzban Amerikát is tanulnunk.

Gyanus szemléltetés.

A falusi iskola évzáró vizsgáján megjelent a főuri pátronus is. Az ekzámen megkezdődvén, a nyelv– és mondattani elemzéssel kapcsolatban, a beszéd– és értelemgyakorlat, helyesebben a szemléltetés is szőnyegre került.

A szemléltetés tárgyául felvett olvasmány épp az iskola leirását tartalmazta.

– Mi az iskola? – kérdi a mester egyik jóképű, értelmes tanítványától.

– Az iskola a tanulás és művelődés hajléka, – hangzott a felelet.

– Nagyon jól van. Mik az iskolának a kellékei?

– Az iskolának a kellékei: a tágasság, csendesség, világosság, üde levegő, tisztaság.

A furfangos tanító itt hirtelen fordít egyet a dolgon, s azt kérdezi:

– Milyen a mi iskolánk?

– A mi iskolánk – fújja a betanított gyerek, – szűk, zajos, sötét, nyirkos, penészes, vakolatlan és meszeletlen.

– Ugy van, igaz. Beszélj most már arról, hogy mik egy rendes iskolának a szerelvényei?

– Egy rendes iskolának…

– Jól van fiam, – vág közbe a pátronus, – elég lesz már a szemléltetésből. Gyerünk át a geográfiára.

A tanító mégis elért annyit, hogy a gróf legalább kimeszeltette az iskolát.

A késés oka.

A tanító egy későn jött fiúhoz:

– No, mi a baj, miért jöttél ilyen későn?

– A mama és a papa verekedtek; s nekem az ajtó előtt kellett állni, hogy ne háborgassa őket senki.

Zuhany.

Apa: Megnézte a tanító bácsi a föladatodat?

Fiú: Igen.

Apa: Nem vette észre, hogy én segítettem?

Fiú: Nem.

Apa: Mit mondott?

Fiú: Hogy mindennap ostobább leszek.

Modern leánynevelés.

– Jár már iskolába Tinike? – kérdezi a nagybácsi.

– Oh igen, hiszen már tíz éves, – felel az anya önérzetesen.

– S melyikbe?

– Hát a tánciskolába.

Szemléltető oktatás közben.

A tanfelügyelő meglátogat egy falusi népiskolát s megkérdezi a tanítótól, hogy a szemléltető előadást gyakorolja-e?

A tanító ezt bebizonyítandó, szomorú arcot vágva, felszólít egy tanulót:

– Milyen arcot vágok én most?

– Szomorút, – volt a válasz.

– Hát most? – kérdi tovább a tanító, mialatt nevet.

– Ostobát, – hangzik a válasz.

Az olcsó József.

– Mondd meg nekem, fiam, – kérdi a rabbi a kis Fülöptől – követtek-e el valami bűnt Jákob fiai testvérük, József ellen?

– Igenis, – felelt a fiú – nagy bűnt és gonoszságot követtek el azok József testvérük ellen, mert nagyon olcsó áron adták el őt az arábusoknak.

Az ajándék-bor.

Jenő beállít a tanítóhoz egy üveg borral.

– Nos, mit hoztál, kis öcsém?

– A papa egy üveg bort küld a tanító úrnak.

– Köszönöm. De minek költekezik az édes apád?

– Nem került ez neki semmibe. Ő is úgy kapta, de nem ízlett néki. Azt mondta, hogy nagyon ecetízű.

Indokolás.

Tanár: Micsoda beszédrész ez a szó: szamár?

Kis diák: Ige.

Tanár: Ige? És miért?

Kis diák: Mert hajtogatni lehet: én szamár, te szamár, ő szamár…

Tessék megfejteni!

Tanító: Tanuljátok meg fiaim, hogy az Isten mindenütt jelenvaló és mindent tud.

Egy fiú: De tanító úr, kérem, akkor miért kérdezte az Isten a paradicsomban: Ádám, hol vagy?

Sugás után.

– Kavics János, – fordúl egyik lusta tanítványához a természetrajz tanára, – nevezzen meg egy őslényt!

– Mammuth,… mammuth! – súgják pajtásai jobbról-balról, – mire ő rávágja:

– Pamut.

A nagy kutya.

A tanár tanítványaihoz:

– Látom, hogy önök ezt a kutyát csak azért hozták ide az iskolába, hogy velem tréfát üzzenek; hanem ilyen nagy kutyával nem szokás tréfálni.

Furcsa kérdés.

A tanár V. László uralkodását magyarázta.

– Ez a király, fiaim, – úgymond, – atyja halála után született.

– Tanár úr, kérem, – szólal meg az egyik kisdiák, – hát az anyja élt-e még, mikor született?

Ovidiusból.

Tanár: Miért élt Ovid távol Rómától?

Diák: Valószinüleg valamelyik hirlap levelezője volt.

A vastag újj.

A tanár a Saturnus-bolygóról tart tanítványainak előadást. A többi közt felhozza, hogy a Saturnus gyűrűje 6000 mérföld.

– Szent Isten, – kiált fel az egyik diák, – milyen vastag újja lehet annak a Saturnusnak!

A mire nincs felelet.

– Miért járunk iskolába? – kérdi a tanár egyik hanyag tanítványától.

– E kérdés fölött magam is sokat tünődtem, – válaszolt a gonosz csont.

A példa.

Tanár: Nos kisasszony, miután már oly helyesen definiálta a szépet, mondjon példát is reá.

Kisasszony (pirulva): Aladár…

Kereskedelmi számtan.

Tanító: Te Náci! Tizenkét koronához mennyi kell, hogy ötven korona legyen?

Náci: Öt liter spiritusz és húsz liter viz.

Tanító: Hogy-hogy?

Náci: A tátelében mikor tegnap csinálto 5 liter spirituszból és 20 liter vizbűl pálinkát, vodjis fain szilvoriumot, oztot mondta: megint van ötven karanám.

Történelmi órán.

– No Müller, megtudná-e mondani, meddig uralkodott Mátyás király? – kérdezte a tanár egyik tanítványától.

– A meddig a fölséges Uristennek tetszett, – vágta oda a diák.

A nőképzőből.

Tanár: Hogy hívják azt a szép köteléket, a mely a nőt a férfihoz fűzi?

Bakfis: Egy szép karperec.

Felsültek.

Haragudtak a fiúk a szigorú professzorra s örültek, ha bosszanthatták. Óra előtt egyik jobb rajzoló egy szamarat rajzolt a táblára, s célozni akarván a tanárra, a szamárnak is szemüveget rajzolt. A tanár azonban nyugodtan kérdezte:

– Ugyan kérem, ki rajzolta a táblára jövőbeli arcképét?

Az álmos diák.

Tanár (egy diákhoz, a ki órája közben elaludt): Hallja maga, domine Sipkás, ha álmos, menjen haza aludni!

Diák: Igen ám, csakhogy míg hazaérek, kimegy szememből az álom.

Latin nyelv-órán.

– Almus, alma, almum, ugy-e, azt teszi magyarul, hogy tápláló? – kérdi a latin nyelv professzora egyik tanítványától.

– Nem a kérem, – válaszol a diák, – mert ezek közül csak az alma tápláló.

A polgári házasság ellenségei.

Tanár: A szentesített törvények ellenére tehát, kik küzdenek még most is a polgári házasság ellen?

Leányhallgató (pirulva): Az agglegények!

Mi a természetrajz?

– Meg tudnád-e mondani, Szilvás Pista, melyik tudomány a természetrajz?

– Hát az, a miből tegnap a fülemet tetszett meghúzni.

Modern kisdiák.

Apa: A te korodban mindig első voltam az osztályban.

Zoltán: No akkor bizonyos, hogy egyetlen goalt sem tudtál csinálni a footballban.

Szó szerint.

Meglátja az apa, hogy fia tétlenül ott gubbaszt az asztal mellett.

– Mit henyélsz, te? – mordúl reá haragosan.

– Nem henyélek én! – siránkozik a fiú.

– Hát mit csinálsz?

– Tanulok.

– Már hogy tanulnál, mikor könyv sincsen a kezedben?

– Hiszen a tanár úr maga parancsolta, hogy könyv nélkül tanuljuk meg a leckét.

Vigasztalás.

Tanár: Hallja maga Répa úr, maga úgy viselkedik, mint egy cudar kölyök.

Diák: De tanár úr! Az én koromban nem szokás eltűrni az ilyen gorombaságot.

Tanár: Micsoda?! Tudja meg fiatal ember, hogy mikor én az ön korában voltam, nekem még cifrábbakat mondottak.

Az ötödik elem.

– Hány elem van? – kérdi a természettan tanára egyik tanítványától.

– Öt, – válaszol a fiú.

– Hogyan lenne öt?

– Viz, tűz, föld, levegő és a – bor.

– Hogy-hogy?

– Mert az apám, ha bort iszik, mindig azt mondja, ez az én elemem.

Földrajzi órán.

Tanító: Gyerekek! Budapest, Kecskemét, Pozsony és Pápa városok.

Jóska: Kérem tanító úr, Pápa nem város.

Tanító: Hát mi?

Jóska: Tisztelendő úr!

A XX. század gyermeke.

Apa: De fiam, mért füstölsz te diák létedre olyan drága szivart? Én apád vagyok s mégis csak portorikót szivok.

Fiú: Kedves apám, akinek olyan sok gyermeke van, mint neked, annak egyáltalában nem volna szabad szivarozni.

Kolumbus találmánya.

Tanítónő: Margit, mondd el nekünk, mit talált föl Kolumbus Kristóf?

Margit (zavartan hallgat).

Tanítónő: Nem tudod? Látod, Irmuska felelni akar, tehát tudja; pedig mennyivel kisebb nálad! No mondd meg hát Irmuska Margitnak, mit talált föl Kolumbus Kristóf?

Irmuska (bátran, nagy hangon felel): Hát – a tojást!

A magasabb mennyiségtanból.

Számtantanár: Mennyi a tompa szögnek az értéke?

Diák: Száza egy korona.

A vihar születése.

A sárospataki diák, akinek egy mithologiai tárgyú költeményt kellett írnia, a vihar származását igy zöngte el:

Hogyha mosolyog Venus, Jupiternek habzik a vére,

Isteni szent fogait látni lehet cudarul;

És odalép aztán, hajlongva, miképen a nádszál,

És igy szólva, kacsint: “Nagy a hideg odakint!”

És aztán… azután…osztán… és… végre… de ekkor

Észrevevé Junó, hogy mit akart az öreg!

“Szedte-vette! Talán… mégis… pedig erre, amarra!”

S megszületik a vihar, bömböl a vad zivatar!

A fekete kávé és a napfény.

A napnak a növényvilág életére gyakorolt kiváló befolyását magyarázza a tanárnő. Egyik növendéke kérdi:

– Mi befolyása van a napnak a fekete kávéra?

– A fekete kávé már nem növény. S egyáltalán miként jön kisasszony ily ostoba kérdéshez?

– Nekem feltünt, hogy fivérem mindig lebocsátja a függönyt, ha a szobaleány fekete kávét visz be neki.

Sok csapás.

Diák: Becsaptam a tanáromat.

Apa: És?

Diák: Engem meg kicsaptak az iskolából.

Apa: Ez a csapás engem ér a legsúlyosabban. Megérdemelnéd, hogy jól pofoncsapjalak.

Gyökvonás.

Erősen gazdálkodik a képezdei kertben az igazgató zöldségei között egy növendék. Ép a legszebb “jóminőségű” sárgarépa kihuzásán izzad, midőn nesztelenül a háta mögé kerül maga az igazgató s rárivall a hivatlan kertészre:

– Mit művel, öcsém?

– Én… én… gyököt vonok – hebegte a megrémült tanítójelölt.

Műfordítás.

Tanár: No Szuszoghy! Fordítsa le nekem a következő mondatot: Brutus cum Casca in manu enecavit. O. P. U. Liberum Augustum.

Szuszoghy: Brutus kaskával kezében énekelte az “O du lieber Augustin”-t.

Tanulság.

Tanítónő: Miért kergették ki az első emberpárt a paradicsomból?

Hilda: Mert a tiltott fa gyümölcséből evett.

Tanítónő: Mi ebből a tanulság?

Hilda: Az, hogy a tiltott gyümölcs édes.

Mi az igaz?

– Mi az ördög lelt téged? Már vagy nyolc nap óta nem eszel, nem iszol s egészen lesoványodol. Mi bajod?

– Barátom, bele lehet ebbe bolondulni.

– Mibe?

– Hát egy krétai görög író egyik munkájában azt bizonyítja, hogy a krétaiak valamennyien hazugok.

– Hát aztán?

– Hát aztán! Nem érted?

– Mit?

– Hát ha valamennyi krétai hazug, akkor az a krétai is hazudik, aki ezt állítja; – tehát hazudott, s ennélfogva a krétaiak nem hazugok.

– Csakugyan, igazad van.

– Igen ám, csakhogy ha a krétaiak nem hazugok: akkor az a krétai író sem az, aki azt állítja, hogy a krétaiak valamennyien hazugok.

– Ugy van.

– Tehát mégis csak hazugok s akkor a krétai író is az; mert ha ők nem azok s igy ő sem az; de ha ők hazugok: ugy kétségtelenül az író is az. De hátha az író még sem hazug?…

Diákszerelem.

Pista: Az én Juliskám csókja mégis csak legjobb a világon.

Gyula: Ohó! Akkor hát te még nem ettél – mákos csíkot.

A felsőbb leányiskolából.

A felsőbb leányiskola természetrajzi tanára a pillangókról kezd beszélni:

– Most azokhoz a kedves, ragyogó teremtésekhez térek át, amelyek színpompájukkal és kecseségükkel gyönyörködtetnek. Miről van szó, mit gondol Margit kisasszony?

– A huszárokról, – feleli a felsőbb leány elpirulva.

Könnyü vigasztalás.

Egy korhely jogász, aki az alapvizsgán ismételten megbukott, így monologizált:

– Tehát megbuktam. Egy vigasztal, hogy nem első ízben történt rajtam ez a szerencsétlenség.

Tanügyi nyelven.

A magyar nyelvtan tanárnője rászól a férjére:

– Ugyan ne viselj ilyen lecsüngő bajuszt. Olyan, mint két zárjel! Ezt nem szeretem.

– Miért?

– Mert akkor a szád olyan, mint valami közbevetett mondat.

A tanárjelölt sóhaja.

– Én édes istenem! – sóhajt fel az éhes tanárjelölt fűtetlen szobájában, – miért nem vagyok én most malac, hogy nyársra húzhatnám, megsüthetném s megehetném magamat!

A váltóláz.

– Mi a váltóláz? – kérdi a tanár az orvosszigorlaton a medikustól.

– Igen kellemetlen betegség, – feleli a szigorló, – amely rendszerint olyankor áll be, midőn egy váltót kell kifizetni s nincs pénzünk.

Másodszor is.

Samassa József egri érsek egyetemi tanár korában egy nyári délután kikérdezést tartott. A felszólitott növendék gyönyörű folyékonysággal szavalta el a feladott tételt, mert amíg Samassa a nyitott ablakon át az udvarra kinézett, ő könnyü szerrel kiolvashatta a könyvből az egész dolgot.

– Tisztelendő úr, – szólt az ablaktól hirtelen visszafordulva Samassa, – el tudná-e másodszor is ily szépen mondani?

– Miért ne? – válaszolt a kispap, – csak méltóztassék az ablakon másodszor is kinézni.

Ami nálunk lehetetlen.

Tanár: Mondja meg, ha az államháztartásban megtakarítások éretnek el, mire legcélszerűbb azokat fordítani?

Jogász: Bocsánat, nagyságos úr, de ilyesmi nálunk nem szokott előfordulni.

Jogász-élet.

Dákó Pista: Mennyi lakbért szoktál te fizetni?

Ferbli Muki: Kérdezd inkább, hogy mennyivel szoktam adós maradni.

A szamárság.

Egyetemi tanár: Miféle szamárságot firkál?

Bölcsész: A tanár úr magyarázatát írom.

Fogas kérdés.

A debreceni kollégiumnak híres tanára volt egy időben Gelenczey Pál, ki a természettudományokból prelegált és censeált a “bagoly-diákoknak”. De aminő tudós vala, ép olyan rátartó is. Nem hiába volt tanszékén elődje: Hatvani, aki tudvalevőleg még az ördögökön is kifogott annak idején.

Egyszer a tanári-kar valami alkalomból lakomára gyült össze. Persze járta a felköszöntő bőven.

Az ebéd vége felé nagy komolyan feláll Tóth Józsi, a mathézis professzora, ki a rideg számok mellett a jóízü tréfáknak is nagymestere vala, s Gelenczey felé fordulva, a következő felköszöntőt mondta:

– Te, ki tudod, hogy miként alakult, képződött és fejlődött nemcsak földünk, de az összes világegyetem; te, ki tudod, miként lettek a tengernek halai, a légnek madarai és minden csúszó-mászó állatai a földnek; te, ki a villám és delej titkait ismered; te, ki nem elégled meg a jelentkező dolgokat, hanem azt vizsgálod, miképen jelentkeznek igy; – mondd meg nekem: miért kanyarodik a komló balra és a paszuly jobbra?

Képzelni lehet a nagy kacagást, amely a felköszöntő után következett.

Lavina-pumpolás.

– Ha húsz fillért adnál kölcsön, – szólítja meg a jogász egyik ismerősét, – száz koronához juthatnék.

– Szivesen adok. De mondd, mikép?

– Mert ha húszfillérest kapnék tőled, elmehetnék a sarki vendéglőbe, ahol egy ismerősöm van ilyenkor, a kitől kölcsön kérhetnék egy koronát, hogy kirándulhassak Ujpestre az unokatestvéremhez, aki előlegezné az utiköltséget, a melylyel nagybátyámhoz utazhatnék, a kitől aztán biztosan kapnék száz koronát.

Furcsa hirdetés.

Az egyetem fekete-tábláján hirdette valaki:

“Egy laktárs kerestetik a lehető legolcsóbb áron és mégis ízléssel. A laktárs megtekinthető Üllői-út 46. sz. a. földszint, hátul.”

A könyvek.

A diák könyvekkel megy az utcán, midőn találkozik egyik barátjával:

– Hogyan, te könyvekkel?

– Ne ijedj meg, pajtás, csak az antikváriushoz viszem őket!

A szemináriumi leves.

Rektor: Hogy a kisded kereszteletlenül meg ne haljon, mit lehet szükség esetében víz helyett keresztelésre használni?

Kispap: Minden egyéb, a testre ártalmatlan folyadékot.

Rektor: Helyes! De még e tekintetben is több kivételnek van helye. Például, ha önnek ily alkalommal csak üres húsleves állana rendelkezésére, keresztelne azzal?

Kispap: Ha olyan volna a leves, mint a minő a főtisztelendő úr asztalára kerül, gondolkozóba esném; de ha olyan lenne, mint a minőt mi, kispapok kapunk, azzal aggodalom nélkül keresztelnék.

A mithológiából.

Tanár: Mondja meg, kérem, micsoda jelképes értelme van annak, hogy Minerva Jupiter fejéből ugrott ki?

Bölcsészettan-hallgató: Hát az, hogy Jupiter feje mindig teli volt asszonyokkal.

A leghatalmasabb méreg.

– Melyik a leghatalmasabb méreg? – kérdezi a vegytantanár Csurog Jancsitól.

– A leghatalmasabb méreg, – nyögi a borzasfejü múzsafi, – a leghathatósabb méreg…

– A ciánkáli, – súgják neki jobbról-balról.

– A czigány-krágli! – veti oda a diák nagy büszkén.

Birói vizsgán.

– Hát, domine, ha volna két ökre és ellopnák, mit tenne?

– Búsulnék.

Miért irigyli?

Jogász: Azok a milliomosok mégis nagyon boldog emberek!… Micsoda hitelük lehet!

Önérzet.

– Sajnálattal hallottam, hogy tanáraid megbuktattak.

– Micsoda? Megbuktattak? Én magam buktam meg!

Természetes.

I. jogász: Képzeld, lefényképeztettem magam, még pedig a könyveim mellett ülve, hogy majd meglepem vele az öregemet és a kép olyan rosz, hogy nem lehet reámismerni!

II. jogász: De hiszen az csak természetes! Hát mikor ülsz te a könyvek mellett?

A frenológia.

Egyetemi orvostanár (a hallgatókhoz): Ime, uraim, ez a dudorodás itt a koponyán azt jelenti, hogy a betegben a hitvesi szeretet nagy mértékben ki van fejlődve.

Beteg: Bizony, kérem, igaz. Máig is siratom, szegényt…

Orvostanár: Kit?

Beteg: A feleségemet. Öt esztendőt ültem, a miért mérgemben agyoncsaptam az áldott jó lelket…

Letromfolta.

Az ideges számtan-professzort egy úr bosszantani akarván, azt kérdi tőle:

– Mennyi kétszer hat?

– Ha magát utána teszi, éppen százhúsz! – vágott vissza elmésen a professzor.

Vigasztalás.

Apa (az egyetemről hazakerülő fiához): Nos, van valami adósságod?

Jogász: Van bizony, édes apám, vagy ezer korona.

Apa: Ezer?! Jól hallok?!!

Jogász: Nos, hát mi az? Büszke lehet rá édes apám, hogy a fiának olyan szép hitele van!…

A büntető-jogból.

Tanár: Mondja meg, kérem, hová jut az, aki kasszát rabol?

Jogász: Hát… Amerikába!

A zsebóra pótlása.

– Most abban fáradozok, – mondja a jogász egyik cimborájának, – hogy rászoktassam a kutyámat, hogy minden órában pontosan ugasson. Ha ezt megtanulja, rögtön elzálogosítom az órámat.

Nem volna rosz!

Apa: No, fiam, ha jól teszed le az alapvizsgát, adok neked kétszáz koronát.

Jogász: Kedves apám! Nem adnál rá ötven korona előleget?

Jogi szigorlaton.

Tanár: Nos, jelölt úr, adott esetben hogy itélkezne?

Jelölt: A vádlottat lopásért hat hónapra itélném.

Tanár: Valóban?! Én, ellenkezőleg, fölmenteném.

Jelölt: Ugy is lehet.

Ez is ok a sápadtságra.

– Ejnye, beh halvány uraságod! – szólít meg a sörházban egy orvos egy mellette ülő fiatalembert. – Talán bizony beteg?

– Nem én, kérem, csak – tandijmentes bölcsész vagyok.

Az új iskolaév.

A felsőbb iskolai leány hazajön és eldicsekszik:

– No, mama, túl vagyok az idei vizsgákon. Mindenből kitünőm van. De a jövő évre meg egy sereg nehéz tantárgy vár reám: pszichológia, fiziológia, biológia…

– Elég volt ezekből, leányom, – vág közbe az anya. – Hozzám kerülsz most iskolába; jobb lesz néked a fözológia, mosológia, leporológia és horgológia… Fogd csak a kötényedet!

A megszokás.

A jogász, aki a húsvéti ünnepekre haza akar utazni, egyenesen a kávéházból jövet, beszól a vasúti pénztároshoz:

– Kérek egy másodosztályú jegyet Nagyváradra.

– Tizenkét korona, – felel a pénztárnok.

– Irja fel! – veti oda megszokásból a jogász.

Mikor nagy a hőség.

– Te, Jancsi, hol van az aranyórád? – kérdi az apa a szünidőre hazatérő jogászfiától.

– Az óra?… – hebegi a jogász. – Az ám, csakugyan hiányzik.

– De hát hová lett? – rivall rá az öreg.

– Elolvadt ebben a nagy hőségben, – vágta ki magát a fiskális-palánta.

Okosan.

Tanár: Ha hagymázas beteghez hívnák, mi volna az első dolga?

Jelölt: Az első… első… dolgom… az lenne…

Tanár (türelmetlenül): Nos, mi lenne? Tessék hát felelni!

Jelölt: Hát… hát… mindenekelőtt a tanár urat hivatnám konzultációra.

A jelölt kitünő osztályzatot kapott.

Tudori vizsgán.

Tanár: Mondja meg, uraságod, mit csinálna, mielőtt átvenné örökségét?

Ügyvédjelölt: Adósságot.

A kicsiny szoba.

Panaszkodik a technikus, hogy szobájában mozdulni sem tud.

– Micsoda? – vág közbe a jogász. – Az enyém olyan kicsiny, hogy még az órám sem járhatott benne; kénytelen voltam zálogba csapni.

Báli ismeretség.

Csáby Zsiga az egész félesztendőben nem volt az egyetemen. Egyszer mégis elment.

– Mit kerestél te az egyetemen? – kérdi tőle Duhaj Jancsi.

– Aláíratni az indekszemet.

– De hiszen nem ismernek a tanárok.

– Oh igen, megismerkedtünk a jogász-bálon.

Aki megelőzi a hajnalt.

Egy jogász az alapvizsga letétele előtt azzal dicsekszik, hogy ő egy nap 25 órát tanul.

– Lehetetlen! – jegyzi meg egyik ismerőse. – Hiszen egy napban csak 24 óra van.

– Hja, kérem, de én már hajnal előtt egy órával felkelek.

Orvosi szigorlaton.

Orvostanár (a jelölthöz): Mit csinálna ön, ha a beteg állapotát a fenforgó esetben rosszabbnak találná?

Jelölt: Hálát adnék az Istennek, hogy nem én vagyok a bőrében.

Miként szerzik az angolok gyarmataikat?

A bristoli St-Mary-Redcliffe-iskola tanulóinak az angol gyarmatokról kellett értekezést irniok. Egy reményteljes ifjú, aki igen jól ismerheti honfitársait, a következő gyakorlatot írta:

“Afrikai angol gyarmat. Meg akarom ösmertetni veletek azt a módszert, hogyan szerzi Anglia gyarmatait. Nos, hát így: Kiküld egy hittéritőt, s mikor ez egy szép és gazdag vidékre talál, összegyüjti a lakosságot és így szól: Imádkozzunk! Mikor aztán minden szem ájtatosan becsukódik, azalatt szépen kitűzi az angol lobogót.”

Mivel telik el az idő?

– No, Pista fiam, hát tanultok-e valamit az iskolában? – kérdi egy apa hazatérő fiát.

– Nem mi, édes apám, – válaszol a fiú.

– Nos, hát miért nem?

– Mert igen sokan vagyunk, s a rektramnak csupa veréssel telik el az ideje.

Jeles firma lehet.

Tanár: De kérem, ön eddig még egyetlen kérdésemre se felelt.

Szigorló (ravasz mosolylyal): Bizony, tanár úr, engem nem is olyan könnyű megfogni.

Furcsa öröklés.

Tanító: Meg kell őszintén mondanom, hogy a kegyed fia olyan piszkos, mint egy malac. Nem vigyáz a tisztántartására?

Anya: Isten látja, hogy én mindent elkövetek, de nem használ semmit. A tisztátlanság, úgy látszik, vele született. Az apja disznókereskedő volt.

Pesszimista.

Tanár: Tegyük fel, hogy ön a szinházban van. Egyszerre csak egy fiatal hölgy elájul… Mit tenne?

Orvosnövendék: Oh, tanár úr, ily szerencsém nekem nem akad.

V.

Rántás.

Vendéglői és kávéházi adomák.

Szeget szeggel.

Vendég: Teringettét! Ez már csakugyan rettentően rosz sör; valósággal ihatatlan.

Korcsmáros (sértődve, gúnyosan): Tessék, kérem, szemet hunyni, úgy majd csak elcsúszik.

A vendég úgy tesz, mintha megfogadná a tanácsot. Mikor fizetésre kerül a dolog, a pohár sör fejében húsz fillér helyett csak egy ötfillérest ad át.

Korcsmáros: Engedelmet kérek, ez még sem járja.

Vendég: Már miért ne járná? Tessék csak szemet hunyni, aztán majd elcsúszik.

Mivel tartozik?

– Én tudom, – szól a hitelbe ebédelő jogász, – hogy én magának, kedves vendéglős úr, nagy hálával tartozom…

– Mivel?… – pattan fel a vendéglős. – Tizenkilenc korona és hatvanöt fillérrel tartozik, nem hálával; tudja!

Rosz jel.

Vendég: Hozzon nekem nyúlpecsenyét.

Pincér: Tüstént, kérem alásan, csak egy macskaugrást teszek a konyhába.

Hordárt!

Vendég: Főpincér!

Főpincér: Parancsol?

Vendég: Hívasson csak egy hordárt!…

Főpincér: Szolgálatjára…

Vendég: A ki kidobjon, mert – nem tudok fizetni.

Az eleven sajt.

– A minap olyan eleven sajtot ettünk, – beszéli az egyik vendég, – hogy mozgott az asztalon.

– Az semmi, – tódítja a másik. – Én svájci utazásom alkalmával egy olyan vendéglőben fordultam meg, ahol a sajtot dresszirozzák. A vendég csak füttyentett, s a sajt a konyhából magától mászott az asztalra.

Biztos orvosság.

– Már az csakugyan kiállhatatlan dolog ezekkel a patkányokkal, – panaszkodik a vendéglős. – Ime, ismét megették felét a szalonnának.

– Tudja az úr, mit csináljon velük? – szólt közbe az egyik vendég, aki éppen akkor fizette ki ebédjét.

– Mit, instálom alásan?

– Tegyen eléjük olyan borsos számlát, mint az enyém; s fogadom, hogy egyik sem fogja többé az úr küszöbét átlépni.

Helyes következtetés.

Egy úr körülnéz a korcsmában, ahová először tévedt.

– Nem mérnek itt jó bort, – szól magában, – a törzsvendégek egyikének sincs piros orra.

Ami nem kerül a számlára.

Fogadós: Jó volt kérem a szoba, az ágy?

Utas: Jó, jó; de a poloskák és a balhák nem.

Fogadós: Oh, azok nem is kerülnek a számlára!

A furfangos vendég.

Egyik balatonvidéki kies fürdőnk kávéházába belép egy éltes asszonyság.

Asszonyság: Bemutatom magamat, én itt fürdővendég vagyok.

Kávés: Örvendek a szerencsének, tessék helyet foglalni.

Asszonyság: Kaphatok egy csésze jó kávét?

Kávés: Oh hogyne, kérem!… A legjobbat!

Asszonyság: Remélem, cikóriát is kaphatok a házban?

Kávés: Oh igen, kitünő cikóriát.

Asszonyság: Ugyan, kérem, hozzon nekem egy dobozzal.

A kávés nagyot néz, de elmegy és hoz egy dobozzal.

Asszonyság (átveszi): Nem volna talán még egy dobozzal?

Kávés: De igen, azt hiszem, egy dobozzal lesz még a konyhában.

Asszonyság: Kérem, adja ide azt is!

A kávés kissé gyanakodva nézi a vendéget, de derék, türelmes ember lévén, kimegy és hoz még egy dobozzal.

Asszonyság: Több nincs?

Kávés: Igazán sajnálom, de ezenkivül egy morzsa sincs a háznál.

Asszonyság (megkönnyebbülten): Akkor kérem, főzessen egy csésze kávét.

Bajos megtenni.

Az utas lelép a vonat egyik kocsijáról és odakiált az állomási vendéglő pincérjének:

– Kérek egy kemény tojást! Négy percig főni hagyja; mert a vonat két perc mulva indul!

Dicsekvés.

Vendég: Ugyan, korcsmáros úr, miért nem főzet elég kukoricát? Látja, nekem sem jutott.

Vendéglős: No, pedig tessék elhinni, hogy ma is több fogyott el nálam, mint a kőbányai sertés-szállásokon.

A jó pörkölt.

Egy veszprémmegyei csárdában pörkölthúst evett egy átutazó gazdaember.

Jól esett neki az étel, s nyomban ki is fejezte e fölötti megelégedését:

– Hejh, beh jó volt ez a pörkölt!

– Meghiszem, – válaszolt dicsekvőleg a csárdás kis fia, aki éppen ott őgyelgett, – hogy magának jó volt! De édes apám nem szeretné ám, ha mindennap egy csikója döglene el.

Csekély különbség.

– Mi a különbség Jézus Krisztus és a budapesti korcsmárosok között?

– Az, hogy Jézus a vizet változtatta borrá, a budapesti korcsmárosok ellenben a bort változtatják vizzé.

Hol ebédel?

Egy fővárosi vendéglőbe betévedt egy vidéki földbirtokos.

Ebéd után kifizetvén számláját, magához kéreti a korcsmárost és a legudvariasabb hangon kérdi tőle:

– Ugyan, mondja meg, kedves vendéglős úr, hová megy ön tulajdonkép, ha egyszer jól akar ebédelni?

Letorkolta.

– De hiszen a levesemben egy darab bádog van! – pattan fel haragosan a vendég.

– Csak arany lenne, bizonyosan nem szólt volna az úr – vág vissza még dühösebben a korcsmáros.

Egy kis félreértés.

Vendég (a szomszédjához): Barátom, ma a borjúpecsenye pompás volt. Melegen ajánlhatom.

Pincér (közbevág): Kérem, most már csak hidegen szolgálhatjuk…

A szalvéta.

Vendég: Piszkos ez a szalvéta, vendéglős úr!

Vendéglős: Hát hiszen más ember is törülte abba a száját.

Ki az okos ember?

– Látod, most elkártyáztad a pénzedet, – pirongatja az asszony a férjét. – Minek jársz a kávéházba? Okos ember a feleségére hallgat.

– Ej, – válaszol idegesen a férj, – okos embernek egyáltalán nincs is felesége!

Óvatosság.

Egy erdész nagyon olcsó áron kínálja a vendéglősnek a meglőtt nyulakat.

– Köszönöm, nem veszem meg! – mondja a vendéglős.

– De hát miért nem, mikor olyan olcsón kínálom?!

– Igaz! De ha vendégeim egyszer igazi nyúlhúst esznek, rögtön megtudják, hogy én tíz év óta macskahússal traktálom őket.

Az újkori Sámson.

Egy hencegő fiatal ember sajtot evett, amelyben csak úgy hemzsegett a sok kukac. Amint a sajtot elfogyasztotta, odafordult egy öreg úrhoz, s dicsekedve kérdezte tőle:

– Ugy-e, kedves urambátyám, valóságos Sámson vagyok? Ezret, meg ezret legyürtem.

– Igaz, kedves öcsém, még pedig sámsoni fegyverrel: szamár-állkapcsával.

Visszavágott.

Zenészy Izor: Ez már tűrhetetlen! Korikás, vigyék a pokolba ezt a nyul és hozzanak valami mást! Olyan kemény ez, mint valami vén kandúr!

Vendéglős (a pincérhez): Pista, hozd be ennek az úrnak a bőrét, talán elég molyos lesz néki!

A barátság netovábbja.

Két jó barát teleszívta magát a korcsmában s tántorogva botorkál hazafelé. Egyszerre csak az egyik odavágja magát, s arra kéri pajtását, hogy ne hagyja őt ott az utca sarában, hanem segítse talpra.

– Felemelni nem tudlak, pajtás, hanem melléd fekszem barátságból!… – felelte a korhelyczimbora.

S úgy tőn, a mint mondá.

A furfangos góbé.

– Korcsmárosné, egy liter vörös bort a javából!

A korcsmárosné odateszi a megrendelt bort a vendég elé.

– Van magának fehér bora is? – kérdi a góbé.

– Van hát.

– No hát akkor vigye ezt a vöröset vissza, s hozzon nekem abból a fehérből.

A korcsmárosné elhozza a fehér bort, a vöröset pedig visszaviszi.

A székely megiszsza s aztán szó nélkül menni készül.

– Hová, hová? Csak fizesse meg kigyelmed előbb a borát!

– Micsoda? Fizessek?! – kiált a góbé méltatlankodva. – Hát nem adtam én magának azért az egy liter fehér borért, a mit megittam, egy liter vöröset?

– Adott, de nem fizette meg.

– Már hogy fizettem volna, mikor meg se ittam!

– A biz igaz! – nyugszik meg a korcsmárosné, aki egészen belezavarodott a székely furfangos okoskodásába.

Könnyü választás.

Vendéglős: Válaszszon az úr! Vagy megfizeti a mit evett-ivott, vagy kidobatom.

Korhely (vidáman): No akkor csak az utóbbit választom.

A műbor.

– Tessék, kérem, ez nem gyártott bor, ez valódi termés, – kínálja a korcsmáros vendégeinek a borát.

– Elhiszem, hogy nem gyártott bor, – jegyzi meg az egyik vendég, megízlelve a poharába öntött folyadékot, – mert művészettel mégis csak jobbat lehet produkálni, mint ez a gyalázatos vinkó.

Őszintén.

Vendég: Mondja meg őszintén. Mi a legjobb étel maguknál?

Pincér: A sajt; azt máshonnan hozatjuk.

A pumpolás új módja.

A kávéházban egy fiatal ember odamegy egy korosabb úrhoz.

– Uram, engedje meg, hogy bemutassam magamat. Én Ipolyvölgyi Gyula vagyok.

– Örülök. Én meg Nagy József.

– Enyém a szerencse. S miután most már jó ismerősök vagyunk, szabad kérnem öt koronát kölcsön?

Fürdőn.

Vendéglős: A vendégek rohamosan fogynak, pedig még legalább egy háztetőre valót ki kell préselnem belőlük! (Kiszól a konyhába.) Mari, a csirkéből ma fácánt, a marhahúsból őzet kell csinálni!

Jó kiszolgálás.

Vendég: Már háromszor kértem rostélyost és még sem hoznak.

Vendéglős: Hé, pincér, ennek az úrnak azonnal három rostélyost!

Az előzékeny szobapincér.

Vendég: Kaphatok ágyat ma éjjelre?

Szobapincér: Oh, igen.

Vendég: Van benne poloska?

Szobapincér: Nincs… De ha tetszik, hozathatok.

A borravaló.

Még a faggyúgyertya s a koppantó-világban történt.

Egy kisvárosi vendéglőben szörnyűködve olvassa az utas, hogy számlájába két darab gyertyáért 40 krt jegyeztek. Előszólítja a pincért s kérdőre vonja:

– Miféle disznóság ez? Hogy lehet két szál faggyúgyertyáért 40 krt számítani? Hiszen meg sem gyujtottam!

– Engedelmet kérek nagyságodtól, – válaszol a pincér – nálunk ennyi jár a világításért.

– Ennyi? Na jó! Hetes, – szól a bérszolgához, – hozza ide azt a két gyertyát!

A hetes elhozza.

Erre az utas az egyik gyertyát a pincér, a másikat pedig a hetes markába nyomva, így szólt hozzájuk:

– Itt a borravaló! Reménylem, elég zsíros?

A hegyek között.

Vendég: A borjúhús itt nagyszerű!

Vendéglős: Hja, kérem, marhában nincsen nálunk hiány!

Ez is fizetés!

– Pincér, fizetek!

– Kérem!

– Ma adós maradok.

Az áremelés oka.

Vendég: Micsoda? Ma megint 40 fillérrel lett drágább minden étel? Hogy lehet az?

Vendéglős: Beteg lett a feleségem s egy finom szakácsnő főzött helyette.

Vasúti vendéglőben.

Utas (a vasúti étteremben): Pincér, hiszen ez a borjuszelet nagyon kicsi!

Pincér: Igen, de ha többet tetszik enni, lekésik a gyorsvonatról.

A természetbúvár.

A fogadós nem tudja, mit csinálhat az az úr a szobájában, aki aznap este szállott meg nála. Mint a kisértet, ide-oda járkál a lámpával.

Végre aztán nekibátorodott és felment utána nézni a dolognak.

A mint benyit a szobába, szörnyü meglepetésére, az urat épp az ágy alá bújva találja, a lámpással kezében.

– Uram, mit tetszik csinálni? – hebegi elképedve a fogadós.

– Csak egynéhány remek példány poloskát gyüjtök a rovar-gyüjteményem számára, s az ön tenyészdéje dicsőségére.

Hogy ugratja vendégeit?

Pincér (a gazdájához): Ugy látszik, az urak már nem isznak semmit, mert egyre csak vitatkoznak!

Vendéglős: Itt van egy nagy dugó, verd csak a sörös hordóba!

Pincér: Hát ez mire lesz jó?

Vendéglős: Azt hiszik, hogy friss csapolás van; mindjárt kedvök jön inni.

Jó étvágyat!

– Jó étvágyat kívánok! – szól a korcsmáros vendégéhez.

– Ejnye, maga szemtelen, hogy merészel ilyen kis porcióhoz jó étvágyat kivánni?

Bánatűzés.

I. vendég: Megvigasztalom önt egy pohár borral!

II. vendég: Oh, kérem, én mindig egy liter borral szoktam kiűzni fejemből a bánatot.

Nem várt figyelem.

Kanalas Istók letelepszik egy nagyvendéglő fényes éttermében. A szalvétát leveszi a tányérról, előbb az izzadó homlokát törülgeti meg vele, majd kifújja az orrát, aztán megelégedetten így szól:

– No lám, milyen előrelátók és figyelmesek ezek a budapesti vendéglősök! Nem tudom, honnan sejthették meg, hogy otthon felejtettem a zsebkendőmet.

Derék vendéglős.

Vendég: Tehát csakugyan nincs több söre?

Vendéglős: Nincs; legfeljebb öt liter van még a hordóban, de azt magam iszom meg.

A pompeji korcsmáros.

Pompejiben nem rég egy ősrómai vendéglőnek a romjait ásták ki.

A kiásott osztéria egyik falán, persze olaszul, a következő vers van fölírva:

Hej, korcsmáros, egyszer téged

Ily baj szintén utolérhet,

Te a tiszta bort nyeled,

Másét vízzel kevered!

Szakácsnő-változáskor.

Vendég: A levesben egy ősz hajszál úszkál.

Pincér: Bocsánat, de az előbbi szép szőke szakácsnő már nincs itt.

Erős próba.

Két jó barát pityizálgat a vendéglőben.

– Miért nem iszol még egy pohárral?

– Nem merek, mert a feleségem, mikor hazajövök, próbaképen mindig cérnát fűzet velem a tűbe.

Pótlék.

Vendég: Van maguknak telefonjuk?

Pincér: Nincs; de van sörfelhúzó gépünk.

Nagyzolás.

– De, Grűn úr, miért iszik most sört, holott azelőtt bort ivott? És meg is cukrozza.

– A sör árát fölemelték s a cukor is drágább lett. Meg akarom tehát mutatni, hogy ez engem nem zseniroz, – felel Grűn úr büszkén.

Kerülő úton.

Vendég: Kevés egér lehet házában, vendéglős úr.

Vendéglős: Miből következtet erre?

Vendég: Mert ez a “nyúlpecsenye” olyan sovány.

A szoba.

A szállodai pincér alázatosan fogadja az érkező vendégeket: egy urat és egy hölgyet.

– Talán jó lesz ez a szoba? – kérdi tőlük. – Pompás kilátás, tiszta, világos…

– Nekünk két szoba kell.

– Ah, bocsánat! Azt hittem, hogy még nem házasok.

A vendéglő új czíme.

– Jó címzést szeretnék a vendéglőmnek, – tünődik a korcsmáros.

– Tudja mit, – szólal meg egyik vendége, – magát úgy is Jánosnak hívják, hát címeztesse a vendéglőjét “Keresztelő szent Jánoshoz.”

Egy kis tévedés.

Vendég: Micsoda dolog ez, a borjúpecsenyében macskaláb van!

Pincér: Ugy látszik, tévedésből nyúlpecsenyét adtak uraságodnak.

A jószívü korcsmáros.

– Ejnye, minő könnyelmű ez a fiatalság! – szól az étterem ablakán kinézve a vendéglős. – Elrohan erre Szomjasi úr anélkül, hogy felhörpintene egy pár decit abból a hatvan filléresből. Hm!… Mégis csak felírok neki vagy két decit, különben még meg találna hűlni ebben a veszekedett zimankós időben.

Borismerő.

Vendég: Ez aztán a bor! Erről már bizonyos lehet az ember, hogy nem gyártott bor.

Korcsmáros: Miből következteti ezt?

Vendég: Mert oly szörnyen savanyú, hogy a műbort lehetetlen igy elsavanyítani!

A döglött légy.

Vendég: Pincér! miféle disznóság ez? Légy van a levesemben!

Pincér: Kérem, nagyságos úr, azért nem érdemes lármát csapni. Az a légy ugyan nem fog nagyságodnak alkalmatlanságot szerezni, mert már rég megdöglött.

A türelmetlen vendég.

– Pincér! Pincér! Hát nincsenek magának fülei?

– Igen, uram, disznófül lencsével; ha tetszik.

A különbség.

Vendég (a pincérhez): Mi van ennivaló?

Pincér: Van, kérem, marhasült és rostélyos.

Vendég: Mondja csak, mi különbség van marhasült és rostélyos között?

Pincér: Hát, tetszik tudni, a marhasült már készen van, a rostélyosra még várni kell.

Erőgyüjtés.

A díjnok, miután öt pár tormás virslit bevágott, így szól:

– Öt pár virslit ettem; öt lóerőt érzek magamban.

A mély bánat.

Estván: Hát te mit bőgsz itt, mint egy kéthetes borjú?

Andris: Hát tudod, pajtás, éppen most iszom el a Riska tehenem árát, aztán olyan nagyon szerettem azt a Riskát!

Angolosan.

Egy angol turista érkezik későn este a Kárpátok egyik kis városába.

A vendéglőbe hajtat és szobát kér.

– Nagyon sajnálom, – hajlong a vendéglős, – de nem szolgálhatok lakással, csak egy szobám van még, a melyben leányom lakik; azt pedig beláthatja…

– No hát, megkérem leánya kezét, – vág közbe az angol. – Van ellene talán kifogása?

– Nincs, mylord.

– Tehát vezessen a menyasszonyom szobájába. Mehetünk mindjárt az anyakönyvvezetőhöz.

A végrendelet.

Vendég (társas ebéden): Pincér! Papirost, tintát és tollat, iziben!

Pincér: De, nagyságos úr, most leves után?

Vendég: Végrendeletet akarok késziteni, mert úgy rémlik, hogy azt a sültet, amit kapnom kellene, ez életben meg nem érem.

Beszélgetés a hallal.

Korcsmáros: Mért hajol az úr a tányérra? Mi baja a hallal?

Vendég: A hallal beszélgetek. Megkérdeztem, hogy nem látta-e a barátomat, aki tegnapelőtt a vízbe fult. Azt mondja, hogy mikép láthatta volna, hiszen már két hete itt fekszik a korcsmában.

Elővigyázat.

– Pincér, vannak-e macskák e házban?

– Igenis, uram; három macskánk van.

– Hozza ide őket.

Mikor a pincér teljesítette a parancsot, a vendég így folytatja:

– Hagyja a macskákat itt és rendeljen a számomra egy adag nyúlpecsenyét.

Uj időmérő.

– Hány óra, Gábor bácsi? – kérdik a vén korhelytől.

– Egy liter mulva lesz tizenkettő, – hebegi a pityókos Gábor bácsi.

Ki az oka?

– Vendéglős úr, panaszkodnom kell. Pincérei nagyon hanyagul szolgálnak.

– Annak a többi vendégek az okai, mert azok borravalót adnak, – felelt gonosz célzással a korcsmáros.

Az abrosz.

Még erősen alszik egy kisvárosi szállóban az utas, midőn egyszerre érzi, hogy a pincér erősen ráncigálja ki alóla az ágylepedőt.

– Az ördögbe is, mit jelentsen ez a dolog? – förmed a pincérre.

– Hát kérem, egy budapesti vendégünk érkezett, a ki itt akar reggelizni, s ezért abroszra van szükségünk.

Előzékeny fiú.

Az apa kis fiával együtt van a sörházban. Az apa sörözget, a fiú sósperecet eszik.

– Parancsol még egy korsó sört? – kérdi a pincér a vendégtől.

– Nem; elég lesz egy pohárral is.

– De papa, – tőlem ne szégyeld magad! – szólt közbe a nagyreményű csemete.

Jó cégér.

Budán épp a temetővel szemközt gubbaszkodik egy kis kocsma, amelynek a cégérére ez van írva:

“Jobb itt, mint átellenben.”

A szerencsés vendég.

Vendég: Kérek egy pohár sört.

Pincér (hozza): Milyen szerencséje van a nagyságos úrnak. Éppen egy pohárra való telt még a maradékokból.

Nem várt fordulat.

Vendég: Pincér! Van-e nyelve?

Pincér: Igenis, kérem alássan.

Vendég: Akkor legyen szives és nyalja le tányéromról a piszkot.

Furcsa atyafiság.

Idegen: Ugyan kedves barátom, miután már olyan ismerősök vagyunk, mondhatna nekem egy jó vendéglőt, ahol megebédelhetnénk. Talán a “Vörös ökörnél?”

Helybeli: Világért se; azt jól ismerem: az az apám.

Idegen: Hát talán a “Zöld szamárnál?”

Helybeli: Jaj, dehogy; azt is igen jól ismerem: ez meg az apósom.

Idegen: No hát akkor talán a “Kék kecskénél?”

Helybeli: Ott pláne nem, hisz az én vagyok. Hanem jerünk a “Kék kacsához” – azt még nem ismerem.

A korhely.

Korhely: Vendéglős, adjon nekem egy liter bort. De ne üvegbe.

Vendéglős: Hát mibe?

Korhely: Hitelbe.

Mire kell a liba?

Vendég: Kedves korcsmárosné, van ma liba?

Korcsmárosné: Szolgálatjára; igen finom.

Vendég: Akkor hát hozzon nékem egy-két tollat, hogy a pipaszopókámat kitisztítsam vele!

Bárányból sárkány.

Egy úr beszáll egy vidéki fogadóba.

– Mondja csak, – szól a tulajdonoshoz, – miért változtatta meg a fogadója nevét? Ezelőtt a “Bárányhoz” volt a címe, most meg, a mint látom, a “Sárkányhoz”.

– Hja, kérem, – vakarja a tarkóját a fogadós, – azóta megházasodtam.

A friss pecsenye.

– Pincér, az a bornyupecsenye irtóztatóan rosz. Nem is olyan friss, mint a minőt egy hét előtt ettem.

– Hogy mondhatja ezt a nagyságos úr? Hiszen ugyanabból van.

Tromf.

Egy elszegényedett világfi másodrangú csapszékbe tér be enni. Amint leül, a pincérben egyik régi iskolatársát ismeri fel.

– Hát maga itt pincérkedik? – kiált fel gúnyosan.

– Igen, – válaszol a pincér gőgös fölénynyel, – de másutt szoktam ebédelni.

Vigasztaló.

Vendég: No tessék! Itt kell hagynom félig megrágottan az egész adagot. Olyan kemény ez a hús, hogy lehetetlen megenni!

Vendéglős: Nem vész ez kárba! Csak tessék holnap fasirozott húst kérni.

A tiszta lyuk.

Pincér (egy vendéghez, akinek asztalkendője lyukas): Bocsánat, nagyságos úr, rögtön hozok más asztalkendőt.

Vendég: Hagyja el, Sándor, ezek a lyukak legalább mind tiszták!

Falusi párbeszéd.

I. legény: Azt hallottam Jancsi, hogy kidobtak a korcsmából.

II. legény: Az ám, az árgyélusát!

I. legény: Hát aztán mi lett a dologból?

II. legény (büszkén): Hát az lett a dologból, hogy… hogy nem muszáj nekem mindenütt odabenn lenni.

Meggondolatlanul.

– No, már sokkal jobb borjuszeletet is ettem, Müller úr, mint ez itt, – panaszkodik a vendég.

– De nem nálam! – felel meggondolatlanul a vendéglős.

A svábbogár.

Vendég: Ez már mégis borzasztó! Ha még légy esik az ételbe, elnézi az ember, de svábbogár!

Vendéglős: No, én jobban szeretem a svábot; azt hamarébb lehet észrevenni.

Erős bizonyíték.

– Szinte hihetetlen, milyen részeg voltam tegnap. Talán még soha sem voltam ennyire berúgva.

– Ugyan?!

– Mikor hazaérkeztem, még maradt egy koronám, amit nem birtam elinni.

Széchenyi István gróf és a hitel.

Ügyvédjelölt: Tudja, édes vendéglős úr, mit fogott rá Széchenyi István gróf Magyarországra? Hogy: nem volt, hanem lesz. Épúgy, mint nekem nincs pénzem, de majd lesz. Addig hát várjon.

Vendéglős: Csakhogy én rám meg mást fogott az a Széchenyi. Hogy soha se leszek olyan Stádiumban, hogy az egész Világnak Hitelt nyithassak!

Ébredés előtt.

Látogató: Felkelt már a gróf úr?

Szobapincér: Még nem; de már alig hortyog.

Nem kér belőle.

Bortermelő (a korcsmában): Kitől veszi ön borait vendéglős úr?

Vendéglős: Ejh, hát nem tudja? Boraim az ön pincéjéből valók.

Bortermelő: Úgy! Akkor kérek egy – pohár sört.

Igazi lovag.

– Pincér, – szól a párbajhős gigerli, – az a szemtelen úr ott a harmadik asztalnál nagyon furcsán tekint reám. Ugyan hozzon egy üveg pezsgőt, hadd vágom a fejéhez!

Az uralkodó planéta.

Ott ragadt két vendég a külön szobában és bár éjfél is elmult, nem gondolnak a távozásra.

Végre rájok nyit a vendéglős:

– Uraim, ne feledjék, hogy ebben az esztendőben uralkodó planéta a Mars!

Mindenre van mentsége.

Vendég: Ez a sóskifli rémítően kemény.

Pincér: Kérem, annak csak a nagy szárazság az oka.

Jó ürügy.

A vendég olvassa az ujságból, hogy a Tisza kiáradt.

– Megint árvíz! – kiált fel. – Csupa nyomor s inség. És aztán ne haragudjék az ember a vízre. Pincér, még egy félliter bort!

Biztató.

Fáradtan érkezik az utas a szállodába.

– Ah, itt a szomszédszobában zongora van?! Remélem, ma nem játszanak.

– Most nem. Ma csak hangolják, – nyugtatja meg a szobapincér.

Eredeti meghívás.

Karikás Mihály, a “Kis pipa” egykori híres tulajdonosa egyik vendégének, aki sokkal tartozott néki, a következő levelet irta:

T. c. Villámffy Odébbálld úrnak

Helyben.

Van szerencsém uraságodat a jövő hó minden napjára meghívni ebédre – máshoz.

Karikás Mihály.

Erő-próba.

Vendég: Miért dobatta ki azt a szegény embert? Hiszen békésen ült s nem bántott senkit.

Korcsmáros: Ki akartam próbálni az új csaposom erejét.

A ventilláció.

– Minden jó volna itt magánál, Bánki bácsi, – szólal meg egy úr, letéve az étlapot, – csak az a kár, hogy nincs egy kis ventilláció.

– Azzal bizony nem szolgálhatunk, – válaszolt a vendéglős, – hanem paprikás csirkével, meg töltött káposztával, a mennyi csak tetszik!

Az özönvizkori bor.

– Ez a régi bor, – dicsekszik a korcsmáros.

– Az ám! Még az özönvíz is kiérezhető belőle, – jegyzi meg gonosz célzással a vendég.

Mi a borsosabb?

A vendéglős egyik törzsvendégéhez:

– Hogy izlett a májashurka? Nem volt nagyon borsos?

– Meglehetősen, – feleli a vendég. – De még sem annyira borsos, mint az ára.

Leálcázott koldus.

Korcsmáros: Hallja kend Andris, ne igyék annyit, mert megint itt felejti a – mankóit.

Jó üzlet.

Főellenőr (egy vasúti vendéglőshöz): Hogy megy az üzlet? Nagy-e a fogyasztás?

Vendéglős: Oh, igen nagy. Naponként elfogyasztanak nálam legalább harminc pakli – gyufát.

A törzsvendég.

Az úrfi, aki a Vadászkürtben vacsorált, de a Kis Pipában ebédel, dicsekszik, hogy legalább is hét korcsmában törzsvendég.

– Az ám, még pedig bejegyzett törzsvendég, – szólt közbe a vendéglős, a kinek szintén tartozott.

Sokat kiván.

Vendéglős (az elutazó vendéghez): Nagyságos uram, hogy méltóztatott megelégedve lenni szállodámmal?

Vendég: Meglehetősen! Csak a poloskáknak szerezhetne szájkosarat.

Tessék megpróbálni!

– Fogadok veled, – mondja egy jogász a kollegájának, hogy tíz kávéházba megyek, s mindegyikben egy kérdésemre ugyanazt a feleletet kapom. Megjegyzem, hogy a kávéházat te jelölheted ki.

– Jól van, áll a fogadás.

A jogász társa kiséretében bejárta a tíz kávéházat, s megnyerte a fogadást. Mindenütt ugyanis azt kérdezte:

– Itt van Khon úr?

És a válasz rendszerint így hangzott:

– Melyik Khon úr?

A házirend.

A vendéglős rákiált a borosfiúra:

– Pista, vigyél az után az ismeretlen úr után egy félmeszely bort. Aztán mondd meg neki, hogy ha az ebéd árával adós maradt, legalább ne zavarja meg a házirendemet, mert aki nálam eszik, annak inni is muszáj!

A különszolgálat.

Vendég: Mit jelent a számlán ez a tétel: “Különszolgálat három korona?”

Kapus: Tegnap méltóztatott egy viccet mondani és a személyzet nevetett.

Vidéki sörházban.

Vendég: Hé, pincér! Micsoda dolog ez, ilyen zavaros sört hozni?

Pincér: Nem zavaros az, kérem; legfeljebb a pohár piszkos.

Oktatás.

Egy budai korcsmáros a szőlőbe vitte kis fiát s atyailag így oktatá:

– Lásd fiam, ez mind szőlő. Jegyezd meg magadnak, hogy mindenből lehet bort csinálni, – még a szőlőből is.

Megnyugtatta.

Vendég: Hogy adhat ide olyan rosz szagú halat? Meg akar mérgezni?

Pincér: Oh, az orvos a szomszédban lakik!

Csalogató hirdetés.

Egy ó-budai kurta korcsma ajtaján nem rég a következő hirdetés volt olvasható:

“Itt egy koronáért mindenki annyit ihatik, a mennyitől holt részeggé lehet, – és szalmát is ingyen kap, a min elhentereghet.”

A furfangos vándorlegény.

Betér az éhes vándorlólegény egy útszéli korcsmába:

– Csaplárosné, kérek egy pár híg tojást, mert olyan éhes vagyok, mint egy farkas.

A korcsmárosné elhozza a megrendelt tojást. Mikor a vándorlólegény jóízűen elköltötte, csettent egyet a nyelvével és így szól:

– Ez ugyan jó volt. Hanem most már arra kérem, ajándékozzon nekem egy koronát, hogy a tojást kifizethessem, mert az igazat megvallva, nem szeretek senkinek adósa maradni.

Bizonyosan úgy lesz.

Sehogy sem ízlik a korcsmáros új bora a vendégeknek.

– Nem értem, – fakad ki a korcsmáros, – pedig ez a bor nagyon tiszta.

– Hiszem, hogy tiszta, – jegyzi meg nevetve az egyik vendég, – bizonyosan jól megmosta vizzel.

Világért sem!

– Hallja pincér, – méltatlankodik a vendég – azt akarja, hogy ezzel a kis darab pecsenyével jóllakjam?!

– A világért sem! – válaszol a pincér nagy készséggel. – Mit hozzak még?

Gyöngéd figyelmeztetés.

A főpincér egyik vendégükhöz, ki rendszerint adós szokott maradni, a vacsora után így szólt:

– Ha az éjjel el találná uraságod veszíteni a pénztárcáját, figyelmeztetem, hogy nálunk egyáltalában nem vette a kezébe.

Ami csakugyan sok!

– Legyen olyan kegyes, uram, néhány pillanatra ideadni a pápaszemét.

– Nagyon szivesen. Tessék.

– Ugy! Minthogy pedig most már úgy sem tud olvasni szemüveg nélkül, kérem adja ide azt az ujságot is.

Ami igaz is.

Vendég: Hé, fizetek!… Egy pohár sör és kilenc kifli…

Korcsmáros: Ha máskor megint szomjas lesz az úr, hát menjen a pékhez.

Korhely-monolog.

– Nincs igazság a földön! A szegény embert ötször-hatszor is kirugják, amíg ő egyszer berughat.

Mi a jobb?

Vendég: Vendéglős úr, nyulpecsenye az, vagy macska?

Vendéglős: Izlik önnek?

Vendég: Igen.

Vendéglős: Hát akkor mit kérdezősködik? Jobb az olyan macskasült, a melyik ízlik, mint az olyan nyulpecsenye, amely nem ízlik.

Jó kávé lehet.

Vendéglős: Sörrel már nem szolgálhatok, csak kávé van még.

Vendég: Kávé?… Köszönöm, nem kell.

Vendéglős: No hallja, hát azt hiszi, hogy az valami nagy különbség?

Bosszantó.

– Átkozott dolog! – töprenkedik a korhely. – Épp azokból a korcsmákból dobnak ki mindig, a hol legjobb bort mérnek.

A tót és a sörhab.

Janó, az üvegestót bemegy egy kisebb vendéglőbe és sört rendel. Mikor a krigli már előtte van, belenyúl a tüszőjébe, s egy fakanalat húz ki.

– Minek ez a fakanál? – kérdi egy vendég tőle.

– Hat bizony – feleli Janó, – kelnyer lenízi szegíny zember. Enyim sörről habot soha se le nem szedik. Azért muszáj kanál hoznyi magammal.

Fizetéskor.

A férj, a ki feleségével ebédelt a vendéglőben, meglepetve kérdi a pincértől:

– Miért számít fel három levest, hiszen csak kettőt ettünk?!

– El méltóztatik felejteni azt, amit ő nagysága ruhájára kiöntöttem.

Kétféle ár.

Egy utas a vasuti étteremben borjuszeletet rendel, s mikor elhozzák, mindjárt fizetni akar.

– Mi az ára? – kérdi.

– Ha meg tetszik enni, akkor 80 krajcár, – feleli a főpincér, – különben csak 50 krajcár.

A mai párbajos világban.

A.: Uram! Ezt nem türhetem tovább. Kérem a névjegyét!

B.: Bocsánat; én egyáltalán nem tudom, mivel sértettem meg?

A.: Ön szemtelenül néz az előttem levő libacombra.

Bakakifogás.

– Korcsmáros úr, ma, sajnos, nem fizethetek.

– S miért?

– Otthon felejtettem a – Terkámat.

Télen.

Vendég: Károly, igaz-e, hogy a bor árát fölemelték?

Főpincér: Igaz. Befagyott a Duna, s most kevés a víz.

A nagyobb fogyasztás titka.

– Vendéglős úr, egy jó tanácsot adok, hogyan mérhet ki több sört.

– Mondja, az Isten áldja meg.

– Adjanak kevesebb habot.

VI.

Kortesvilág.

Képviselőválasztási adomák.

Kortes-fohász.

– Urrraim!! Képviselőválasztást minél előbb, mert én már nagyon – ihatnám!

Utbaigazítás képviselőjelöltek számára.

Egy kiérdemesült öreg mameluk – tapasztalatlan képviselőjelöltek számára a következő útbaigazítást állította össze:

1. Legyen egy-két barátod, a ki dicsér. Ha nincs, dicsérd magad-magadat.

2. Hiteled legyen a korcsmárosoknál elegendő.

3. Igérj a népnek, ha hegyes vidéken lépsz fel: csillagvizsgáló tornyot; ha síkon: vasutat; ha városban: egyetemet. Az adóleengedést mindenütt igérd.

4. Tíz vég fehér, tíz vég vörös s tíz vég zöld vásznat lobogóknak szabass fel. Toll, berzsenynyel föstve, minél több, annál jobb.

5. Uszits vallásfelekezetet vallásfelekezetre; nemzetiséget nemzetiségre.

6. Irj álnév alatt magad mellett dicsőitő cikkeket a hirlapokba.

7. A programmbeszédet jól betanuld, hogy bele ne sülj. Ha magad nem tudod megcsinálni, készittesd el valamelyik ujságiróval.

8. A kit nem kapacitálhatsz, veresd be a fejét, hadd menjen el a kedve az alkotmányos jog gyakorlatától.

9. Az ellenfeledről hireszteld el, hogy zsidó. Födözd fel valami régi huncutságát, s add tovább. Ha nem tudsz reá semmi rosszat: fogd rá, hogy uzsorás, váltóhamisító, vagy körözött rablógyilkos.

10. A választás napján kezdj el verekedést, s fogd az ellenfeledre, hogy ő kezdte.

11. Ha megbuktál, semmiféle kontót ne fizess ki.

A választói bizonyíték.

– Butykosi úr, mi jogon választó ön? – kérdezi az összeíró bizottság elnöke az egyik marcona atyafitól.

– Régi jogon. Nemes ember vagyok.

– Hol a bizonyítványa?

– Ide van gravérozva az orcámra, – válaszol önérzetesen Butykosi, rámutatva azokra a sebforradásokra, amiket mint kortes a választásoknál kapott.

A különbség.

Két vidéki atyafi megy el egyik fővárosi vendéglő előtt, amelynek cégérén ott díszlett a szokásos “restauráció” felirás.

– Hallja bátyó, mi az a restóráció? – kérdi az ifjabb.

– Olyan fogadó, – magyarázza az öreg, – a hol többet esznek, mint isznak.

– Hát e szerint a követválasztás is restóráció?

– Nem, az csak csárda, ahol többet isznak, mint esznek.

Nem kézműves.

A választók összeírása alkalmával a bizottsági elnök azt kérdi egyik csizmadiamestertől:

– Ugy-e ön kézműves?

– Nem kérem, – én lábműves vagyok, – válaszolt helyreigazítólag a csizmadia-mester.

Választások küszöbén.

A vasúti indóházban két fiatal ügyvéd találkozik.

– Hová mégysz, pajtás?

– Vidékre.

– Képviselőjelöltnek?

– Nem; korcsmárosnak.

A furfangos tót.

A mint a vehéci tót atyafit beírták a szavazók sorába, egész bizalommal fordul az összeíró bizottmány elnökéhez:

– Ale pán velkomoznyi, – most már talán jó volna ideadni az a cédula, a melyikre majd egy kis pálinka kapjuk.

Választási igeragozás.

Jelen idő: Föllépek, föllépsz, föllép.

Jövő idő: Meg fogok bukni, megbukol, megbukik.

A kerületek értéke.

A pártklubban két jelölt beszélget:

– Minő a kerületed?

– A fuvarpénzzel együtt, huszezer koronás.

– Tyhű, ez drága! Az enyém csak tizenkétezer korona s hatvanöt fillér.

Az igazi hang.

– Én, kedves komám, – szólt Csavaró Gergely – nagyon féltem a képviselőnket, mert se a mig odafent volt, se azalatt, míg itthon időzött, nem nyitotta fel a száját. Talán már a hangját is elvesztette.

– Az mind semmi! – válaszolt a főkortes, – majd meghalljuk, ha a választáskor a pincéjét kinyittatja. Mert tudd meg komám, hogy a pincekulcs nyikorgása ékesebb minden szóbeszédnél. Ez az igazi hang, ez a legszebb programmbeszéd.

A mikor mindenki jelölt.

Egy vidéki úriember sétálgatott a választások küszöbén a Váci-utcán egyik fővárosi ismerősével.

– Ugyan Béla, ki az ott, az a bodorhajú ember?

– Képviselőjelölt.

– Hát az kicsoda, ez a kis kopasz, a szürke kabátban?

– Képviselőjelölt.

– Hát az a kajlalábú, a ki éppen most ment el mellettünk?

– Képviselőjelölt.

– Ugyan kérlek, mutass már egy olyan embert, a ki nem képviselőjelölt.

– Hja! édes barátom, az nehéz dolog mostanában.

Jobb helynek jobb kell.

Egy erdélyi, úgynevezett “olcsó” kerületben sehogy sem voltak megelégedve a polgárok a jelölttel, a kit a központi végrehajtó-bizottság küldött a nyakukra.

Egy deputáció el is ment az elnökhöz, hogy hangot adjon a kerület elégedetlenségének.

– Tudják, uraim, – válaszolt kurtán az elnök, – jobb helynek jobb kell. Ide ez is jó.

A választási fuvardíjak.

Az új választási törvény életbeléptetése alkalmával kérdik egy orsz. képviselő kis fiát:

– No, Zoltán, mi szeretnél lenni? Generális?

– Nem.

– Bankár?

– Az sem.

– Hát mi?

– Fuvaros Pestmegyében a képviselőválasztások alkalmával, – felelte a kis politikus.

Miért nem lép föl?

– Hát Kőrösházy nem lép fel képviselőnek?

– Nem.

– És miért?

– Mert annak, hál’ Istennek, van még mit enni.

A kortes hazafisága.

Egy kortes levélbeli felszólítást kapott, hogy Lukács miniszter mellett dolgozzék; mire ez a következő választ küldte:

“Felszólított a nagyságos úr, hogy lennék Lukács ő excellencziája mellett hazafiságból. Szép szó az a hazafiság, csakhogy olyanforma mint a húr: ha nem pengetik, hallgat. Azért tessék küldeni ahhozvaló szert: bort és pénzt, azután a vivátban egy szál hiba sem lészen.”

Mi a politika?

– Mi a politika? – kérdezte valaki egy nagyszájú kortestől.

– Valakinek úgy kilopni a szemét, hogy meg ne lássa, volt a találó megfejtés.

Őszinte programm.

Ujságot olvasott a zsidó korcsmáros. Jön a jegyző.

– Ejnye Salamon, de nagy politikus lett. Talán csak nem akar követ lenni?

– Miért ne? Sok honatya van, a ki annyit sem ért a politikához, mint én.

– Aztán, ha úgy véletlenségből megválasztanák, melyik párthoz szegődnék?

– Nű, – hát ahhoz, a melyik megválasztana.

Ha akadna!

Az x… kerület képviselője beszámoló-beszédet tartott választóihoz. A többi között ezeket mondá:

– Tisztelt polgártársak! A közelgő választás alkalmával olyan képviselőt válaszszanak, a kiben teljes bizalmuk van, a ki képes legyen önöket tökéletesen és lelkiismeretesen képviselni…

– Hej, uram, hiszen ha akadna ilyen! – vágott közbe egy elbúsult polgár.

A szabad akarat.

Hontmegyében kérdezik az egyik palóc-gazdát képviselőválasztáskor:

– Hát ki lesz a vivát?

– Nem tudjuk még kérem alássan, – felelt a palóc, – mert még nem kaptunk a főispán úrtól rendeletet.

A hazaszeretet netovábbja.

Egy képviselőjelölt a következőkép szónokolt:

– A hazáért, uraim, mindent fel kell áldoznunk. Önök tudják, hogy szegény vagyok, semmim sincs, a mit odaadhatnék. És mégis, ha kérnék tőlem, akár most mindjárt szivesen odaadnám a – feleségemet…

Pályázat képviselői állásra.

Egy erdélyi kerületben összegyültek a főbb kortesek, s nagy bölcsen elhatározták, hogy ők bizony nem fognak egymással marakodni, hanem a képviselői állást nyilt pályázat útján töltik be. Legott meg is szerkesztették a fölhívást, amely ekképen hangzott:

Pályázati felhívás.

Az x…i választókerületben az országgyülési képviselőségre rendkivüli pályázat hirdettetik a következő feltételek mellett:

1. Pályázó a kerület bizalmi emberei kezébe tartozik 15.000 frt, azaz tizenötezer forintot lefizetni, még pedig három részletben. Az első részlet a jelöléskor fizetendő, a második részlet a szavazás előtti napon, a harmadik részlet pedig a mandátum átadásakor.

2. A szavazás napjáig minden választópolgár részére naponkint 2 liter bor, 1 porció pecsenye és 5 darab jobbfajta szivar utalványozandó.

3. Ezenkívül minden szavazónak egy pár új csizmát, az asszonyoknak pedig, hogy nékiek is részük legyen az örömben, egy-egy félliter mézes pálinkát és egy-egy fejkendőt köteles a jelölt úr adni.

4. A választás napjáig ezer polgár számára legalább öt lakomát (bankettet) köteles a jelölt rendezni, természetesen a saját költségén.

5. Zászlókról, jelvényekről stb. a pályázó tartozik gondoskodni.

6. A kerület minden egyes községe számára fiatal, erős tenyészbikát köteles venni.

7. Programm nem szükséges; lehet akármilyen párti.

Ezek fejében kap tőlünk:

a) Egy szép díszfelvonulást a kerület székhelyére, bandériummal és muzsikával. A cigányt azonban a pályázó tartozik fizetni.

b) Rajongó lelkesedést.

c) Harsogó éljeneket.

d) Hű ragaszkodást.

e) Szavazatainkat.

Pályázhat nemzetiségi és valláskülönbség nélkül bárki, csak telt bugyellárisa és emberi formája legyen. A pályázatok f. évi junius 15-ikéig alulirotthoz küldendők.

Fokosy Bálint,

pártelnök.

Lakoma közben.

Egy vidéki város képviselőjelöltje lakomát adott választói előkelőbbjeinek. Volt pecsenye, hal, sütemény, drága étel-ital mindenkinek, a mennyi csak a bőribe fért.

A lakoma közepén az egyik főkolompos poharat emelt a képviselőjelöltre. El is kezdte magasra emelt hangon:

– Uraim!…

– Ohó, – kiált közbe ijedt arccal az asztalvégről egy polgár, – megálljon, hisz én még nem kaptam csukát!

Ez a megjegyzés aztán egészen elrontotta az előrevárt hatást. A vendégek nem birtak többé a komolyság azon magaslatára emelkedni, amelyet a perc ünnepélyessége megkívánt.

Kétes hála.

Képviselő: No, Sánta Kiss János, szép volt kelmedtől, hogy kisegített egy kötéllel, mikor eltört a kocsim tengelye. Mivel tartozom érte?

Gazdaember: Semmivel, nagyságos uram. Szívesen adtam azt a csekélységet; aztán meg a nagyságos képviselő úr többet is megérdemelt már tőlünk egy kötélnél.

Néma képviselő.

– Komám uram! Hát a kigyelmetek követe beszélt-e már az országgyülésen?

– Nem szólt az, komám, egy szót sem; még azt is lassan mondta.

Egy néppárti programmbeszédjéből.

Egy ujdonsült néppárti képviselőjelölt a többi közt a következőket mondotta programmbeszédjében:

– Édes barátaim, tanuljatok, hogy meg ne csalhasson benneteket a zsidó. Műveltségre kell törekednünk, hogy mi csalhassunk meg másokat, ne pedig mások bennünket…

A kortestanya, mint fogorvosi műterem.

– Hová oly sietve?

– Azt hallom, hogy az egyik kortestanyán nagy verekedés van; odamegyek.

– Csak nem akar résztvenni a verekedésben?

– Nem egészen. De hát van egy kutya rosz fogam, amit ki kellene huzatni. Nem huzatom ki, mondok, megspórolom a pénzt. Hát ha valaki ingyen is kiüti.

Készen veszik.

Két képviselőjelölt beszélget egymással.

– Hogy készítik elő nálatok a választásokra a szavazatokat? – kérdé az egyik.

– Sehogy sem, mi készen veszszük, – volt a felelet.

Az üres biztosíték.

Adóhivatalt igért a kerület központjának a képviselőjelölt.

– Fejemmel állok jót, – mondotta, – hogy egy év alatt meglesz az adóhivatal.

– Mi az ilyen ürességekre nem adunk semmit! – kiáltotta oda egy ellenzéki választó.

Ki beszéljen helyette.

Beszédet tart a követjelölt az összegyüjtött választókhoz, kezdve saját becses személyét ajánlani; azonban a szónoklás nem levén kenyere, csakhamar átengedé a szót mellette álló kortesvezérének, a ki gyakorlottabb szónok lévén, ugyancsak cifra beszédet tartott a jelölt mellett.

A dicsbeszéd végeztével előáll az egyik választó és ekként szól az ajánlott jelölt úrhoz:

– Hát biz a’ nagyon szép, hogy a nagyságos úr követ akar lenni. De egyet mondok, ha meg nem sérteném. Hát aztán Pestre is felviszi Torkos Márton uramat, hogy helyette beszéljen?…

A kárbaveszett egri.

Sokat talált beszedni az egri vörös borból a választópolgár. Mikor már csuklani, öklöndözni kezd, a kortes hozzá ugrik, befogja a száját, s így dühöng:

– Aki kákabélű, olvasztékos bendője vagyon a kutya parasztjának! Befogom a rücskös pofádon azt a cudar hasadékot, hogy ki ne folyjék belőle ez a nemes egri!

A hála.

– Talán valami atyafiságban áll ön a jelölttel, hogy annyira kiteszi magát érte?

– Rokonságban éppen nem vagyok; de a felesége valamikor az én nőm volt. Ő megszöktette és oltárhoz vezette. Csupa hálából korteskedem tehát néki.

Jobb volna.

– Szálikám, nézd milyen szép ember ez a Morzsányi.

– Nem is olyan ocsmány, mint te Jákoblében. Jobb szeretném, ha te viselnéd az ő képét, mint ő a tiédet.

A ló és a szamár.

Egy kormánypárti követjelölt választói előtt bizalmas beszélgetés közben a többi közt így nyilatkozott:

– Én vagyok a ló, az a másik jelölt még csak szamár mellettem. Igaz-e, bíró gazda?

– Való igazságot tetszett mondani, – válaszolt a bíró furfangosan mosolyogva.

Az iskolakerülő.

X. képviselő, az országgyülés alatt folytonosan otthon őgyelgett. Persze, választói hallani sem akartak többé róla.

– Hja, iskolába nem járásnak kicsapás a vége, – mondotta találóan a falusi rektor.

Helyes válasz.

Egy képviselőjelölt azt magyarázta az egybegyült népnek, hogy ne válaszszák meg a tudóst, a kit eddig akartak, mert annak semmije sincs. Az olyan ember – ugymond – nem is képviselheti az országot, a kinek semmije sincs, mert abban nem lehet bizalma senkinek. Lám, ő nagy úr, s így több biztositékot nyujthat, mint egy jött-ment ember.

Hagyták végigbeszélni, akkor egy vén kortes azt mondja neki:

– Lássa, méltóságos uram! Krisztus urunk még szegényebb volt, de azért mi mégis csak őt tiszteljük legjobban.

A csere.

A két párt kortesei berugottan találkoznak.

– Te, az én jelöltemnek jobb a bora, – dicsekszik az egyik.

– De biz az enyimé jobb! – hetvenkedik a másik.

– No ezen ne vesszünk össze, – szól közbe egy vén sas, – holnap cserélünk, s meggyőződést szerzünk magunknak.

Miért kell két jelölt.

Egy túldunai kerületből háromtagú deputáció jött fel Budapestre. Képviselőjelöltet vadásztak.

– De hát miért? – kérdezte tőlük valaki. – Hiszen van már önöknek derék, jóravaló ellenzéki jelöltjük.

– Igaz, igaz, – válaszolt a küldöttség egyik érdemes tagja. – De hát úgy szép a választás, ha két jelölt van. Aztán meg a mostani jelöltünk igen szegény ember, hadd legyék valaki, aki áldomást is fizet.

Csak az egyik!

Szörnyen deklamál a piac közepén az összegyült népség előtt a követjelölt. Igér nekik napot, holdat, ha megválasztják. Egyszer csak elkezd egy juhászembernek a szamara iszonyú hangon szelet kiabálni.

Erre egy stentori hang onnan a tömeg közül feldördül rendreutasítólag:

– Egyszerre csak az egyik beszéljen!

Aki Tisza Kálmánt megmentette.

Egy tiszavidéki kerületben a kormánypárt jelöltje ellen, aki már egész biztonságban érezte magát, hirtelen, váratlanul egy függetlenségi politikus lépett fel.

Az ellenzéki jelölt kitünő szónok, világlátott ember volt, s tábora napról-napra nőtt.

A kormánypárti kortesek belátták, hogy itt csak valami nagy dolog segíthet. Egész éjszaka tanácskoztak, hogy nem eredmény nélkül, bizonysága az a rengeteg plakát, a mely másnap ott rikitott minden utcasarkon. Természetesen az ellenzéki jelölt felől adott készséges felvilágosításokat.

Mindenekelőtt elmondta róla, hogy zsidó eredetü és hogy a mostani neve előtt is már “hívták valahogy.” Aztán egy pár jelentéktelenebb természetű erkölcsi baleset felsorolása következett árvapénzekkel és ezüstkanalakkal; végezetül azonban bunkónak a következő kis történet:

…Tisza Kálmán, – úgymond a plakát, – miniszterelnök korában tudvalevőleg minden nyáron Osztendében fürdőzött. Miniszterelnökségének második évében is ezt a tengeri fürdőt használta. Történt, hogy egy nyári délután, épp mikor a tengerben fürdött, hirtelen vihar tört ki, s a hullámok elsodorták.

Menthetetlenül odaveszett volna; de az utolsó pillanatban egyszerre csak egy feketesárga nadrágos úr utána vetette magát és kimentette a fuldokló Tisza Kálmánt!!!

És ez a feketesárga uszónadrágos hazafi, aki a nemzet gondviselésének világosan kifejezett akaratát meghiusítva, kimentette Tisza Kálmánt, megakadályozta útjában a bosszuálló végzetet és aki így egyedüli oka volt annak, hogy Tisza Kálmán átkos kormányzatának terhe még tizenöt esztendeig sulyosodjék a haza fölé és szipolyozza a sokat szenvedett nemzetet, ez a ti jelöltetek, a ki elég vakmerő magát itt függetlenségi hazafinak hirdetni.

Itéljetek fölötte ti magatok!

S ennek a ravasz kortesfogásnak meglett a kívánt hatása. Az ellenzéki jelölt kénytelen volt visszalépni.

A zsidó fizet.

Egy kerületben úgy a kormánypárt, mint az ellenzék jelöltje izraelita vallású volt.

Az ellentábor két kortese véletlenül találkozik a korcsmában. Gazsi szemben ült Bódival, s egy darabig farkasszemet néztek.

– Gazsi, – szólalt meg Bódi, – haragszol?

– Nem én! Hát te!

– Én sem.

– Hát akkor miért törünk egymásra?

– Jól van ez így. Mert tudod komám, te ütöd az én zsidómat, én ütöm a te zsidódat, s mégis mindkettőnknek a zsidó fizet érte.

A választások haszna.

– Oh, bárcsak mindig választás lenne! – sóhajt egy sápadtarcú rongyos ember.

– Miért? – kérdezik tőle. – Hiszen az úr nem is szavazó.

– Legalább ingyen jóllakhatik az ember.

Találó hasonlat.

– Honnan jössz?

– Egy menazsériából.

– Mit láttál ott?

– Egy rókát, a ki addig dicséri a varjú éneklő hangját, míg az kiejti szájából a sajtot; aztán egy másik rókát, a ki savanyúnak találja a szőlőt; egy disznót, ki a sárban hever; egy birkát, aki el hagyja magát darabszámra adni; aztán meg egy szajkót, aki páva-tollakkal kérkedik, s igen szépen el tudja mondani azt a sok szót, a mit betanult.

– Hát az én képviselőválasztásomon nem voltál?

– Hiszen most mondom, hogy onnan jövök.

Az alkotmány fája.

Egy kormánypárti képviselőjelölt elmélkedve helyzetünkről, így akarta megnyerni polgártársait:

– Ha rendkivül sokkal nem dicsekedhetünk is, de hoszszas küzdelem után mégis elültettük az alkotmány fáját…

– El biz’ azt, – vágott közbe egy becsületes szabómester, – de nem ojtották be, s most olyan keserű és fanyar a gyümölcse, hogy torkán akad az országnak.

Torony és politika.

Nagyban magyarázza a kormánypárti kortes a szűrös atyafiaknak:

– Tudják kigyelmetek, nem lehet ám egyszerre mindent megnyerni, mert lássák csak, a toronyba sem ugrik föl az ember, hanem lassanként megy a garádicson, csak úgy ér fel.

– Hej nagy jó uram, – jegyezte meg egy ellenzéki választó, – csakhogy kirodhadna a garádics, mire felérnénk, ha tovább is így megyünk, mint a hogy neki indulánk.

A nőnemű vármegye.

Jókai Mór 1861-ben Baranyamegye egyik kerületében lépett fel. A választások alkalmával egy kortes így köszönté fel:

– Tudjuk azt, hogy a mi jelöltünk Kakas Márton. Azt is tudjuk, hogy a mi vármegyénk egyedül nőnemű az országban, már tudniillik Baranya, ami annyit jelent, hogy “Bor anyja”. Illő tehát, hogy a tisztes anyának öt “jércéi” közül a siklósit adjuk hozzá az ország kakasához.

Sem az egyik, sem a másik.

Képviselőválasztásra készültek, s folyt a korteskedés javában. A vörös meg a fehér toll erősen küzdött egymás ellen. A választást megelőző estén a két párt kortesvezére bortól ellágyultan, karöltve kacsázott végig a város utcáin.

Egy kanyarulatnál Jakabbal, a rongyszedő zsidóval botlottak össze.

– No Jakab, a rézapád lajtorjáját! Már most aztán ki vele ám, a vörös toll kell-e vagy a fehér? – kiabál az egyik, magasra emelve fokosát.

– Nü! Nem khiabálom már ütven eszthendő úta khenteknek is, meg az unokhájuknak is, hogy nekem csak az ócska thollú kell? – vágta ki magát a házaló.

A hízott disznó.

Egy felvidéki kerületben két jelölt állt szemben. Az egyik dúsgazdag mameluk, a másik pediglen az ellenzéknek egy észben gazdag, de földi javakban szörnyű szegény tagja.

Természetes, hogy a dúsgazdag mameluk, nem levén egyéb argumentuma, az etetés-itatás eszközeihez nyúlt.

Mindjárt a választási mozgalom elején egy hárommázsás disznót küldött a kerület egyik községébe híveinek.

Nagyon megörültek az atyafiak az ajándék-disznónak. Nyomban leölték, megtisztították, a felét elkészítették mindenféle alakban, s még azon este el is költötték kurjongató vígassággal.

Mikor már étellel-itallal torkig voltak, egyszerre csak föltápászkodik a padkára egy öreg kortes, s imigy kezd szónokolni:

– Polgártársak! Mi jól ettünk és ittunk a jelöltünk egészségére. Ámde vagynak ebben a faluban a balpárthoz tartozó hazafiak is, akik bennünket csúfolnak azért, hogy potyázunk. Én azt indítványozom, hogy kerekednénk fel rudakkal és dorongokkal; de nem azért, hogy amazoknak a fejeit beverjük, hanem hogy azt a megmaradt féldisznót rudakra fektetve vinnők el közéjük, hogy ők is részesüljenek az alkotmány disznóságaiban és minket többé ne gúnyoljanak, hogy csak magunk eszünk és őket nem kínáljuk!

Az indítvány közfelkiáltással fogadtatott el, s a megmaradt féldisznót azonnal átszállították az ellenzék kortestanyájára.

Csak két betű.

– Ellenzéki, vagy kormánypárti, nem nagy különbség a hazára nézve! – nyugtatja meg a lelkiismeretét egy atyafi.

– Az ám! – válaszol egy öreg 48-as. – A különbség köztük csak két betű. Az egyik ellenzék, a másik meg – ellenség.

A jobbik képviselő.

– No mit szólsz új képviselőnkhöz?

– Jobb szeretem a régit. Az sem tett ugyan többet emennél, de legalább többet igért!

Az új ruha.

Az abonyi kerületben az egyik kortes egy szép, aranyos felírású kortestollat kapott a jelölttől.

– Itt van Andris bácsi, tűzze a kalapjához.

– Köszönöm, fel is tűzném, – válaszolt foga közt eregetve a szót a kortes, – de ez a szép toll sehogy sem illik zsiros, ócska kalapomhoz.

A jelölt megértette a célzást, s rögtön vett néki egy új kalapot.

Andris bácsi másnap beállít a jelölthöz.

– Csak azért jöttem nagyságos uram, hogy ehhez az új kalaphoz sehogy sem illik ám a viseltes, kopott dolmányom.

Csakhamar megkapta a dolmányt is.

Mikor a dolmány megvolt, a nadrágra és a csizmára került a sor; úgy, hogy Andris bácsi néhány nap mulva tetőtől talpig új ruhában kevélykedett. S a jelölt örült, hogy az új ruha mellé nem kérte el tőle mindjárt a négyes fogatát is.

A soványodás oka.

Betegség, vagy más egyéb baj miatt egy kissé megsoványodott a képviselő úr az országgyülés tartama alatt.

Fel is tünt e változás nyomban a választóknak, a mint közéjük menve, új programmbeszédjét tartá.

– Nézd csak, pajtás, – bökte oldalba az egyik érdemes választó a szomszédját, – hogy meglapult a hasa, mióta nem láttuk.

– Nem csoda, hiszen mindig hasból beszélt, – volt a találó válasz.

Ki a különb?

A hontmegyei németi kerületben egykor Ivánka Zsigmond és Zsembery Imre álltak egymással szemben.

Egy Zsembery-párti kortes a választókat a következőleg kapacitálta:

– Hát micsoda az az Ivánka? Még csak nem is Iván, hanem csak Ivánka, annak is az apraja. De Zsembery, az ember! Még ha az elejéből egy zs-t, a végiből egy y-t elveszünk tőle, akkor is ember marad.

A derék hazafiak.

– Mégis csak derék hazafiak azok a liberális kormánypárti közönséges svarcgelb mamelukok.

– Hogy-hogy?

– Hát a Kossuth-nótára éneklik, hogy éljen Bánffy Dezső és a kamarilla!

A hol nincs ellenjelölt.

Egyik kerületben (ritka az már mai napság), egyhangu választásra volt kilátás.

A szomszéd kerület kortese, a hol három jelölt is küzdött a pálmáért, találkozik a másik kerület egy választójával. Oda megy hozzá s részvétteljesen megrázza a kezét:

– Sajnálom kendteket.

– Miért?

– Hát hogy a mostani választáson szomjan maradnak.

Hová tartozik?

Gábor bácsi nagyon zárkózott kedélyű ember volt. Az utolsó percig nem lehetett tudni, melyik pártnak, melyik jelöltnek a híve.

Egy alkalommal megszólítja egy kormánypárti szavazatkupec:

– Ugyan kérem, mondja meg nékem egész bizalmasan, hogy voltakép hová tartozik?

– Ha már olyan kiváncsi, – fortyant fel az öreg, – hát megmondom. Tartozom a takarékpénztárba, az adóhivatalba, Klein zsidónak, no meg a szabómnak.

A kortes lefőzve távozott.

A hidegvér.

Egy alföldi városban a függetlenségi jelöltet programmbeszédje alkalmával az ellenpárt csunyául megdobálta. Almát, krumplit, sőt még rothadásnak indult túrót is hajítottak feléje. Mindez azonban nem hozta ki nyugalmából a képviselőjelöltet.

Mikor a túrót vágták az arcához, így szólt:

– Jól tudom, hogy vannak, kik szeretnék a számat betömni, de én azért nem szűnök meg a szabad szót kimondani.

Ekkor egy vadalma koppant meg a fején.

– Tudom, – folytatta tovább, – hogy e savanyú alma hazánk keserveit jelképezi; de én azért beleharapok e savanyú almába.

Midőn pedig krumpli repült feléje, elkapta azt, és sóhajtva mutatta fel a választóknak:

– Oh szegény hazám, Magyarország, meddig fogsz még e sótalan eledelre kárhoztatva lenni?!

E találékonyságával a jelölt annyira megnyerte még az ellenpárt rokonszenvét is, hogy egyhangúlag választották meg.

A barsi kortesnóta.

A hirhedt Lónyay-választások idejében történt Barsmegyében.

Eleinte fejenként 30 frt judáspénzt igértek az átpártolóknak; mikor pedig kevés sikere volt a megvesztegetésnek, ráadásul a barsiak kedvenc ételét: a túrós töpörtős haluskát használták csalétkül.

Hanem bizony ezzel is kudarcot vallottak, senki sem akarta a voksát egy tál Ezsau-lencséért eladni. Inkább csináltak egy kortesnótát, s azt énekelték mindenfelé. A nóta így hangzott:

Hej választó, lévai választó,

Nesze itt van harminc forint bankó,

Megveszem a szegénységed tőled,

Cserébe add lelkiismereted!

Ha ez a pénz volna csak foglaló,

S ezerannyi volna borravaló,

S haluskát adnátok ráadásnak:

Szavazatom adom csak balpártnak!

Mi a diplomata?

A képviselőjelölt programmbeszédjében megemlékezett diplomatáink működéséről is.

– Mi az a diplomata? – kiált közbe egy tudvágyó polgár.

– A diplomata, uraim, – magyarázta a jelölt, – olyan ember, aki tudja, mit fog tenni azután, midőn a többi diplomatát beugratta abba, hogy tegyék meg azt, ami az ő céljainak megfelel. Értik?…

Bibliai hasonlat.

A jelöltet szinről-szinre akarta látni az egybegyült választópolgárság. Küldöttséget menesztének hát érte, s két izmos deputáns kötelességének tartotta, hogy a jelölt urat “more patrio” a vállaira emelje, s úgy vigye a gyülésre.

Az általános vivátot csakhamar általános “halljuk!” váltotta fel. Az atyafiak azt követelték, hogy jelöltjük beszédet tartson. Ennek meg kellett lenni, habár emberünk nem is volt beszélő kedvében. Mondá tehát a következőket:

– Tisztelt választók! (Halljuk! Halljuk!) Én különb vagyok Jézusnál. (Általános elképedés.) Mert Jézus csak egy szamáron ment be Jeruzsálembe (A teherhordók ki akarnak ugrani alóla, de ő erősen beléjök kapaszkodott) én pedig két becsületes emberen jöttem ide, (a szorongó szívek tágulni kezdenek), a kiknek mindegyike többet nyom két szamárnál! (Éljen! Vivat!)

A nyilt könyv.

– Hallja-e sógor, a mi követünk ám a derék ember. Azt mondja magáról a programmjában, hogy ő egy nyilt könyv.

– Igen ám, de még olyan új, hogy talán fel sem vágták.

– De hátha még felvághatják, ha nem vigyáz magára?

A részeg kortes és a kutya.

A kortes egy potyavacsorán annyira berúgott, hogy hazamentében belesülyedt a hívogató utcasárba, ahol el is aludt.

Ugy hajnal felé egy kóbor kutya arra vetődött, s nyaldosni kezdte a szunyadó ember arcát.

A kortes erre a barátságos nyalogatásra fölébredt, s mámoros fővel, félálomban dünnyögé:

– Na, na… Hiába csókolgatsz komám, nem megyek. Én már csak tovább is a Bánffyék pártján maradok…

Ez is magyarázat.

– Osztrák-magyar! Ugyan már hogy lehet jó lélekkel kivánni egy tőzsgyökeres, becsületes magyar embertől, hogy ő osztrák is legyen, magyar is?!

– Szépen ki lehet azt magyarázni.

– Már hogyan?

– Hát mostanság a magyar embernek a jobb oldala: osztrák, a baloldala: magyar.

– Hát vigye a manó a jobboldalát!

Nem kell neki Fráter!

Dessewffy Ottónak Fráter Pál volt annak idején a kövesdi kerületben az ellenjelöltje.

Az előzetes pártértekezleten megjelent több mezőkövesdi palócgazda is. Kérdik az egyiktől:

– Hát úgy-e kelmed is Fráterre adja a szavazatát?

– Moá, hogy annám íen a voksomat a fráterre, – felelt egész indignációval a matyó, – ha moá papfélére akarok voksolnyi, hát voksolok igényest a gvárdiányra.

Biblia a választásoknál.

Erősen folyt a választási küzdelem egy református faluban a jobbpárt és a balpárt között. Mivel a reformátusok rendesen jól tudják a bibliát, a jobbpárt egyik kortese a következő beszédet eresztette meg:

– Tisztelt polgárok! Már a bibliából tudjuk, hogy az Isten az ő fiát, Jézus Krisztust jobbja mellé ültette. S vajjon miért? Mert a jobboldalé az elsőség. Ha már pedig maga az Isten is a jobboldalnak adta az elsőséget, hát akkor jobb is az a baloldalnál!

De ott volt ám a baloldali kortes is, a ki ott mindjárt hevenyében a következőkép replikázott:

– Szeretett polgártársaim! Igaz, hogy az Isten a jobbja mellé ültette Jézust, s így maga a baloldalra ült. De mint jó keresztények azt csak nem tagadhatjuk, hogy a fölséges Atyaisten mégis csak nagyobb úr, mint a Fiúisten. Már pedig, ha az Atyaisten a baloldalon ül, mégis csak a baloldalé az elsőség.

A testi távollét.

A társaságban egy képviselőjelöltről beszélnek, akit kortes körútja alkalmával egy ellenpárti községben megvertek.

– Mindegy, – mondja a képviselőjelölt egyik barátja, – mégis nagy volt a lélekjelenléte.

– Többet ért volna néki a testi távolléte, – jegyezte meg gúnyosan valaki.

Egy kis félreértés.

Egy gazdag földbirtokos s a falubeli lelkész politizáltak; közelükben játszott a földesúr leánykája.

– Hát maga kis Margit – kérdé tréfálózva a lelkész, – micsoda párti?

– Most még semilyen sem vagyok, – felelt ez naivul – hanem édes anyám azt mondja, hogy néhány év múlva jó parthie leszek.

Megmagyarázta nekik.

Képviselőválasztás alkalmával egy kétségbeesett jelölt, ki minden áron honatya szeretett volna lenni, a kit azonban a választók azzal utasítottak vissza, hogy nagyon sajnálják, de már másnak adták a szavukat, következőleg iparkodott a választókat a maga pártjára édesgetni:

– Lássák, kedves polgártársaim, ha önök vásárra mennek s ott megtetszik egy ökör, alkuba bocsátkoznak s foglalót adnak rá. De ha aztán később egy szebb és olcsóbb ökörre bukkannak, nem hagyják-e ott a foglalót s nem veszik-e meg inkább a másikat? Na lássák, csak így van ám ez velem is.

– Csakhogy, uram, – válaszol az egyik, szűrös atyafi, – mi képviselőnek nem ökröt, hanem embert keresünk. Azért már csak megmaradunk a mellett, a kinek lekötöttük a szavunkat.

A demoralizálás.

A kortestanyán javában isznak. Arra megy a tiszteletes úr és így szól:

– Ugyan az istenért, hogy tehetnek ilyet! Nem szégyenlik legszebb polgári jogukat árúba bocsájtani?

– Kérem tiszteletes úr, – kiált méltatlankodva a kortes, – ne demoralizálja embereimet.

Szép kompánia.

A szavazás megkezdése előtt a kortes nagy hetykén átkiált az ellenpártiakhoz, kik között csak egy-két úriember volt:

– Már hogy is nyernétek ti jó emberek! Mi van nálatok?… A hetes, nyolcas, kilences és egy-két tizes. Ide nézzetek, – a pártjabeli úrinépre mutatva, – itt az alsó, felső, király, disznó. Éljen!

Ő már választott.

Lány: Hová mégysz papa?

Apa: A választói értekezletre. Elkisérsz?

Lány: Óh papa… Látod… én már választottam!

Az Erzsébetvárosból.

– Rosenbaum, itt adok neked egy fotográfia Morzsányitól.

– Nű!… was hab ich davon? Nem kell nekem fotografia, mutass nekem biografia!

A jóltevő.

A választói értekezleten keményen szidták az ellenjelöltet.

– No, én csak azt mondom, – szólal meg egy kedélyes öreg úr, – hogy nagy hálátlanság az ellenjelöltet így bántani.

– Miért? Hogyan? – kiálták többen.

– Hát csak azért, mert az ellenjelölt akár győz, akár bukik, éppen a legnagyobb jóltevőnk.

– Köszönöm én az ilyen jóltevőt, de nem kérek belőle! – jegyezte meg egy süldő-kortes.

– Mindjárt megmagyarázom. Ugy-e, ha két jelölt van, akkor ketten költenek?

– Igaz, úgy van!

– Nos, s így ketten viselik a költséget.

A kapacitálás.

A kortesek keményen megagyabugyálnak egy polgárt.

– Minek ütik azt a szegény embert? – kérdi méltatlankodva egy arramenő.

– Nem verjük mi kérem, csak kapacitáljuk.

Jogcím.

– Az én emberemet tessék megválasztani! – biztatja a kortes a jámbor polgárokat. – Ő a haza ügyének áldozza föl magát és nyugalmát.

– Hogy-hogy?

– Hát úgy, hogy rendesen eljár a képviselőházba. S azért már 11 órakor fölkel az ágyból, különben aludhatnék délután 3-ig is.

Miért szavaz reá.

Hosszú, cikornyás programmbeszédet tartott a képviselőjelölt.

A dikció végeztével az egyik szűrös atyafi így szól a szomszédjához:

– Derék egy ember; már én csak reá adom a voksomat.

– S miért?

– Hát csak azért, mert ilyen hosszú beszéd alatt egyetlen egyszer sem köpött.

Ez aztán elvhűség!

Egy kecskeméti polgár, aki ezelőtt mindig 48-as volt, eladta magát a kormánypártnak. Midőn e miatt szemrehányással illették, mellét kidüllesztve így védekezett:

– Igaz, hogy a voksomat megvették, de elveimet életre-halálra fentartom.

Szavazáskor.

A kortesek betörnek egy lakás ablakán.

– Hej, segítség! – kiált a gazda rémülten. – Mit akarnak?

– Csak a szavazatát kérjük.

A sárgalap.

A főváros VIII-ik kerületében az 1884-iki választások alkalmával Szilágyi Dezső és Irányi Dániel állottak egymással szemben.

A választás napján az urnánál megjelentek a népszinház tagjai is. Irányira szavaztak mind, egynek a kivételével.

Ez az egy nagy büszkén kivesz a zsebéből egy sárgalapot, s már előre kiáltja:

– Szilágyi!

Az elnök átveszi a lapot, s megnézve azt, kérdi:

– Mit csináljunk ezzel?

– Nos, hát Szilágyinak…

– Hogy kiváltsa?

A jegy egy ártatlan zálogcédula volt.

Önérzet.

Egy borázott atyafi ütődik a választás napján egy öreg úrhoz.

– Miért nem vigyáz, adta részeg disznója! – rival rá az öreg úr.

– Nem vagyok én részeg, – válaszol ez szörnyű önérzettel, – én egy szavazat vagyok.

A ki csak győzni akar.

– Ambrus gazda! Melyik párthoz tartozik? – kérdi a szolgabiró.

– A kormánypárthoz, – feleli az atyafi.

– Hiszen az ellenzéki követre szavazott kend.

– Persze; a feleségem azt mondta, hogyha nem a balpárti követre szavazunk, nem győzünk. Bánom is én, akármelyik párt, csak győzzünk.

Még ez is kevés!

A kortes szörnyen berugott a választás napján. Estefelé odatántorog a jelölt szállásához, s az átelleni ház falának dülve, fenyegetőleg így kiált fel:

– Se enni nem adnak, sem innya… No, de lesz még egyszer: választás!

Választási gúnydalok.

Az 1872-iki választások alkalmával, Kaposvárott, ahol négy jelölt is volt, ezt a nótát énekelték:

Nem tudom én, mit akarhat Kaposvár,

A jelölt szám féltucatra megy ott már;

Jelöltjeid közül édes Kaposvár,

Azt látom én, hogy egyik sem kapós már.

Veszprémmegyében pedig, a hol Ányos volt az egyik jelölt, ugyanekkor ez a kortesnóta járta:

Még azt kérdi Bakony népe:

Ányos legyen-e a képe?

Szája ferde, bajsza fél,

Ilyen ember itt nem kél.

A hetvenes években Debrecen egyik kerületében Tóth Mihály kollégiumi tanár próbált szerencsét, de megbukott. Valamelyik pajkos diák ezt a kortesnótát csinálta reá:

Az országház egy pályatér,

Pálmát ott a gyorsfutó nyér.

Ha Tóth Miska lesz követünk,

Egy lófejjel előbb leszünk.

A gyomai kerületben 1887-ben Légrádi Károly könyvnyomdászt, aki mellékesen majorossággal is foglalkozott, a halottégetésnek pedig nagy híve volt, a függetlenségi választók azzal a kortesnótával csúfolták ki:

Legeradi Pollák Károly,

Voksot tőlünk nem vásárol;

Egész világ minket nevet,

Hogyha ő lesz Gyomán követ.

Éljen Hoitsy Pál!

Tisza nekünk nem parancsol;

Nem köll aki tejet pancsol,

Ha tehene nem ad tejet,

Akkor vizes csapot fejet.

Éljen Hoitsy Pál!

Nem köll nekünk ilyen követ

Fölforgatja a sírkövet,

Kiássa a holtakat,

És alájuk tűzet rakat.

Éljen Hoitsy Pál!

Cudar az ő mestersége,

Holtat rak a kemencébe!

Köszönjük a tisztességet,

Minket ugyan meg nem éget.

Éljen Hoitsy Pál!

A hontmegyei Vámos-Mikolán pedig az 1884-iki választáskor ezt a kortesnótát énekelték:

Hejh Podhorszky, Podhorszky,

Az irhádat csak hord ki!

A szemedbe nevetünk,

Jakabffy lesz követünk.

A jövő választásra,

Kevés egy zsák pogácsa.

Hejh Podhorszky, Podhorszky,

Többet hogyan drukkolsz ki?!

Az Isten úgy segéljen!

Gyurka bármit beszéljen.

Zsandárok is jöhetnek,

Nem teszünk meg követnek!

A választói-jegy.

Az első választás verekedés miatt megsemmisíttetett. A második választásnál a szavazáskor kérdezi az elnök az egyik polgárembertől:

– Van-e választói jegye?

– Van hát! – mondja kevélyen, s odamutat fejére egy nagy daganatra. Ezt értette választói jegynek.

A petició.

Egy ujdonsült képviselő jegyet akar váltani a vasúti állomáson.

– Hová tetszik? – kérdi a pénztáros.

– Budapestre! – válaszol önérzettel a süldő honatya.

– Oda és vissza, kérem?

– No nézd, – fordul a képviselő egyik barátjához, – már ez is tudja, hogy petició jött utánam s valószinűleg vissza fognak küldeni.

Választási emlék.

Noha az x… kerületben egyhangú volt a választás, az egyik polgártársnak mégis véres seb tátongott a feje búbján.

Meglátja ezt a szolgabíró és megszólítja:

– Mi baja a fejednek? Mintha csak a tegnapi követválasztáskor kaptad volna, holott én semmiféle verekedésről nem hallottam.

– Csekélység az egész, tekintetes uram – válaszol vállvonítva a gazda, – nem is bent a választáskor kaptam, mert hiszen mindnyájan egyet akartunk.

– Hát?

– Hogy a nagy nap ne muljék el minden emlékezet nélkül, hát hazajövet vetettünk egymással számot.

Három okmány egy peticióból.

A választás elleni petició tudvalevőleg utolsó mozzanata a korteskedéseknek. Épp azért nagy súlyt fektetnek reá. Az a fő, hogy a győztes párt mentől nagyobb visszaélésekkel vádoltassék. Fölszerelik tehát mindenféle okmányokkal, a mik természetesen vesztegetésekről, erőszakról stb. tanuskodnak. Ime, három ilyen jellemző okirat:

I.

“Alulirott minden harag és keserűség nélkül bizonyítom, hogy engem az x. párt emberei a kocsimról lehúztak, a fejemen öt lyukat ütöttek, két oldalbordámat betörték, csizmasarokkal rugdostak, három fogamat kiütötték, lábamnál fogva meghurcoltak.”…

II.

“Alólírt kijelentem és bizonyítom, hogy Grosz Izsák, az ellenpárt kortese tíz forinttal megvesztegetett. Bűnét súlyosbítja, hogy a bankó hamis volt, s így meg is csalt.”

III.

“Hitelesen bizonyítom és esküvel is kész vagyok megerősíteni, hogy én öt hétig ittam a felvégi korcsmában ingyen Z. úr rovására, hanem a hatodik héten lelkiismeretem felszólalt, hogy nem illik a szavazatomat borért eladni.”…

A holt választó levele.

Biharmegyében az 1884. orsz. választások alkalmával a kormánypárt jelöltjei mellett még a halottakat is leszavaztatták.

A választás után egypár nap mulva a főispán a következő tréfás levelet kapta:

Menyország, 1884. jul. 30.

Méltóságos Úr!

Nekem ugyan igen jó dolgom vagyon itt fenn a menynek országában, mind a mellett igen szivesen vettem, hogy a képviselőválasztásoknál nekem is tetszett juttatni egy vótumot. Köszönöm szépen, majd meghálálom.

A mint hallom, a jövő héten itt a menyországban nagy törvénykezés lészen, ahol a vesztegetők, lélekkufárok felett fognak szentenciát mondani. A hangulatból itélve, a méltóságos főispán urat, a mennyei karok a poklok mélységes fenekére akarják kárhoztatni. Viszonzásképen én majd szót emelek Méltóságod mellett.

Tisztelettel

Fehér Márton

holt választó.

Kortes-számla.

Egy kortes a választások lezajlása után a jelöltnek, aki egyébként megbukott, a következő számlát nyujtotta be:

Számla.

1. Kétezer “éljen”-kiáltás à 10 kr

200

frt.

-

kr

2. Zászlóvitel öt napra

50

“

-

“

3. Tíz pofonért, a mit az ellenféltől kaptam, fájdalomdíj

100

“

-

“

4. Egy erős fejbeverés

50

“

“

5. Kis fiam cipőjének a reperálása, a melyet az ellenpárttól való

szaladás alkalmával tépett szét

3

“

50

“

6. Ötven darab karó az ellenpárt szétverésére

25

“

-

“

7. Húsz napra koszt és ital à 5 frt

100

“

-

“

8. Időmulasztás 20 napra

40

“

-

“

9. Flastromért a patikárusnak

5

“

-

“

10. Különféle apró kiadások

100

“

-

“

Összesen

673

frt

50

kr.

A bukott jelölt kesergése.

Én is voltam jelölt…

Magas hangból kezdettem;

Engem sem a gólya költött

Négy kézláb.

S vagyok mégis, mint sokan, nem

Ép – kézláb.

Annyi mindent tervezgettem,

És ez most mind füstbe ment,

Nyakamon a korcsma, kávés;

Kontó egész regiment.

No, de talán a “Közlöny”-ben

Legelő’

Kijövök én még mint tanfel-

Ügyelő!

Akik nem örülnek a győzelemnek.

A választások utolsó napján két kormánypárti képviselő beszélget a klubban.

– Nos, mit mondasz erre a sok győzelemre? – kérdezi az egyik.

– Megvallom őszintén, – válaszol a kérdezett savanyú arccal, – én nem igen örülök.

– Megbolondultál?

– Nem én.

– Hát?

– Barátom, ha pártunk ilyen rohamosan szaporodik, nagyon el fog oszlani a dividenda, dividenda s több eféle “jutalom,” s együnkre-együnkre aztán igen kevés jut.

Végzetes tévedés.

Az sem mindennapi baleset, a mi az 1884-iki választások után R. F. deési képviselővel történt.

Megbizó-levele helyett egy kifizetett kortesszámlát nyujtott be a képviselőház biráló-bizottságának, persze tévedésből.

Szólt pedig e számla egy 1400 frtos lakomáról, a melylyel R. F. a deési polgárok lázongó lelkiismeretét csititotta le.

Elképzelhető, hogy e furcsa “mandátum” mily óriási kacajt keltett a Házban.

VII.

A nép humora.

Adomák a nép életéből.

A társaság.

A falusi gazdaember, tehenét vezetve, nagy lelkinyugalommal ballag az országúton. Egy szembejövő ismerőse megszólítja:

– Hová viszi bácsi azt a tehenet?

– A városba.

– Eladja?

– Nem én.

– Minek viszi hát?

– Megcitáltak a járásbírósághoz; aztán hogy a hosszú úton egyedül ne legyek, elhoztam a Riskát, legalább van kivel beszélgetni.

Virágnyelven.

Jegyző: Sulyok Julis Budapestről cselédkönyvért folyamodott. Ismeri kelmed?

Kisbíró: Hogyne ismerném, hisz a lyányom.

Jegyző: Hajadon?

Kisbíró: A feje az.

A balatoni halász.

A nagy viharban egy utas akart átkelni a Balatonon. A halász előre kérte a pénzt.

– Miért fizessek előre? Előbb vigyen át.

– Hja, kérem, ilyen förtelmes időben nem tudhatjuk, hogy nem veszünk-e oda. Azért kérem a pénzt előre.

Jó mulatság.

– No, Misi, hogy mulattál a bagosi búcsún? – kérdi az apa legényfiától.

– Nagyon jól, apám uram, – dicsekedett a legény. – Az egész korcsmának össze kellett csődülnie, míg ki tudtak dobni.

Furcsa dicsekvés.

Mikor Bodza Gyuri hazakerült a fogházból, így dicsekedett:

– Nagyon jól bántak velem. Mindenüvé elkisértek; nyitogatták előttem is, utánam is az ajtót. És ahogy el akartam jönni, emlékbe még le is fotografiáltak.

A bátorság bizonyitéka.

Pityókoson ment haza Andris gazda a vásárról. Megitták a két tinó áldomását. A felesége, mikor ilyen borközi állapotban meglátta, dühösen rárivallt:

– Hát kend megint részeg? Szégyelje magát!

– Mi tagadás, kedves galambom, egy kicsit kapatos vagyok, – felel Andris gazda megszeppenve, – de nem tehetek róla. Én fizettem egyszer, a másik fizetett kétszer, a harmadik fizetett háromszor. Ha nem iszom, még azt gondolták volna, hogy nem vagyok bátor ember, félek a feleségemtől.

Ujkori biztosítás.

A biztositó-intézet hivatalos helyiségébe egy szűrös atyafi állít be.

– Alásan kérem, – szól habozva, – a feleségemet jöttem volna biztosítani.

– Mi ellen? – kérdezte tőle az egyik hivatalnok.

Az atyafi ránt egyet a mándlija csücskén, azután aggodalmas arccal mondja:

– Hát, tetszik tudni, van a szomszédomnak egy asszonycsábitó legényfia…

– És?…

– És hát, tetszik tudni, az ellen a legény ellen szeretném biztosítani a feleségemet.

A tisztviselő mosolyogva jelentette ki, hogy az efajta bizonytalan kötésekre nem vállalkozhatik a biztosító-társaság, mert akkor tönkre menne.

A féltékeny atyafi búsan távozott el.

Balharázás.

Szüreti mulatságot rendeztek falun.

– Aztán a nagyságos urakat is meghívjátok ám a táncra, – szól a bíró a rendezőkhöz, – hadd rázzák ki ők is a balhájukat.

A levél.

Postamester: Itt van egy levele, bíró uram. De tíz krajcárt kell érte fizetni, mert egy grammal nehezebb, mint a mennyinek kéne lennie.

Bíró uram: Egy gramm? Hát még az is olyan nagy terhére van a gőzmasinának?!

Békés otthon.

Márton: Ugyan, hogy tud élni ezzel a házsártos feleségével? Én ki nem állanám.

Péter: Ellenkezőleg, édes komám. Lássa, mi igen jól mulatunk. Ha dühös, az a szokása, hogy mindent hozzám hajigál. Ha eltalál: ő örül; ha elhibáz: én örülök; – s így igen jól telik az idő.

Talány.

Jancsi a szomszédjához:

– No, Marczi, ha kitalálod, hány malacot vetett a kocánk, akkor mind a kilencet neked adom.

Megadta nekik.

– Látta kee azokat a széllelbélelt ifjú nászosokat?

– No mán sok sovány malacot meg girhes lovat láttam, de még ilyen két görény nem került a szemem elé.

A tót sóhajtása.

A drótos tót felsóhajt:

– Hej, hej!… Ha úgy vúna depertűm, a hogy kása nincs, izs úgy vúna kása, ahogy depertű nincs, istenucsek, depertűskása zabálník!

A fogfájás nem betegség.

Két ismerős gazdaember találkozik a debreceni vásáron.

– Jó napot, Mihály gazda! Ejnye beh régen nem láttam. Hát a felesége hogy van? Egészséges?

– Köszönöm kérdését. Hála istennek, igen jó egészségben van, csak a fogfájás kínozza mindétig.

A villámháritó.

– Maga villámháritót csinált a házamra, jól megfizettette. S alig két hét mulva a villám belecsapott és felgyujtotta az épületet.

– Lehetetlen!

– Pedig úgy történt.

– Nappal?

– Nem, késő alkonyatkor.

– Sötét volt?

– Igen.

– És a lámpák égtek?

– Miféle lámpák?

– Hát nem akasztott lámpákat a villámháritóra?

– Minek?

– Hát persze, hogy beüt az istennyila, ha nem látja a villámháritót!

A bosszu.

– Hát csakugyan megházasodik, Csávos gazda? – kérdezi a jegyző az egyik gazdaembertől.

– Szóról-szóra igaz, – felel a gazda.

– És az előbbi feleségének a testvérét veszi el? Hiszen a boldogulttal nem igen jól élt.

– Ugy, mint a kutya a macskával. Harmadik feleségem volt már, valamennyien testvérek voltak; egyikkel sem fértem meg. De ép azért veszem most el a negyediket is, – majd csak elbánok vele.

– Hogy-hogy? Nem értem a dolgot.

– Hát tudja, jegyző uram, én azt gondolom, hogy legjobb az egész familiát kipusztítani.

Ez is valami.

Majoros: Jó, jó, maga szolgálatot keres nálam. Hát tud tehenet fejni?

Szolgalegény: Azt nem, de tudok tejet vizezni.

Nem győzi bevárni.

Zsuzsi szobalány kijelenti Pistának, hogy csak akkor lesz a felesége, ha összespórol 200 koronát. Pista kocsis komoly fogadást tesz, hogy megszerzi a pénzt.

Három hónap mulva ragyogó arccal állít be szíve választottjához.

– Van már 5 korona 63 fillérem, – dicsekszik Zsuzsinak.

A leány szomorú arcot vág és aztán lesütött szemekkel mondja:

– Pista, talán már meg is tarthatnánk az esküvőt!…

Ki bántja?

– Ugyan mondja csak, Korsó bácsi, ha úgy napestig a korcsmában iszik, nem bántja néha a lelkiismerete?

– Az soha, de a feleségem mindig.

Naptár-vásárlás.

– Kérek egy “Budapest” nagy naptárt.

– Tessék.

– Hogy?

– Hatvan krajcár.

– Már csak 52 krajcárt adhatok érte.

– Ugyan miért?

– Mert ma már január 20-ika van. Tehát 19 nappal kevesebb ideig vehetem hasznát.

A furfangos bíró.

Suhanc: Bíró uram, jelentem, hogy farkast lőttem a falu közepén. Hát kérem a négy korona jutalmat, a mennyi ki van tűzve egy-egy farkas elejtéseért.

Bíró: Jól van, fiam; igaz, hogy törvény van rá, hogy aki egy farkast elejt, az négy koronát kap; hanem arra is törvény van, hogy aki bent a faluban lövöldöz, az tíz korona strófot fizet. Hát most vagy fizetsz még hat koronát, vagy itt marad a puskád.

Vásáron.

Vevő (fitymálva): Mit? Ez is ökör?!

Eladó: Hajszen csak van olyan, mint kelmed!

Biztató jel.

– A fiatalok, úgy látszik, nagyon szeretik egymást.

– Miből sejti, komám uram?

– Hiszen a fonóban egyebet se tesznek, mint váltig csak egymást lökdösik.

Nem lehet az ember mindenütt.

– Hát azért fogadtam fel én kendet kerülőnek, hogy itt korhelykedjék a korcsmában, mig ott künn a mezőn kár történik?!

– Hiszen, kérem alásan, nagyságos uram, – védekezik a kerülő, – az ember csak nem lehet mindenütt!

Alapos magyarázat.

I. atyafi (aki a rekruták gyakorlatát szemléli): Nem értem, komám, miért tanítják a rekrutákat egy lábon is állni?

II. atyafi: Bizonyosan azért, hogy ha a csatában egyik lábukat ellövik, a másikon még mindig megállhassanak.

A testi fogyatkozás.

A népszámláló-biztos az összeírás alkalmával kérdi a fiatal, egészséges menyecskétől:

– Hát aztán nincs valami testi fogyatkozása?

– Bizony van, kérem, – felelt sóhajtva a menyecske.

– Ugyan micsoda? – kérdi csodálkozva a népszámláló.

– Hát, kérem, az uram Amerikában van.

Orvosság a vakandtúrás ellen.

– Tömérdek sok a vakandtúrás a rétemen és semmikép sem tudom elpusztítani, – panaszkodik Cseresnyés gazda a szomszédjának.

– Hisz’ azon nagyon könnyen lehet segíteni, – válaszol a szomszéd, – de a titkot nem adom ám egészen ingyen. Ha fizet öt liter bort, megtanítom rá, mit tegyen, hogy a vakand a más rétjét túrja.

– Oda se neki! Szivesen fizetek akár tízet is, csak a titkát kitanulhassam.

– Adja el, komám, a rétet, s akkor a vakondokok a másét túrják.

Tromf.

A.: Azt hallottam, hogy a keetek falujában az embereknek csak negyven éves korukban gyün mög az eszük.

B.: Az igaz. De ha addig nem gyün mög, akkor épp oly ostobák maradnak, mint keetek.

A rákok.

Utas: Kalauz! Miért megy ez a vonat oly lassan?

Kalauz: Három kosár élőrákot viszünk a vonaton és a bestiák mindig hátrafelé igyekszenek.

A nagy baj.

Szemes Gyurka: Nagy baj van ám, bíró uram!

Bíró: Mit cselekedtél, fiam?

Szemes Gyurka: Elloptam a szomszédunk birkáját.

Bíró: Aztán el is adtad, ugy-e?

Szemes Gyurka: Nagyobb baj van annál.

Bíró: Beszélj már, mi az?

Szemes Gyurka: Mielőtt eladtam volna, megdöglött a hitvány jószág.

Bíró: Biz az nagy baj!

Alapos indok.

Egy dunamelléki városban egyik vagyonos halász leánya összetűzött vőlegényével azért, mert új hajóját menyasszonya nevére akarta keresztelni.

– De hát mi kifogásod van ellene? – kérdi az apa.

– Hát azt hiszi, apám uram, hogy tán kellemes lesz reám nézve, ha néhány hét mulva azt hallom, hogy “Keszeg Julcsa megrepedt és most reperálja az ura?”

Rosz jel.

– Aztán hogymint van otthon az anyjuk?

– Nagyon rosszul, úgy tapasztalom, mert mán pörölni sincs kedve.

Isten áldása.

– Hová megy kend ilyen korán, János koma?

– A mezőre megyek, megtekinteni az Isten áldását. Hát kend nem jön?

– Nem biz’ én. Láthatom én itthon is az Isten áldását, mert a feleségem ikreket szült az éjjel.

Mit csinál a kilencedik?

A kanász bejött a tanyáról. Midőn bekopogtatott gazdájához, az éppen az ebédnél ült s nagyokat pofázott.

– Nos, mi ujság, Marci?

– Ma hajnalban a kajlafülü disznó kilenc malacot vetett, de csak nyolc tud szopni.

– Mit csinál a kilencedik?

– Hát annak is úgy kell tenni, mint most nekem: nézni, hogy eszik más, – válaszolt a kanász, irigy szemmel nézve ebédelő gazdájára.

Már eleget tud.

– Hiszen a kendtek Marcsa lánya még nem tud annyit főzni, hogy az ura majd meg legyen elégedve.

– Annyit nagyon is tud már, hogy az urán a mérgit kiadhassa, ha csak másnap vetődik haza.

A szerető ára.

Két szakácsnő találkozik a piacon, miközben a következő beszélgetés folyik köztük:

– Te, Marcsa, mi a te szeretőd?

– Közlegény a furvézereknél.

– Hát aztán mit adsz neki?

– Vacsorára mindennap egy húszfillérest; vasárnap pedig, mikor sétálni megyünk, mindent én fizetek.

– Oh, te bolond! Hisz ennyiért egy huszárt is tarthatnál.

Készülődés.

– Ejnye, kedves szomszéd, mit hempereg maga itt a földön?

– Hát a korcsmáros felkért, hogy készüljek haza, – válaszol Boros uram, nagy nehezen föltápászkodva.

A bejelentett leányszöktetés.

Különös módon fogta fel az anyakönyvvezetői intézmény hivatását egy parasztlegény, a ki e szavakkal lépett be az anyakönyvvezetőhöz:

– Jelentem, kérem, hogy megszöktettem a menyasszonyomat.

– Hát aztán?

– Az apja, meg az anyja nem akarta hozzám adni, hát megszöktünk.

– Meg akarnak esküdni?

– Dehogy! Csak azért jöttem, hogy bejelentsem, amint dukál.

Az anyakönyvvezető azután fölvilágosította a szerelmes legényt, hogy a leányszöktetéseket nem szokták nyilvántartani; mire az megnyugodva távozott.

A főminiszter.

Csanádmegyében – a hol, mint különben mindenütt az Alföldön, földszerzésről álmodnak az emberek – egy atyafit valami mezőrendőri vétség miatt elítélt a megyei hatóság. Az ítélet kihirdetésekor az atyafit megkérdezték, hogy fölebbez-e?

– Nem fölebbezek én uram, hanem apellálni apellálok a főminiszterhez.

– A főminiszterhez? Talán a miniszterelnökhöz?

– Nem én, uram, hanem a Darányi főminiszterhez.

– Hiszen az nem fő, hanem földmívelési miniszter.

– Épen azért fő az, uram, mert az a legfőbb mégis, akihez a föld tartozik.

Székely párbeszéd.

I. székely: Jó napot, Mózsi! Hát te itt?

II. székely: Igen, én itt.

I. székely: Hát merre?

II. székely: Én biz ide a boltba.

I. székely: Hát mit?

II. székely: Dohányt, meg gyujtót.

I. székely: No, az Isten áldjon!

II. székely: Az Isten tartson meg!

A mély bánat.

A palóc-menyecskének meghalt a férje. Reggel megtelt a ház részvét-látogatókkal.

Az özvegy vigasztalhatatlan volt; sirt-rítt, ájuldozott megboldogult ura ravatalánál.

Egyszer csak hozzálopódzik özvegy szomszédja, s a fülébe súgja:

– Ne sirj, Anka, én elveszlek.

Az asszony fuldokolva zokogja vissza:

– Jaj, Están, már elkésett. Eppeg elébb igérkeztem oda a Bozók Marcinak.

Miért volt rosz a szüret?

A.: Hogy ütött be a szüret, komám uram?

B.: Csunyául. Hét fogamat ütötte ki a szomszédom.

A leivott árenda.

A biró egy vagyontalan zsidónak adta ki a falu korcsmáját, a többi előljárók híre és tudta nélkül. A gyűlésen szemére is lobbantják, hogyan tudta Áronnak adni, mikor annál a községnek semmi biztosítéka nincs.

– Ne gondoljanak vele; tudom én, mit cselekszem. Ha látom, hogy rosszúl megy az üzlete, reá eresztem a kántort, az hitelbe leiszsza az árendát, én pedig a kántori fizetéséből levonom a summát és megvan az árenda.

Eleget tanulhatott.

Köcsög Balázs: Ha nem sértem meg a tiszttartó urat, könyörgöm alásan, tegyen meg az Istenben boldogult Lencsés Tamás helyibe gazdának.

Tiszttartó: Aztán tud-e kend jól káromkodni? Mert ez a kutya munkás-nép rá se hederít másként, ha el nem kanyarítja a mindenségét alaposan.

Köcsög Balázs: Hogy tudok-e? Hogyne tudnék, könyörgöm alásan, mikor eddig minden esztendőben huszárok voltak nálam bekvártélyozva!

Nem messze esik az alma…

Nagyváradra egyszer jött egy levél, melyen ennyi volt az egész címzés:

Az én kedves fiamnak

Nagyvárad.

Természetesen nem tudták kinek kézbesíteni. Ott hevert tehát a postán kézbesítetlenül egy pár héten át. Egyszer aztán beállít egy bárgyuképű közbaka a hivatalba. Tipegett-topogott, mignem a postatiszt rárivalkodott:

– Mit akar?

– Ugyan, kérem, ha meg nem sértem, nem gyütt levél az én édes anyámtól?

A postás tüstént a kézbesítetlen levélre gondolt, hogy ennek az ostoba legénynek csakis az lehet az anyja, aki a levelet írta.

– Kiadta neki és – eltalálta.

Nagyra van vele.

Nagy: Kendnek csak egyre pecsétes a mándlija!

Kis: Hál’ Istennek, még telik a gazdaságunkból.

A sváb ábécéje.

Uj-szent-annai svábok jártak az aradi hetivásáron. Történt, hogy az egyik sváb asszonynak ott idegenben, váratlanul egy egészséges fiúgyermeket hozott a gólya.

A boldog apa, kit figyelmeztettek a törvényre, annak rendje és módja szerint elment hát az aradi anyakönyvvezetőhöz, hogy beirassa az ujszülöttet a lajstromba. Ezzel toppant be:

– Degindetes úr, mekfán egy gyerek.

Aztán szokása ellenére egyszerre közlékeny lett, s elmondta elejéről az egész életét. Ismertette az idei termést, a búzaárakat s ebből levezette a jövő eshetőségeit, hogy mennyi jut egy-egy gyerekre. Mert hát bele kell nyugodni az isteni gondviselésbe; de szó, ami szó, nagyon sűrű egymásutánban jönnek a porontyok.

– Hányan vannak? – kérdezte az anyakönyvvezető.

– Hat van tyerek, ez van a hetetik.

– És nem téveszti őket össze?

– Ojé, azt már nem. Én nevezek őket az alfabét után amint jönnek: Atam, Bal, Czepi, Dóni, Ernő, Filmos.

Az anyakönyvvezető alig tudta visszatartani a nevetést, mikor megkérdezte:

– Hát a hetediket hogy fogja nevezni?

– Muszáj azt is az alfabét után. Ez lesz a Gároly.

Mindezekhez pedig tudni kell, hogy a sváb soha nem mondja ki a megfelelő mássalhangzót, hanem mindig a hasonnemű hangot ejti ki.

Bölcs határozat.

Történt egyszer, hogy a Székelyföld egyik községében egész nyáron csak úgy szakadt az eső. Az atyafiak semmi mezei munkájukkal nem tudtak haladni; gabonájuk, szénájuk ott pusztult el a mezőn.

A nép zúgolódni kezdett. Ez már mégis sok! Ez ellen tenni kell valamit.

A biró falugyűlést hívott össze, hogy tanácskozzanak az időjárás felett. S elhatározták, hogy ezentul jó száraz idő legyen.

– De hátha mégis esni fog? – veté ellen valaki.

– Igaz biz a! – bólintottak a többiek. – De mit tegyünk akkor?

S elkezdtek gondolkozni. Hosszas töprengés után a bíró felkiált:

– Megvan! Tudják mit? Határozzuk el, hogy vagy jó idő legyék, vagy semmi se legyen.

– Igaz! – hagyták helyben.

És szépen belenyugodtak, hogy ezentúl vagy jó idő legyen, vagy semmi se legyen.

Az aggódó férj.

– No, anyjuk, hogy vagy? – kérdi a gazda betegen fekvő feleségét.

– Hát tudja, kigyelmed, nagyon rosszul! – nyöszörgi az asszony.

– No, anyjuk, akkor én elmék a templomba s imádkozom szerencsés felgyógyulásodért.

– Hej tudja, kigyelmed, jobb volna már nekem, ha meghalnék.

– No, anyjuk, ha azt hiszed, hogy ezzel javíthatsz az állapotodon, hát akkor én nem akarok az utadba állani, s nem mék a templomba.

A megsértett disznó.

A korhely fiút csúnyául lehordja az édesanyja; s a többi közt »részeges disznó«-nak is elnevezi.

– Ejnye-ejnye, anyjuk, – szól közbe az apa, – hogy lehetsz már olyan igazságtalan?

– Micsoda?! – fortyan fel az asszony. – Hát talán nem érdemli meg ez a gyönyörűséges mákvirág?

– A bizony megérdemli; de a disznó nem érdemli meg. Mert ugyan láttál-e már, anyjukom, valaha részeg disznót? Kár sértegetni hát a szegény állatot.

Miért fütyül a gőzös?

– Soha sem tudom kitapasztalni, minő renddel szokott a gőzös fütyülni, – szól egyik mezei munkás a pajtásához. Lám, most is fütyül, pedig mennyi van még az állomástól.

– Fütyül ám, – mond a másik, – mert elmaradt a kutyája.

Bizonyiték.

Leány: Pali, te mán nem szeretsz?

Legény: Dehogy nem! Tegnapelőtt is a te pogácsádat ettem meg, a Mariét meg a kutyának hajítottam.

Lóvásárlás közben.

András gazda: Nem félős ez a ló?

Lókupec: Már hogy volna félős, mikor két év óta mindig egyedül volt az istállóban.

András gazda: Aztán jámbor állat is?

Lókupec: Jámbor-e? Nemcsak jámbor, hanem istenfélő is. A mult héten is beszaladt a templomba.

A falu nevezetessége.

– Ilyen magas tornya még sincs Ujfalunak, komám uram!

– Az igaz; de van minekünk egy olyan borbélyunk, a Kaczor Jani, aki a szemét behunyja, mikor borotvál.

Nagy urnák született.

– Hejj, de nyurga lett a kigyelmed fia!

– Amég csak mögtönné, de úgy látom, nagy úrnak születött, mert egyre csak kávét kiván fölöstökömre.

Jó hasonlat.

Ur: Jancsi te, mit veszekedtek mindennap a szomszéd kocsisával? Te vagy az okosabb, mért nem engedsz?

Kocsis: Engedjek, mert okosabb vagyok? Nem én! Hiszen az ökör enged a mészárosnak, mikor a vágóhídra viszi, azért mégis csak ökör marad!

A hivatalos óra.

A győri városháza kapujában megjelenik Busa Horváth János és azt kérdi az ott álló rendőrtől:

– Ugyan mondja meg nekem, röndér úr, merre van itt a hivatalos óra?

A rendőr nagyot néz s elcsodálkozik, hogy miféle hivatalos órát keres az atyafi. Majd egyet gondol, elmosolyodik és sunyi módon felel:

– Ott van la!

És ezzel oda mutat az őrszobában függő, ketyegő fali órára.

Busa Horváth innen is, túlról is műértőleg vizsgálja az órát, majd búsan lehorgasztja a fejét.

– Már megest rászedtek.

– Rászedték? És aztán mivel?

– No, mert hogy huncutságban vannak az urak. Kidoboltatják, hogy földeket adnak árendába s hogy a föltételek a hivatalos óra alatt megtekinthetők. Hát hogyan tekintsem meg, tisztelt röndér úr kérem, hiszen láthassa maga is, hogy ez alatt a hivatalos óra alatt nincsenek kibigygyesztve a föltételek.

Jó lesz haza nézni.

Péter gazda békében iddogál a korcsmában. Egyszer csak belép a Lidi lánya és megszólítja:

– Gyűjjék kee haza, apám uram, ed’s anyám fiút szült.

– Dehogy! – veti oda Péter gazda, s rendíthetlen nyugalommal iszogat.

Fél óra mulva Jutka szolgáló rohan be és kiáltja:

– Siessen haza, gazd’uram, az asszonynéném két fiút szült!

– Ejha! – sóhajt Péter gazda, s még egy üveg bort rendel.

Jó egy óra multával maga a bábaasszony nyit az ivóba, s rászól a gazdára:

– Siessen már kigyelmed haza. – Zsuzsi asszony három erős fiúgyermeket szült.

– Uccu teremtette! – mordul fel Péter gazda, végigtörülve nyirkos bajuszát, – már úgy látom, szedelőzködni kell, mert ha haza nem nézek, így tart ez folyvást reggelig.

Igaza van.

Asszony: Hol csavarogtál, te gézengúz?! Már pitymallik.

Férj: Hisz ha itthon lettem volna, akkor is pitymallana már.

Kötekedés.

Bevetődik a kecskeméti ember Kőrösre s gúnyolódva szól egy mellette elhaladó kőrösihez:

– Na, atyafi, a kendtek sarába ugyan egy borjú is befúlhat.

– Igen, olyan borjú, mint kend. Hanem a kecskeméti sárból nem tudom, hogy szabadulna ki még az ökör is?

– Már én sem tudom, kivált az olyan, mint kend.

A gondos feleség.

Beteg: Mit főzöl, anyjukom?

Asszony: Túrós csuszát.

Beteg: Adj belőle egy tányérkával, mindjárt nyugodtabban halok meg.

Asszony: Nem lehet; kell a halotti torodra.

A távirás titka.

Magyarázgatja a csabai tót a komlósi tótnak a telegráfot, hanem ez bizony sehogy sem tudja megérteni.

– De már az lehetetlen, hogy dróton is lehessen egymással beszélgetni, még pedig messze földről. Én biz azt nem értem.

– Megállj csak, mindjárt megérted, – válaszol a csabai atyafi, – ha megmagyarázom neked. Képzelj magadnak egy akkora macskát, a melyiknek a feje Komlóson, a farka pedig Csabán van. Mikor te Csabán a macska farkára hágsz, abban a szempillantásban elnyávogja magát Komlóson. Látod, ilyen a telegráf.

Praktikusan.

Első éjjeli őr: Épen most kisértem haza Butykosit a korcsmából.

Második éjjeli őr: Egyedül? Azt a nehéz embert?

Első éjjeli őr: Hagyja, olyan teli volt már akkor, akárcsak a hordó. Csak úgy hazagurítottuk.

A kibékülés jele.

Ámulva kiált fel a törvénybiró:

– No né, azt hittem, Matyó és Palkó haragban vannak, aztán lám, mégis verekednek. Talán kibékültek?

Értsen róla.

Ur: Tehát holnap keltsen fel öt órakor, meg akarom nézni a hajnalt.

Gazda: Öt órakor? Szükségtelen, a kanász úgy is felkelti a disznókat, tessék csak akkor felkelni.

Mi a randevu?

Zsellér: Ugyan megkövetem a nagyságos kisasszonyt, mi is lehet az a randebú?

Kisasszony: A mikor például egy férfi egy nővel félreeső helyen találkozik.

Zsellér: No lám, nem is tudtam, hogy a feleségemmel a trágyadombnál mindennap randebúzunk.

Sikerült lakodalom.

– No, hogy mulattak a Csengő Peti lakodalmán?

– Nagyszerűen! Még a menyasszony is verekedett.

Önbeismerés.

I. kubikos: Hová jár kee fürdeni?

II. kubikos: Ahun az ökröket úsztatják.

I. kubikos: Oszt nem fél kee, hogy valahogy belefúl, hisz ott az ökrök is elmerülnek?

II. kubikos: Mán hogy félnék, mikor én nagyobb vagyok űnáluk!

Ne olyan hangosan!…

Megállít a pénzügyőr egy fuvarost a vámsorompónál s kérdi tőle, hogy mi van a kocsin lévő zsákban.

A fuvaros nagy óvatossággal odasúgja a finánc fülébe, hogy biz abban zab van. A pénzügyőr azonban nem érte be ezzel, hanem gondosan átkutatta a zsákot.

Csakugyan nem találván benne zabnál egyebet, dühösen ráförmed a fuvarosra, hogy mit titkolódzik, ha nincs a zsákban semmi megvámolni való.

– Az isten megáldja az urat, – mond a fuvaros – ne olyan hangosan! Lovaim hónapok óta még csak szinét sem látták az abraknak. Ha meghallják, hogy zabot viszek, egy tapodtat sem mennek tovább, amíg nem adok nékik.

Kaphat belőle.

A város egyik utcáján ökrös-szekér döcög. A kasban egy öreg anyóka ül, a gazda pedig gyalog cammog a szekér mellett.

– Bátya, nem eladó az a tyúk ott a szekéren!? – kiáltja egy inasgyerek, meg akarván tréfálni a falusi embert.

– A tyúk nem eladó, hanem a tojásából kaphatsz, – vágott vissza a gazda egész komolyan.

Méltatlankodás.

A vásári kókler befejezte mutatványait és tányéroz. Amint János bácsihoz ér, ez méltatlankodva kiált fel:

– Három ezüst forintost húzott ki az imént az orromból, s most még borravalót is adjak? De már ezt nem teszem!

Gyanús szerelem.

Inas: Voltál-e már szerelmes, Anna?

Szobalány: Voltam.

Inas: Kibe?

Szobalány: Nem tudom.

Inas: Nem tudod? Hogy értsem ezt?

Szobalány: Hát sötét volt a parkban.

A két vasárnap.

– No Zsuzsi, kaptál-e jó helyet?

– Elég jót, a plébános úrhoz szegődtem be.

– Nekem jobb helyem van a nagyságos Silberstein úrnál.

– Hát osztán miért?

– Mert egy héten két vasárnapom van: szombaton és vasárnap!

A csukázó.

Öreg halász gubbaszkodik a Zagyva folyó partján, sas szemeit zsineges horga buktatójára függesztve.

– Mit csinál, bátyám? – kérdi tőle egy arramenő.

– Csukázom, szógám!

– Mi van a horgán?

– Giliszta, szógám!

– Giliszta?!… Ki hallott gilisztán csukázni?

– Hászen csak nem tehetek rá forintos bankót, az árgyélusát! Azért a piacon is kapnék vagy harmadfél fontnyi halat.

Hol van hát?

Lehúzatta a földbirtokos a kocsisát, folytonos részegeskedése miatt. Sajnálta ugyan a hű szolgát, ki az ő szolgálatában őszült meg; de hát ha már meg kell lenni, üssenek rá kettőt-hármat!

Lefekszik az öreg. Fájt a bírónak is a szive s rákiált a legényre, a ki már készül suhintani a pálcával.

– Megállj csak!

A pálca megállt.

– Hát te gazember, – szólt azután a kocsishoz, – hát kell-e még több bor?

Mire derült kedélylyel fordul hátra a vén korhely s nevetve kérdi:

– Hol van hát?

Mifevaló a telegráf?

– Nézze csak komé! Mirevaló az a sok ruhaszárító? – kérdezi a balassa-gyarmathi hetivásáron komájától egy palóc a távirdasodronyokra mutatva.

– Nem ruhaszárító az komé! A vaskocsi (vasút) jár azon, mikor idelent nem mehet a nagy sár miatt, – volt a bölcs felvilágosítás.

A bajusz.

János gazda: A kend fiának is soká serkedzik ki a bajusza.

Mihály gazda: Legalább békit hagynak neki még a leányok!

Aki nagyon is számit.

– Hányan voltak kendtek Están bácsi a miskolczi vásáron? – kérdezte valaki a matyók-gazdát.

– Négyen voltunk biz mi, – meg a Klein zsidó.

– Hát az nem számít?

– Hej, dehogy nem számít! Inkább az a baj, hogy mikor adósságot fizet az ember nála, hát úgy felszámít, hogy a hátam is borsódzik belé.

A holló.

– Ugyan kedves komámasszony – kérdi Péter gazda, – mire tartogatja azt a hollót? Ocsmány állat, nincs semmi haszna a világon.

– Lássa, kedves komám uram, azt mondják, hogy a holló elél három-négyszáz esztendeig is. Már most én, meg az uram szörnyen kiváncsiak vagyunk rá, hogy igaz-e ez? Osztég eltökéltük, hogy majd csak bevárjuk.

Ez is ok a nősülésre.

– Hát megházasodtál Janó? – kérdezték a tót legényt.

– Haj, meg!

– Hát aztán miért házasodtál meg?

– Hát mikor ides zanyám minden áldott nap krumplileves főzte, aztán már nagyon meguntam.

A káromkodás.

Egy parasztszekér megakad a város piacán, s a lovak a világért sem akarnak moccanni. A kocsis dühös lesz és kifakad:

– Ej, hogy a hétágú szentséges istennyila fészkelődjék abba a kajla lábatokba, hát viszitek-e már tovább ezt az arkangyalos satnya szekerit a mafla gazdátoknak?!…

Hallja ezt a rendőr, megbotránkozik rajta és ekkép utasítja rendre a káromkodót:

– Hékám, azt a kézmosó Pontius Pilátussát az istentől elrugaszkodott girhes parasztjának, hát nem tudja kend, hogy nem illik itt káromkonnyi…?!

Ki kezdje?

A falusi tolvaj lopott tyúkot visz haza. A felesége megfőzi és ebédre föltálalja.

– Te vegyél először, lelkem, – biztatja a férj a hitvestársát.

– De bizony te légy az első, hisz te vagy a kenyérkereső.

– Az mindegy! – válaszol a férj. – Aztán tudod, akitől a tyúkot loptam, az átkozódni szokott, hogy fulladjon meg, aki először eszik belőle. Hát csak kezd meg te, anyjukom.

A mai falusi asszonyok.

– Ugyan, szomszédasszony, hogy is mehetett férjhez olyan csúnya emberhez?

– Jaj, lelkem szomszédasszony, a szépség után csak a szeretőket választjuk, a férjet pedig csak úgy, ahogy jön.

Népies szójáték.

– Tudja-e Márton sógor, mikor van legtöbb hó?

– Hát télen.

– De bizony aratáskor.

– Hogy érti ezt kelmed?

– Hát ilyenkor kiáltják legtöbbet a marhának, hogy “hó, hó!”

A táviró-hivatalban.

A szobalányt úrnője telegrammal a táviró-hivatalba küldi. Az együgyű leány a sürgöny átadása közben így szól a távirótiszthez:

– Hangosan tessék ám telegrafálni, mert a nagyságos urunk süket.

Javult helyzet.

I. asszony: Komámasszony, azt hallottam, hogy ismét férjhez ment. Javult ez által a helyzete?

II. asszony: Annyiban javult, hogy a boldogult uram kétszer vert meg naponként, ha részeg volt; a mostani meg csak egyszer ver meg napjában.

Milyen az íze?

Városi úr: Nem adnál egy csókot, galambom?

Rózsi: Minek az az úrnak?

Városi úr: Szeretném tudni milyen az íze.

Rózsi: Hát kérdezze meg a Jancsi kocsistól, az tudja.

Szerencse a szerencsétlenségben.

Háziasszony: Te szerencsétlen, már megint eltörtél egy tányért?

Szolgáló: Inkább szerencsés vagyok, mert nyolc tányér esett le, s csak egy tört el közülök.

Anyai öröm.

– Na, hála Istennek, a fiam el van látva öt évre. Kosztot, kvártélyt egészen ingyen kap.

– Igazán szép. És hol?

– Az illavai fegyházban.

Vasuti-pénztárnál.

Ambrus gazda: Mit kell fizetni Ujhelyig?

Pénztárnok: 2 frt 20 krt.

Ambrus gazda: Már azt a 20 krajcárt csak tessék elengedni.

Pénztárnok: Nem lehet barátom, mert a vasuti jegynek szabott ára van.

Ambrus gazda: Már hiszen én olyan boltból nem szeretek vásárolni, hol alkudni nem lehet. Inkább gyalog megyek.

Az már más!

– Miért vagy olyan szomorú, Péter?

– Mert a feleségem megint eltört egy fazekat.

– No, hát azért nem kell búsulni. Nálam is megesik hébe-korba, hogy a feleségem eltör valamit.

– Igen ám, de az én feleségem a fejemen töri el.

Vigasztalás.

Asszony a leölendő csirkéhez:

– Hallgass, hiszen mindnyájunknak meg kell egyszer halni!

Mi a szocializmus?

Két fiatal orosházi földmíves ácsorog a korcsma előtt. Egyikök szól:

– Te, magyarázd meg nékem, mi az a szocialismus?

– A szocialismus? Az például, hogy bemegyünk a korcsmába, s te fizetsz, én meg iszom.

– Hm! De hátha én is cucilista vagyok?

– Akkor a korcsmáros fizet.

– De hátha ő is cucilista?

– Hja, az már baj. Akkor verekedés lesz belőle.

A korhely mentsége.

– Miért nem dolgozol te Pista? – szólítja meg a jegyző a falu egyik mihasznáját.

– Gazdálkodásból, jegyző uram, – mentegetődzik a legény.

– Gazdálkodásból?…

– Igen. Lássa, ha dolgozom, mindjárt megszomjazom; ha pedig szomjazom, eliszom a keresetemet. Hát inkább nem is dolgozom.

Előleges gyakorlat.

– Megbolondultál te Andris. Mi a veszekedett fenének vered úgy azt a hordót?

– Holnap házasodok, hát bele akarok tanulni a házaséletbe.

Az utcai lámpák.

A Tiszamellék egyik nagyközsége elhatározta, hogy berendezteti az utcai világítást, s ezen célból lámpásokat hozat. A bíró meg is rendelte, s nem sokára meg is érkeztek. Nagy volt az öröm.

– Hej, nem úgy van az! – szólt az egyik tanácsbéli. – Ha mi ezeket a lámpásokat éjjel kint hagyjuk, hát a milyen szépek, ellopja valaki.

– Úgy van! Igaz! – hagyták helyben a többiek.

S a bölcs kupaktanács legott elhatározta, hogy nappal kint lehet hagyni a lámpásokat, de éjjel mindig beszedendők.

A második.

Nagy István uramat iszonyúan meggyötörte a hitvestársa, mielőtt az Isten elvevé tőle.

De azért csakhamar másodszor is megházasodott.

Az esküvő után néhány héttel találkozik egy másik falubéli ismerősével.

– Hogy van, kelmed?

– Köszönöm kérdését.

– Hallom, hogy megint megházasodott?

– Igen.

– No hallja, ha ezt az első felesége megtudná, aztán feltámadna és benyitna kelmedhez…

Nagy István uram megvakarja a tarkóját s elkeseredve válaszol:

– No hiszen a második olyan, hogy elbánna vele alaposan.

Egy ökör is elég.

– Jösz-e egy pohár pálinkára?

– Azt fogadtam ugyan, hogy ma hat ökör sem húz a korcsmába; de neked magadnak is engedek.

Kártékony hatás.

Földmíves (a mezején dolgozó festőhöz): Megtiltom magának, hogy itt az én földemen fössön!

Festő: S miért tiltja ezt meg nekem, jó ember?

Földmíves: Mert a mióta az úr azt a furcsa füvet fösti a vászonra, azóta a teheneim nem akarják az igazi, böcsületös füvet mögönni.

A székely és a vasút.

Mikor a maros-vásárhelyi szárnyvonal felépült, magyarázgatták a székely atyafinak, hogy Vásárhelyről most már olyan szekér jár, a mibe lovakat se fognak, hanem a tűz viszi. Ezt a komé sehogy se akarta elhinni:

A Rozália-napi vásárra bemenvén a városba, első dolga volt, hogy kimenjen az állomáshoz, s megnézze az új csodát.

A vonat éppen lovakat szállított.

– Tartsák kendtek bolonddá az apjukat! – kiáltott fel dühösen a székely. – Hisz ezt nem a tűz viszi, hogy égesse meg, hanem azok a lovak, a kiket hátul a kocsiba dugtak.

Biztatás.

Földbirtokosnő: Andris, az Istenért, ne hajts olyan sebesen, mindjárt belefordulunk az árokba!

Andris: Soh’ se tessen félni, nagysága; kiszáradt már belőle a pocsolya.

Kétség.

– Hány gyermeke van magának, János?

– Nem tudom bizonyosan, mert már két hete nem voltam odahaza.

Kedélyesen.

Ferencz gazda éjfél után támolyog haza a korcsmából.

Az asszony azzal fogadja, hogy hatalmasan pofonüti.

A gazd’uram szelid mosolylyal kérdi:

– No, anyjuk, melyik fülem cseng?

A kevélység oka.

– A Pénzes Kiss István feleségével már beszélni se lehet.

– Ugyan mi történhetett vele, hogy olyan rátartós lett?

– Nem tudja a sógorasszony? Hát az ura Pestről hozatott néki selyemkeszkenőt.

Anyai aggodalom.

– Hát káplár lett a fia, szomszédasszony? Igazán örülök.

– Jaj, ne is beszéljen, csupa aggodalom vagyok. Ha most háború ütne ki, milyen veszedelemben forogna szegény fiam. Mert tudja, szomszédasszony, a háborúban mindig a magas rangbéliekre szoktak a legjobban lövöldözni.

A hűtlenség első jele.

Leány: Ugyan már no! Hogy képzelhetsz már olyat, hogy én Gergővel kacérkodok?

Legény: Láttam, a mint tegnap az ablakból egy szál kolbászszal intettél neki.

A dologkerülő.

Feleség: Hol csavarogtál már megint?

Férj: Munkát kerestem.

Feleség: Nos, s találtál?

Férj: Hála Istennek, – nem!

Az adóhivatalnál.

– Miért nem fizette be kend rendes időben az adóját? – kérdezi egy zsellérembertől az adótiszt.

– Azért kérem alásan, – igazolja magát a zsellér, – mert három nagy kár ért. Az egyik disznóm sertéskolerában elpusztult, a másik beledöglött az árokba, harmadiknak pedig itt vagyok én, aki egész nyáron nem dolgozhattam, mert köszvény ütött a jobb karomba.

A mag.

Daliás termetű, szép s erős fiatal legény érkezik egy székely faluba.

– Hová való kee? – kérdezi egy kackiás menyecske.

– Hát csak innen gyüttem, – hangzik a válasz.

– No, addig el ne hagyjon minket, míg a magját nem veszszük, – kacsint marasztalólag a menyecske.

A fortélyos eset.

Leölték a sok apró jószágot: csirkét, libát, kacsát; mert másnapra a gazduram egyetlen fiának a lakodalma volt kitűzve. De éjjel hirtelen meghalt a gazduram felesége, s így a lakodalom elmaradt. Ezt a szomorú esetet aztán a násznagy így jelentette az anyakönyvvezetőnél:

– Ne tessen rosz néven venni, tekintetes úr, ha tudomására adom, hogy Ganyóéknál ez éjjel egy fortélyos eset történt, s hátravetette a mindenséget.

A szerencse.

A kocsis sebes vágtatva hajt, s egyszerre csak a szekér az árokba fordul.

– Tyhű!… Az arkangyalát a vak apádnak!… Kificzamodott a balkezem, – jajdul fel az uraság.

– Aunye, de szerencsés a tekintetes úr! – szólal meg egész nyugodtan a kocsis. – Hátha a jobbkeze ficamodott volna ki?!

Milyen a vetés?

Kirándult a földbirtokos egyik tanyájára, s rögtön hivatta az öreg béresgazdát.

– No Mihály, nem láttuk egymást nyár óta; hát eljöttem kendet meglátogatni és a tanyát megtekinteni. Mi ujság a gazdaságban, hogy állanak a vetések?

– Már tekintetes uram, izé… hogy hijják,… nem lehet éppenségesen azt mondani, hogy így, vagy úgy, ez, vagy az,… egy, vagy kettő… több, vagy más, hanem hát hogy, mégis hát, hogy éppen hát, hogy no!

– No, most már értem.

A mulatság ára.

– Kelmed, a mint hallom, sokat jár a városba.

– Hát bizony rá is fér az embörre egy kis vigadás; mög hogy egy kis úritempó is ragadjon rá.

– Aztán sokba kerül ez a mulatság?

– Bizony hol egy malacom sivít, hol egy borjúm bőg utána. Sokszor még az anyjukom is segít nékik.

Jó foglalkozás.

Anyakönyvvezető: Hogy hívják az édes atyját?

Vőlegény: Tülök András.

Anyakönyvvezető: És mi a jelenlegi foglalkozása?

Vőlegény: Hát… mostan kérem, örömapa.

Ez is dicséret.

Laczi: Mióta vagy mán Pestön?

Gyurka: Két hónapja.

Laczi: És kinél szolgálsz?

Gyurka: A Blumenkrancz bótosnál szolga vagyok.

Laczi: Hát osztán milyen embör a gazdád?

Gyurka: Nagyon tisztösségös embör, pedig – zsidó.

Óvatosság.

– Mégis különös az, szomszéd uram, hogy mindig csak zivatar idején jár a korcsmába.

– Na igen, mert hat árva gyermekemnek nincs anyjuk. Csak én vagyok itt meg a ház…

– No, de nem értem…

– Hát égiháború idején a korcsmában vagyok és ha a mennykő beüt a házba, megmarad legalább az apa; ha pedig a korcsmába csap be a villám, ha el is vész az apa, megmarad a ház.

A válás akadálya.

– Ha olyan roszszul él kigyelmed a feleségével, miért nem válnak el?

– Lehetetlen. Nem vagyunk megesküdve.

A kedves emlék.

– No komámasszony, ha már kivágatta az egész kertet, miért nem vágatja ki az öreg almafát is? Hiszen utban lesz.

– Jaj, lelkem, azt az egyet nem bántom, mert arra akasztotta fel magát Istenben boldogult uram.

A jó út.

Földesasszony: Nos leányom, te most Budapestre mégysz. Hát vigyázz, hogy le ne térj a jó útról.

Szolgáló: Jaj, kezeit csókolom nagysága, attól nem félek. Hisz a bátyám kocsis Pesten, hát ismeri ott az utakat.

A kevély sváb.

– Mit kóstál egy jegy innen Feketicsig? – kérdi a sváb a vasuti pénztárost.

– Egy forint ötven krajcár.

– Az nagyon drága, – vélekedik a sógor. – Ha egy forintért ide adja, megveszem.

– Itt nincs alku. Kell, nem kell? – felelt bosszúsan és becsapta az ablakot.

A sváb pedig szépen visszaballag a faluba és odahaza meséli az élményeit.

– Hanem aztán hallottátok volna csak, háromszor fütyült utánam a vasút, hogy menjek vissza, de én bizony nem mentem. Miért nem adta olcsóbban a jegyet, mikor kértem.

A néma felelet.

Vasárnap levén, Jancsi, a kisbéres csak éjfél után vetődik haza.

Csukva volt a kapu, hát erősen kopogtatott.

A gazda felriad és kiált:

– Ki az?

A kisbéres csak tovább kopogtat.

A gazda megijed, kiugrik az ágyból, fegyvert ragad s rákiált:

– Ki az?

Kopogás, dörömbölés a felelet.

Felveri a gazda a cselédséget. Észreveszik, hogy Jancsi hiányzik. Hát a gazda ráordít a kapun keresztül:

– Te vagy, Jancsi?

Semmi felelet.

Végre mégis csak kinyitják a kaput, s ott áll a Jancsi gyerek bamba ábrázattal.

Rárival a gazda:

– Nem tudtál felelni, amikor kérdeztelek, hogy te vagy-e?

Nagy álmosan felel Jancsi:

– Hászen váltig bólingattam a fejemmel!

A falusi tűzoltás.

Azt mondják, hogy Kurticson történt.

– Biró uram! Az isten szerelméért, ég a faluháza! Adja ide a pajta kulcsát, hadd hozzuk ki a vizipuskát! – kiáltja rémülten a bakter a bíró ablakán.

– Majd ha fagy! – válaszol a legnagyobb lelkinyugalommal a bíró. – Nem elég már magában az a szerencsétlenség is, most még ráadásul a vizipuskát is el akarjátok rontani! De ezt már nem engedem.

Kitünő ajánlat.

Utas: Az ivóvizük milyen?

Hegyi lakó: Jónak kell lennie, mert a marhák nagyon szivesen iszszák!

A pihent bor.

Borkereskedő: No, János gazda, megfogadta a tanácsomat? Pihenni hagyta a bort négy hétig, mielőtt lehúzta?

János gazda: Vesztemre!

Borkereskedő: Hogyhogy? Hát nem izlett?

János gazda: Meg se kóstolhattam, mert még a négy hét letelte előtt elvitte az adóvégrehajtó.

Uj divatú koldulás.

– Kérek egy kis alamizsnát. Veszett kutya harapott meg. Pestre akarok menni, hogy beojtassam magamat.

– Veszett kutya harapta meg?! Itt van egy korona, csak mielőbb takarodjék a házamból.

A szorgalmas levelező.

Egy falusi zsellérember a leányáról beszél:

– Tudják, amióta az a leány cseléd Pesten, azóta minden hónapban két levelet is ír!

– Ugyan mi írnivalója lehet, hogy ilyen sűrűn küld levelet?

– Azt írja mindig, hogy az új helyével nincs megelégedve.

A gróf úr szokása.

A gróf úr kikiabál az ablakon az udvarra:

– Gyere már fel, te marha!

A kocsis odaszól az inasnak:

– Eredj, téged hí a méltóságos úr!

– Nem a! Engem birkának szólít.

Ez is bók.

A földmívelésügyi államtitkár szemleúton van. Egy községben megnézi a sertésnyájat, s elismerőleg szól:

– Ezek a disznók pompásan néznek ki.

A falusi biró alázatosan válaszolja:

– Oh, a méltóságos úr sokkal jobb szinben van.

A keskeny országút.

Csülök gazda a hetivásár után jól benyakalva méregette andalgó lépéssel az országutat széltében-hosszában; de biz annak a szélessége nagyon keskeny volt ő kelmének.

Egyszer csak megáll, s kalapját homlokára felbökvén, így szól:

– Az is huncut, aki a vármegyének több közmunkát fizet! Itt van ni, milyen keskenyre szabta ezt az országutat!…

Boldog város.

Nem rég egy idegen látogatta meg Komáromot s kérdezősködött: mi ujság a városban?

Egy polgár imigy felelt:

– 1849-ben Klapka néhányszor megverte a németet, azóta semmi nevezetes sem történt.

A jó pásztor.

– Ugyan hallja kend, nem tudná megmondani nekem, mirevaló itt ez a kunyhó? – kérdezte egy utas a szőlőpásztortól a csőszkunyhóra mutatva.

– Hát kérem alásan, – felelt tudálékosan Gonosz Pista – én alszom itt, mikor a szőlőt őrzöm.

Javasasszonynál.

Kati: Hát vissza tudja szerezni nékem a Pali szivét?

Javasasszony: Vissza bizony öt forintért.

Kati: Hiszen ha öt forintom lenne, nem hagyott volna el Pali.

A vészfék.

Szűcs uram, abonyi gazdaember 48-as honvéd volt, következésképen nem hitt a németnek. Ez a hitetlensége nagy kellemetlenséget szerzett egy alkalommal néki. Cegléden járt, ott eladta a csikóit és vonaton ment haza Abonyba. A mint felszáll, egyszer csak szemébe tűnik valami, olvassa, hogy ha a nyelet a nyíl irányában megmozdítják, a vonat megáll.

– Kend hiszi? – kérdé a komáját.

– Mér ne, ha oda van írva.

– No, én nem hiszem, a míg meg nem tróbálom.

Ezzel megfogta a fogantyút s a nyíl irányában taszította. Nagyon elcsudálkozott, mikor a vonat csakugyan megállt.

– Ki állította meg a vonatot? – kérdezték a kalauzok.

– Én la! – felelt Szűcs uram nyugodtan.

– Nohát ezért fizet kend tíz forint strófot.

Telt a csikók árából, Szűcs uram fizetett, a vonat elindult. Alig ment öt percig, újra meghúzták a vészféket s ismét meg kellett állni.

– Ki állította meg?

– Én! – felelt Szűcs rendületlen nyugalommal.

– Hogy a mennykőbe merte megtenni? – ordított rá a kalauz.

– Ne ordijjon az úr! Már mér ne állijjam meg? A pénzemért csak tehetem. Megfizettem.

– Nohát fizessen még tíz forint strófot. De ha még egyszer meghúzza, hát ledobom a vonatról.

Szűcs dühösen fizetett és erősen készült rá, hogy csak azért is “meghúzza.” De a kalauz a vészfék mellé állított egy baktert, a kitől nem lehetett megtenni. Igy utazott Szűcs uram drágábban még tán a királynál is.

Ékes nyelvezet.

A községi disznók legeltetése ügyében tartott képviselőtestületi ülésen a bíró eképen szónokolt:

– Minekutána a kis malacok sorsában igen nagy kételkedés vagyon, a régi kanok elkonfiskálása mellett az ő hivatalukba ténykedőbb tényezőségi kan-állatokról kelletik gondoskodni.

A sztrájkoló tehén.

Asszony: A tehén nem adja le többé a tejet.

Gazda: Ejnye, az árgyélusát! Már még a tehénre is ráragadt a cuclistaság, ez is sztrájkol?

A zsindely és a szolgabiróság.

A háza tetejét zsindelyezte egy gazdaember.

– Nini, – szólította meg őt az arra sétáló szolgabiró, – hát kelmed ezt is érti?

– Igen, – felelt a gazdaember. – Csak olyan mesterség ez, tekintetes uram, mint a szolgabíróság. Ott a paragrafus, itt meg a léc után igazodunk.

Számonkérés.

Takaros menyecske lép be az anyakönyvvezetőhöz.

– Kegyelmed úgy-e, az az úriember, aki a házasságokat megköti? – kérdi nagy komolyan.

– Én vagyok. Mit kiván?

– Kegyelmed írja be a könyvbe, hogy kicsoda kit vesz el hites feleségül?

– Én, én. Mit akar?

– Meg tudja-e találni, hogy Sipos Péter mikor vette el Galambos Esztert?

Az anyakönyvvezető éppen jó kedvében volt és kikereste az illető lapot. Két évvel előzőleg kötötték meg a házasságot.

– Itt van. Sipos Péter… Galambos Eszter…

– No, úgy-e, törvényes volt a házasság?

– Hogyne!

– És egész életre szólt?

– Természetes.

– Nohát, tudja meg az úr, hogy csak úgy adott össze minket, hogy az uram, Sipos Péter megszökött. Adjanak hát másik férjet!

A szobaleány és a báró.

A báró udvarolgatni kezdett a csinos szobaleánynak.

– Teringettét, – kiált fel, – édesebb a csókod, mint a bárónéé!

– Mondta ezt már az inas is, – jegyezte meg hirtelen a szobaleány.

A rendes ember.

A fiatal menyecske, aki a szomszéd vármegyébe volt férjnél, meglátogatja szüleit.

– Aztán mondd csak Böske lányom, – kérdi az apa, – rendes ember ez a te férjed?

– De mennyire! – válaszol a menyecske. – Minden vasárnap a sárga földig iszsza le magát.

A szoptatós dajka.

Uriasszony: Maga szoptatós dajkának ajánlkozik?… A maga korában?

Dada: Kérem, nagysága, már tizennyolc gyereket szoptattam, s az egyik már tanári vizsgát is tett… Én csak értek hozzá!

VIII.

Gyermek-észjárás.

Gyermek-adomák.

A találmányok korában.

Anya: No Zoltán, mielőtt lefeküdnél, mondd el szépen az esti imát.

Zoltán: Oh, mama, nagyon fáradt vagyok. Hadd mondja el az imádságot a fonográf.

Birike és az esernyő.

Bácsi: Tyhűh, be megnőttél, Birike! Már majdnem akkora vagy, mint az esernyőm.

Birike: Hát hány éves a bácsi esernyője?

A legkedvesebb étele.

– Mondd csak Jani, mi a legkedvesebb ételed? – kérdi a nagybácsi kis unokaöcscsétől.

– A krumplileves, – felel Jani, – mert attól mindig olyan beteg leszek, hogy másnap nem mehetek az iskolába.

Gyönge vitéz.

– Mi akarsz lenni, Dinike? – kérdik a kis fiútól.

– Katona.

– És milyen katona?

– Huszár.

– Ez már szép! És miért huszár?

– Mert annak lova van, s így legkönnyebben elszaladhat a háboruból.

A kis nemzetgazdász.

Aranyköviné: Eredjél, Olodár, mossál meg o kezedet.

Aladár: Miért mama? Hiszen holnap zongoraórám lesz, akkor úgyis meg kell mosni a kezemet!

A képes levelezőlap.

Béla: Ugy-e kedves bácsika, ha te egyszer ott leszel, ahová a papa szeretné, hogy elmennél, akkor sok képes levelezőlapot küldesz majd nekem?

Bácsi: Igen, fiacskám, majd küldök. De hát hová kiván engem a papa?

Béla: A pokolba, bácsikám.

Az üres hely.

Új dadát kaptak a gyermekek. A mama kiküldi őket sétálni az Erzsébettérre. Séta után a dada leül egy pad végére, mialatt a gyermekek játszadoznak körülötte. Rövid idő mulva a kis leányka is leül a pad másik szélére. Az új dada ekkor a kis leányhoz fordulva, kérdi:

– Hát miért nem ül mellém? Miért ül a pad másik végére, Iluska?

– Azért, mert maga mellé nem szabad ülni, az a katona bácsi helye.

A piros festék.

– Papa, – szólítja meg a kis lány az apját, – kérek egy kis bort.

– S minek az néked?

– Azt hallottam, hogy az orrod a bortól lett olyan piros; hát szeretném a babámat pirosra festeni.

Együtt haljanak.

Anya (a vendéghez): Oh ezt a tortát rendkivül szeretem. Halálra tudnám enni belőle magamat.

A kis Ella: Kérlek mama, hagyj engemet is magaddal meghalni!

Névnapi kivánság.

Apa: Mit akarsz a születésnapodra, Gyuri?

Gyuri: Gyujtsák fel az iskolát.

A másik szamár.

Egy vendég a térdén lovagoltatja a család kis fiát.

– Ne félj Palika, – mondja neki a vendég.

– Nem tehetek róla, de félek, mert tegnap már leestem az egyik szamárról.

A maradék.

Boriska és Julcsa egy ágyban alusznak.

Boriska kényelmesen elhelyezkedik az ágy kellő közepén.

– Ej, ej Boris, – inti őt az anyja, elfoglaltad az egész ágyat. Mi marad Julcsának?

– Hát mind a két széle.

Tessék rá felelni!

– Igaz, papa, hogy a víz száz foknál forr?

– Igaz.

– És honnan tudja a víz, hogy épen száz fokú?…

A makacs tehén.

Anya: Gyerekek, mi az?! Miért ütitek egyre azt a Jancsit?

Rózsika: Tehenet játszunk és ő nem akar bőgni.

A vigasztaló.

– Mi akarsz lenni, egyetlen fiacskám, Tibor?

– Nevelőnő szeretnék lenni, hogy a papa engem is vigasztaljon, ha a mama megszid.

Putifárné zálogháza.

A kis Peti a bibliát tanulja.

Midőn József és Putifárné történetét olvassa, megszólítja édes anyját:

– De mama, miért hagyta ott József bácsi Putifár néninél köpenyegét? Talán csak nem volt a néninek zálogháza?

Nem kell neki a menyország.

Mama (a kis Lajoshoz): Ha nem viseled jól magadat, nem jutsz a menyországba.

Lajos: Nem is akarok; mert hogy jönnék onnan megint le?

A kis gazdasszony.

– Mama – szól Matild az anyjához – azt olvasom ebben az újságban, hogy: Egy cseléd kerestetik, aki tehenet fejni, mosni és vasalni tud. – Ezt nem értem.

– Miért nem, te kis bohó?

– Azt már hallottam, hogy a tehenet fejni és mosni lehet, de hogy vasalni is lehet, azt eddig igazán nem tudtam.

Honnan került a kutya?

Ákos egy kis kutyát kapott. Szerette volna megtartani, de atyja nem kedvelte az ebeket. Amint az apa az állatot meglátta, szigorú hangon szólt Ákoshoz:

– Honnan került ide ez a kutya?

– Amikor vizet akartam inni, – felelt remegve Ákos, – hát a vízvezetéki csapból esett ki.

A jó rendőr.

Dada: Hallja Gyulácska, ha nem engedelmeskedik, mindjárt rendőrt hívok s aztán majd bekiséri magát.

Gyula: Oh, a rendőr bácsik nem rosz emberek, azoktól én egy csöppet sem félek. Hiszen tudja Fáni, milyen jó volt az a rendőr bácsi is tegnap este a József-téren, aki magát megölelte, megcirógatta és azt mondta magának: “Ugyan, Fáni lelkem, adjon nekem egy csókot.” Ugy-e ettől maga sem félt?

Fontos kérdés.

Az anya arról magyaráz Gyulának, hogy “Aki téged kővel dob, dobd vissza kenyérrel.”

– Mondd hát fiam, – szól aztán, – ha egy fiú téged megütne, mit tennél?

Gyula tágra nyilt szemekkel nézi anyját, majd furfangos arccal kérdi:

– Mekkora fiú?

Mi az ügyvéd?

– Mi az apád, kis fiam?

– Ügyvéd.

– Tudod te, mi az ügyvéd?

– Ha valaki valamit elkövet, hát az édes apám igazat ad néki.

Azok a gyerekek!

Bandi: Én bizonyosan tudtam, hogy maga ma el fog hozzánk jönni.

Fiatal ember (aki a Bandi testvér-nénjének udvarol): Aztán honnan tudtad te azt olyan bizonyosan Bandika?

Bandi: Hát onnan, hogy Irén olyankor, mikor a bácsit várja, soha sem eszik a foghagymás rostélyosból.

Jó mentség.

Anya (kis fiához, ki a mosdótálat eltörte): Megállj haszontalan gyerek, majd megtanítlak, hogy máskor jobban vigyázz! Eltörni azt a szép mosdótálat!

A kis Béla: Ne verj meg mama, inkább soha sem mosdom többé.

Laci aggodalma.

Az állatkerti nagy elefánt ketrece előtt áll az anya kis fiával.

– Adj az elefántnak még egy darab cukrot, – biztatja az anya Lacit.

– Nem adok, – válaszol a fiú, – hiszen már két darabot kapott. Még el találja rontani a gyomrát.

A magyarázat.

Vendégeket várnak és nagy az aggodalom; mert Pali otthon van. Palika pedig szeret csintalankodni, lármás, néha tűrhetetlen.

Általános meglepetésre azonban Palika pompásan viseli magát. Mindenkinek ajtót nyit, udvariasan bókol, elszedi a kalapokat, botokat, ernyőket. Mindenki el van ragadtatva.

A vendégség végén Palinak kijut a dicséretből és tortából.

– Máskor is ilyen légy, – biztatja a mama.

– Az nem lehet, – felel Pali. – Mást is kell játszani.

– Játszani? Hát játszottál?

– Hogyne, – mondja Pali, – grófi komornyikot játszottam.

A mese.

– Mamuska, szereted a meséket?

– Igen.

– Mondjak egyet?

– Mondj fiacskám.

– De egészen rövid.

– Csak mondd el, édes.

– Egyszer volt egy kanári madár és…

– És??

– És azt én kibocsátottam a kalitkából, s most nem akar visszajönni…

Utánzás.

A mama betoppan a gyermekszobába.

– Ej, ej Margitka, – szól, – te lármázol, veszekszel; Pistike pedig szép nyugodtan áll… Nem röstelled?

– Igen ám, – felel Margit, – mert papát meg mamát játszunk és Pistike adja a papát, mikor későn jön haza a klubból, én meg vagyok a haragos mama.

Erős jellem.

Anya: Na, ez szép dolog, Jóska! Adtam egy almát és most mégis rosszalkodol.

Jóska: Engem nem lehet ám oly könnyen megvesztegetni!

Ártatlan megjegyzés.

– Mama, – kérdi a kis leány, – miért nem jön most a nagynéni mihozzánk? Olyan régen nem láttam már.

– Mert hat hét óta fürdőben van, – feleli az anya.

– Hát olyan piszkos, hogy annyit kell fürödnie?!

Eltévesztett hatás.

Gézát, a ki valami rosz fát tett a tűzre, az apja irgalmatlanul kiporolja. A fiú azonban minél jobban ütik, annál inkább nevet.

– Mi az, Géza, te nevetsz, a mikor én megbüntetlek?

– Igen, papa, mert olyan furcsa arcokat vágsz, amikor ütsz.

A Csendes Oceán.

A kis Ernő kérdi az atyjától:

– Mondd csak édes papa, siketnéma a Csendes-Oceán?

A gólya.

A gyerek beállít az anyakönyvvezetőhöz:

– Tisztölteti a Magda néni, hogy vasárnap nem lehet mög az esküvője, mert hát kis fiút hozott neki a gólya.

A megmosott óra.

Kalotaszegi úr panaszkodik a nejének:

– Kedvesem, nem tudom elképzelni, mi baja van az órámnak? Azt hiszem, meg kell tisztittatnom.

A kis leány erre diadalmas arccal vág közbe:

– Oh, kedves papa, azt ne tedd; ma reggel én meg a Pista már jól megmostuk a dézsában.

A kis telhetetlen.

Ebéd közben egyszerre csak keserves sirásra fakad a kis Laci.

– Mit bőgsz? – rivall rá az anyja.

– Hogyne sirnék, – fuldoklik a gyermek, – mikor már nem tudok többet enni; pedig még a rétes is hátra van.

Közbeszólás.

Az asszony erősen korholja férjét, aki ma ujra mélyen talált a kancsó fenekére nézni.

A hét éves Ilonka közbeszól:

– No, mama, én csak arra kérem a jó Istent, hogy nekem ne adjon ilyen korhely férjet, mint a tied!

Elmélet.

Pityu: Édes mama, pisze lányokat könnyebb csókolni?

Mama: Ne beszélj olyan bolondságokat, Pityu;

Pityu: Etelnek pisze az orra.

Mama: Igen… Mi van vele?

Pityu: Hát neki mondta Adolár bácsi, hogy piszéket könnyebb csókolni és meg is csókolta.

Az igazi selyembogár.

– Hogy hívják azt a pondrót, a melynek édes anyád a selyemruhát köszönheti?

– Az a papa.

Korai aggodalom.

Keservesen zokog a hat éves Flóri.

– Miért sirsz, kis leány? – kérdi tőle bácsikája.

– Attól félek, – válaszol fuldokolva Flóri, – hogy… hogy vén lány maradok.

Elárulta.

Gyermek: Mondd csak papa, cukorból van az ember ajka?

Papa: Nem! Miért kérded?

Gyermek: Mert a hadnagy bácsi azt mondta a mamának: “oh, milyen édes az ajka!”

A kis önző.

– Szeretnél egy testvérkét, Juliska?

– Igen, de egy nagyot. Hadd fusson ő a grájzlerhez.

A bánat oka.

Zolti (sirva): Balogék elköltöznek, és most elköltözik Bandi is… Brühühü!

Mama: Hát annyira sajnálod a kis játszótársadat?

Zolti: Bizony; ő volt az egyetlen gyerek az utcában, aki gyöngébb volt nálamnál. Most kivel verekedjem?

Miért nem árad a tenger?

Az apa a kis fiával a Dunaparton sétálgat.

– Különös, – szól magyarázólag az apa, – hogy annyi nagy folyam ömlik a tengerbe, s a tenger még sem árad ki soha.

– Ugy-e, azért nem árad, – kérdi a kis fiú, – mert sok szivacs van a fenekén?

A paradicsomból.

Irma: Ki volt, édes mama, az első ember?

Anya: Ádám volt az első ember, Irmácskám.

Irma: Hát aztán ki volt az Ádám szoptatós dajkája?

Gonosz csont.

Nagymama: Gyerek, micsoda dolog az? Hogy lehet a miatyánk alatt nevetni?

Tóni: Mert a papa a “szabadits meg a gonosztól”-nál mindig a nagymamára pislant.

Korán kezdi.

– Mámi, – kérdi az ötéves Móricka az anyjától, – miért fizetsz te a dadának havonként húsz koronát?

– Hogy vigyázzon reád.

– Tudod mit, mámilében? Fizess nekem tíz koronát, majd én vigyázok magamra.

Mariska részvéte.

Nagy hideg van. A tyúkok összebújnak. A kis Mariska így szól:

– Nézd mama, hogy fáznak ezek a szegény csirkék! Nem sütnéd meg őket? Legalább nem fáznának.

Tisztességtudóan.

Két mezitlábos gyerek állít be a fogorvoshoz.

Az inas keményen rájuk szól:

– Hogy mertek mezitláb jönni? Azonnal menjetek haza és húzzatok csizmát.

Félóra mulva visszajön a két fiú, de csak az egyiknek van csizma a lábán.

– Hát te mégis mezitláb vagy? – szól az inas a másikhoz.

Ez ártatlanul szól és pajtására mutat:

– Hász csak ű akar fogat huzatni!

Leszólás.

Anya: Hát miért nem játszol a kis Danival?

Gyuszi: Anyámasszony katonája a! Mindjárt bőg, ha a kalapácscsal fejbeütöm.

Nehéz volna.

Edus látja, hogy Andor bátyja az orrán át bocsátja ki a szivar füstjét.

– Jó ez? – kérdi.

– Jó bizony.

– Hát bocsásd ki a füstöt az én orromon is!

Mi lesz belőlünk?

– Mamácska, igaz-e, hogy mindnyájan porból vagyunk?

– Bizonyára, édes gyermekem. Hisz magad is hallottad, mikor a tisztelendő úr a templomban mondta.

– De hát akkor sár lesz belőlünk, mikor az eső esik.

Előrevetett árnyék.

Bácsi: Mondd csak Peti, hát nem is örülsz a sok szép játéknak, amit kaptál?

Peti: Nem; mert már előre arra a verésre gondolok, amit kapni fogok, ha majd össze lesznek törve.

A szólásforma.

Katinkát gyermekbálba viszik. Előbb azonban az illemből egyetmást megkérdeznek tőle.

– Hát ha valamelyik fiú táncra kér, mit fogsz mondani?

Katinka kivágja:

– Beszéljen a mamával!

Gyermekfurfang.

Pista előszed egy ezüstkanalat a pohárszék fiókjából, lemegy az udvarra és feldobja az ól tetejére.

– Mit csinálsz, te kis gonosz? – förmed rá a nagybátyja.

– Csak azt akarom, hogy valaki fölmászszék az ól tetejére.

– És miért?

– Hogy lehozza a kanalat; meg aztán a labdámat, mert az is fönakadt.

A nagy állat.

Jancsi: Én nem is tudtam, hogy apuska olyan nagy állat.

Néni: Hát most honnan tudod?

Jancsi: A mama mindig úgy hívja: ökör, ló, szamár, barom.

A magyar soh’sem fél.

– Miért sirsz, te Pista? – kérdezik a falusi gyereket.

– Megvert a Somfa Gyuri, mintha bizony félne tőle valaki, – felelt a fiú önérzetesen.

Mindakettő jó.

A bácsi: No Ernő, mondd meg, hány kezed van?

Ernő: Kettő.

A bácsi: Nagyon jól van. S melyik a jobb kezed?

Ernő: Az enyém mindakettő jó.

Szemrehányás.

Az ötéves Lilli helytelenkedik.

Atya: Ha nem viseled jól magad, megverlek!

Lilli: Ah, nem röstelnéd: egy védtelen hölgyet?!

A pékek imádsága.

– Édes apám, a pékek is imádkozzák a miatyánkot?

– Hogyne, kis fiam; ha ugyan imádkoznak.

– Hát azért van azoknak mindennap olyan sok kenyerök, úgy-e?!

A csorda.

A nagybácsi kocsin látogatóba ment s magával vitte nyolc éves kis unokaöcscsét is. Útközben találkoznak a falu csordájával.

– Nini, bácsi, mennyi ökör! – bámészkodik a kis fiú.

– Nem mind ökör az, kis öcsém; van közte mindenféle: bika, tehén, bornyu és ökör.

– Mik azok, bácsi?

– Hát a bika a papa, a tehén a mama, a bornyu pedig te vagy. Az ökör… az ökör…

– Ahán, tudom már, – kiált örömmel a kis fiú, – az ökör a nagybácsi! Ugy-e bár?

Kellemetlen ellenőrzés.

Háziasszony (a vendéghez): Tessék kérem, jegyző úr, még ebből a pompás farsangi fánkból.

A vendég: Oh köszönöm, sok lesz. Már ugyis hármat ettem meg.

A kis Jenő (közbeszól): De bizony már ötöt evett meg!

Nem ő az oka.

– Jóska, hát nem tudsz te jó gyermek lenni?

– Minden este kérem rá az istenkét, de nem akarja megtenni.

Mire kiváncsi?

Anya: Péter, megérkezett-e már városunkba a kinevezett új állatorvos?

Apa: Meg. Tegnap este.

Sanyi gyerek közbeszól:

– Hány lába van?

Összefüggés.

– Ejnye, be piszkos vagy, fiacskám.

– Mostanában ritkán jönnek hozzánk vendégek.

Még szerencse…

– Hová sietsz, Milike?

– Jaj, nagy bajunk van. Az éjjel testvérkém született, s a papa nincs itthon. Még szerencse, hogy a mama idehaza volt.

A rövid asztalima.

Vendég: Szoktál-e te kis fiam, ebéd után imádkozni?

Gyerek: Igenis, szoktam.

Vendég: Aztán hogyan szól az az imádság? Mondd el csak.

Gyerek: “Kedves egészségükre az ebédet”!

Szomorúság.

– Miért sírsz, Ágnes?

– Édes anyám lepényt süt.

– És azért sírsz?

– De keveset süt ám!

A lószőr.

Ölibe veszi az apa kis fiát, ki cirógatni kezdi szakálát, végre ezt a kérést intézi atyjához:

– Papa! Gyűrűt szeretnék kötni, húzz ki egy pár lószőrt a szakálladból.

Az új csizma.

A parasztgyerek, aki már csizmát kapott, egyszer odaszalad az anyjához, s ezt kérdi tőle:

– Édesanyám! Ha én felhúzom az új csizmámat, megismer-e engem a Bodri kutya?

A cirkuszban.

Apa: Látod Pali, az a kis kutya mily jól tud számolni? Szégyelheted magad, te négyest kaptál a számtanból.

Pali: Jól van papa; de csak kérdezd ki azt a kis kutyát a földrajzból, majd meglátjuk, mit tud.

A nagy város hatása.

Anya: Vigyázz Jolánkám, légy jó, mert az istenke látja, ha boszantod a mamát.

Jolán: Mamácskám, hol lakik az Istenke?

Anya: Az égben, leányom.

Jolán: Melyik utcában?

Megkülönböztetés.

– Nem értem, – töpreng a kis Ákos, – ha én veszekszem az Ilonkával: az neveletlenség. De ha a mama a papával: az idegesség.

Következtetés.

– Mama, igazán olyan szép az a menyország, mint a könyvekben olvashatni?

– Természetesen. Miért kétkedel benne?

– Mert azok a helyek, a hova nyáron megyünk, sohasem oly szépek, a minőknek hirdetik.

Milyen nagy volt tavaly?

Bácsi: Ejnye, be megnőttél tavaly óta, fiacskám!

Kis fiú: Bizony, tavaly csak a mellemig értem magamnak.

A hosszú nyak haszna.

A kis Vilma papájával együtt az állatkertben sétál.

– Papa, miért van a zsiráfnak olyan hosszú nyaka? – kérdi a kis leány a zsiráf-ketrec előtt.

– Azért leányom, – magyarázza az apa, – mert a mit iszik, jobban izlik neki, ha jó sokáig megy végig a torkán.

– Papa!

– Nos?

– Ugy-e te is szeretnéd, ha ilyen zsiráf-nyakad lenne, mikor bort iszol?

Elárulta magát.

Józsi e szavakkal jön haza az iskolából:

– Édes anyám, jövőre jobban poroltasd ki a nadrágomat, mert a tanító úr azt mondja, hogy ő fogja kiporolni.

Viharban.

Vihar készült. A hatéves Gabi az ablakból nézte a kavargó felhőket. Egyszerre csak felkiált:

– Mama, mama, ni… ni… elszalad az ég!

A fogak.

– Képzeld csak Sárika, szegény mamám egész éjjel sírt. Tegnap este az egyik fogát huzatta ki.

– S azért sírt? Az én mamám minden este kiveszi az összes fogait, hanem azért soha sem sír.

Csere-üzlet.

Apa: Mit csináltok itt, gyerekek?

Laci: Cseréltünk.

Apa: Mit cseréltetek? Hiszen Gyula sír!

Laci: Hát ő pofont adott nekem, s én másikat adtam érte neki.

Ez is állatvédelem.

– Mama! – szalad az anyjához a kis Juliska. – Nézd csak, az a rosz Anna agyon akarja ütni azt a legyet az ablakon. Ne engedd!

– Nagyon szép, hogy olyan jószivű vagy és sajnálod a kis állatkákat, – válaszolt fejét megsimogatva az anya.

– De hiszen csak azért szóltam, mert én akarom agyonütni.

Ki az apja?

– Hogy hívják az apádat, fiacskám?

– Édes anyám sem tudja, hát én honnan tudnám!

Terrorizmus.

A kis Ödön az ajtóból:

– Mama, ha nem adsz rögtön egy darab süteményt, kimegyek és – meghűtöm magamat!

Ádám és az alma.

– Bizony, édes fiam, Ádám apánknak nem kellett volna beleharapni az almába.

– Ugy-e mama, az alma éretlen volt?

Nehéz megtenni.

A kis Sanyi már napok óta nem birt aludni, s ilyenkor igen nyugtalan volt.

Az anyja, – egy igen ájtatos hölgy, – azt tanácsolta neki, hogy valahányszor éjjel felébred, imádkozzék két miatyánkot.

– Hogy imádkozhatnám én két miatyánkot, – felelé Sanyi, – mikor csak egyre tanítottál?!

Bolond kérdés.

A kis Oszkár egyszer ezt a fogas kérdést intézi apjához:

– Mondd csak papa, miért van az, hogy te vagy a papa, a Jancsi pedig csak a kocsis?

A kis fecsegő.

– Mi akarsz lenni, fiacskám?

– Hadnagy.

– Miért?

– Mindig sétálhatnék a mamával.

Őszintén.

Látogató: Kis lányom, itthon van az édes mama?

Kis leány: Itthon van; odabenn pofozkodik a papával.

A rosz tyúk.

– Pista, ha rosszul viseled magadat, isten bizony a tyúkólba zárlak! – pirongatja az apa pajkos kis fiát.

– Nem bánom, de tojást nem tojok ám! – válaszol Pista gyerek.

– Nem is kell, adta gonosz kölyke!

Nem hiszi.

Anya: Hallod, Katica, ez már igazán restelni való! Hát azt hiszed, mikor olyan kis leány voltam mint te, akkor nekem is olyan piszkos volt a kezem?

Katica: Majd megkérdem a nagymamától.

Jó ok.

– Mi szeretnél lenni, Henrik?

– Pénztárnok.

– S miért éppen pénztárnok?

– Hát szeretném meglátni Amerikát.

Mit hozzon a gólya?

Apa: Ha legközelebb eljön hozzánk a gólya, mit kivánsz kedves Lacika, hogy hozzon: egy kis fivérkét, vagy egy kis húgocskát?

Fiucska: Ha neked mindegy, kedves papa, hát legjobban szeretnék egy – hintalovat.

Mi a társalgónő?

Gyurika: Édes papa! Mi az a társalgónő?

Apa: Hát az, fiam, aki úrnőjének ujságokat, könyveket felolvas; mindig vele van, mindig szórakoztatja, mulattatja.

Gyurika: Ugy-e, édes papa, a huszár bácsi a mamának szintén társalgónője?

A becsületesség.

Jancsi: Édes apám, találtam egy huszfillérest az utcán.

Apa: És visszaadtad a gazdájának?

Jancsi: Vissza.

Apa: No ez szép dolog. Ugy is kell.

Jancsi: Bizony kellett; mert a bácsi, aki elvesztette, ugyancsak megrázta a fülemet.

Ugyan ráijesztett.

Pista: Mama, adjál egy almát.

Anya: Ebéd előtt nem adok.

Pista: Hát ha nem adsz almát, megmondom a kutyának, hová dugtad a kolbászt.

Elárulta.

Dörmögi úrnál vendégek vannak. A kis Sándor egy sarokból nézi, minő udvariasak a papa és a mama egymás iránt.

Végre nem állhatja tovább és hangosan kérdezi:

– Édes mama, mondd csak, miért nem szid téged a papa akkor soha, mikor vendégek vannak?

A két fül.

– De Pista, – korholja az anya kis fiát, – légy figyelmes. Hisz akármit mondok, nem jegyzed meg magadnak. Az egyik füleden bemegy, a másikon ki!

– Hát tehetek én róla, hogy két fülem van? – mentegetőzik a Zoltán gyerek.

Megszoktatta.

I. fiú: A te papád képviselő?

II. fiú: Igen.

I. fiú: Szokott a képviselőházban beszélni is?

II. fiú: Nem. Tudod, a mama jobban szereti, ha a papa csak hallgat.

Időjárás bácsi.

– Papa, szabad-e ma sétálni menni?

– Igen, ha az időjárás megengedi.

A kis Béla az ablakhoz siet s összetéve kis kacsóit, így könyörög:

– Kedves jó időjárás bácsi, megengeded-e?

Miért rosz?

– Mondd csak Sanyi, – szól apa a fiához – miért vagy olyan rosz?

– Mert nem akarok meghalni! Hiszen tudod, te mondtad, hogy a jókat magához veszi az Istenke!

A kanyaró.

Laci beront a mamájához:

– Édes mama, játszottam a házmester gyermekeivel, akik kanyaróban vannak. Szabad most megennem a tortát? Később úgy sem lehet, mert tudod, beteg leszek.

Dicsekedés.

Bandi (dicsekedve): Tegnap kaptam egy kis testvérkét.

Pista (büszkén): Oh az semmi! Mi mindig kettőt kapunk egyszerre.

Nem fér a fejébe.

A kis Klári séta közben meglát az utcán egy virsliárúst.

– Mama, – szól az anyjához, – miért adja el ez a bácsi a virslijét?

– Mert ő ebből él, kicsikém.

– Hiszen akkor nem kell eladnia, megeheti ő maga.

Ami baj.

– Miért kiáltasz úgy, kis öcsém?

– A papám megvert.

– Azért ne kiálts hát; hiszen mindig verték az apák a fiucskákat, aztán nem ártott meg nekik.

– Igen ám, de az én atyám nagydobos a veteránoknál.

Egy új állat.

Az öt esztendős Malvin lélekszakadva rohan be az anyjához:

– Mama, mama! Nagy ujságot tudok!

– Mi az, gyermekem? – fordult hozzá az édes anyja.

– A macskáknak a macskagólya öt kis cicát hozott!

Oh, a gonoszak!

– No, mit néztek olyan furcsán reám, fiúk?

– Azt szeretnénk látni, mikor pukkad fel a néni.

– Hát aztán miért pukkadnék én fel?

– Azt mondta a mama, hogy mihelyt meglátja a néni az ő új kalapját, rögtön megpukkad irigységében.

Az atyafiság.

– Édes apám, – kérdi a székely gyerek egy szép reggel apjától – atyánkfia nekünk édes anyánk?

– Atyánkfia hát, te bikfic! – mordul rá az öreg góbé, – hiszen ő szült téged e világra. Miért kérded?

– Hát csak azért, édes apám, mert a búzát mind elhordja a zsidóhoz.

Keserű panasz.

A kis Rezső kikapott az apjától. Elkeseredve szól:

– Édes mama, be rosszul tetted, hogy feleségül mentél a papához!

Az új század gyermekei.

Zoltán: (hét éves.) Esküszöm az égre, imádlak, Margit!

Margit: (hat éves.) Eh, nem hiszek én már a férfiaknak, mióta a papa a multkor megverte a mamát.

A nedves kamara.

Asszony: Nézd csak, apjuk, hogy megvedlett ez az őzbőr. Helylyel-közzel egy szál szőr sincs rajta.

Férj: Hát az bizonyosan attól van, mert három hónapig hevert abban a nedves kamarában.

Fiúcska (anyjához, kopaszfejü apjára mutatva): Mondd csak, mama, a papa is három hónapig hevert a nedves kamarában?

A kis ártatlan.

Anya: Igaz, hogy a nevelőnővel gorombáskodtál?

Aranka: Ő kezdte!

A keresztényies osztály.

– Sanyi, – szól az anya kis fiához, – nesze itt egy alma. De oszd meg keresztényiesen a hugoddal.

– Hogyan kell keresztényiesen megosztani? – kérdi Sanyi.

– Annak adjuk a nagyobbik felét, akivel osztozunk.

Sanyi egy pillanatig eltöpreng, aztán kis hugának nyujtva a gyümölcsöt, így szól:

– Ne az alma, oszd meg te keresztényiesen.

Jó szív.

Matyi: Ha a papa és a mama roszkedvű, én is sirok.

Bácsi: Na, ez szép tőled.

Matyi: Igen ám, mert mindaketten engem vernek meg.

A méz.

Örzsike: Mama, Ilona mézet evett.

Mama: Láttad?

Örzsike: Nem én; de hallottam, hogy az Andor bácsi azt mondta neki, hogy mézet csókol a szájáról.

Mikor a paraszt gyerekek játszanak.

Jani, a kis parasztgyerek sírva megy az apjához.

– Mi a’, fiam? Mi lelt? – kérdi az apa.

– Az Andris nem akar gyesznó lenni, – válaszolja bőgve a fiú.

Óhaj.

– Ejnye te gyerek, de megnőttél! Maholnap nagyobb leszesz az apádnál!

– Szeretném, ha úgy lenne!

– Már miért?

– Mert akkor aztán apa viselné az én ócska ruháimat.

A nagy dob.

– Papa, úgy-e azért van a katonabandánál a nagy dob, hogy a cselédek már jóelőre meghallhassák, ha a katonabanda jön és idejekorán kiszaladhassanak a kapu elé?

Ki a gazdagabb?

Ilonka: Az én mamám gazdagabb, mint a tied; az én mamámnak olyan sok haja van, hogy nem is viselheti mind egyszerre!

Zsuzsa: Az én mamám mégis gazdagabb, mert annyi aranya van, hogy még a foga közé is azt dugdos.

Az ebéd végén.

– Lesz még valami ebédre, mama?

– Nem lesz.

– Semmit se kapunk már?

– Semmit.

– Akkor hát megmondhatom, hogy nagyon fáj a hasam.

Gyermek-logika.

– Kérlek papa, légy szives nekem egy kis élőlovat venni, – eseng a kis Dezső.

– Most még nem veszek, hanem majd ha nagy leszel és sokat tanultál, akkor vehetsz magad egy szép lovat.

– Na papa, te akkor nem sokat tanulhattál, mert még most sincs lovad.

Megszólás.

Tóni: Apa, a szomszéd bácsi megszólt tégedet tegnap.

Apa: Ugy! S mit mondott?

Tóni: Hogy roszul neveltél engem!

Nincsenek már gyerekek.

A nyolc éves Irénke a tükör előtt új kalapját próbálja, miközben így szól anyjához:

– Mama, nem találod te is úgy, hogy ez a kalap engem legalább tíz évvel fiatalit?

Mire kiváncsi.

– Mondd csak, mama, – kérdi a kis Dini az édes anyját, – ha a papa nem vett volna téged feleségül, akkor is rokonom volnál te nekem?

Vonja le a hozományából.

A kis Böske hógolyóval betörte az ablakot, s ezen csinje miatt atyja meg akarja verni.

– Papácska, kedves papácska, – könyörög a kis lány – ne verj meg, vond le inkább a hozományomból az ablak árát!

Az ebéd ideje.

A néni, aki ugyancsak hosszúra nyujtja látogatását, kérdi a ház gyermektől:

– Mikor ebédeltek, kicsikém?

A gyerek felel:

– Azt mondta a mama, majd ha a néni elment, akkor.

Méltatlan bánásmód.

Jani: Brühühühü, brühühühü…

Bácsi: Mi baj?

Jani: Cenci néni úgy bánt velem, mint a kutyával.

Bácsi: Mit csinált veled?

Jani: Brühühühü… Megmosdatott, megfésült és megcsókolt!

Gyermek-nevelés.

Mama: De Margit, ne verd mindig a kis babát, hiszen az nem szép!

Margit: De biz’ én megverem a babát, mert nem akarom, hogy nekem is mindig a szememre hányja a papám, mint neked, hogy gyermekeimet elkényeztetem.

A három teríték.

– Ugy-e papa, mikor a jó Istenke ebédel, három terítéket tesznek neki?

– Miért?

– Mert hárman vannak egy személyben.

A báliruha.

Nagynéni (a kis Ferkóhoz): Mondd csak, Ferike, milyen ruha volt a mamán, mikor a bálba ment?

Ferkó: Fehér hosszú, rövid ruha.

Nagynéni: De Ferike, hogy mondhatsz ilyent, nem lehetett egyszerre hosszú is, meg rövid is!

Ferkó: De igen, néni! Lent hosszú volt, fent pedig rövid.

Különböző vélemény.

Anya: Adj Peti, testvérkédnek a te virslidből!! Hiszen tudod, hogy megosztott öröm mindig dupla öröm.

Peti: Ej, dehogy anyuskám! Megosztott virsli csak fél virsli.

A Zugligetben.

Vilma: Karcsi, ha virágot szedsz nekem, kapsz egy csókot.

Karcsi: Inkább cukrot adj. Mert én nem vagyok ám olyan ostoba, mint a Gyula bácsi, aki csókkal is beéri!

Az új mama.

Simléder úr másodszor nősült.

– No gyerekek! Itt van az új mama, akit nektek megigértem, – szólt gyermekeihez, bevezetvén hozzájuk új feleségét.

– Ajnye papa, – kiált fel a kis Szepi, végigmérve az asszonyt, – de becsaptak téged! Hiszen ez már nem új.

Megvetés.

A kis Gézának megmutatják új nővérkéjét, aki szépen pólyába van takarva.

– Tetszik? – kérdi az apja.

– Hm, – szól megvetőleg Géza, – hisz még lába sincs!

Csak a felét.

Anya: Kiöltötted a nyelvedet a kisasszonyra, te rosz fiú.

Jani: Oh, csak a felét!

A baklövés.

Juliska: Mama, vadászaton volt a papa, mikor téged nőül vett?

Mama: Micsoda bolond kérdés?

Juliska: No, mert a papa tegnap azt mondta, hogy mikor téged nőül vett, nagy bakot lőtt.

Segit rajta.

Feri: Mama, adhatok a Lillikének egy kis almát?

Mama: Hisz az nem tud rágni; még nincsenek fogai.

Feri: Nem baj. Odaadom néki az éjjeli szekrényről a te fogaidat.

Városi gyermek falun.

Tibor: Szegény kis borjuk, füvet esznek.

Elza: Bizonyosan azt mondta nékik a tehén mama: Ha nem esztek füvet, nem kaptok süteményt.

IX.

Cigány-kerekek.

Cigány-adomák.

A cigány és a csóka.

József császár egyéb reformtervei mellett, mint tudjuk, a kóbor cigányok megfékezésére is gondolt. Azt akarta, hogy hasznavehető, dolgos nép váljék belőlük. De bizony ez sehogy sem ment.

Ebben az időben történt, hogy egy vén cigány a földesúr szérűjére vetődött. Őszi idő volt már, az asztagok felett csókák röpködtek.

– Jaj, be sép galambjai vannak a tekintetezs úrnak, – szólal meg a cigány.

– Hol? – kérdezi a földesúr.

– Ejnye, hát nem tetcsik látni? Ott fenn azs astagon.

– Te bolond! Hisz ezek feketék, csókák.

– Nem tes semmit. Idővel majd megfehérednek és galambok lesnek.

– De ez már csakugyan lehetetlen.

– No hát lássa, tekintetezs uram, – fordított a beszélgetésen a cigány, – a mint a csókából soha se lesz galamb, úgy a csigányból sem lesz soha magyar paraszt, dolgos ember.

Gazdag örökség.

A napon heverészett a vajda. Egy tucat rajkója ugrándozott körülötte játszadozva. A legidősebb lehetett vagy 12 éves.

– Ugyan mit hagysz erre a sok gyerekre? – kérdi egy arramenő úriember.

– Hát kire márádná ezs a nagy világ?! – feleli az öreg dádé.

Élet, vagy halál!

Sűrű erdőn keresztül utazik a földbirtokos. Egyszerre csak egy bozontoshajú cigány rohan elő és hatalmas kurjantással megállítja a kocsit.

– Mit akarsz, more? – kiált reá a földbirtokos.

– Pénzst, vagy bagót! Mert csukolom kezsit-lábát, én most zsivány vagyok.

A cigány és a korcsmáros.

A Felvidéken a kivándorlás miatt tudvalevőleg igen nehezen kapható napszámos. A cigánynak tehát, ha dolgozni akar, nagy a becsülete.

Az egyik falu korcsmárosa a tavaszi munkálatok idején szinte roppant szükiben volt a dolgos kéznek. Megszólít tehát egy tagbaszakadt erős cigányt.

– Hallod-e Zsiga, nem töltenéd fel a krumplimat?

– Miért ne, ha jól megfizset azs úr!

– Hát csak menj; nem lesz rövidséged.

A cigány fogta a kapáját, kisietett a mezőre, s egész alkonyatig úgy dolgozott, hogy szinte szakadt róla a veriték. Mikor bevégezte a munkát, beállít a korcsmároshoz:

– No, Rosenbaum úr, a krumpli fel van teltve. Fizessen.

A korcsmáros elővette a krétát, aztán fölsorolta, hogy a cigány mikor és mennyit ivott hitelbe; a számoskodásnak az lett az eredménye, hogy még a cigány maradt adós.

– Hát nem fizet? – szól meglepetve a cigány.

– Nem én. Hisz még te vagy adósom.

– No jól van. Isten áldja meg! – köszön a more és dühösen távozik.

Egyenesen kisiet a korcsmáros földjére, s a feltöltött krumplifészkeket egész dühhel széthányja.

E foglalkozása közben találja a mezőről hazatérő munkásnép.

– Hát te more, mit csinálsz? – kérdi tőle az egyik.

– Visszatöltöm a zsidó krumpliját, – volt a rövid, de mérges válasz.

A póstán.

Cigány: Tekintetes úr, van-e levelem?

Postatiszt: Hogy hívják magát?

Cigány: Minek kérdi? Hisen rajta van a levelen.

A cigány és a nap.

Szénát gyűjtött a cigány. Hosszú volt a délután és a nap sehogy sem akart leáldozni.

Estefelé integetni kezdett a more a napnak, hogy szálljon le már valahára.

Észrevették ezt a kaszálók és hogy a cigányt megtréfálják, fölfelé intettek a napnak.

– Bibástok, – förmedt rájok a cigány, – né intégésséték félfelé, mért há sokát intégettek, még megbolondul és á helyén márád réggelig.

A cigányzene.

Huzatják az abonyi urak az ottani malacbandával, de sehogy sincsenek megelégedve vele. Szidják, hogy lassú a tempója, nincs tüze. De mégis bort rendelnek neki, azonközben magok is berúgnak. Most aztán elkezdik dicsérni, hogy javult a játéka.

– Kérem álásan, – szólal meg a primás, – mindegyik csigány jó; csak azs egyik több borral jár, mint a másik!

Puha arcbőr.

Egy cigány összeveszett Mózsival, az árendással, s véletlenül úgy pofon ütötte Mózsit, hogy belekékült az arca.

– Ugyan, cigány, hogy tudtad úgy megütni az árendást? Hiszen csupa kék folt az egész arca, – korholta a bíró a cigányt.

– Hát téhéték én rúla, hogy olyan fájin puhá bőr ván ázs ábrázsatján!

A három kutya.

A pénztárnok séta alkalmával megpillantott egy cigányt. Elhatározta, hogy megtréfálja a morét. Mikor már jó messzire volt, utána kiáltott:

– Cigány, gyere ide!

Ahogy a cigány megállt, visszakiáltott a pénztárnok, hogy nem őt hítta, hanem a kutyáját; az is Cigány.

– Csókolom kezsit, lábát, – vágott vissza nagy sunyin a more – nekem három kutyám van. Ázs egyiket úgy hívják, hogy “Pinzs”, á másikat “Tár”, a hármádikát pedig “Nok”. Ha elkiátom mágámát, hogy “Pinzstárnok!” ákkor mind a három össesálád.

Ha a portékát nagyon olcsón kinálják.

Egy pár csizmát emelt el a cigány a vásáron, s emiatt a csendőrség elé került.

– Miért loptál? – kezdődött a vallatás.

– Ném loptám én, kírem álásán, csak táláltám, – védekezett a füstös.

– Hogy történt az? – folytatta a csendőr.

– Hát csák úgy, hogy á májster úr mindig ázst hájtottá á bódé előtt, hogy végyénék csizmát, úgy ádom, minthá csák tálálták volná!

Régi familia.

Egy gőgös hétszilvafás úr azzal akarta családja régiségét bizonyítani, hogy nagy kevélyen házának megbarnult falaira hivatkozott.

Meghallja ezt az ott ténfergő cigány, odamegy és így szól:

– Nagyságos uram, akkor hát én még régibb familiából származok, mert nekem nemcsák a házsam, de a bőröm is ugyancsak fekete.

Láttad?

Templomba ment a rajkó húsvéti prédikációba s hallja a paptól, hogy mit követtek el a zsidók az Üdvözítővel. Haza érkezve, kérdi tőle az apja:

– Hát mit tanultál ott?

– Azst la, hogy a zsidók kerestfára fesítették a Kristust.

– Láttad? – kérdi a dádé.

– Nem láttam én.

– Hát akkor ne besílj. Mert ha meghallja, majd ad neked a solgabiró, olyat ráfogni a zsidókra, a mit nem láttál.

Megmondta néki.

Egy meztelen cigánygyereket náspágolt el a községi adószedő.

– Mit akar azs úr azszsal a segény gyerekkel? – förmedt reá a cigány. – Tán a bőrit akarja annak is megekzekválni?

Mire kell az alma?

A cigány almát lopott és útközben elkezdett vele szaladni. Meglátta a csősz és odaszólt:

– Mit csinálsz, te cigány?

– Sáládok, csősz úr!

– Hát az almát hova viszed?

– Á félésígem hálálán van és álmát kivánt látni utoljára, – találta fel magát a cigány.

Mit nem láttak?

Falusi bíró: Látod, more, ezt a sok tanut?

Cigány: Igenis, nemzsetes bíró uram.

Falusi bíró: Ez mind azt állítja, hogy lopni akartál, látták, amikor bemásztál az ablakon.

Cigány: Azst talán láthatták; de azt nem látták, mikor kigyüttem, mert odabent – elcsiptek.

Juhászbunda.

Egy cigány és egy juhász a szabadban háltak tél közepette. A juhászon jó gyapjas bunda volt, a cigányon pedig kopott, lyukas szűr.

Éjfél előtt odaszól a cigány:

– Nem fázsol, juhás?

– Nem cigány, hagyj aludni!

Éjfél után megint odaszól a cigány:

– Nem fázsol, juhás?

Reggel felé harmadszor is kérdezi a cigány:

– Nem fázsol, juhás?

De már erre ráförmedt a juhász a cigányra, hogy miért nem hagyja aludni, miért faggatja minduntalan, hogy nem fázik-e?

– Bibas! – vágta vissza a more. – Ázsirt kérdezstem, mert hogyha rámfeküdtél volna ávvál á bundával: mégmélégítettelek volna!

A veszett bor.

Megveszett az uradalomban egy tehén. A gazdatiszt lebunkóztatta s elásatta. Szétfutott a híre ennek a fontos eseménynek. Éjszakára aztán oda csődült a falubeli cigányok egész pereputtya. A tehenet szépen kiásták s volt aztán másnap hegyen-völgyön lakodalom.

Fülébe jut ez a gazdatisztnek; rémülve siet hozzájuk:

– Az Isten szent szerelméért, mit csináltok? Hisz ez a tehén veszett volt!

– Hej, kasznár uram! – vigyorog az egyik dádé – nem adná arra a vesett húsra vagy egy akó – vesett bort?

Cigányegyezség.

– Hát Zsiga, mondd csak: elvennél te engem feleségül? – incselkedik a moréval a földes úr lánya.

– Már hogy ne venném el, csókolom a kezsit-lábát a kisássonnak. Hisen már félig meg is égyézstünk.

– Hogy-hogy?

– Hát úgy, hogy én már akarom; há á kisásson is akarja, megvan á lákádálom.

Az akarat.

Vallatja a csendőr a tolvaj cigányt.

– No, csak valld be őszintén, hány libát loptál?

– Hatot, vitézs csendőr úr. Hármat hétfőn este, egyet kedden éjjel.

– Hisz ez csak négy libát tenne ki.

– Kettőt ma akartam lopni, de elfogtak.

A legnagyobb ellenség.

Marci cigány haldoklott.

Mozdulatlan feküdt, s már csak néhány perc választá el a haláltól.

Egyszerre csak végső erejét összeszedve, elhaló, de ünnepélyes hangon így szól a körülötte állókhoz:

– Mielőtt elköltözném ezs árnyíkvilágból, ki akarnék békülni legnagyobb ellenségemmel; hozsatok hát egy ital vizset.

A varjú.

Úri udvarban járt a cigány; távozása alkalmával felkap egy csirkét s köpenyege alá rejtve, tovább akar vele állani. A szakácsné azonban észreveszi a dolgot, eléje kerül, köpenyét félrebillenti, s a csirkére mutatva, kérdi tőle:

– Mi ez?

– Kérem alássan, várnyút fogtam, – válaszol a tolvaj.

– Nem varjú az, hanem csirke.

– De bizony csak várnyú.

– Már hogy volna varjú, mikor csirke.

– Igazán csirke?

– Igazán hát.

– No há nem várnyú – mond a cigány – akkor nekem nem is kell! – s megvető tekintettel visszaadta a lopott szárnyast.

A fejérszemély.

Kérdi a cigány a jegyzőtől, hogy nevezik szép magyarsággal az asszonyi-nemet.

A jegyző elsorolja neki:

– Szépnem, nőnem, némber, hölgy; de a régiek csak fejérszemélynek hívták.

– Hát má most melyik a legjobb ezsek kezsül? – kérdi tovább a cigány.

– Bizonyosan a régi.

– De mán ázst ketve hisem; mert hogy vóna azs én Sárim fejérszemély, mikor olyan fekete mint a csigány.

Visszavont mindent.

Egy szabadságos katona ment hazafelé a husvéti ünnepekre. Utjában egy áradó patakhoz ért, a melynek partjánál épp egy cigány őgyelgett.

– Ugyan more, – szólítja meg őt a baka, – nem vinnél át engem a vízen?

– Átvisem bizs én; csak egy kis bagót adjon katona uram.

– Szivesen, – biztatta a vitéz, s legott fölkapaszkodék a cigány izmos vállaira.

A mint megindulnak, a baka, aki úgy látszik tréfás jókedvében volt, ezzel a kérdéssel fordul a cigányhoz:

– Hallod-e more, meg tudnád-e mondani, hogy mikor születtem én?

– Üm; hát piros pünkösd napján.

– Hát mi vagyok én?

– Jaj, jaj!… Talán bizsony azst gondolja, hogy én semmit sem tudok.

– Nos hát, mi vagyok?

– Orságőrzső vitézs, akiből gyenerális les.

– Hát a lábamon mi van? – kötekedik tovább a baka.

– Kurtasárú kis csizma.

– Hát a fejemen?

– Gyenyeríséges kis sipka.

Eközben átértek a patakon. A baka leugrott a cigány vállairól, s tovább akart ballagni.

– Hát azs igért bagó? – kiált a cigány, eléje tartván a markát.

– Itt van; de nekem is jól fog esni, – nevet gúnyosan a baka, s a szivarvéget a saját pofájába gyömöszöli.

A cigány megcsóválja a fejét, visszamegy a patak tulsó partjára, s innen aztán torkaszakadtából ordít a bakára:

– Azst gondolod, hogy piros pünkösd napján sülettél? Azs ám, ördögüzső kiskedden. Azst hised, hogy orságőrző vitézs vagy? Azst ám, hitvány pocsolyakerülő. Azst gondolod, hogy kurtasárú kis csizma van a lábodon? Azs ám, bocskor. Azst gondolod, hogy gyenyeríséges kis sipka van a fejeden? Azs ám, gólyafések. Azst gondolod, hogy becsiletes ember vagy? Azs ám, csaló, gazsember. Hogy egyen meg a fityfene!

Kard-e, vagy vonó?

Besorozták a cigány fiát katonának. Borzasztóan siránkozott az öreg more.

– Sohse aggódj! – vigasztalta a dádét a kapitány – még generálisnak is avanzsirozhat a fiad.

– Mit ér azs, – nyöszörög az öreg, – ha majd akkorra nem tud hegedülni?

A magyar nadrág.

– Mit szeretnél jobban more, cifra szűrt, vagy piros bársony magyar nadrágot? – évelődik egy úriember a cigánynyal.

– Mind a kettét, – válaszol a cigány. – A sűrbe betakarnám a rúzsámat, a nadrágot pedig eladnám.

– Hát miért adnád el?

– Mert a magyar nadrághoz sarkantyús csizma is kéne.

Szaván fogta.

Cigányasszony: Te részeges! Megint nem hoztál haza pénzt; pedig jól tudom, hogy a kapitány úr, ha muzsikáltat, ötössel szokott neked fizetni.

Cigány: Igazad van; fizetett ötössel, de nem tudom felváltani.

Cigányasszony: Nem-e? Add csak ide, majd felváltom én!

Cigány (élete párját jól képen vágja): Nesze, váltsd fel, ha tudod! Ilyennel fizsetett ki engem a kapitány úr, mert ros kedvében volt.

A pad alatt.

A cigány, akit huszonöt botra itéltek, csak azt a gráciát kérte ki, hogy úgy fekhessék, a mint a legkényelmesebbnek találja; nem bánja aztán, akármilyeneket is húznak rá.

– Jól van, – hagyja rá a szolgabiró, – hát feküdj úgy, a hogy tetszik.

Mire a cigány a pad alá feküdve, odaszól a hajdúhoz:

– Bibast, most mán húzsd mind a két kezeddel!

Akkor nem szorul rá.

Cigány (levett kalappal a kereskedőhöz): Kírem sípen, nemzsetes kereskedő úr, adjon egy prima húrt hitelbe; fársángon megfizetem.

Kereskedő: Cigánynak nem adok hitelbe; hozz pénzt.

Cigány (felcsapja a kalapot): Pínzsér kapok ín becsiletes kereskedőtől izs.

A tej nem határoz.

Egy agárfiút kapott a cigány ajándékba, s felnevelés végett fias-komondorja mellé tette, a komondorkölykök közé.

– Hát azt gondolod, – szól hozzá egyik ismerőse, – hogy fog az aztán nyulat fogni, ha komondortejet szopik?

– Hogyne! Ippen úgy, mintha ágártejet sopna, – válaszol a cigány. Hát a kis gróf is parastmenyecske-tejet sopik, mégis csak olyan gróf lesz, mint az öreg míltóságos.

A szégyenlős.

Az országút mellett felállított bitófára kellett volna a cigányt felmagasztalni.

– Tekintetes biró úr! – könyörög a móré. – Az Istenre kérem, ne tegye meg rajtam azst a csúfságot, hogy arccal azs út felé akastasson, mert bizson belehalnék a nagy szégyen miatt.

Még az angolt is!

Úr: Mondd csak, móre, tudod-e a francia négyes zenéjét?

Cigány: Tudom én, kírem sípen, míg azs angolt is.

Ez már más.

A kisbiró megcsípi a cigányt, a midőn épp egy hizott kacsát akar a rongyos köpönyege alá rejteni.

– Hát te gazember, nem megfogadtad a multkor, hogy soha többé nem lopsz libát? És most…

– Megtartom a savamat, kisbiró úr, – válaszol a cigány, – nem liba ezs, hanem kácsa.

– Ez már más! – jegyzi meg nagy bölcsen a kisbiró és tovább ballag.

A régi jó világból.

Hajdu: Feküdj le, cigány!

Cigány: Kesenem, nem vágyok álmos.

Ki álljon meg?

Egy lólopással gyanusított cigányt üldöznek a csendőrök.

– Állj meg, cigány! – ordítják utána.

– Álljanak meg maguk! – kiált vissza a lótolvaj. – Magokat azs erdeg se kergeti.

Beszélgetés a hallal.

Egy halkereskedő bódéjához ment a cigány és a halaskádból kiemelve a legnagyobb harcsát, a hal száját a füléhez tartotta.

– Mit csinálsz, cigány? – förmedt rá a halász.

– Ezsel a hallal besílgetek.

– Aztán mit kérdeztél tőle?

– Csák ázst, hogy mi ázs ujság a Dunába?

– Hát aztán mit szólt a hal?

– Csák ázst mondta, hogy nem tud ujságot, mért már régen kikerült á Dunából.

Cigány-számadás.

Egy úriasszony nyolc szép kövér libát vett a piacon, s rábizta az ott őgyelgő cigányra, hogy hajtsa haza, az udvarába.

De a cigány útközben elsikkasztott egy libát, s midőn emiatt kérdőre vonták, menyre-földre esküvék, hogy megvan mind a nyolc.

– Tehát olvasd meg! – parancsolta az asszony.

A cigány olvasni kezd:

– Egy, kettő, három, négy, öt, hat, hét, nyolc.

– Rosszul olvastad. Hát hol a nyolcadik?

– Itt van, la! – válaszolt a cigány az egyik libára rámutatva.

– Hát a hetedik?

– Az meg itt van, ni!

S így mutogatta sorban mindegyiket. Mikor pedig arra került a sor, hogy az elsőt is megmutassa, megint újra kezdte a megtévesztő komédiát. Nem lehetett rajta kifogni, szemtelen vigyorgással ismételgette:

– Meg van azs, kezsét csókolom, mind!

– Én nem látom, hogy meg volna.

– De bizsony, én meg látom.

Az udvaron éppen csépeltek. Az asszony előhív nyolc embert, s meghagyja nékik, hogy mindegyikök fogjon egy-egy libát. A nyolcadik természetesen nem foghatott.

– No látod, cigány, hogy nincs nyolc liba, mert ennek az embernek nem jutott.

– Vigye el a devla azs ügyetlenjét! – kiáltott a cigány. – Hát miért nem fogott addig, a míg volt?

Ki az úr?

Iparossegédekből álló társaság borozgat egy kisebb külvárosi vendéglőben, ahol muzsikálni is szoktak.

A cigányprimás megereszt egypár nótát, de mikor látja, hogy a mulató kompániában egy csöpp hajlandóság sincs az adakozásra, leteszi a hegedűt, s odamegy a pincérhez a söntésbe.

– Kellnyer úr, adjon egy pohár sert.

– Ejnye cigány, – kiált csúfolódva az egyik mesterlegény, – hát néked már a kelner is úr?

A cigány elébb köp egyet, aztán megvetően fordul a szükmarkú iparossegédek felé:

– Már miért ne volna úr? Hisen se nem suszter, se nem sabó.

Ajánlat.

A végit járta a cigány. A haláltusa közben odaszól a feleségének:

– Rúzsi, vedd fel az ünneplő ruhádat, s gyere ide hozzám.

A csinos menyecske szót fogad. A mint aztán ott áll a vacoknál, a cigány fölfohászkodék:

– Oh, halálnak angyala, hát nem tetcsik neked ez azs asszony jobban mint én? Vedd el inkább őt helyettem.

A cigány lova.

Lovát árulta a cigány a vásáron.

Akadt egy kupec, a ki meg akarta venni a sárgát.

– Nem ijedős? – kérdezi a vevő.

– Már hogy volna ijedős? – felel a móré. – Hisen egyedil hál az istállóban.

A vendégszeretet.

Egy kulacs nagyon jó bort kapott a cigány ajándékba.

Ez időtájt ép vendége került. Sajnálta ugyan tőle a jó bort, de hogy ne mondhassák, hogy nem vendégszerető, ilyenformán kinálta a vendéget:

– Nesze, igyál! De ebbül a borbul sokat inni nem lehet.

– Hát má mért ne lehetne? – kérdi a vendég.

– Mert nem adok.

A bagaria.

– Szíp izs, meg jó izs azs a bagaria, – oktatja a cigány egyik pajtását.

– Tudom; ettem mán belíle.

Egy herceg, egy cigány…

A megboldogult trónörökös, Rudolf főherceg híres vadászatainál soha sem hiányzott a cigány. Ugy estefelé, a hajtás után rendszerint összejöttek az úrvadászok, s vidám cigányzene mellett pihenték ki a nap testedző fáradalmait. Megtörtént nem egyszer, hogy a dús vacsorából a cigányoknak is bőven kijutott.

– Hejh, azs volt csak a boldog idő, – dicsekedett egy társaságban a kis bőgős, – csak úgy röpködtek, mint a galambok, azs ezresbankók. Akarhánysor megtörtint, hogy a fensig vacsorára hítt meg bennünket; aztán úgy ültünk: egy herceg, egy cigány, egy herceg, egy cigány.

Szörnyű fenyegetés.

A cigány a síró rajkóhoz:

– Még egyser mondom: csitt! Ha még egyet nyikkans, teremuttse, kitagadlak!

Jó kifogás.

– Mit viszel a köpönyeged alatt, te more?

– Téns bíró uram, ne tessék engem kérdezsni, úgysem tudok rá felelni, mert néma vagyok.

Rút purdék.

– De rút purdéid vannak, te cigány! – mondja valaki a dadénak.

– Nézné csak azs úr az én szemeimmel, – válaszolt a cigány.

A generálisok.

A szabadságharc alatt a Csóri Muki bandája volt fölfogadva a 38-ik honvédzászlóalj mellé.

Egy ütközet után Csóri Muki bekopogtat a zászlóaljparancsnokhoz, s nagy alázattal így szól:

– Csókolom kezsit-lábát, nagyságos őrnagy uram, de nékünk itt már többé nincs maradásunk. Terik-sákád, házsá kell mennünk. Á tegnápi itkezsetben izs minden ágyúnak a sája felínk volt irányozsva.

– Felétek? A patvarba! – mosolyog az őrnagy.

– Bizson felínk! Az ellensíg ebbe a veres ruhába mind csupa gyengyerálisoknak nízsett bennünket.

Cigányvallatás.

Lovat lopott a cigány, de rajtavesztett. A csendőrök elfogták s a szolgabirói hivatalba kisérték. A szolgabiró elkezdi vallatni.

– Hogy hívnak? – kérdi a cigánytól.

– Mint Istenben boldogult ídes apámuramat.

– Hát apádat hogy hívták?

– Sánta cigánynak.

– De az a neve, amelyet a paptól a kereszteléskor kapott?

– Gyuri…

– Tehát Sánta Györgynek hínak?

– Azst se bánom, hát legyek Sánta György; pedig hát Kolompár Peti a nevem.

– Hol születtél? – folytatja a kikérdezést a szolgabiró.

– A falu végen.

– Nem azt kérdezem. Hanem melyik községben?

– Arra nem emléksem, mert akkor míg nagyon kicsi voltam.

– Hány éves vagy?

– Én magam sem tudom. Csak azst tudom, hogy ides anyám a sáskajáráskor hozott ijedtében a világra. Számítsák ki.

– Házas vagy-e?

– Bár azs volnék. De én oly segény vagyok mint a templom egere. Még kunyhóm sincs, nem hogy házsam volna.

– Nem úgy értem, – türelmetlenkedik a szolgabiró. – Azt kérdeztem, hogy nős, vagy nőtelen vagy-e?

– Nem hisem, hogy még tovább is nőhetnék.

– Elég legyen a tréfából! – pattan fel a szolgabiró. – Azt mondd meg hát, van-e feleséged?

– Van is, nincs is. Ugy hisem, hogy nincs, mert még lakodalmat nem tartottam.

– Gyerünk tovább. Mi a mesterséged?

– Ha lóra tehetek szert, lókereskedő; ha lovam nincs: téglavető; ha valakinek szeg kell: kovács; farsang idején muzsikus. Egy sóval mindenfíle, mert én mindig örömest dolgozsok, csak egy kis hasnom legyék belőle.

– Miért vagy itt?

– Mert a csendőrök megkötözstek és idehozstak.

– Hát miért hoztak ide?

– Mert a magam jósántából nem gyüttem volna a tekintetezs fősolgabiró úrnak alkalmatlankodni.

– Ne bosszants, hanem mondd meg, hogy jutottál ahhoz a lóhoz? Hol loptad?

– Dehogy izs loptam. Egyedül bitangolt a mezsőn. Nagyon megesett rajta a sívem, hogy a segény ártatlan állatnak nincs gazsdája. Hát úgy gondoltam, hogy serzsek néki valahogy egy jó gazsdát.

A tehénre való.

Jóképű, mulatós ember ül a korcsmában, s a ravaszszemű cigány azonnal kilátja belőle, hogy a vásárról jött, a hol bizonyára jó üzletet csinált.

– Elhuzsnám a kedves nótáját, – cigánykodik a more.

– Ha abba belekezdel, hajnalig el nem készülsz.

– Nem báj, könyörgöm, majd csak megfizset azs úr!

– Ha egy tehénre valóért muzsikálsz reggelig, nem bánom.

– Hogyne muzsikálnék.

– Kezet rá!

– De ázs les-é?

– Az!

Igy megegyezve huzta a cigány, a hogy Isten tudnia engedte, míg szerencsésen rájuk virradt. A mulatós gazda felöltözik, de még mindig nem fizet.

– Kenyergem, a tehénre való!

– Igaz a’, – mondja jókedvűen a vendég s a szűre zsebéből kis csomagot vesz ki.

– Nesze more, a tehénre való! – és átad egy kolompot.

A különbség.

Egy fuvarosnak szekerén a ráfot igazította meg a cigánykovács.

– Mennyi jár érte? – kérdezte a fuvaros.

– Negyven krajcsár.

– Már ez nem igazság, – csóválta a fejét a fuvaros, – én sokszor napestig dolgozom, s alig keresek annyit; kend pedig kétszer-háromszor üt a kalapácscsal, s már négy hatost kér.

– Csakhogy – válaszolt kevélyen a cigánykovács, – a kelmedé, gazsduram, csak dolog, de azs enyim munka.

A cigány, mint gazda.

Néhány év előtt nagy szárazság volt a Tiszamentén. A gazdák már aggódni kezdtek.

– Nincs ok a búsulásra, – mondotta a cigány a templomtéren gyülöngő gazdáknak. – Hisen ha csak vizs kell, könnyű azson segíteni.

– Ugyan mit beszélsz itt össze-vissza ilyen bolondokat! – förmedt reá az egyik gazda.

– Nem bolondság azs, a mit én gondolok, gazduram. Ugy-e itt lakunk a Tisza partján? Nos hát fogjunk essze mindnyájan, nagyja-apraja; s hordjunk annyi homokot a Tiszába, hogy sínig teli legyen a medre. Igy astán majd kisorul a Tiszából a vizs és a földekre emlik.

Hol szárítják a tubákot?

Tubákkal kinálták a dohánybeváltó urak a fuvarba fogadott cigányt. Vett is a cigány olyan adagot, hogy egy óráig tüszkölt tőle.

– Ugy kell neked, more, – szólt egy tubákos nagyorrú öreg úr, – minek raktál annyit az orrodba, hisz nem pipa az!

– Há nem pipá, de ázsér tubáksárító magazsin se, mint azs úré! – vágta vissza a cigány.

Cigányízlés.

Kvárglival tartotta jól az egyszeri hivatalnok a cigányt.

– No more, jó volt az ebéd? – kérdé a hivatalnok.

– Jónak jó vót, – válaszolt a füstös, – csákhogy most jó vóná egy kis vaniliasagu pálinkát inni utána!

Kitalálta.

Orosz teával kinálták meg a morét. Rum helyett valaki tréfából halzsírt öntött a csészébe.

– No more, – szólt a társaság egyik tagja, – hogy ízlik a tea? Egyenesen Muszkaországból jött.

– Meg is írezstem á ságán, – válaszolt a füstös, – mert nagyon is bágária ízse van.

Nem használ.

– Bünös, vagy nem bünös? – kérdi a rendőrbíró a lopással vádolt cigánytól.

– Mit hasnál, ha azst mondom, hogy nem vagyok bínes? Ezst mondtam, mikor utoljára voltam itt, s akkor sem akarta a tekintetes úr elhinni.

A grófkisasszony.

Biró: Voltál a városban, Zsiga?

Cigány: Voltam.

Biró: Láttad őméltóságát, a mi grófunkat?

Cigány: Látni nem láttam, csak hírit hallottam.

Biró: Mi hír felőle?

Cigány: Azs, hogy a felesége, a grófné őméltósága megbábázsott.

Biró: Fiú-e, vagy leány?

Cigány: Se nem fiú, se nem leány, hanem valami kilines; azs mondják, hogy kontéz.

A potya-ebéd.

A cigány szörnyű éhes volt. Amint ott ődöng az utcán, egyszerre csak X., a gazdag lókereskedő háza előtt étvágycsiklandoztató pecsenyeszag üti meg az orrát.

A more gondol egyet, bemegy a házba és félrehívja a cselédet.

– Mondja meg azs úrnak, hogy besélni akarok véle; de mindjárt. Csak azst mondja, hogy a Putri csigány van itt.

A lókereskedő, a ki mellékesen orgazdasággal is szokott foglalkozni, csakhamar kijött.

– Nos, mi ujság?

A cigány nagy titkolózva odahajol a füléhez, s belésúgja:

– Mit érne egy akkora darab arany, mint azs öklöm?

A lókereskedőnek felvillantak a szemei. Tudta már, miről van szó.

– Most nem érek reá, mert vendégem van. Hanem majd ebédután.

Aztán cselédjéhez fordult:

– Ennek a cigánynak adjatok bőven enni, inni, hogy el ne unja magát.

A cigány a teli tányér mellett nem is unatkozott.

A lókereskedő alig várta, hogy vége legyen az ebédnek, s vendégétől egy-két percre szabadulhasson. Rögtön hívatta a cigányt.

– Hát mit is kérdeztél az elébb? Hogy mennyit érne egy akkora darab arany, mint az öklöd? Hol van hát?

– Igen, – felelt a cigány kétfelé törülve a zsíros száját, – azst kérdezstem, hogy mit érne, ha vóna?

Hány lába van a libának?

Cigány inasa volt egy falusi földesúrnak. Történt egyszer, hogy a cigány egy sült lúdnak, amelyet a konyhából az ebédlőbe kellett bevinnie, útközben levágta és elcsente az egyik combját.

– Hová lett a másik lába? – kérdi a gazda.

– A másik? Hásen ott van, tekintetes uram.

– Igen az egyik. De én a másikat kérdem.

– No hát, mondtam már, hogy a másik azs.

Az úr tréfára fogta a dolgot.

– Nézd csak, te bolond, ott az udvaron minden libának két lába van! – s ezzel kimutatott az ablakon.

S az udvaron csakugyan egy csapat liba gubbasztott, de hideg lévén, egyik lábukat tollaik közé húzták.

A cigány kitekint, aztán e szavakkal fordul gazdájához:

– No látja, tekintetezs, nagyságos uram, hogy azsoknak is csak egy lábuk van.

– Igen ám, füstös, mert az egyiket eltakarták. De röpítsd fel csak őket, majd meglátod, hogy mindegyiknek kettő van.

– No hát röpítse fel tekintetezs úr ezst, s meglátja, hogy ennek is két lába van, – felelt a cigány a sült lúdra mutatva.

Atyafiságból.

Péter gazda: Hallod-e more? Ha még egyszer itt találom a lovadat a kaszálómon, teremtuttse, elveszem!

Cigány: Elvesi? No, már akkor csákugyan itt legeltetem a segíny párát azs átyafiság kedviért, hogy vőmuram lehessen kend!

A kölyök-pohár.

Egy pohárka kitünő ó-bort kapott a cigány az uraságtól.

– Ugy-e jó ez a bor? – kérdik tőle.

– Bizony jó. Látszik, hogy öreg, – válaszol a more. – Hanem a pohár még csak aféle nagyon fiatal kelyek.

Óvóintézkedés.

Botozták a morét. Keservesen jajgatott fájdalmában. Egyszerre csak felkiált:

– Az Istenre kírem a tekintetes, nagyságos szolgabíró urat, zsárassa be a kaput!

– Miért? – kérdi csodálkozva a szolgabíró.

– Csak azsirt, – felel a more – hogy ki ne saladjon belílem a lílek.

Az incselkedő klarinétos.

Egy falusi majálison hajadon fővel játszott a primás, úgy hogy a nap éppen a fejére sütött.

– Tedd fel Jancsi a kalapodat, – incselkedik vele a klarinétos, – mert úgy lesülsz, hogy még majd azt mondják, hogy cigány vagy.

Dehogy!

– Egy kenyéren vagytok a fiaddal? – kérdi a biztos a cigányt népszámlálás alkalmával.

– Dehogy egy kenyéren, csak holmi darabkákon rágódunk.

A tilosban.

Kukoricacsősz: Megállj, az arkangyalát, mert tüzet adok.

Cigány: Sósé fárádjon jó urám a tűzsádással, úgy sincs nálam a pipám!

Gyors bűnhödés.

Lovat vett a more. A vásár után fölkapván girhes paripájára, kevélyen kocogott hazafelé. Utközben egy keresztfához ért, megállott előtte s kevélyen így szólt:

– Hát te, Krisztus, minek mentél samáron Jeruzsálembe, mikor ilyen sép paripán is mehettél volna, mint a zsenyim?

S hogy lova jóságát még inkább bebizonyítsa, ficánkoltatni kezdte. A ló azonban kirúgott, s a cigány a térdig érő sárba zuhant.

Nagynehezen föltápászkodva, bűnbánóan tekintett a keresztfára, s félig alázatos, félig neheztelő hangon e szavakra fakadt:

– Uram, Jézsusom, de hamar megharagudtál!

A primási palota előtt.

A kolduló cigány a hercegprimás elé szeretne jutni.

A kapuban megállítja a portás:

– Vissza, more! Ez püspököknek való bejárás.

A cigány mérgesen reá néz.

– De hát hunnét tudja a portás úr, hogy én nem vagyok pispek?

A régi közmondás.

Az uraság krumpliját a cigányok vermelték el.

Néhány hét mulva az egyik cigány éjjel a vermekhez lopózott, hogy majd megdézsmálja a krumplit. Vállalkozása azonban rosszul sikerült. Belezuhant egy félig telt verembe zsákostól, mindenestül; s nem tudott kimászni. Reggel ott találták a jó madarat a veremben, s legott a földesúrhoz kisérték.

– Hát te, gazember, mit műveltél?! – kiált reá haragosan a földesúr.

– Ártatlan vagyok, méltóságos, kegyelmes uram! – védekezik csaknem kétrét hajolva a cigány. – Még azs idezs apámtúl hallottam, hogy aki másnak vermet ás, maga esik bele. Hát ezs történt velem is; semmi egyéb.

A jó ötletért megszabadult a cigány a büntetéstől.

A nagy úr.

A szolgabíró-hivatalba kisérte a csendőr a tolvaj cigányt.

– Hová, hová, more? – gúnyolódott vele egy suhanc.

– Nem látod, bolond, – válaszolt büszkén a cigány, hogy most nagy úr lettem. Imhol, utánam gyün azs inasom.

A hegedű és a rajkók.

– More, – tréfálkozik a faluvégi cigánymuzsikussal egy úr, – kapsz egy koronát, ha megmondod, mi különbség van a hegedűd és a rajkóid közt?

– Megmondom, – válaszol a cigány. – Hegedim akkor sir, ha van kilátása kenyírre; a rajkóim pedig akkor sirnak, ha nincs kilátás harapni valóra.

A vad guba.

Fát vágtak a falusi gazdák az erdőn, s nem messze a helytől lerakták gubáikat. Arra megy a cigány, kiválaszt egyet a gubák közül és elszökik vele.

A favágók azonban észre veszik s utána iramodva, elfogják.

– Hogy merted elvinni a gubámat? – förmed rá a guba tulajdonosa.

– Hát valakié ez a guba? – kérdi a cigány álmélkodva. – Én azst gondoltam, hogy vad guba.

A keserves nóta.

– Húzzál egy keserves nótát, more! Mindent elvesztettem a kártyán.

– Soh’se bántsuk, téns uram. Ugy is meglesz a keserves nóta otthun azs assonytól.

A legjobb világtáj.

– Te, more, – kérdezi a tiszteletes úr a cigánytól, – megtudnád-e mondani, hogy hány főtájéka van a világnak?

– Hát négy, – felel büszkén a more.

– S melyek azok?

– Észak, kelet, dil és nyugat.

– Nagyon jól van; látszik, hogy iskolába jártál, – dicséri a tiszteletes úr. – De mondd, melyik tájon szeretnél leginkább lakni?

– A délin, mert ott mindig lehet ebídelni.

Mi az oka?

A cigánynak bogárszemű szép felesége volt, a földesúr pedig fiatal még.

A cigány egyszer összejön a komájával s keserű hangon így panaszkodik:

– Én nem tudom, mi lehet azs oka, de ezs a mi földesurunk, ha velem besél, goromba, mint azs erdeg, ha pedig a felesígemmel besél, barátságos, mint a fene.

A rabvallató.

Egy falusi lakodalom alkalmával szörnyű rosz bort kaptak a muzsikus cigányok. Igazi rabvallató volt, a melyet még a cigány-gége sem tudott lecsúsztatni.

A primás háromszor is nekifogott, hogy majd leszorít egy pohárral, de mindannyiszor megeredtek a könyei. Végre is kitört belőle a keserűség, s a házigazdát, aki épp arra ment, e szavakkal támadta meg:

– Tétesse el, nemzsetes uram, ezst a drága italt a halotti torjára, hadd sirjanak a vén asszonyok a temetésin. Kár volna, ha már most mi kezdenénk el a nemzsetes uramat siratni.

Ismeretség.

Bemegy a cigány a földesúrhoz, akinél éppen vendég van. A cigány előbb a földesúrnak köszön szép illedelmesen, aztán a vendégnek.

– Honnan ismersz te engem, cigány? – kérdi az idegen úr.

– Hát csak innét azs ajtósarkából, – felel alázatosan a more.

Az óvatos cigány.

Egy csavargó cigányt kisértek be a rendőrséghez. A rendőrtisztviselő a szokásos kérdéseket intézi hozzá.

– A neve?

– Tikos Ferke, kenyergem alásan.

– Milyen vallású?

A vén cigány gyanakodva vizsgálgatja a rendőrtiszt arcvonásait, mintha arról akarná leolvasni a tisztviselő vallási viszonyait, s azután húzódozva felel:

– Hát csak olyan, mint a nagyságos úr!

– Tudja, milyen vallású vagyok?

– Csák gyanakszom! De ázsért jó les ázs nekem is.

Rá van útalva.

Cigány: Kírek egykét krajcárt.

Ur: Minek az neked, cigány? Ugyis lopsz eleget!

Cigány: Hát musáj, ha nem ádnák, mint a nagyságos úr.

Milyen az a hátultöltő puska?

Hazakerült szabadságra a dádé katona-fia. Az öreg maga is katonaviselt ember lévén, egyről-másról tudakozódott.

– Hát, fiam, milyen is azs a hátulteltő puska?

– Hej, dádé, a hátulteltő puska gonos egy sersám. Mert ha ázst megteltik hátul és elcsattantják, elül az isten nyila se tártja meg.

A beszélő néma.

Koldulni ment a cigány a faluba. Némának tettette magát, de egyszer csak kiesett szerepéből s így kiáltott fel:

– Segítsenek a segény némán!

– Micsoda néma az, aki beszél? – mondja valaki.

– Kírem sípén, egyebet se tudok besélni, csak éppen ennyit. Máskép hogy tudnák, hogy néma vagyok?

Furcsa név.

A földesurat azzal tisztelték meg jóságáért a cigányai, hogy minden gyermekükhöz keresztapának hívták, a mit ő készségesen el is fogadott. Neki azonban az a kizárólagos joga volt, hogy ő adott nevet a purdéknak.

Egy alkalommal ismét keresztapának hívták, s ő az újszülött rajkót “Habakuk” névre kereszteltette.

Keresztelés után a komaasszonyok alig léptek a megkeresztelt fiúval a kunyhóba, az anya mohón kérdi:

– Micsoda nevet kapott a kis fiam?

– Soha, mióta a világ áll, nem hallottál olyan nevet, mint a minőt ennek adtak! – válaszolt az egyik komaasszony.

– Minőt? – kérdi meghökkenve az anya.

– Hát – Kakuk.

– Azs még semmi se vóna, – mond a másik komaasszony helyreigazitólag, – de mikor Bak-kakuk.

No lám!

Börtönbe került a cigány, mert hamisan tanúskodott és meg is esküdött rá. Feddi érte a fegyházi lelkész és magyarázza neki, hogy milyen nagy vétek az, mikor az ember olyas valamire esküszik, a mit nem látott.

– Van én nekem lelkem? – kérdi a cigány.

– Hogyne volna, fiam!

– Meg merne rá esküdni, tistelendő uram?

– Meg bizony!

– No lám, a tisztelendő úr is megesküdnék arra, a mit nem látott.

A kopott nap.

– Ugy-e, szép nap van ma? – szólitja meg valaki a cigányt egy verőfényes, de átkozottul hideg téli napon.

– Síp, uram, síp! Csakhogy nagyon kopott. – Aztán a napra mutatva, így sóhajtott föl:

– Hej, Uramisten! Teremthetníl mán egy másikat, ezs meg jó volna holdnak.

A maga kenyerén.

A maga kenyerén szegődött a cigány napszámba.

Reggel, amint a gazda früstököl, a cigány hozzámegy s jó nagy darabot levág a szalonnájából.

– Hohó, cigány! – kiált a gazda. – Hisz te a magad kenyerén vagy.

– Igazs, de nem a magam salonnáján, – vigyorog a cigány.

Mindegy!

Köztudomású, hogy a cigányok nagy kedvelői a puha fehér kenyérnek.

A földesasszony egy karéj fehér és egy karéj fekete kenyeret szegvén, kérdi a kolduló cigánytól:

– No, more, a fehér kell-e, vagy a barna?

A cigány vállai közé húzza bozontos fejét s így válaszol:

– Mindegy, nagyságos asszony, kezét, lábát csókolom, akár a fejér, akár a fejér.

Névnap-köszöntéskor.

A vén cigány névnapot ment köszönteni a földesúrhoz. S mindjárt az ajtóból nagyhangon elkezdi:

– Azs Isten éltesse a mi főurunkat! A mi nagyságos, méltóságos, kegyelmes nagy jó urunkat sok számos esztendőkig…

– Hagyd el, öreg, azt a sok titulust, – int a földbirtokos, – nem vagyok én olyan nagy úr.

– Nem, nem! – felel a cigány. – Hisen csakis azsért seretem a téns urat, hogy olyan kezenséges, semmi ember, mint akár én, la!

Hol a hiba?

Zord téli napon a szomszéd faluba levelet vitt a cigány. A dermesztő hideg ellen csak egy rongyos szűr födte a jámbort.

Egy úrifogat hajtat el mellette. A kocsis ingerkedve lekiált a bakról:

– Hej, rongyos a szűr, cigány!

– A szűr csak jó volna, – válaszol a cigány, – de azs idő nem hozszsávaló.

Milyen a jó bor?

– Jó volt-e a bor, a mit Nyakigláb zsidónál ittál? – kérdik a cigányt.

– Nagyon jó volt, – válaszol a furfangos more. – Azs igazs, hogy meleg volt egy kicsinyt, de eléggé savanyú volt. Azs volt benne jó, hogy nem volt nagyon erős, máskép a hordószag jobban megérzett volna rajta.

Cigány-észjárás.

Megfogták a csőszök a cigányt, midőn a plébános földjéről egy zsák krumplit akart elemelni. De nem vitték a biróhoz, hanem a tisztelendő úrhoz.

– Miért adod, fiam, lopásra a fejedet? – korholta szeliden a plébános. – Hiszen tudod, hogy ha hozzám jösz kérni, úgy is adok.

– Tudom, főtisztelendő úr. Ép azsért gondoltam, minek fáradjon ide, mikor nekem onnan közelebb esik hazavinni.

Az álom.

Nyúlat fogott a cigány s elvitte a jegyzőhöz. De a jegyző, aki tréfás ember volt, nem adott érte semmit, hanem ilyen ajánlatot tett a cigánynak:

– Tudod mit, more? A nyúlat megsüttetem, s aki kettőnk közül szebbet álmodik az éjjel, az eszi majd meg a pecsenyét.

A cigány látszólag beleegyezett az ajánlatba, s a nyúlat, a melyet a jegyző a pitvarba akasztott, még azon este ellopta. Másnap reggel azonban beállít a jegyzőhöz.

– No, itt vagyok. Mit tetsett álmodni, jegyzső úr?

– Azt álmodtam, more, hogy egy nagy létra nyult le az égből a földre, s én annak a tetejében ültem az angyalok seregében…

– Igazs, ugy van, – vág közbe a furfangos cigány. – Én is láttam, hogy milyen magasra ment fel; s azst gondoltam, hogy már vissa se tér többet, – hát megettem a nyúlat.

Csak úgy, mint a disznóknak.

– Túrót eszel-e, tepertőt, vagy haluskát? – kérdezte a szakácsnő az üstfoltozó cigánytól.

– Nem bánom én, kedves szakácsné asszony, – felelt a cigány, – ha úgy adja is, mint a disznóknak szokás: mindahármat össekeverve. (Vagyis: turós-tepertős haluskát.)

Hát a zsák?

Egy földbirtokosnak igen szép burgonyája termett a kertben. Nagyon fájt rá a cigány foga. Föl is tette magában, hogy megdézsmálja. Egy vasárnapon, úgy alkonyatkor, zsákot vetett a vállára, s óvatos körültekintéssel beosont a kertbe.

A földbirtokosnak két vadászkutyája volt. Az egyik neve: “Cigány”, a másiké: “Mitás.” A birtokos, kenyérrel a kezében, az ámbitusról elkiáltja magát:

– Cigány! Mitás!

A cigány, azt hivén, hogy neki szól a kiáltás, akaratlanul visszafelel:

– Krumplit, tekintetezs nagyságos uram.

A birtokos a kertbe siet.

– Hát te, gazember, mit csinálsz?

– Ah, tekintetezs nagyságos uram, – siránkozik mély alázattal a more, – szerencsétlenül jártam. A mint megyek az utcsán, ecsere csak nagy forgószíl támadt és bedobott ide a kertbe.

– De a krumpli a kezedben?

– Ah, tekintetezs nagyságos uram, kezsit-lábát csukolom! Hát amint a sél idedobott, megkapaskodtam, hogy tovább ne vihessen. De a sél erilkedett, s amint én erésen kapaskodtam, a krumpli kicsuszott a feldbil. Hát tehetek én róla?

– Jól van, cigány, erre is ügyesen feleltél. De minek a zsák?

– Azs, azs! – vakarta a fejét a cigány. – Csak a fene a zsákot ette volna meg!

A halotti cédula.

– Kírem, ídes tekintetes uram, adjon nekem olyan iráskát, hogy én már meghaltam, – rimánkodott a szolgabirónak a cigány.

– S minek az neked? – kérdezte a szolgabiró.

– Hát csak azsért, hogy ne vigyenek el katonának.

A bakter-pénz.

Egyik községben felszólították a cigányt, hogy fizessen bakterpénzt.

– Bakterpíz! – felelt a cigány. – Mi a menkítül fizessek én bakterpízt? A bőgő zsálogba van, a pokrócson rajta feksem, a kepenyeggel takarudzom. A felesígem pedig azs erdegnek sem kell.

Csak szárítgatja.

Kacsát lopott a cigány, s egy fanyárson kedvtelve sütögette putrija faránál. Arra menvén a bíró, rákiált:

– Hol tettél szert, more, arra a jó pecsenyére?

– Hát bizs én, nemzsetes bíró uram, – mentegetőzött a cigány, – csak úgy jutottam hozzá, hogy a segény kacsa bele akart fulni a vízsbe, onnan sabadítottam meg. Most pedig sárítgatom azs istenadtát.

Fél a kötéltől.

Egyik kis faluban meghalt a harangozó. A plébánosnak eszébe jutott, hogy jó volna erre a csekély javadalmazásu hivatalra talán a község vén cigánya is. Megkérdi hát tőle:

– Te, dadé, lennél-e harangozó?

– Nem én, főtistelendő uram, – válaszolt a cigány. – Nagyon félek a kötéltől.

Ráijesztett.

Egy hervadásnak indult vén kisasszony lopáson érte a cigányt.

– Jobb lesz, ha futni enged! – szólt a cigány szemtelen vigyorgással. – Mert ha feljelent, akkor azstán a tárgyaláson megkérdik ám a kisassonytól, hogy hány éves.

A hal-leves.

A rekkenő nyári hőségben megszomjazott a cigány. Neki megy a Tiszának, s tenyeréből elkezdi szürcsölgetni a vizet.

– Mit csinálsz, more? – kérdi tőle egy arramenő.

– Hal-levest esem.

– S hol a hal?

– Ihol uskál előttem.

A megbokrosodott kerékpár.

A cigány egy vidéki kisvárosban biciklit lopott. Elfogták, s a rendőrkapitány elé vezették.

– No, cigány, hát már bicikliket is lopsz? – förmedt rá a rendőrkapitány.

– Dehogy loptam! – védekezett a cigány. – Kenyergem alásan, az utamban volt. Át akartam rajta ugrani, de ráestem, megbokrosodott és elsaladt velem.

Szines eset.

Biró: Hát miért verekedtél a Kolompárral?

Cigány: Ő befeketített, hát én kékre vertem.

A grófi lakás hibája.

Cimbalom-órákat adott egy cigány a grófi háznál.

– Szépen van-e a gróf lakása berendezve? – kérdezte tőle valaki.

– Sépen-e? Csupa bársony, csupa drága sőnyeg minden. Csak egy a hiba.

– Nos, mi?

– Hát azs, hogy nincs hová köpni.

A vasúti jegy.

– Kérem a jegyet! – fordul a vasúti kalauz az utazó cigányhoz.

– Sohse fáradjon, kalauzs úr; azs én jegyem már ki van lyukadva, – válaszol a cigány, egy kilyukasztott jegyet mutatva, melyet az indóházban talált.

Ugy is jó lesz.

Falusi biró: More, panasz van ellened. Megint megverted a feleségedet. Azért, hogy te vagy az ura, bizony nem püfölheted mindétig félholtra. A büntetés a biróság dolga!

Cigány: Ugy is jó lesz. Hát verje meg a biró uram.

Jó kivánság.

Kolduló cigányasszony kopogtat az ajtón. A házikisasszony kiszól:

– Nincs itthon anyám; de azért fogja, magának adom ezt a pár fillért.

A cigányasszony megköszönve az adományt, így hálálkodik:

– Tizsenkét gyereke legyen a nagyságos kisasszonykának, s valamennyit nevelje fel egíszsígben!

X.

Görögtűz.

Különféle apróságok.

Milyen legyen a jó feleség.

Egy öreg úr, aki három feleséget temetett el, ezt a nagy fontosságu kérdést így fejtette meg:

– Három dologhoz kell és nem kell hasonlítania a jó feleségnek. Legyen hasonlatos a csigához; tartózkodjék mindig a házában, – de nem szükséges, hogy azt mindenüvé hordozza. Legyen olyan, mint a viszhang; feleljen, ha szólnak hozzá, – de ne hasonlítson abban a viszhanghoz, hogy az utolsó szó az övé legyen. Legyen olyan, mint a toronyóra, mely mindig pontosan jár; – de abban ne hasonlítson az órához, hogy szavát az egész város hallja.

– No, meg aztán ne is üssön, – toldotta meg egyik hallgatója.

Az enyém és a tied.

Egy japán bölcs az “enyém és a tied” fogalma szempontjából négy osztályba sorozza az embereket.

Az első csoportbeliek így szólnak: “Ami az enyém, az az enyém; ami a tied, az is az enyém.” Ezek a tolvajok és rablók, általában gazemberek.

A második csoport így beszél: “Ami az enyém, az az enyém, ami a tied, az a tied” Ezek többnyire önzők, de elvégre tisztességes emberek.

A harmadik csoport jelszava: “Ami az enyém, az a tied, föltéve, hogy ami a tied, az az enyém.” Ezek az urak, akik a kölcsönös szolgálatkészség és barátság elvét vallják.

A negyedik fajta csak ezt mondja: “Ami az enyém, az a tied.” Az ilyen ember viszontszolgálatra való számítás nélkül, tisztán emberszeretetből tesz áldozatot felebarátaiért.

Ugyan hány ilyen, a negyedik csoporthoz tartozó embert talál a japán bölcs?

Az esernyő és a női jellem.

Egy előkelő angol író, aki különös előszeretettel s éles tekintettel tanulmányozza a női jellemet, azt a megfigyelést tette, hogy az esernyő viselésének módjáról következtetni lehet az illető hölgy jellemére.

Szerinte az a nő, aki lelkinyugalommal lépked a kifeszített esernyő alatt, mikor már az eső régen megszűnt: kitünő háziasszony, vagy házias nevelésű leány, s a mellett szorgalmas és takarékos.

Az a hölgy, aki a teljesen átázott esernyőjét rögtön becsavarja: bizonyos, hogy vén kisasszony lesz.

Aki pedig a lezárt esernyőt úgy hordja kezében, hogy nem csavarja össze: sohasem lesz gazdaggá, akármennyi jövedelme legyen is. Nagylelkűsége nem ismer határt, s könnyelmű adakozásaival képes tönkretenni saját magát.

Az az asszony, aki esernyőjét hanyagul húzza maga után a földön: rosz indulatú; nem szabad bíznunk benne, mert éles nyelvével nem kiméli a hozzá legközelebb tartozókat sem.

Olyan fiatal leány, aki a bezárt ernyőt kihívóan viszi a karján: szerencsés természetű, mindig vidám s csak kedélyes embereket szeret látni maga körül.

Ha egy olyan asszonyt látunk, aki ernyőjét úgy viszi, mint uhlanus a lándzsát, mikor nem hadakozik vele: biztosra vehetjük, hogy az illető önérzetes teremtés.

Az a leány, aki esernyőjét jobbra-balra himbálja járásközben: legtöbb esetben könnyelmű, rest; szeret cifrálkodni és rosszat beszélni barátnői felől.

Aki pedig minden lépésnél a földet érinti ernyőjével: meleg kedélyű, becsületes, nyiltszivű barátnő tud lenni, gyöngéd feleség válik belőle.

A macskazene receptje.

A zürichi diákság macskazenét rendezett egyik tanárának. A macskazene azonban nem sikerült: a tanár föl se ébredt a lármára. Erre egy vén diák a macskazenélők számára egyik helyi lapban a következő receptet tette közzé:

1. Zajtalan gyülekezés és üdvözlet néma kézszorítással.

2. Suttogó rendelkezés az indulásra és nesztelen menet az ünnepelt házához. (Ez a néma fölvonulás nagyon szép az esti szürkületben!)

3. Megérkezés után a vezető fölemelkedik zenésztársai vállára s egy tiszta zsebkendővel megadja az előre megállapított jeleket a következő értelemben:

a) öt percnyi muzsika;

b) két percnyi szünet;

c) a vezető ünnepiesen “abzug”-ot kiált;

d) öt percnyi muzsika.

4. A menet nesztelen sorakozása és zajtalan elvonulása a legközelebbi sörcsarnokba.

Az ám, a macskazenét se lehet mostanában csakúgy hűbelebalázs módjára elintézni! Rend a lelke mindennek.

Kérdések és feleletek.

Kérdés: Miért törik magukat annyira az emberek, hogy feltalálják a repülőgépet?

Felelet: Alkalmasint, hogy meglátogathassák a – légváraikat.

*

Kérdés: Miért apadnak ki a folyók annyira nyáron?

Felelet: Mert a halaknak melegük van, s megisszák a vizet.

*

Kérdés: Mi a milliomos?

Felelet: A milliomos olyan boldog ember, akinek a hónap végén is van pénze.

Miért teremtette Isten a krumplit?

Gunaras találkozik a sógorával és így szól hozzá:

– Hé, sógor!

– No, mi a baj, sógor?

Gunaras hátraszegi a nyakát s ravaszul mosolyog.

– Okos ember-e kend, sógor?

A sógor méltatlankodva zsörtölődik e kérdésre.

– Már hogy én? Persze, hogy okos ember vagyok. Ejnye no, hogy ilyet is kérdezhet kend az embertől!

Gunaras ekkor hirtelen felteszi a második kérdést:

– No, ha okos ember kend, sógor, hát mondja meg nekem, hogy minek teremtette az Uristen a krumplit?

– Hát krumplinak.

– No lássa, hogy még se okos ember kend, sógor. Az Uristen a krumplit a szegény embernek teremtette.

Most egyszerre a sógor kerekedik felül.

– Mán hogy már?

Gunaras István azonban nyomban lefüleli.

– Hát csak azért, hogy a szegény ember is lehúzhassa valamiről a bőrt ebben az adóterhes világban.

Fejedelem-látogatáskor.

Fejedelem (egy kis vidéki városban): Ha van valami kivánsága, polgármester úr, szivesen fogom teljesíteni.

Polgármester: Talán alkalmilag vívhatna fenséged a városunk közelében egy csatát, hogy történelmi nevezetességet nyerjen a szülőhelyünk.

Tudás és bölcseség.

– Mi a különbség a tudás és a bölcseség között?

– Tudás kell egy gépkocsi készítéséhez, bölcseség a kormányzásához.

Tessék gyorsan elmondani!

Az ipai papnak ipai papi fapipája van; azért az ipai papi pipa fapipa.

Mikor az asszonyok beszélgetnek.

Egy szemlélődő tudós a többek közt megfigyelte az asszonyok beszélgetéseit is. Tapasztalatairól a következő följegyzést tette:

Egy asszony: lárma.

Két asszony: zenebona.

Három asszony: nagy vásár.

Négy asszony: nemzetközi koncert, összhang nélkül.

Öt asszony: égiháború, menydörgéssel és villámlással.

Hat asszony: felzúdult népek és háborgó tengerek moraja.

Hét asszony: Uram, bocsásd meg a mi bűneinket, ne vigy minket a kisértetbe, de szabadíts meg a gonosztól most és mindörökké! Amen.

A nő a világ közmondásaiban.

Könnyebb az asszonyt táncba vinni, mint ráncba szedni. (Magyar.)

*

Aki minden asszonyi fortélyt kitalál, elevenen jut a menyországba. (Német.)

*

Csak egyszer mondd a nőnek, hogy szép, s az ördög napjában tízszer fogja ezt neki ismételni. (Francia.)

*

A férfi a kályha, az asszony a tűz, az ördög a fujtató. (Angol.)

*

Tudós asszony és elsózott leves; – mindakettő élvezhetlen. (Spanyol.)

*

A nő könnye többe kerül, mint a mennyit ér. (Olasz.)

*

Hármat nem lehet kielégíteni: a tengert, a fösvényt és az asszonyt. (Latin.)

*

A szép asszony olyan mint az út melletti málnabokor, minden arramenő szivesen nyalakodik róla. (Orosz.)

*

Asszonynak a halála után bújik ki a bölcseség foga. (Román.)

*

A nő olyan, mint a tenger; engedelmeskedik annak, aki dacol vele; borzalmas azzal szemben, aki fél tőle. (Dán.)

*

A szerelem a férfiba a szemein, a nőbe a fülein jut be. (Török.)

*

Mindegy, akár az ördögnek adod el magadat, akár az asszonynak. (Lengyel.)

*

Az asszony nyelve sohasem rozsdásodó kard. (Kinai.)

*

A léleknek két mérge van: a jó bor és a szép asszony. (Perzsa.)

*

Meg akarod ismerni az arany tisztaságát? Dörzsöld a próbakőhöz! – Egy ökör erejét? Terheld meg! – Egy férfi lényét? Hallgasd meg őt! – Egy nő gondolatait? Erre nincs mód. (Hindosztán.)

Mi a filozófia?

Egy vagyonos marhakereskedő a fővárosban iskoláztatta a fiát. A karácsonyi szünidőre hazajövén a fiú, azt kérdezi az apja, hogy mit tanult.

– Sok mindenfélét, – válaszolt a fiú, – a többi közt filozófiát is.

– Mi az a filozófia? – kérdi az apa.

– Kevés szóval bajos azt megmagyarázni és te esetleg meg sem értenéd. De megkisérlem, talán egy példával megérted. Tehát, te azt hiszed ugyebár, hogy most itthon vagy a faluban?

– Persze, hogy itthon vagyok.

– Nos hát, én a filozófia segélyével bebizonyítom neked, hogy másutt vagy.

– Ugy! No már erre kiváncsi vagyok.

– Tehát ugy-e, ha itthon vagy, akkor nem vagy a szomszéd faluban?

– Nem; akkor nem vagyok a szomszéd faluban.

– De ha nem vagy a szomszédban, akkor másutt vagy, nemde?

– Természetesen.

– Nos tehát, látod, ha másutt vagy, akkor nem vagy itthon.

– Csakugyan, csakugyan – morogta az öreg és gondolkozóba esett. Aztán hirtelenül nyakonteremté az ifjút.

– De, apám, – kiáltott meglepetten a fiú – miért ütsz engemet?

– Én? – kérdezte az apa szintén meglepetést szinlelve. – Én ütöttelek?

– Persze, hogy te ütöttél. Nézd, hogy tüzel az arcom.

– Én nem ütöttelek!

– De…

– Semmi de. Majd bebizonyítom a filozófia segélyével. Ha te itthon vagy, én pedig, amint az imént bebizonyítottad, másutt vagyok, akkor lehetetlenség, hogy én ütöttelek.

Egy agglegény jegyzeteiből.

Nősülni annyit tesz, mint kötelességeinket megkétszerezni, jogainkat pedig felére leszállítani.

*

Minden házasság egy keresztes háború, a melyben azonban vajmi kevésnek adatott meg, hogy az igéret földjére lépjen.

*

Két dolgot árulnak el a nők legnehezebben: a szerelmüket és az életkorukat.

*

Az asszonyok jobb szeretik a bátor tökfilkót, mint a gyáva bölcset.

*

A nő mindig hű, – hol az egyikhez, hol a másikhoz.

*

Évát Ádám bordájából teremtették. Lám, már ekkor is asszonyért törték be a férfi oldalát.

Hadjárat a nagy has ellen.

Fejérváry Géza báró honvédelmi miniszterhez 1900 őszén, a hadgyakorlatok közeledtével a következő érdekes folyamodás érkezett:

Nagyméltóságú Miniszter Ur!

Mindazon hölgyek nevében, kiknek férjeik túlnagy egészséggel s ebből kifolyólag felette korpulens alakkal birnak s mindezek dacára már a népfelkelőkhöz lettek beosztva, azon tiszteletteljes kérelemmel járulok Nagyméltóságod elé, hogy a népfölkelők kipróbálására, megedzésére, legalább minden második évben hadgyakorlatot tartani kegyeskedjék.

Kérésem támogatására szolgáljon, hogy a birói, s egyáltalán szellemi munkával foglalkozó férfiak azon pillanattól, a hogy a népfelkelőkhöz tétetnek át, teljesen felhagynak minden edző férfias sporttal, átadva magukat teljesen a nyugalomnak és hízásnak. Ebből kifolyólag félő, hogy háború esetén nemhogy a hazát, családot megvédeni, de szorult helyzetben még futni sem tudnának. S eltekintve a háborutól, ha a cár emberbaráti óhaja, a világbéke megvalósul, akkor is, mily szégyenteljes, mily fájó képet nyujthat Árpádnak, látva, vére miként fajul, s a délceg daliás szittya levente mint alakul át jól táplált vigjátéki fűszeressé.

Mindezeken mi asszonyok semmit, egyedül a hadgyakorlat segíthet. Tiszteletteljes kérésem megújítása mellett, számos hölgy nevében.

K… 1900 szept. 2.

Sz… Istvánné.

Mi kell egy fiatal leánynak, hogy boldog legyen?

Egy tucat holdsugár, zongorakisérettel; tizenkét méter selyemkelme; egy kanári-madár; néhány érdekfeszítő regény; kézszorítás egy fiatal embertől, aki nem egészen közönyös előtte; azon biztosítás, hogy “legjobb” barátnője ruháját elrontotta a szabó; új tavaszi-ruha és kilátás arra, hogy a legközelebbi estélyen elég táncosa akad.

Kitérés a bicikli elől.

Hogyan térjünk ki a kerékpárosok elől?

Erre nézve jó tanácsot ad egy tapasztalt gyalogjáró, akit már nyolcszor gázoltak el.

– Ha látunk egy biciklit, mindenekelőtt csöngessünk neki, ha ugyanis van nálunk csöngetyű; ha nincs, dobjuk magunkat a földre és borítsunk a hátunkra egy domborodó szilárd hidacskát, a melyen át a kerékpáros áthalad, úgy hogy nekünk nem fáj. Megtehetjük azt is, hogy a járdára állunk és onnan udvariasan figyelmeztetjük a kerékpárost, hogy balra kell kitérnie. Kevésbé ajánlatos mód az, hogy befussunk a fűszereshez, vegyünk 10 fillérért paprikát és szórjuk a biciklista szeme közé.

Régi katona-dal a bagóról.

Én magyar baka vagyok,

A nevem Lajos.

Érted bagó meghalok,

Elhagyni bajos.

Jaj, be drága eledel,

Mit az ember szája nyel!

Jó, jó, jó bagó!

Drága jó bagó!

Katonának nincsen kedve,

Ha pipája nincs,

Nem tud prezentirozni,

Ha dohánya nincs.

Az az első jelszava:

Van-e kendnek bagaja?

Jó, jó, jó bagó!

Drága jó bagó!

Bezzeg a másvilágon

Komisz világ lesz,

A szentek pipájában

Kevés bagó lesz.

Szent-Péter rajtunk segíts,

Bagófábrikát épits!

Jó, jó, jó bagó!

Drága jó bagó!

Egy új házi állat.

Valamelyik kinai tudós könyvet írt az európaiak szokásairól. Abban a könyvben találtuk a következőket:

“A nyugat népei különös állatot tartanak szobájukban; néha négy, de néha csak három lába van és amikor akarja az ember, éneklésre szoríthatja. A férfiak, s még gyakrabban a nők, de akárhányszor a gyermekek is odaülnek eléje, a fogait veregetik és időnként a farkára lépnek. Erre az állat nyomban énekelni kezd. Éneke zajosabb, mint a madaraké, de nem oly kellemes hangzású. Borzasztó fogai dacára ez a derék állat sohasem harap; nem is kell megkötni, mert sohasem akar elfutni.”

Igy írja le a kinai tudós a – zongorát.

Hányféle a csók?

Hogy a csóknak hányféle változata van, fogalmat nyujthat erről a következő jegyzék, amelyet egy kiérdemesült nőhódító állított össze.

E szerint a csók lehet: hideg, meleg, fagyos, égő, jeges, lángoló, hűvös, szerelemteljes, közönyös, illatos, zamatos, balzsamos, szenvedélyes, részvétlen, boldogító, hosszú, lágy, lehütő, mohó, mámorító, hizelgő, csábító, örömteljes, ájtatos, szivélyes, fájdalmas, isteni, csöndes, hangos, gyöngéd, lopott, bűnös, ravasz, átkos, égi, emésztő, sejtelmes, izzó, forró, perzselő, ideges, kábító, futólagos, fölületes, aggodalmas, gyötrelmes, remegő, viharos, gyors, hűtlen, józan, sivár, lázas, bucsu, kínos, édes, testvéri, rokoni, s végül judáscsók.

Válás után.

Mr. Thomas Walker, egy amerikai dúsgazdag bankár, évek óta gondolkodott már azon, hogy miért nem adnak ki az emberek jelentést a válásukról, mikor esküvőről, eljegyzésről, születésről, halálozásról csak úgy öntik az aranyozott, vagy feketeszegélyű kártyákat.

Végre is az jutott eszébe, hogy egy felvilágosodott emberre van csak szükség, aki megkezdje az új szokást.

Mr. Thomás Walker nagyon szerette az aranyszőke, csodaszép feleségét, de még jobban azt a pompás eszmét, hogy a válásokról is kellene aranyszegélyű kártyákat kiadni. Elvált tehát a feleségétől, s másnap ragyogó arccal címezte meg a jelentéseket:

Mr. Thomas Walker és neje

szerencséjüknek tartják t. cimedet értesíteni, hogy a köztük fenálló házasság a legfőbb biróság itélete folytán feloldatott.

Mrs. Thomas Walker felveszi ismét leánykori nevét, Berkins Edit-et.

Az új szokás általános feltünést keltett, s mindjárt utánzókra is akadt.

Csak azok, akik megkapják az egyre szaporodó válási értesítéseket, azok vannak zavarban: nem tudják, gratuláljanak-e, vagy pedig részvétüket fejezzék ki?

A dervis tevéi.

Egy öreg arab érezvén közelgő halálát, összes vagyonát, a mely tizenhét tevéből állott, a következőképen osztotta fel fiai között:

Hasszán, a legöregebb kapja a felét, Mohamed, a középső egyharmadát, Musztafa, a legfiatalabb egykilencedét. A falu, a hol a család lakott, egy karaván-uton volt, amelyen a Mekka-zarándokok jártak-keltek. Az öreg meghalt és az örökösök a végrendelet szerint akartak osztozni. De nem tudtak megegyezni, mert 17-et sem 2-vel, sem 3-al nem lehet osztani. Csakhamar pörlekedni kezdtek, mert az elosztás lehetetlenségéből mindegyik hasznot akart húzni. A huzavona oly nagy mérveket öltött, hogy már-már vérengzéssé fajult. A legválságosabb pillanatban egy dervis ment arra teveháton és Allah dicsőségét zengte. Megállt s így szólt a perlekedő testvérekhez:

– Miért veszekedtek?

A testvérek elmondták a baj okát, mire a dervis ekképen válaszolt:

– Mekkából jövök és nincs egyéb birtokom, mint ez az egy tevém. De Allah megparancsolta, hogy adjam ezt is oda nektek, hogy apátok akarata szerint oszthassátok el az örökséget. Majd találok én más tevét e helyett.

Ez a beszéd azonnal megszelidítette a dühöngőket, akik azonnal hozzáfogtak az elosztáshoz. A dervis tevéjét a többi mellé állították, így 18 teve volt együtt és következőképen osztozkodtak:

Hasszán

kapott

9

tevét,

Mohamed

“

6

“

Musztafa

“

2

“

Összesen

17

teve.

Bámulva látták a testvérek, hogy a dervis az egyik megmaradt teve hátára ült és folytatja útját. E teve nélkül nem lehetett volna a végrendelkező akarata szerint a tevéket elosztani.

E váratlan fordulaton vették észre a testvérek Allah akaratát és bölcseségét. De azért nem tudták elgondolni, hogyan maradt meg mégis egy teve?

Hol a gép?

Egy úr, ki szenvedélyes műkedvelő-fényképész volt, haldoklott. Már két óra óta eszméletlenül feküdt. Egyszer fölriadt:

– Ah, látok, látok!…

– Mit lát? – kérdi tőle a kezelő orvos.

– Angyalokat látok, gyönyörű angyalokat… Adjátok ide a fotogra… fáló gé… pe… met…

És azzal meghalt.

Utazás közben.

– No, hála Isten, nem sokára Miskolcon leszünk.

– Csakugyan; az M már látszik is.

Ima és a házasság.

Egy orosz közmondás azt tartja:

“Mielőtt háborúba indulsz, imádkozzál egyszer; mielőtt tengerre mégysz, imádkozzál kétszer; de háromszor imádkozzál, ha meg akarsz nősülni!”

Közmondások a házasságról.

Olyan a házasság, mint az ostromlott város. Szeretne kijutni, aki belől van; a kinlevő pedig bejutni iparkodik. (Arab közmondás).

*

Jobb a több feleség, mintha csak egy van. Legalább te nyugton vagy, ha ők hajbakapnak. (Török.)

*

Tanácsot a feleségedtől kérj, de a magad esze után cselekedjél. (Orosz.)

*

Cukorból is keserű az anyósod. (Spanyol közmondás.)

*

Aki hisz a feleségének: az csalatkozik; aki nem hisz: azt megcsalják. (Francia.)

*

Néma asszony, süket férj: az a legnagyobb földi boldogság. (Román.)

*

Kemencének, asszonynak otthon a helye. (Német közmondás.)

Furcsa halotti bizonyítvány.

Halottvizsgálati jegyzőkönyv.

A halott neve: Gyöngyösi Teréz, hátramaradt özvegye néhai férjének.

Családi állapota: Nincs.

Állása, vagy foglalkozása: Sose volt állása szegénynek, merhogy szélütött volt a lábaira, hát állva nem állott, leginkább csupán üléssel foglalkozott.

Kora: Egykorú volt a tanító úr annyokával, úgy körülbelül 76-77 éves, máskülönben eleget élt, meg aztán hát sok szenvedése volt, jó, hogy elhunyt.

Vallása: Nem tudatik, templomba nem járt.

A halál oka: Mondtam már, hogy igen idős személy volt, hát nem csoda, hogy meghót.

A kór neme: Ezt nem értem.

A gyógykezelő orvos neve: Nem régen jött ide, hát biz én, ha főbe ütnek, se tudnám megmondani, merhogy olvasva olvastam, a kit ű maga írt alá a receficének, de abból nem lehet okos lenni, merhogy igen szálkás az irása.

A halál napja és órája: Január 1-én este lefekvéskor.

Az idő, a melyben a halott eltemettetett: Már azt nem tudnám egész bizonyosan megmondani, merhogy a tiszteletes úr órája nem jár, a kántor úrét pedig a fia elvitte Patakra, merhogy ott iskolázik.

Azon minta száma, mely szerint külön jelentés tétetik: Nem értem.

Észrevételek: Annyi, hogy az úgynevezett hulla valóban meghalt.

Kelt M… 1862. jan. 2.

Kebeles István s. k.

halottgém.

A műbarát.

Ur: Kérem, annak a hölgynek, akit nekem bemutatott, műfogai vannak, műhaja van. Talán még a formái is műformák? Nekem bizony ilyen feleség nem kell.

Közvetítő: Kérem, én azt hallottam uraságodról, hogy nagy műbarát.

Jövőbe látás.

– Mi mindent ki nem talál az emberi elme! – szól egy társaságban a tudós tanár. – Nem sokára az ócska bicikliből is épp úgy virslit fognak csinálni, mint ma a rokkant lovakból.

Az új cipő.

Ha az asszony egy pár új cipőt kap, egészen máskép fogadja azt, mint a férfi. Nem fogja belédugni a lábahegyét s nagykeservesen fölráncigálni addig, amig egészen nekivörösödik; s aztán topogva és a lábait emelgetve föl-alá járni benne.

Az asszony máskép cselekszik. Lassan fölhúzza a cipőt félig, majd ismét lehúzza és gondosan megvizsgálja. Aztán ismét felhúzza és álmodozva néz egy darabig, míg végre kijelenti, hogy éppen jó. De aztán tovább nézelődve ráncot fedez fel rajta, felgörbíti a lábát, megtekinti minden oldalról, s ijedten kiált föl: “Istenem, milyen bő!”

Ujólag lehúzza a cipőt. Szorgosan tanulmányozza a talpát, sarkát, belsejét. Megint felhúzza, egy párszor fel-alá topog benne, s férjéhez fordulva, megesküszik, hogy ezt a pár cipőt nem, soha el nem vállalja. Neki nem kell!

És mikor így megállapította a végső megmásíthatlan szentenciát, leakasztja a falról a tükröt, leteszi a földre, s úgy nézegeti benne, hogy fest az új cipő, amelyről csak az imént megmondta, hogy teljesen hasznavehetetlen.

Föl-alá jár legalább is húszszor; újra meg újra belenéz a tükörbe, hogy határozzon. Végre kijelenti, hogy az új cipő a lábát sokkal nagyobbá teszi, mint a mekkora valóban. Ismét leveti, majd megint felhúzza, s ez ismétlődik vagy hatszor, miközben a férjét kérdi: mi tevő legyen?

– Küldd vissza, ha nem tetszik, – felel a zaklatott férj.

De az asszony rá sem hederít a férje tanácsára; előlről kezdi az egész míveletet, s végül hosszú töprengés után kijelenti, hogy a cipőt megtartja.

Az apróhirdetések közül.

I.

“Bunkóssy Flórián, a Werther et Comp. cég volt prokuristája pénztárnoki állást keres. Két mankón jár, ami ilyen állásra nagyon ajánlja. Ajánlatok “Két mankó” cím alatt a kiadóhivatalba küldendők.”

II.

“Életunt úri ember hasonló gondolkozása hölgy ismeretségét keresi. Házasság nincs kizárva.”

III.

“Egy könyvvezető, akinek nagy gyakorlata van fizetésképtelenségek esetében kiegyezéseket létesíteni, méltányos föltételek mellett alkalmazást keres.”

IV.

“A legjobb korban levő özvegy ember nősülni óhajt. Fényképek és próba-kukliprédikációk K. F. cím alatt Budapest főposta, poste restante küldendők.”

V.

“Ügyes utazó ügynök kerestetik. Akrobaták előnyben részesülnek.”

Az akaraterő.

Arról beszéltek egy társaságban, hogy egy úriember nagy alapítványt tett lélektani művek megjutalmazására. Két úriember különösen hevesen vitatkozott.

– Tulajdonképen mi az a lélektan? – kérdi az egyik.

– Az akarat, a lélek tanulmánya, – felel a másik.

– Miről jó az?

– Igen nagy haszna van. Magam is tanulmányoztam és elértem azt, hogy egy szilárd akaratú embert meg tudok különböztetni olyantól, akinek gyönge az akarata. Egészen egyszerű módszerem van erre. Például, ha én megteszem azt, hogy ön akarata ellenére kimondja a tizennégyes számot, be fogja látni, hogy tanulmányomnak volt bizonyos foganatja. Aláveti magát a kisérletnek?

– Milyen kisérletnek?

– Ön két perc leforgása előtt kimondja azt, hogy: Tizennégy.

– Nevetséges! Nem fogom kimondani.

– Majd meglátjuk… Mennyi kérem, hat és négy?

– Tíz.

– Mennyi nyolc és három.

– Tizenegy.

– És mennyi kilenc és hét?

– Tizenhat.

– Ah! – kiált fel a pszichológus diadalmasan. – Kimondta! Tudtam, hogy ki fogja mondani!

– Mit fogok kimondani? – kérdi méltatlankodva a kétkedő.

– Tizenhatot.

– De hiszen a vitás szó tizennégy volt.

– Nos, most mondta ki a tizennégyet, – jegyezte meg a pszichológus nyugodtan.

Mi az udvariasság netovábbja?

Ha valaki a végrehajtót, miután nála mindent lefoglalt, a kapuig kiséri s aztán így szól hozzá:

– Igen örvendtem; legyen szerencsém máskor is.

Az angol-búr háboruból.

Búr tábornok: Mi újság?

Búr tiszt: Angol foglyokat hoztunk.

Búr tábornok: Csak kergessétek el őket, s mondjátok meg nekik, hogy ez nem kosztház.

Miért nem kerülhet ügyvéd a mennyországba?

Alig jutott – Isten tudja, miféle kerülő uton – az első ügyvéd a mennyországba, mindjárt odaállt Keresztelő Szent János elé.

– Szent János! – mondá neki, – itt ugyan meglátszik, hogy még sohasem volt ügyvéd a mennyországban. Hát még mindig az öreg Szent Péternél vannak a kulcsok? Mily jogon? Ezt szeretném tudni! Te vagy urunk Jézus Krisztusnak első fokon az unokaöcscse, te mentél előtte, te dolgoztál érte, a mikor Péterre még senki sem gondolt, te vesztetted el fejedet az igazságért és te voltál híve a Megváltónak az egész életen át, anélkül, hogy érted valaha kukorékolt volna egy kakas is. Azt mondom hát, Szent Pétert, mint Krisztus utódját jog és törvény szerint nem szabad megtűrni.

– Igazad lehet! – felelte Szent János. – De hát a végrendelet úgy van megcsinálva.

– Azért nem kell ennek így maradnia! Minden végrendeletet meg lehet dönteni.

– A mienket bajosan.

– Ügyes fiskális ezzel is végez.

– Hát mit csináljunk?

– Pert kell indítani.

Ugy történt. Az ügyvéd megindítja a keresetet és kézbesítteti Szent Péternek.

Ez elolvassa és bár csak a felét érti meg, mégis tisztában van azzal, hogy az ügyek reá nézve roszszul állanak. Egy álló napig gondolkozik, aztán a következő elleniratot adja be:

“Kedves testvérem az Urban! Amit te keresetedben előadsz, nem látszik teljesen indokolatlannak, bár sokat lehetne rá felelni. Legyen hát per! Ámde egy kicsit várnod kell még. Te találtál ügyvédet; légy hát türelemmel, amig egy másik is kerül a mennyországba!”

Szent Péter azóta még jobban ügyel a mennyország kapujánál és a hányszor ott egy igazság-védő mutatkozik, rögtön rákiált dörgő hangján:

– Fiskális?… A pokolba!

Van-e igazi szabadság?

Egy hevesvérű délfrancia és egy józan angol utaztak együtt. Megismerkedvén egymással, a francia dicsőíteni kezdte Franciaországot és a szabadságot.

– Ej, – válaszolt erre a nyugodt angol, – az egész szabadság mesebeszéd. Nincs szabad ember a világon, mindnyájan függünk emberektől, viszonyoktól és körülményektől. Lássa, én most szeretnék rágyújtani, de nincs gyufám, tehát mint egy rabszolgának kell itt várakoznom, a mig a vonat Calaisba érkezik.

A francia erre egész hévvel felelte:

– Mit, nincs szabadság? Majd én megmutatom, hogy igenis van. Azt teszem, a mit hasonló körülmények között a dicső Mirabeau cselekedett volna.

Ezzel meghúzta a vészféket és a vonat azonnal megállt. A konduktor dühös arccal lépett a kupéba.

– Konduktor úr, – mondá gavallérosan a francia, – adjon ennek az úrnak egy gyufát, mert szivarozni akar.

A dolog vége az lett, hogy Calaisban elitélték e tréfa miatt nyolc napi fogságra a “szabad” franciát.

Szalon-szótár.

Ajándék: Felszólítás a viszontmeglepetésre.

Asztali gyönyör: Ha az anyósodat más vezeti az asztalhoz, s más kerül melléje.

Bók: Semmitmondó hizelgő szavak, ha másoknak szól. Örök igazság, ha téged illet.

Divat: A mások ízlése.

Esteli szépségek: Azok a nők, akikre nappal senki sem néz.

Esküvő: Az utolsó akarat.

Étrend: Azoknak a fogásoknak a sorozata, amiket a házigazda legjobban szeret.

Farsang: Az a rövid időszak, mikor az okos emberek is bolond dolgokat követnek el.

Felköszöntő: Kényszermunka.

Flirt: Oly előszó, mely után nem irnak könyvet.

Féltékeny férj: A fiatal asszony kinzója, s az idősebb feleség büszkesége.

Garde de dame: Felügyelő-bizottsági tag, aki rendszerint hivatali mulasztást követ el.

Hivatalos titok: A feleséged életkora.

Hozomány: Enyhítő körülmény.

Házibarát: Szükséges rosz.

Időjárás: A társalgás kisegítője.

Jótékonysági bazár: A hiuság vásárja.

Kacsintás: Sifrirozott távirat.

Kétértelműség: Aminek csak egy értelme van.

Kivágott ruha: Olyan indiskréció, ami sokszor, sajnos, csak keveset mutat.

Nők életkora: Forgatható kalendárium.

Őszinteség: Azon hölgyek büszkesége, akik minden tartózkodás nélkül kifecsegik – barátnőik hibáit.

Première: A társadalom felsőbb rétegeinek ünnepélyes összejövetele. A szünetek közben a szerzőt is szivesen látják.

Rágalmazás: A távollevők ócsárlása, hogy a jelenlevők örvendjenek.

Szecesszió: Olyan szó, a melynek valódi értelmét senki sem tudja, de legtöbbet beszélnek róla.

Táncterem: Házasságkötések börzéje.

Zsúr: A hol unatkoznak.

Az emberevők közt.

Törzsfőnök: No, mondhatom, hogy ennek a hittérítőnek a lába ugyancsak kemény volt.

A szakács: Nem csoda, hatalmas főnök, manapság már a hittérítők is bicikliznek.

A hamisítások netovábbja.

– Az élelmiszerek hamisítása, – beszéli egy úr – csak nem akar megszünni, sőt napról-napra növekszik. Néhány nap előtt egy szoptatós dajkát itéltek el tíz koronára, mert meghamisította a tejét.

A temető humorából.

(Sírfeliratok.)

I.

Állj meg egy tapodtat

Itt e sírnál, vándor!

Itt nyugszik borozó

Bornemissza Sándor.

Mivel a nevében

Ott volt Bornemissza,

Addig ivott szegény,

Míg házát elitta

S most födi e kripta.

II.

Nagy Kaszás Péternek

Mindenki nevezett,

Míg éltem tengerén

Csónyikom evezett.

Kicsiny Kaszás Péter

Lettem egyszeribe,

Nagyobb kaszás lökött

Halál tengerébe.

Csónyikom kifordúlt

Alattam,

Az örökkévalóságba

Fulladtam

S a sírban maradtam

A feltámadásig.

III.

Kevesebben vagyunk Szekeres Imrével,

Ki is leszámolt már földi életével.

Szegény azért most se nyugszik ám békével,

Minthogy egymás mellett fekszik hitvesével!

IV.

E sírbolt fedezi

Torma Juci testét,

Sírba temette őt

A sokszínű festék.

V.

Nemlét martaléka lettem,

Mielőtt még örülhettem,

Hogy két anyós siratja halálom;

1896-ba.

Véste ezt Herceg Áron

Egy télen, egy nyáron;

Bécsbe tanúlt és Prágába,

Áldás familijájára!

Bibliai történet.

Keserűen panaszkodik a sors csapásai miatt Ádám apánk.

– Uristen, miért is teremtettél? Két fiam volt, az egyik megölte a másikat. A feleségem Éva, a kigyóval, ah!…

– Hálátlan! – dörög az Ur haragja.

– Hálátlan én?

– Igen. Megkiméltelek a legnagyobb csapástól és mégis panaszkodol?

– Van-e ennél nagyobb csapás?

– Hát nem kiméltelek meg az anyóstól?!

Kinai közmondások.

Előkelő ember a várost is felgyujthatja, a szegény ember még lámpással sem járhat.

*

Véletlenül becsukhatnak ugyan, de véletlenül soha sem bocsájtanak ki.

*

Aki ajándékot hoz, azt sohasem szokták megverni.

Biztos időjelző.

Egy jókedvű társaság, amely nem bízik a légsúlymérő jelzéseiben, valahol a budai hegyek között a szabadban egészen új szerkezetű és teljesen megbízható időjelzőt alkalmazott. Ez az időjelző egyszerű kötél, mely alatt a következő ismertető jegyzék áll:

1. Szép idő, – ha a kötél száraz.

2. Eső, – ha a kötél nedves.

3. Változó idő, – ha a kötél hol száraz, hol nedves.

4. Szeles idő, – ha a kötél lóbálózik.

5. Fagy, – ha a kötél meg van fagyva.

A spiritiszta-estély után.

Éjfél után egy óra. A temető sírhantjairól rejtelmes suttogás hallik.

Az asszony szelleme: Most kell hazajönni? Hol kóboroltál, te vén csavargó.

A férj szelleme: Kérlek, anyjuk, ne haragudj! Egy spiritiszta-estélyre citáltak; s ha azok egyszer kérdezősködni kezdenek, hát soha sincs vége.

Hogy termett a frakk?

Az első ember, már mint Ádám apánk, nem volt minden ruházat nélkül, mint a hogy az a bibliában áll, hanem egy térdig érő hálóköntösbe volt bevarrva. Midőn aztán később az Úr az oldalbordájából az asszonyt teremté, hálóköntöséből kivágott elől egy nagy darabot, s abból készült az első asszony legelső köténye. Igy lett a hálóköntösből frakk, mely a nők kötényében természetes kiegészítését találja.

Olcsó bélyeggyüjtés.

Egy világlapban a következő hirdetés jelent meg:

“Házasság!! Húsz éves, feltünő szépségű leány 160.000 korona hozománynyal és négy millió korona örökséggel, férjhez menne egy becsületes, jellemes emberhez. Kor és vagyon mellékes. Megkeresések “Millió” címen a kiadóhivatalba kéretnek e hó 30-áig.”

A világ minden részéből akadtak pályázók, a kik becsületes, jellemes férfiak akartak lenni. Néhány hét mulva ugyanazon lap nyilttéri rovatában ez a közlemény volt:

“Nyilvános köszönet. Mindazoknak, a kik “Millió” jelige alatt levelet intéztek e lap kiadóhivatalába, ez úton mond köszönetet egy szegény ördög, aki e levelek révén csinos összeg pénzre tett szert.”

A dolog magyarázata:

A hirt egy szenvedélyes bélyeggyüjtő tette közzé, a melyre válaszul a föld minden részéről vagy huszonötezer levél érkezett. Ezekről a levelekről leszedte a bélyegeket, a hatalmas gyüjteményt pedig jó pénzen eladta. A milliós házasság természetesen csak eszköz volt a cél elérésére.

Ki akar megnősülni?

A “Pall Mall Gazette” című angol ujság egyik számában a következő házassági hirdetés jelent meg:

“Egy hölgy, a ki már két férjétől vált el, s tapasztalásból tudja, hogy válni mily fájdalmas, harmadszor is férjhez akar menni. Uj férje akármily szigoruan és keményen bánik is vele, mégis biztos lehet arról, hogy sohasem fog tőle elválni. A férjhez menendő hölgy nagy, erős és kinyujtott karral a legnagyobb terheket könnyűséggel emeli föl; de azért férje ne féljen tőle, mert galambszelid lélek lakozik acélizmai mögött. Fogai élesek, hófehérek és oly kemények, hogy szétharapják a pennyt. Megkivántatik, hogy a férj gazdag, elegáns, előkelő, hirtelenszőke és nagyon kis termetű legyen. A válaszok “Gyöngéd asszony” cím alatt London főposta, poste restante küldendők.”

A maradandó emlékek.

– Nincs pompásabb, mint biciklin beszáguldani a főváros környékét, barátom!

– De hát ilyen gyors száguldás mellett tulajdonképen nem lát az ember semmit; s így minden maradandó emlékek nélkül térsz haza.

– Maradandó emlékek nélkül? Nézd ezt a forradást a homlokomon; ez rákospalotai emlék, ott estem le a kerékpárról. A nadrágom aljából hiányzik egy darab, Ujpesten egy kutya harapta ki. Csömörön összetörtem a térdemet, Cinkotán összeütköztem egy kerékpárossal és tönkrement a lámpásom. Erzsébetfalván elgázoltam egy kutyát és 5 frtot fizettem érte. Soroksár alatt belekarikáztam a Kis-Dunába, alig birtam kivergődni belőle. Nem maradandó emlékek ezek?

Ahány ház, annyi szokás.

Ha egy német leány csalódik szerelme tárgyában, elpanaszolja a holdnak; ha egy olasz leányt elhagy a kedvese, tőrt emel rá; a francia nő bánatában mérget vesz be; az amerikai a bíróhoz fordul; ellenben a magyar leány csak annyit mond rá: “Gombház, ha leszakad, lesz más!”

A mézeshetek után.

Menyecske (a férjéhez): Mi, nők, egyformán járunk veletek. Az esküvő előtt nem tudtok “nélkülünk” élni, az esküvő után pedig “velünk” nem tudtok élni.

Már meggyilkolták.

Egy oroszországi városba, a hol helyőrség is van, új kormányzó került. Alig érkezett meg, már is panaszkodtak előtte a rendőrség ellen. Hogy soha sincsenek ott, a hol szükség van rájuk, s hogy sípolhatnak nekik, csak nagysokára jelennek meg. A rendőrhivatal, a tűzoltóság és a rendőrkaszárnya különben egy épületben van, a melynek a kapujában mindig ott áll egy őr.

A kaputól húsz lépésnyire egy régi diadalkapu van. Egy napon a kormányzó odalép az őrhöz és kérdi tőle:

– Ismersz engem?

– Igen, méltóságos uram.

– Hát az utasítást tudod-e?

– Igen, méltóságos uram.

– Ott hagynád-e a helyedet, ha a diadalkapu alatt meggyilkolnának valakit?

– Soha, méltóságos uram.

– Derék fiú vagy! Hát mit tennél?

– Sípolnék, méltóságos uram.

– Minek?

– Hogy jöjjön rendőr a kaszárnyából.

– Helyes. Tegyük fel, hogy a diadalkapu alatt meg akarnak valakit gyilkolni. Sípolj!

Az őr sípol, kegyetlenül sípol.

– Sípolj még. Sípolj minden erődből, ahogy csak tudsz.

Az őr sípol szakadatlanul, de senki sem jön.

– No, most már elég, fiam, – mondja barátságosan a kormányzó – már meggyilkolták…

Zenei meghatározás.

– Mi a klasszikus zene?

– Hát az a muzsika, a melynek tetszeni muszáj, akár tetszik, akár nem.

A kinai lapszerkesztő üzenete.

A míg nálunk a rosz novellákat és verseket egyszerűen a papirkosárba dobják és a boldogtalan szerzőt néhány gúnyos szóval értesítik műve sorsáról, a kinai udvariasság a szerkesztőknek egészen más eljárást ír elő.

Egy kinai szerkesztő a következő üzenet kiséretében küldötte vissza a nem közölhető kéziratot:

“Lásd rabszolgádat lábaid előtt. Leborulok előtted és jóságodtól azt a kegyelmet kérem, hogy élhessek és beszélhessek. A te tisztelt kéziratod kegyes volt tartalma vakító fényét ránk vetni. Elragadtatva futottunk át rajta. Őseim csontjaira, sohasem láttam ilyen elmésséget, ilyen költői lendületet, ilyen fönséges gondolatokat! Félelemmel és megrendülve küldöm vissza a kéziratot, mert ha én ezt a kincset kiadom, a császár megparancsolná, hogy ezentul csak ehhez hasonló értékűt szabad közölni. Ha azonban valaki úgy ismeri az irodalmat, mint én, tudja, hogy tízezer évben se jelenik meg ahhoz hasonló mű, a milyet te küldtél nekem. Ezért küldöm vissza kéziratodat. Tízezerszer kérem bocsánatodat. Hidd el, fejem lábad előtt fekszik; tégy vele, amit akarsz.

Rabszolgád rabszolgája:

a szerkesztő.”

A széttört ördög.

Mikor az ördögöt letaszították az égből, a földre esett és darabokra tört.

A feje Spanyolországba esett; ez az oka, hogy a spanyolok olyan büszkék.

Kezei Törökországba hullottak, ezért olyan kapzsi a török.

Szíve Olaszországba gurult. Ez okozza, hogy az olaszok olyan szerelmesek.

Hasa Németországnak jutott; ez fejti meg a németek falánkságát.

Lábai Franciaországnak maradtak; azóta szaladnak úgy a franciák az asszonyok után.

Vállai pedig Magyarországba estek. Ez teszi lehetővé, hogy a magyar ember annyi adóterhet elvisel.

Meghalt valaki.

A különböző nemzetiségű emberek, ha valakinek a halála hírét veszik, a következőleg felelnek:

A francia: Hány éves volt?

Az olasz: Szegény ördög!

Az orosz: Jó neki, nem kell többet kínlódnia.

Az angol: Mennyire volt biztosítva?

A német: Mi baja volt?

A zsidó: Mi maradt utána?

A magyar: Igazán meghalt?

Mi a csók?

Egy tudós professzor, Nyrop Krisztián, kopenhágai egyetemi tanár könyvet írt a csókról, s mély elméjű férfiúhoz illően a legkülönbözőbb szempontokból tárgyalja a legédesebb édességet.

A csókot tudományosan így határozza meg:

“A csók az ajkizmok szívó mozgásából áll, halkabb, vagy erősebb hang kiséretében. Ámde az ajkizmok mozgásából csak akkor lesz valódi csók, ha indoka valamelyes érzelem és az ajkak egyidejüleg élő lényt, vagy tárgyat érintenek…”

Hogy mikép ízlik a csók? erre nézve, – ugymond a tudós, – eltérők a vélemények. Vencel, cseh király szerelmesének a csókját így énekelte meg egy akkori poéta:

“Mint a rózsa, mikor felnyitja szirmait, hogy harmatot szívjon magába, úgy nyujtotta felém puha piros ajkait.”

Ha a nőtől azt kérdezzük, hogy milyennek kell lennie a csóknak, ezt felelik: csak az a csók, amely édes. A német nők a csók mellől a világért sem engednék el a szakállt; szerintük a szakáltalan férfi csókja olyan, mint – a sótalan híg tojás.

Mindig praktikus.

Egy úr meglátogatja nemrég elhunyt barátjának az özvegyét.

– A kedves férje – mondja neki társalgás közben – csak el volt rá készülve, hogy meghal?

– Oh igen, – válaszolt az özvegy komolyan, – hiszen öt intézetnél biztosította az életét!

A legujabb illemszabályok.

Ha látogatóba mégysz s székkel kínálnak meg: válaszd ki azt, amelyiken egy női kalap van és ülj reá. Ez gyöngéd figyelmeztetés a háziasszony részére, hogy a kalapnak nem a széken a helye.

*

Ha valaki hanyatt vágódik, egész bátran nevess a balesetén. Ez annyira fölbosszantja az illetőt, hogy egészen megfeledkezik a balesetről, amely érte.

*

Illetlenség valakire az ablakból pisszegni, hogy figyelmét magadra vond. Vágj inkább valamit a fejéhez, s ezzel találod leggyorsabban fején a szöget, meg őt is.

Az okos majom.

Egy majom és egy cápa, a melyek egymásnak szomszédjai voltak, barátságot kötöttek. A cápa a part közelében lakott, a majom pedig egy fán, a melynek ágai a tenger vizébe hajlottak. Egy napon a cápa így szólt a majomhoz:

– Mi jó barátok vagyunk. Utazzunk el együtt. Mászszál le a fáról és ülj a hátamra. Megnézzük a cápák birodalmát.

A majom elfogadta a csábító ajánlatot, ráült a cápa hátára és csakhamar a nyilt tengeren voltak. Itt a cápa így szólt:

– Tudod, a cápák királya nagy beteg. Megkérdeztem a nagy fétis-papot és azt mondta, hogy a király csak egy majom szivétől gyógyul meg. Nem kételkedem benned, hogy nagy megtiszteltetésnek tartod, ha a szívedet megeszi.

– Hogyne! – mondta a majom. – De miért nem mondtad ezt előre? Mert tudd meg, cápa koma, hogy mi, majmok, ha utazunk, a szívünket otthon hagyjuk.

– Nem baj, – szólt ismét a cápa, – visszamegyünk a partra és te elhozod a szívedet.

Vissza is mentek. A majom felkúszott a fára és azt mondta a cápának, hogy csak várjon. A cápa várt is, de hiába, mert a majom úgy elszaladt, hogy még most is szalad, ha meg nem állott.

Egy szegény ördög sóhaja.

– Keserű egy érzés, mikor az ember annyira éhezik, hogy szomjuságában azt sem tudja, hová megy aludni éjszakára?!

Körülírva.

I. hivatalnok: Mit szól az új főnökünkhöz?

II. hivatalnok: Bizony megérdemelné, hogy az én anyósom az övé lenne.

–&–

Table of Contents

Címlap

I. KÖTET

TARTALOM

I. Krónikás adomák.

Mit csinálnak a magyarok?

A griffmadár és a kétfejű sas.

Krisztus és a magyar mágnás.

Palatinus Jóska.

Kossuth legelső szónoklata.

A magyar anyák.

Tanuljanak magyarúl.

A hazaszeretet csókja.

Ne uralkodjék felettünk.

Beust és Deák.

Hogy ismer két magyar ember egymásra külföldön?

József főherceg és a német professzor.

Kossuth és a ruha.

Muszka bürokrácia.

A király szivarjai.

Ez is kritika.

Az összbirodalom és a mennyország.

Ötven milliós öröm.

Egy császár, ki a “Bädecker”-nek engedelmeskedik.

A király és Andrássy Gyula gróf.

A két fej.

A királyné és a verscsinálás.

Kinek beszél.

“Addig éljen”…

Deák Ferenc és a hentes.

Garasos koma.

Ki maga?

Mit ád érte?

Egy jellemző szó.

József főherceg tréfája.

Umberto távirata.

A spanyol grand.

Kiket tegezett Kossuth?

Az áruló pipa.

A ki könnyen teheti.

Leo pápa tanácsa.

Umberto az iskolában.

A Munkácsy málhája.

Jöjjön hozzánk királynak.

Igérni nehéz!

Mi az okmányhamisítás?

A ki mindig készen van.

Az udvari ebéd.

Munkácsy kritikája.

A diplomácia furfangjaiból.

A magas pártfogó.

A rejtélyes tanítvány.

A bizalmasság útja.

Előre!

A napi költség.

Kossuth és a címkórság.

A borju-kotlet.

A Hentzi-szobor.

A kocsis mint nyelvtanár.

Vaszary tűzpróbája.

A ki nem ismeri Jókait.

Beszélő magyarok, cselekvő osztrákok.

A svéd király és a szomszédja.

Az angol királynő lámpája.

A cárné és az O betű.

A német császár és a nagy kupa.

Kit irigyelnek az uralkodók?

Szivar és rendjel.

Az elmés cár.

A gazdagodás útja.

Az elégséges.

Az öreg kanári.

A többiről majd gondoskodom én!

Ki építette?

Tiszta nyereség.

Mi a jellemző?

A búr tábornok tréfája.

A három kérdés.

Feljebb!

Melyik az okosabb?

A szellemesség titka.

Ki a híresebb?

Saphir emléksorai.

A méz és az ecet.

A lefőzött főherceg.

A megszorult szakács.

Ő maga sem érti.

A német gyümölcs.

A hárfa.

A végrehajtók és Dumas.

Csak röviden!

Az ingujj.

Heine és az asszonyok.

Melyik a legkapósabb férfi?

Arany János és a nemesi cím.

Mikor tud a huszár káromkodni?

A feltámadt ágyu.

A négy szó.

Bismarck mint törvényszéki jegyző.

A protektorok.

Az egyetlen biztos hely.

Akik a világ teremtése óta számlálnak.

A lekottázott “szavazzunk”!

A királyok és a borravaló.

A hosszú élet titka.

A korona terhe.

Mi a szép nő?

Mi a neve?

A fogoly királynő.

A lefőzött milliomos.

A négy K.

Baross Gábor és a németek.

A fordítás.

Trónfoglalás egy szál ingben.

Ki az erősebb?

Finom rendreutasítás.

Csinos név.

A holt nyelv.

A cégér és a szép leány.

A Hohenzollernek marka.

Csitt!

A pénzérték.

Egy királyné mint báli tudósító.

Andrássy gróf és Oroszország.

Miniszterialis válasz.

Az angol vér.

Forduljon az állatorvoshoz!…

Tompa Mihály és a tormás virsli.

A leizzasztott díszruhák.

A csúnya férfiak.

A kinek nem tetszik az előadás.

Elefánt-szelidítés.

M. É. K. V.

A misszionárius nadrágtartója.

A lefőzött képeslevelezőlap-gyűjtő.

A mi adókezelésünk.

Ha sok az ellenség.

Bismarck és II. Vilmos császár.

Milán király és a gibic.

II. A zsentri.

Biztosítás a földosztás ellen.

Megbecsülte.

Miért hord bugyogót?

A vér.

Találó válasz.

Dehogy tudós!

Disznóság.

Csak azért.

Még erre is büszke.

Az ősök.

A zsentri após.

Megmagyarázta.

Hálátlanság.

Miért tanulna?

Uj számvetés.

A különbség.

Az már más.

Megfordítva tegyék.

Az ősnemes.

Két levél.

Végrendelet.

A végrehajtó kára.

Rosz idők.

A vő.

A korhely reménysége.

Ez is egy végrendelet.

Munkájának a látszatja.

Mit felejtett otthon?

A vászonruha.

A vigasztalás.

Ez a tekintély.

Ez is örökség.

Korszerű.

Hajdan és most.

A vakmerőség netovábbja.

Az utolsó.

Nem tudja bizonyosan.

Kettős szerencsétlenség.

Furcsa összeköttetés.

A pezsgő.

Utoléri.

A sürgős ügy.

Uj asszonyirtó.

A vármegye ökrei.

Mi a gyalázat?

A ki tíz esztendeig mindig vendég volt.

Ilyen a magyar zsentri.

Különös sírirat.

Adószedő-hivatal.

A botlásban is van különbség.

Józsa Gyuri bundája.

A magasabb tárgy.

Adókivetéskor.

A régi magyar nyelv.

Jó firma lehet.

Egyenlőség.

Akaratlan részvét.

A kritikusok.

Az igazi költő.

A hálátlan vizsla.

Jó kifogás.

A lefőzött német.

Jó hasonlat.

Finom megkülönböztetés.

Unokatestvérek közt.

A vihar előjele.

A nemesség kötelez.

A jószágigazgató konvenciója.

A divat.

Leleményes adós.

Bajos volna.

A zeneértő.

Ki az okosabb?

A segítség.

A furfangos ló.

Nagy elismerés.

A nemesités.

Késő lesz.

A cséplés.

A vetélkedés.

A bőrnadrág.

Zsíros álom.

A lesétált kamat.

Kártyázás közben.

Az ősi ékszer.

Az aratók sztrájkja.

Önérzetes lovak.

Az újítás ellen.

Virágos nyelven.

A szerelem próbája.

A síró gyerekek.

Bizony igaz.

Mikor sok a disznóaprólék.

Bölcs előrelátás.

Mindig előkelően.

A legfőbb hatalom.

Drága tajtékpipa.

Örül, hogy nem érti?

Az utolsó menedék.

Sikerült kirándulás.

A befolyásos familia.

Uj házasok közt.

A kártyás hasonlata.

Biztos jel.

Rokonszenv.

Fut a rosztól.

A tudta nélkül.

Mitől fél.

Sovány vigasz.

Attól kérdezze.

Máskép értette.

Az árnyék.

Hol a hűs?

III. Papramorgó.

Vaszary és az inasa.

A helytelen cimzés.

A mai rossz idők.

Minő a halott, olyan a búcsúztató.

Soha!

A pihenő hely.

A nadrág veszedelme.

Oh, Kaifás!…

A császár és a gróf.

A cigány és Jézus születése.

Nem lesz sok?

Hogy merte megverni az érseket?

Sajnálja.

Soh’se válogasson!

Szász Károly rögtönzése.

Nem igérheti.

A kakas.

A Szent-István-napi prédikáció.

Megmagyarázta.

Az új kalap hatása.

Becsület és hitel.

Vörös öv - belől.

A pásztor és a nyája.

Az anyakönyvvezetőnél.

Szervusz!

Melyik jobb?

A hová ujság nem jár.

Az úri imádság.

Megmagyarázta.

A lista.

Hol a fiu?

Schuszter püspök és a kabátgomb.

A cigány gyónása.

Nagyböjtben.

A birálat.

A kiért nem kár.

Váratlan fordulat.

Dehogy egygyek!

Eb is, kopó is, agár is.

Gyönge vigasz.

Jó az neki.

Az alapgondolat.

Az utolsó itélet.

A palóc bánata.

Hogy lehet meggazdagodni?

Ha az ember nem tud jól olvasni.

Melyik a nagyobb csoda?

Mi legyen a neve?

Az emlékeztető.

Nagyon kicsiny volt.

Bucsuztatás.

A kótázás.

A kálvinista ember.

“Ki vagy”…

Ribizli apátság.

A legkedvesebb fa.

A nagy szeretet kára.

Biblia-tanításkor.

Csokonai és a szakácskönyv.

Az eklézsia kivánsága szerint.

Megadta néki.

Kölcsönösen.

A halotti beszéd.

A kezejárása.

A kanonok és a gazdasszonya.

A keresztelés legfőbb kelléke.

A szalmázás.

A hiba.

A lefőzött barát.

Miért nem sír.

Jobb előbb, mint utóbb.

Zsemle és a prédikáció.

A visszahozott kereszt.

A csekei plébános.

Széna, mint penitencia.

Válogassa ki.

Lefőzés.

“Az itemissaes.”

Esketésen.

A megevett kanál.

Az adventi tánc következménye.

Egyházi nyelven.

Jól ismeri.

Meddig volt a pusztában!

I. H. S.

A laki eklézsia.

Fokozás.

Hát aztán?…

A hitbuzgó cigány.

A kijavitott “miatyánk”.

Van-e ördög?

Minő nemzetbeli volt Ádám?

Kriza köszöntője.

Furfangos prédikációk.

Fölösleges!

A ki fél a menyországtól.

Nem futja.

Magyarosan.

A legátus mentsége.

Üsd főbe őket!…

Az angyalok teste.

Nem érdemes meghalni.

Nem azért tette.

Eltalálta.

Igaza van.

A cigány és a penitencia.

Ellenkező bajok.

Az anyós a bibliában.

Az áhitatos ima.

IV. Budapesti élet.

A gépkocsi.

Mikor a házmester lumpol.

A villamoson.

Az állandó szerető.

Mikor Ős-Budavára megbukott.

A vásárcsarnokban.

Az olcsó zsebkendő.

A közönség izlése szerint.

A falusi kis lány Budapesten.

A csavargó tünődése.

A házmester torka.

A szivarcsutka.

A fővárosi tej.

Lóvá tette.

A lawn tennis.

Nem csoda.

Nem kell tanítani.

Ki a legszerencsétlenebb ember Budapesten?

A Duna-fürdőben.

A nők közt nincs idősebb.

A próba-ebéd.

Ez is jubileum.

Gyöngéd szeretet.

Az előzékeny csavargó.

A síkos járda.

Az elővigyázó háziúr.

A gyorsfényképészet veszedelmei.

A zsebmetsző ünnepe.

A mi lehűti.

Az új szakácsné.

Igya le!

A mai kérők.

A ház hírneve.

A gyöngéd férj.

Nagyravágyás.

Ez is szerencse.

Veszedelmes lakás.

A Margitsziget és a csehek.

A fővárosi cselédek.

A műcsarnokban.

A drága főváros.

A Kerepesi-útról.

Még a javulásban is korhely.

Kellemetlen kiséret.

A mély gyász.

Jó ajánlat.

Divatkereskedésben.

Két levél.

Lelkiismeretes házmester.

A telefonon.

Apai gyöngédség.

Hogy kell a házbért fizetni?

A Duna-partról.

A könnyelmű főváros.

Ami legszebb a fővárosban.

A budapesti vizvezeték.

A XX-ik század leánya.

A ki siet, menjen gyalog.

Mikor eltiltják a vizpazarlást.

Nagyon sovány.

Rendkivüli hasonlatosság.

Bérkocsiban.

Ennek is a szűk lakás az oka.

Mikor a fal nedves.

A házasságközvetítőnél.

Téli mulatság.

A villamvilágítás.

A vicinálison.

Nehéz kenyér.

A ráadás.

Az örök-mozgó.

Ebben a drága világban.

Zsufoltság ellen.

A furfangos kintornások.

Rendőrök és az eső.

Kecsegtető kilátás.

Mi az oka?

Az orfeumban.

A képkiállítás.

Hol a bűnös?

Kedvező alkalom.

Alapos következtetés.

A Kossuth-utcából.

Oda az is jó!

Mitől fél?

A legmesszebb menő eredmény.

A Zugligetben.

A zsiráf nyaka.

Feltalálta magát.

A jó madár.

Esőben.

Lóverseny után.

A mikor siet.

A Duna két partján.

A bérkocsi alkonyon.

Nyomós bizonyíték.

A rossz lakás.

Tisztességes ember.

A nagyvárosi koldus.

Labdarugás után.

Túllicitálta.

Szomorú valóság.

Kellemes utazás.

A városligeti útvesztőnél.

Ki a hibás.

Terhes foglalkozás.

Ez is üdülés.

Telefon-hirmondó.

Rangbeli büszkeség.

A konfortáblis és a lova.

Aminek örül.

Adókivetéskor.

Lovagiasság.

A városligetben.

A Kálvin-téren.

A földalatti villamoson.

A kellemes látogatók.

Nem maradt adós.

A ráadás.

Az Erzsébet-téren.

Merre menjenek hát?

A lojalitás netovábbja.

A legbiztosabb jel.

A sok gyerek oka.

A nagyvárosi asszonyok.

V. A színfalak mögül.

Szentpétery toasztja.

Blaháné és walesi herceg.

Minő az operaház?

Nincs a szerepében.

Ez is elismerés.

Ráösmert.

A diadal.

Félbajuszú Rómeó.

A szerződtetés.

Tihanyi utolsó szavai.

Lefőzte.

Biztos szer.

Blaháné és a madár-eleség.

A mi lehetetlen.

Egy kis sajtóhiba.

Hanem a haj!…

Biztositék.

Sok lesz egyszerre.

Kiigazította.

Tenoristák közt.

Érdekes szinházi jelentés.

Hogy fel ne ismerjék.

Trilla mint igazolvány.

Nem azért fizeti.

A kritika.

A büntetés.

Megmutatta neki.

Miből?

A súgó veszedelme.

A fődolog.

Az egyetlen mód.

Ritkaság.

Thália papja.

A modern szinészet.

Az operaházból.

Művészeti hajlam.

Ő jobban tudja.

A Tátra.

Nem az övé.

Biz az különös.

A mikor a szinész nem tudja a szerepét.

A szerelmes szinész fizetése.

A kire legtöbbet hallgatott.

Méltatlankodás.

Feltalálta magát.

Értésére adta.

Drága toll.

A panaszos levél.

A szerelem fokozata.

A jó alkalom.

A “Pannonia” előtt.

A hatás.

Egy kis statisztika.

A lyuk haszna.

Káröröm.

Biztosság.

Gyöngéd figyelmeztetés.

A nagyság útja.

A szinpadi halál.

A főkellék.

A kedvelt szerep.

A nagyúri tempó miatt.

Ének-próbán.

A meglepő dolog.

Ez is ajánlólevél.

A babérkoszorú.

Csak súgjon.

Kerülő úton.

A téli állomás.

A jó tanács.

A szinműiró súgó.

Régen olvasta.

Az utolsó tréfa.

A minő a közönség, olyan a primadonna.

Mikor nincs diszlet.

Sértett önérzet.

A jövő heti műsor.

Aki örül, ha legazemberezik.

Akkor bátran mehet.

Biztató.

A kitartás.

Érthetetlen.

A mumus.

Szakember.

A lovag és a gázszámla.

Szinész lélekjelenlét.

A jó szerep.

Félreértés.

Dériné és a szerelmes diák.

Virágnyelven.

Próba alvásközben.

Minden a szokástól függ.

A hitelező aggodalma.

Megszokta.

Az énekesnő és a trombitás.

Hogy kell megpuhítani.

A kijavított darab.

Hogy lett a drámából balettánc.

Ejha!

A dalszinházban.

Szinészkongresszus idején.

Érti a dolgát.

Az áldozat.

Az öltözőben.

A szinész fogai.

Fontos intézkedés.

A komikus fia.

VI. Csöppek.

Vagy-vagy.

Az aggódó feleség.

A legujabb betegség.

Praktikus gondolkozás.

Az orvosság.

Az új járásorvos.

Megnyugtató.

Orvosi tanács.

Új gyógyszer.

A legjobb gyógymód.

A kövérség gyógyszere.

A hatás.

Találó elnevezés.

A görhes patikárus.

Azok a vők!

Savókúra.

Bölcs elővigyázat.

Mi a baja?

Megnyugtatásul.

Vallás és patika.

Hathatós izzasztó-szer.

Ne menj!

A javulás útján.

A képzelt beteg.

Önzetlen orvos.

Rosz vigasztalás.

Az egészséges beteg.

A takarékos asszony.

Sok a jóból.

Az orvosok és a halhatatlanság.

Erős természet.

Az állatorvosnál.

Ezer szerencse.

Ő szinteség.

Az orvos nősülése.

Egymás között.

Túlzás.

A fájós fog.

A doktor-kisasszonyok.

A patika titkaiból.

A hála.

A felét magára veszi.

Gyanakodás.

A legrosszabb.

A tapintatos doktor.

A hulló levelek.

A szem és a fogak.

Az angyalszállítók.

Mély álom.

A szokás hatalma.

Tessék kimondani!

A hipnózis.

Megkönnyebbülés.

Foghuzás után.

Az életjel.

Magyarázat.

Az úri betegség.

A szimuláns.

Bátorság.

Orvosság az idegbaj ellen.

Orvosi vélemény.

Megerőltette.

Jó helyen tapogat.

Igaza van.

Már ismeri.

Az izzasztó kúra.

Mikor az orvos szórakozott.

Mikor ártalmas a kerékpározás?

Nem ezt várta.

Ez is hegyi levegő.

Az álmatlanság oka.

Kisérő körülmény.

Mindegy!

Még élni akar.

Orvosi szigorlaton.

Ez is bosszu.

Kemény orvosság.

Helyes következtetés.

Annál jobb!

Egyszerű gyógyszer.

Lehetetlen!

Ez aztán a főúri büszkeség.

Segített rajta.

A karlsbadi kúra.

Mindig orvos.

Kóstolja meg!

Megfelelt a kérdésre.

Néha-néha!…

Elárulta.

Eltalálta a baját.

A soványító-kúra.

A fejbeli munka.

Az orvos és az anyósa.

A doktormesterség.

A kutyának való…

Az előkelő betegség.

Mit szeretne látni?

Majdnem természetes.

A siker.

A gyöngéd férj.

A betegség jele.

Mikor konzultáció van.

Elhiszi.

Ez a jó orvos.

Az ájulási rohamok.

VII. A hol az igazságot mérik.

A mi igazságszolgáltatásunk.

A következmény.

Fődolog a pontosság.

A vizsgálóbiró előtt.

Végrendelet-készítéskor.

Tanuvallomás.

Ez is enyhítő körülmény.

Mert ismeri.

Ilyenek az ügyvédek.

Két mértföldes tréfa.

A szerencsétlen ügyvéd.

Fontos ok a pörösködésre.

Szinvallás.

Akit szabad ütni.

Könnyelmüség.

Egyforma keresetforrás.

A nagy orr.

Az új fogház.

Önhittség.

Az első igazságos itélet.

Önérzet.

Vallatás közben.

Ilyen a magyar ember.

Jól megbecsülte.

A mentő tanuk.

Rendőrorvosi jelentés.

Ismerik egymást.

Az ügyvéd végrendelete.

Az anyós mint mentség.

Okadatolás.

Megmagyarázta.

Az eljárás egyszerüsítése.

Az iskolatársak.

Ez is mentség.

A mi sulyosbító körülmény.

Hát már Ő felsége is!

Hol a pokol?

A csere.

Ki tehet róla?

Az esküdtszék mint iskola.

A kuriális stilus.

Kedves emlék.

Az utolsó kivánság.

A törvényszék öröme.

Változott helyzet.

Az igéret.

Az első teendő.

Az egyenlőség.

Ez is szívbaj.

Ezt már csak elhiheti.

A kabáttolvaj.

Még vár.

Nem sértés.

Hiteles tanu.

Lopott nadrág.

A székely a biróság előtt.

Azt elvégzi ő.

Kedélyesen.

Félreismert pártoló.

Megnyugtatásul.

A hivatalvesztés.

Ez is enyhítő körülmény.

A szokás hatalma.

A ki gyorsabb az ügyvédnél.

Miből él?

Ez is csődtömeg.

A névjegyek.

A jó kliens.

Sehogysem akarja megérteni.

Prókátorosan.

Ma így, holnap amúgy.

A zsebmetsző hálája.

A lopott revolver.

Máskép magyarázta.

A régi közmondás.

Dilemma.

Ellenkezőleg.

Mit tud a bojtár.

Papucsfi kérelme.

A polgári jog.

Okos alku.

Ha nem volt különb!

Őszinte válasz.

Hol volt hát?

Ez is védelem.

Az elkeseredett rab.

Sértett önérzet.

Mikor lopjon hát?

A megrögzött szokás.

Biztatás.

Egyszerű megfejtés.

A zsebtolvaj védekezése.

Szemtelen kérdés.

Végtárgyaláson.

A tagadások netovábbja.

Szeretné folytatni.

Körmönfont itélet.

Ami fontosabb.

A megcsalt malac.

Világos!

A pénzhamisitó védelme.

Tessék rágyujtani!

Lelkiismeretesen.

VIII. A kaszárnyából.

A ki penzióba vágtat.

József főherceg és a honvéd szakaszvezető.

A hol megszűnik a civilizáció.

Gonosz célzás.

Az őrség.

Milyen lehet az?

Sorozáson.

A reggeli.

Festetich tábornok és a szolgája.

Megelőzte a bajt.

Bizony szerencse.

Megmondta néki.

Az okos tisztiszolga.

Csak a csúnya kell neki.

Melyik különb?

Szoktatja magát.

Königgrätz után.

Az elkényeztetett baka.

Miről ismerte meg.

Mi az előirás?

Miről lehet megismerni József főherceget?

A trójai faló.

Könnyen segit magán.

Az orrszarvu, mint apa.

Szubordináció.

Huszár előtt nincs akadály.

A két főparancsolat.

Kényszerhelyzet.

Bakafurfang.

A kaszárnya udvarán.

Hogy keres a huszár szeretőt.

Az őrmester úr szójátéka.

Igaza van.

A bakák ragadós nyavalyája.

Mi a katona?

A jelszó.

A nagyság bizonyitéka.

A cigánybaka levele.

Honvédujoncok oktatása.

A kaszárnya szóvirágaiból.

Jó hasonlat.

Az elbujt fiastyúk.

A disputa.

A jutalom.

A trombitás csókja.

Hadgyakorlatokon.

Ami lehetetlen.

Gyöngéd figyelmeztetés.

Sokat kiván.

A bakakáplár szerelme.

Az első kötelesség.

A tüzér-iskolából.

A német nyelv.

Fokozás.

A huszárönkéntesek iskolájából.

“Állj!”

Kinek jobb a fegyvere?

A tót baka kevélysége.

Értsen róla.

Ki tartozik?

Bizony jó, hogy nem látja.

Az olasz égalj.

A jó koszt.

Komoly intés.

Melyik a legbecsületesebb?

A különbség.

A jövendő háborúból.

Ez aztán a szamár!

A kaszárnya-iskolából.

Nem!

A szerelem netovábbja.

A lovagló-iskolában.

Utasítás.

A kapitány és az egyetem.

Aki ostobább a ludnál.

A huszárőrmester gyomra.

Mikor kanyarodjék?

A polgári házasság katonai szempontból.

Nehéz kérdés, könnyű válasz.

Hol a puska?

Ezt tessék megcsinálni.

Nem tehet róla.

A rezervista-iskolából.

A lustaság oka.

A műveltség fokmérője.

Dehogy részeg!

A népfelkelő fegyvere.

A takarékos tisztiszolga.

A tűzér-kaszárnyából.

Bakaszerelem.

Mindegy!

A ki önmagát kiséri be.

A telefon és a baka.

Velence építése.

Hadd jusson annak is.

Hivatását követi.

A menázsi.

Vagy úgy!

Az önkéntes-iskolában.

A nagy hadgyakorlatok után.

Az obsitos nagymondása.

IX. Szemita világ.

A nagy rend.

Svájcban.

Uj nemesség.

Jó biztatás.

Ebben a drága időben.

A kikerésztelkedés.

Nagy haladás.

Jó jel.

Nagyot akart mondani.

Bankár-büszkeség.

A kiegyenlítés.

A keserűvíz.

Stílszerűen.

Ravasz házaló.

Kitelik tőle.

Mikor megy jól?

Különös.

Irigykedés.

Nagy szerelem.

Tőzsdenyelven.

A reklám sikere.

A névmagyarosítás korában.

Kellemetlen megelőzés.

Nagyzás.

Elővigyázó.

Nemes vetélkedés.

A nehezebb dolog.

Mit tud hát?

Ha tudná!

Talpraesett válasz.

Ki kiabál?

Cserélne a kutyájával.

Bálban.

Csak öntse be!

Előrelátás.

Jó tanács.

Mitől hízik?

Furfangos kibúvó.

Az is párbaj.

Ismeri őket.

Drága hóditás.

Szerencse.

A csengeri vásáron.

A közönséges név.

Az eladó fogfájás.

A nagy siker.

Rosz üzlet.

Franciául tanul.

Alapos magyarázat.

Az ok.

Túllicitálta.

A tőzsdéről.

A kurta méter.

Esdeklés.

Óvatosság.

Rotschild és a lengyel herceg.

Az élet becse.

A nagyszerű találmány.

Mindent percentre.

Jeles firmák.

Ez is üzlet.

Az utolsó szó.

Találó.

Divat és főkönyv.

Tengeren.

Apai tanács.

A gazdagodás útja.

Apai büszkeség.

Az új földesúr.

Kitalálta a módját.

Gyöngéd figyelem.

Csúffá teszi a familiáját.

Félreértés.

A kereskedői becsület.

Az arany óra.

A mentség.

Ki a nagyobb?

Mindig üzletember.

Ez is műbirálat.

A barátságos arc.

Nagy hozomány.

Mikor ő úgy is tud.

A befektetés.

Lefőzte őket.

Az antiszemita világban.

Önbirálat.

A vigéc szerelmi vallomása.

Ki van meglőve?…

Felfortyanás.

A szökő év.

Kárbaveszett harag.

Tromf.

A szamárbőr.

Figyelmeztetés.

Érthetetlen.

Mikor a gyakornok panaszkodik.

Jó számítás.

A nagyralátó.

Az még nem baj.

Föltételes bocsánat.

Kivágta magát.

Tudja a következményét.

Mikor fürdik?

Megnyugtató tudat.

Háborús hírek idején.

Az első gondolat.

A hitel.

X. A társaságból.

Alkalmi pumpolás.

Biztos ellenszer.

Ujkori hasonlat.

A mai viszonyok…

Ádám apánk érdeme.

Vállalkozó szellemű.

Könnyen segíthet.

A hágai békekonferencia idején.

Fokról-fokra.

A fürdő-évad előtt.

A fekete kávé.

Könnyű csere.

Olcsó kalap.

A mi éppen elég.

A jogorvoslás.

Mit igyék hát?

Gyors előre-tekintés.

A kiméletes férj.

Pótlás.

Csárdás közben.

Modern asszonyok.

A harmadik szó.

Sokat is ér az!

Ebéd közben.

Fölfordított világ.

Mégis csak jobb.

A helyettesítő.

A szépülés oka.

A megszokott férj.

A férficsók próbája.

Furcsa ok.

Bókolás.

A boldog ember.

A mértékletes.

Kár volna.

Mindig asszony.

A szólásmód.

A fődolog.

Választás.

Álomfejtés.

Az önhittség netovábbja.

A mézes hetekben.

Miért akar férjhez menni?

Zsúron.

Ez is meglepetés.

Két legyet egy csapással.

Az irigyelt.

Túlságos ovatosság.

A mai párbajhősök.

Szószerint követett tanács.

Jó biztatás.

Ámor nyila.

Falb időjóslatai.

Női logika.

Az irógép hiánya.

A képviselők összeférhetetlensége.

A rimelő keresztnév.

Gyanus dolog.

A mi fölött maga is csodálkozik.

Okos beosztás.

Látogatás előtt.

Szecessziós erkölcstan.

Biztatás.

A mai leánynevelés.

Nem bánja jobban.

Fülig.

A nők lelkiereje.

Bakfis-versengés.

Finom visszautasítás.

Óvatos papucshős.

Hadisarc.

Esős időben.

Válás után.

Az utolsó akarat.

Udvarlás közben.

Figyelmeztetés szójátékkal.

Családi jelenet.

A borotva.

A jó tanács.

A lélekvándorlás.

Izletes csemege.

A virágnyelv.

Feltalálta magát.

Az ügyvéd szerelmi vallomása.

Még szívesebb fogadás.

Az új század leánya.

Nem várt fordulat.

Bolond kérdés.

A nőemancipáció haszna.

Kötelező polgári házasság.

A férj öröme.

Szerencsés fog.

Túlságos udvariasság.

A nők szavazati joga.

A mai fiatalság.

Bisztosíték.

Máskor nem jut szóhoz.

Szörnyü büntetés.

Egyik olyan, mint a másik.

Népszámláláskor.

Máskor is!

Ráduplázott.

Nehéz feltétel.

Ijesztésül.

A pörpatvar hevében.

Nagy előny.

A női zseb.

A hiány.

Álarcos bálban.

A vő óhaja.

A házasság legbiztosabb jele.

Válasz egy goromba levélre.

A bökkenő.

Veszedelmes próba.

Ez aztán a bók.

II. KÖTET

TARTALOM

I. Jaj de hunczut…

A forradalmi táblabíró.

Mikor nem kellenek okos emberek.

Táblabíró hiszekegy.

A márciusi napok humorából.

A demokraczia.

Fegyvergyakorlat közben.

Kossuth, mint őr.

Pecsovics-hiszekegy.

Mi az ágyú?

Damjanich és Kossuth.

A kém.

A legszebb halál.

Ami lehetetlen.

Petőfi és Bem.

A kengyelvas.

Nem kell!

A fegyver-raktárak.

Damjanich és a szerbek.

Guyon hires mondása.

Damjanich dicsérete.

A gavallér magyar huszárok.

Bem és a székelyek.

Mikor élünk?

Ez aztán a magyar gyerek!

Melyik ér többet?

A huszár foglyai.

Bem és a gránátos.

Az okoskodó nemzetőrtiszt.

Éljen Kossuth is!

A bor.

A mi atyánk.

Tud ön hallgatni?

Gábor Áron első ágyuja.

Nincs a reglamában.

Bem újja.

A huszár és a dragonyoshadnagy.

A megéljenzett szerezsán.

A honvédek ereje.

Damjanich és a kisleány.

Huszár-számadás.

A ki hátrálni tud, előre is mehet.

A gyerek-tűzérek.

A váci csata előtt.

Földváry és a furvézer-ló.

A pótolhatlan Petőfi.

Az egri asszony.

A komisz fej.

Károlyi grófné és a huszár.

Schlick nyúlvadászata.

Mikor a huszár csókot kap.

A lyukas köpönyeg.

Sebesült helyett ló.

A tiszta egyenruha.

Miért szeretett volna Bem magyarul tudni?

Mi a respublika?

A kivilágítási költség.

Nagyot mondott.

A piskii csatából.

Üsd pofon!

A muszka gyomor.

Találó megjegyzés.

Világos után.

A kicsempészett bujdosó.

A cenzura.

A fentartó elem.

Haynau lakbére.

Egy kis tévedés.

Megesküszik rá.

A megcenzurázott korcsmacégér.

Jókai lyukas csizmája.

Rögtönzött prédikáczió.

Még a szentírás sem kell németül.

Mindennek “pacal” a vége.

A magyar ruha.

Sok egyszerre.

A nyiltszivű kocsis.

A legszomorúbb nóta.

Virágos nyelven.

A visszautasitott útlevél.

Válaszszanak magok közül.

A németre fordított Vas Gereben.

Az ellenség.

A zene-engedély.

Megkeresztelte.

Az aranyparaszt.

A tejfel.

Báli meghívó.

Mikor a cigányokra is adót vetettek.

Fizet-e a kutya?

Nem volt rá szükség.

Drága világ.

Osztrák-stilus.

Nekik való.

A kétfejű sasok korában.

Erger-Berger…

A vizbefuló találékonysága.

Mi a nagyobb tudomány?

Vigyék el!

Egy épületes névsor.

Dehogy német!

Okos tanács.

A szentelt papiros.

A tilosban.

A három császár.

A lemuzsikált ebéd.

Visszavágás.

A felzúditott kofa.

Kétértelmű megnyugtatás.

Megmutatta.

Hogy szoktatták el a németet a háztól.

A régi nóta.

Félreösmerte.

Sem istene, sem hazája.

Dehogy nem!

Megnyugtatta.

Két hajdú beszélgetése.

A felsült rendőrkém.

A politikai barometrum.

Bach-korszakbeli imádság.

Ha csak…

II. Kalapács.

A magyar ipar.

Ez is bók.

Aki kevéssel is beéri.

Üsse főbe!

Nehéz idők.

A bosszú.

A drága szerszám.

Borbélynál.

Üzleti fölfogás.

Az álom.

Elbicsaklott a nyelve.

A demokrata.

Ami a kékitőt helyettesítheti.

Önérzetesen.

A jó nap.

A mészáros töprengése.

A hol fölösleges az ujság.

Felszabaditás után.

A mint tetszik.

Gyanús tünet.

Aggodalom.

A nagyevő.

Mire jó a nagy csizma.

Elszólta magát.

Tiszta mesterség.

Az idő pénz.

Ismeri a szokást.

Jó portéka.

A borbély hirdetése.

Melyik az ügyesebb?

A borravaló.

Jó mentség.

Annál jobb.

Miből következtet?

A mi vele jár.

Túllicitálva.

Még neki áll feljebb.

A kancsal leány haszna.

Sovány ebéd.

A helyrepótlás.

Kereskedelmi stilus.

Leleményes kereskedő.

Inasgyerek észjárása.

Ha lehetne.

Hála Istennek!

A pincében.

A nyalánk fodrászgyerek.

Jó tanács.

A május 1-ji ünnep.

Miből következtet?

Szeget szeggel.

Jó iskola.

Korszerü.

Szabó-élelmesség.

A fölszabadulás jele.

Kiegyenlités.

Előrelátó.

Az abc és az egyenlőség.

A szabó mint házasságközvetitő.

A paradicsom.

A hirdetés haszna.

A hentesnél.

Furcsa kifogás.

Az arany középút.

Egyenérték.

A mészáros izlése.

Bajos dolog.

Ajánlat.

Öndicséret.

Megszólaltatta.

A szűk cipő haszna.

Az atyafiság.

A bűnbak.

Kisegítette.

Jó biztatás.

Rosszul indul.

Ez is valami.

Mindenkép baj.

Mikor a majszterné takarékos.

A hosszú kolbász.

A válogatós vevő.

Ilyenek a nagy urak.

Mire kiváncsi.

Iparosbálban.

Elárulta magát.

Munkaszeretet.

Nagyzolás.

A csendes társ.

Kerűlő uton.

A figyelmes kereskedő.

Czipő-varázslat.

Nem vész kárba.

Akár így, akár úgy.

Gúnyolódó kérdés.

Az irigyelt mesterség.

Gavallérosan.

Mikor a majszter úr el van foglalva.

A jó posztó.

A kvárgli.

Hidegvér.

Szerencsekívánó részvét.

Vásárlás közben.

Fénykor.

Az előrelátó asztalos.

Elriasztás.

Mikor a székálló szerelmes.

A munkanélküli.

Hazafiasan.

Mindig üzletember.

A megtartott utazó.

Borzasztó.

Családi revolver.

Emberbánás.

Váratlan öröm.

III. Baklövések.

Hogy kell a rókát lőni?

Az eredmény.

Jó mentség.

Ha úgy tetszik.

A medve.

Erdőben.

A böjtölő vizsla.

Vadaskertben.

Melyik a különb vadász?

Testvérgyilkosság.

Mi tartotta vissza?

Jó tanács.

Már ismeri.

Őszinte.

Félreértés.

Ez aztán a vizsla!

Hol a mókus?

Sikerült vadászat.

Az új puska.

A jó eb.

A vadászidény.

Félti.

Minő vadászruha kéne.

Uj vadászterület.

A szarvak után itél.

A veszettség következménye.

Hajtót lőtt.

Természetes.

Segít magán.

A jó szimat.

Egyszerü szer.

Mikor a gróf úr lő.

Helyes következtetés.

Szalonka-vadászaton.

Mikor az ember kettőt lát.

A gonosz pásztorfiu.

A jó lövő.

A két szarvas.

A főerdész-jelölt.

A takarékos kutya.

Az igazi baklövés.

Medvekaland.

Ismeri már.

Az ebadóért.

Értsen róla.

Ki a hibás?

A jegesmedve.

Fölösleges.

Miről ismert rá?

Éppen az a baj.

A hibás lövés.

A vadorzó mentsége.

Akaratlan célzás.

Angol kutyák.

Ujabb kifogás.

Figyelmeztette!

A rosz vadászember.

A szerencsétlen nyúl.

Melyik a legjobb agár?

Nemes cél.

A vadász emlékezete.

Kapóra jött.

Hogy lehet az?

A Mátyás-madár.

Az új vizsla.

A legjobb vadász.

Szépet a hasznossal.

Hajtóvadászaton.

A füstnélküli puskapor.

Kölcsönösség.

Önismeret.

Ami olcsóbb, mint a nyúl.

Még a vizslája is!

A megsértett vizsla.

A lakcím.

Bátor férfiú.

Derék állat.

Egy vadász nagymondásaiból.

Furfang.

Elárulta magát.

Lőjjön még!

Gyorsvonaton kergetett nyúl.

Ellentét.

Ez is vadász-szerencse.

Ha csak hazudni kell!

VI. Az iskolából.

Csak látásból.

Beiratáskor.

A tanyai iskolában.

Megadta néki!

Minek kérdi?

A melléknév.

A paradicsomi alma.

A szentelt olaj.

Megfelelt.

A hasznos állat.

Ami nem számít.

A köd eredete.

Az utolsó szentség.

A jó fiú.

A feltételes alak.

A megbolondult hal.

Ez is négylábú.

Az állattanból.

Életpálya.

A maga szempontja.

Nyelvtani órán.

A mindennapi kenyér.

Kormeghatározás.

A levegő haszna.

Eltalálta.

A bérmálás.

Az özönvíz.

Igazat mondott.

A kis politikus.

Egyszerű dolog.

Hogy megcibálhassa.

Az irón haszna.

A hű állat.

A parancsoló mód.

Biblia-magyarázat.

Eltalálta.

A kis üzletember.

Az áldozatfüst.

Kivonás.

A többes szám.

Időmeghatározás.

Mi is lehetett más!

A rákospalotai iskolából.

A verses biblia.

A hatodik parancsolat.

Ez is kutyabetegség.

A szabad akarat.

A jó tél.

Határozott, - határozatlan.

Uj felfedezés.

Romulus, a börziáner.

Biztos felelet.

Hol a máj?

Kipiszkálta.

Bizony jó lett volna!

Gyanus szemléltetés.

A késés oka.

Zuhany.

Modern leánynevelés.

Szemléltető oktatás közben.

Az olcsó József.

Az ajándék-bor.

Indokolás.

Tessék megfejteni!

Sugás után.

A nagy kutya.

Furcsa kérdés.

Ovidiusból.

A vastag újj.

A mire nincs felelet.

A példa.

Kereskedelmi számtan.

Történelmi órán.

A nőképzőből.

Felsültek.

Az álmos diák.

Latin nyelv-órán.

A polgári házasság ellenségei.

Mi a természetrajz?

Modern kisdiák.

Szó szerint.

Vigasztalás.

Az ötödik elem.

Földrajzi órán.

A XX. század gyermeke.

Kolumbus találmánya.

A magasabb mennyiségtanból.

A vihar születése.

A fekete kávé és a napfény.

Sok csapás.

Gyökvonás.

Műfordítás.

Tanulság.

Mi az igaz?

Diákszerelem.

A felsőbb leányiskolából.

Könnyü vigasztalás.

Tanügyi nyelven.

A tanárjelölt sóhaja.

A váltóláz.

Másodszor is.

Ami nálunk lehetetlen.

Jogász-élet.

A szamárság.

Fogas kérdés.

Lavina-pumpolás.

Furcsa hirdetés.

A könyvek.

A szemináriumi leves.

A mithológiából.

A leghatalmasabb méreg.

Birói vizsgán.

Miért irigyli?

Önérzet.

Természetes.

A frenológia.

Letromfolta.

Vigasztalás.

A büntető-jogból.

A zsebóra pótlása.

Nem volna rosz!

Jogi szigorlaton.

Ez is ok a sápadtságra.

Az új iskolaév.

A megszokás.

Mikor nagy a hőség.

Okosan.

Tudori vizsgán.

A kicsiny szoba.

Báli ismeretség.

Aki megelőzi a hajnalt.

Orvosi szigorlaton.

Miként szerzik az angolok gyarmataikat?

Mivel telik el az idő?

Jeles firma lehet.

Furcsa öröklés.

Pesszimista.

V. Rántás.

Szeget szeggel.

Mivel tartozik?

Rosz jel.

Hordárt!

Az eleven sajt.

Biztos orvosság.

Helyes következtetés.

Ami nem kerül a számlára.

A furfangos vendég.

Bajos megtenni.

Dicsekvés.

A jó pörkölt.

Csekély különbség.

Hol ebédel?

Letorkolta.

Egy kis félreértés.

A szalvéta.

Ki az okos ember?

Óvatosság.

Az újkori Sámson.

Visszavágott.

A barátság netovábbja.

A furfangos góbé.

Könnyü választás.

A műbor.

Őszintén.

A pumpolás új módja.

Fürdőn.

Jó kiszolgálás.

Az előzékeny szobapincér.

A borravaló.

A hegyek között.

Ez is fizetés!

Az áremelés oka.

Vasúti vendéglőben.

A természetbúvár.

Hogy ugratja vendégeit?

Jó étvágyat!

Bánatűzés.

Nem várt figyelem.

Derék vendéglős.

A pompeji korcsmáros.

Szakácsnő-változáskor.

Erős próba.

Pótlék.

Nagyzolás.

Kerülő úton.

A szoba.

A vendéglő új czíme.

Egy kis tévedés.

A jószívü korcsmáros.

Borismerő.

A döglött légy.

A türelmetlen vendég.

A különbség.

Erőgyüjtés.

A mély bánat.

Angolosan.

A végrendelet.

Beszélgetés a hallal.

Elővigyázat.

Uj időmérő.

Ki az oka?

Az abrosz.

Előzékeny fiú.

Jó cégér.

A szerencsés vendég.

Nem várt fordulat.

Furcsa atyafiság.

A korhely.

Mire kell a liba?

Bárányból sárkány.

A friss pecsenye.

Tromf.

Vigasztaló.

A tiszta lyuk.

Falusi párbeszéd.

Meggondolatlanul.

A svábbogár.

Erős bizonyíték.

Széchenyi István gróf és a hitel.

Ébredés előtt.

Nem kér belőle.

Igazi lovag.

Az uralkodó planéta.

Mindenre van mentsége.

Jó ürügy.

Biztató.

Eredeti meghívás.

Erő-próba.

A ventilláció.

Az özönvizkori bor.

Mi a borsosabb?

Leálcázott koldus.

Jó üzlet.

A törzsvendég.

Sokat kiván.

Tessék megpróbálni!

A házirend.

A különszolgálat.

Vidéki sörházban.

Oktatás.

Megnyugtatta.

Csalogató hirdetés.

A furfangos vándorlegény.

Bizonyosan úgy lesz.

Világért sem!

Gyöngéd figyelmeztetés.

Ami csakugyan sok!

Ami igaz is.

Korhely-monolog.

Mi a jobb?

Jó kávé lehet.

Bosszantó.

A tót és a sörhab.

Fizetéskor.

Kétféle ár.

A mai párbajos világban.

Bakakifogás.

Télen.

A nagyobb fogyasztás titka.

VI. Kortesvilág.

Kortes-fohász.

Utbaigazítás képviselőjelöltek számára.

A választói bizonyíték.

A különbség.

Nem kézműves.

Választások küszöbén.

A furfangos tót.

Választási igeragozás.

A kerületek értéke.

Az igazi hang.

A mikor mindenki jelölt.

Jobb helynek jobb kell.

A választási fuvardíjak.

Miért nem lép föl?

A kortes hazafisága.

Mi a politika?

Őszinte programm.

Ha akadna!

A szabad akarat.

A hazaszeretet netovábbja.

Pályázat képviselői állásra.

Lakoma közben.

Kétes hála.

Néma képviselő.

Egy néppárti programmbeszédjéből.

A kortestanya, mint fogorvosi műterem.

Készen veszik.

Az üres biztosíték.

Ki beszéljen helyette.

A kárbaveszett egri.

A hála.

Jobb volna.

A ló és a szamár.

Az iskolakerülő.

Helyes válasz.

A csere.

Miért kell két jelölt.

Csak az egyik!

Aki Tisza Kálmánt megmentette.

A zsidó fizet.

A választások haszna.

Találó hasonlat.

Az alkotmány fája.

Torony és politika.

A nőnemű vármegye.

Sem az egyik, sem a másik.

A hízott disznó.

Csak két betű.

A jobbik képviselő.

Az új ruha.

A soványodás oka.

Ki a különb?

A derék hazafiak.

A hol nincs ellenjelölt.

Hová tartozik?

A hidegvér.

A barsi kortesnóta.

Mi a diplomata?

Bibliai hasonlat.

A nyilt könyv.

A részeg kortes és a kutya.

Ez is magyarázat.

Nem kell neki Fráter!

Biblia a választásoknál.

A testi távollét.

Egy kis félreértés.

Megmagyarázta nekik.

A demoralizálás.

Szép kompánia.

Ő már választott.

Az Erzsébetvárosból.

A jóltevő.

A kapacitálás.

Jogcím.

Miért szavaz reá.

Ez aztán elvhűség!

Szavazáskor.

A sárgalap.

Önérzet.

A ki csak győzni akar.

Még ez is kevés!

Választási gúnydalok.

A választói-jegy.

A petició.

Választási emlék.

Három okmány egy peticióból.

A holt választó levele.

Kortes-számla.

A bukott jelölt kesergése.

Akik nem örülnek a győzelemnek.

Végzetes tévedés.

VII. A nép humora.

A társaság.

Virágnyelven.

A balatoni halász.

Jó mulatság.

Furcsa dicsekvés.

A bátorság bizonyitéka.

Ujkori biztosítás.

Balharázás.

A levél.

Békés otthon.

Talány.

Megadta nekik.

A tót sóhajtása.

A fogfájás nem betegség.

A villámháritó.

A bosszu.

Ez is valami.

Nem győzi bevárni.

Ki bántja?

Naptár-vásárlás.

A furfangos bíró.

Vásáron.

Biztató jel.

Nem lehet az ember mindenütt.

Alapos magyarázat.

A testi fogyatkozás.

Orvosság a vakandtúrás ellen.

Tromf.

A rákok.

A nagy baj.

Alapos indok.

Rosz jel.

Isten áldása.

Mit csinál a kilencedik?

Már eleget tud.

A szerető ára.

Készülődés.

A bejelentett leányszöktetés.

A főminiszter.

Székely párbeszéd.

A mély bánat.

Miért volt rosz a szüret?

A leivott árenda.

Eleget tanulhatott.

Nem messze esik az alma…

Nagyra van vele.

A sváb ábécéje.

Bölcs határozat.

Az aggódó férj.

A megsértett disznó.

Miért fütyül a gőzös?

Bizonyiték.

Lóvásárlás közben.

A falu nevezetessége.

Nagy urnák született.

Jó hasonlat.

A hivatalos óra.

Jó lesz haza nézni.

Igaza van.

Kötekedés.

A gondos feleség.

A távirás titka.

Praktikusan.

A kibékülés jele.

Értsen róla.

Mi a randevu?

Sikerült lakodalom.

Önbeismerés.

Ne olyan hangosan!…

Kaphat belőle.

Méltatlankodás.

Gyanús szerelem.

A két vasárnap.

A csukázó.

Hol van hát?

Mifevaló a telegráf?

A bajusz.

Aki nagyon is számit.

A holló.

Ez is ok a nősülésre.

A káromkodás.

Ki kezdje?

A mai falusi asszonyok.

Népies szójáték.

A táviró-hivatalban.

Javult helyzet.

Milyen az íze?

Szerencse a szerencsétlenségben.

Anyai öröm.

Vasuti-pénztárnál.

Az már más!

Vigasztalás.

Mi a szocializmus?

A korhely mentsége.

Előleges gyakorlat.

Az utcai lámpák.

A második.

Egy ökör is elég.

Kártékony hatás.

A székely és a vasút.

Biztatás.

Kétség.

Kedélyesen.

A kevélység oka.

Anyai aggodalom.

A hűtlenség első jele.

A dologkerülő.

Az adóhivatalnál.

A mag.

A fortélyos eset.

A szerencse.

Milyen a vetés?

A mulatság ára.

Jó foglalkozás.

Ez is dicséret.

Óvatosság.

A válás akadálya.

A kedves emlék.

A jó út.

A kevély sváb.

A néma felelet.

A falusi tűzoltás.

Kitünő ajánlat.

A pihent bor.

Uj divatú koldulás.

A szorgalmas levelező.

A gróf úr szokása.

Ez is bók.

A keskeny országút.

Boldog város.

A jó pásztor.

Javasasszonynál.

A vészfék.

Ékes nyelvezet.

A sztrájkoló tehén.

A zsindely és a szolgabiróság.

Számonkérés.

A szobaleány és a báró.

A rendes ember.

A szoptatós dajka.

VIII. Gyermek-észjárás.

A találmányok korában.

Birike és az esernyő.

A legkedvesebb étele.

Gyönge vitéz.

A kis nemzetgazdász.

A képes levelezőlap.

Az üres hely.

A piros festék.

Együtt haljanak.

Névnapi kivánság.

A másik szamár.

A maradék.

Tessék rá felelni!

A makacs tehén.

A vigasztaló.

Putifárné zálogháza.

Nem kell neki a menyország.

A kis gazdasszony.

Honnan került a kutya?

A jó rendőr.

Fontos kérdés.

Mi az ügyvéd?

Azok a gyerekek!

Jó mentség.

Laci aggodalma.

A magyarázat.

A mese.

Utánzás.

Erős jellem.

Ártatlan megjegyzés.

Eltévesztett hatás.

A Csendes Oceán.

A gólya.

A megmosott óra.

A kis telhetetlen.

Közbeszólás.

Elmélet.

Az igazi selyembogár.

Korai aggodalom.

Elárulta.

A kis önző.

A bánat oka.

Miért nem árad a tenger?

A paradicsomból.

Gonosz csont.

Korán kezdi.

Mariska részvéte.

Tisztességtudóan.

Leszólás.

Nehéz volna.

Mi lesz belőlünk?

Előrevetett árnyék.

A szólásforma.

Gyermekfurfang.

A nagy állat.

A magyar soh’sem fél.

Mindakettő jó.

Szemrehányás.

A pékek imádsága.

A csorda.

Kellemetlen ellenőrzés.

Nem ő az oka.

Mire kiváncsi?

Összefüggés.

Még szerencse…

A rövid asztalima.

Szomorúság.

A lószőr.

Az új csizma.

A cirkuszban.

A nagy város hatása.

Megkülönböztetés.

Következtetés.

Milyen nagy volt tavaly?

A hosszú nyak haszna.

Elárulta magát.

Viharban.

A fogak.

Csere-üzlet.

Ez is állatvédelem.

Ki az apja?

Terrorizmus.

Ádám és az alma.

Nehéz megtenni.

Bolond kérdés.

A kis fecsegő.

Őszintén.

A rosz tyúk.

Nem hiszi.

Jó ok.

Mit hozzon a gólya?

Mi a társalgónő?

A becsületesség.

Ugyan ráijesztett.

Elárulta.

A két fül.

Megszoktatta.

Időjárás bácsi.

Miért rosz?

A kanyaró.

Dicsekedés.

Nem fér a fejébe.

Ami baj.

Egy új állat.

Oh, a gonoszak!

Az atyafiság.

Keserű panasz.

Az új század gyermekei.

A nedves kamara.

A kis ártatlan.

A keresztényies osztály.

Jó szív.

A méz.

Mikor a paraszt gyerekek játszanak.

Óhaj.

A nagy dob.

Ki a gazdagabb?

Az ebéd végén.

Gyermek-logika.

Megszólás.

Nincsenek már gyerekek.

Mire kiváncsi.

Vonja le a hozományából.

Az ebéd ideje.

Méltatlan bánásmód.

Gyermek-nevelés.

A három teríték.

A báliruha.

Különböző vélemény.

A Zugligetben.

Az új mama.

Megvetés.

Csak a felét.

A baklövés.

Segit rajta.

Városi gyermek falun.

IX. Cigány-kerekek.

A cigány és a csóka.

Gazdag örökség.

Élet, vagy halál!

A cigány és a korcsmáros.

A póstán.

A cigány és a nap.

A cigányzene.

Puha arcbőr.

A három kutya.

Ha a portékát nagyon olcsón kinálják.

Régi familia.

Láttad?

Megmondta néki.

Mire kell az alma?

Mit nem láttak?

Juhászbunda.

A veszett bor.

Cigányegyezség.

Az akarat.

A legnagyobb ellenség.

A varjú.

A fejérszemély.

Visszavont mindent.

Kard-e, vagy vonó?

A magyar nadrág.

Szaván fogta.

A pad alatt.

Akkor nem szorul rá.

A tej nem határoz.

A szégyenlős.

Még az angolt is!

Ez már más.

A régi jó világból.

Ki álljon meg?

Beszélgetés a hallal.

Cigány-számadás.

Ki az úr?

Ajánlat.

A cigány lova.

A vendégszeretet.

A bagaria.

Egy herceg, egy cigány…

Szörnyű fenyegetés.

Jó kifogás.

Rút purdék.

A generálisok.

Cigányvallatás.

A tehénre való.

A különbség.

A cigány, mint gazda.

Hol szárítják a tubákot?

Cigányízlés.

Kitalálta.

Nem használ.

A grófkisasszony.

A potya-ebéd.

Hány lába van a libának?

Atyafiságból.

A kölyök-pohár.

Óvóintézkedés.

Az incselkedő klarinétos.

Dehogy!

A tilosban.

Gyors bűnhödés.

A primási palota előtt.

A régi közmondás.

A nagy úr.

A hegedű és a rajkók.

A vad guba.

A keserves nóta.

A legjobb világtáj.

Mi az oka?

A rabvallató.

Ismeretség.

Az óvatos cigány.

Rá van útalva.

Milyen az a hátultöltő puska?

A beszélő néma.

Furcsa név.

No lám!

A kopott nap.

A maga kenyerén.

Mindegy!

Névnap-köszöntéskor.

Hol a hiba?

Milyen a jó bor?

Cigány-észjárás.

Az álom.

Csak úgy, mint a disznóknak.

Hát a zsák?

A halotti cédula.

A bakter-pénz.

Csak szárítgatja.

Fél a kötéltől.

Ráijesztett.

A hal-leves.

A megbokrosodott kerékpár.

Szines eset.

A grófi lakás hibája.

A vasúti jegy.

Ugy is jó lesz.

Jó kivánság.

X. Görögtűz.

Milyen legyen a jó feleség.

Az enyém és a tied.

Az esernyő és a női jellem.

A macskazene receptje.

Kérdések és feleletek.

Miért teremtette Isten a krumplit?

Fejedelem-látogatáskor.

Tudás és bölcseség.

Tessék gyorsan elmondani!

Mikor az asszonyok beszélgetnek.

A nő a világ közmondásaiban.

Mi a filozófia?

Egy agglegény jegyzeteiből.

Hadjárat a nagy has ellen.

Mi kell egy fiatal leánynak, hogy boldog legyen?

Kitérés a bicikli elől.

Régi katona-dal a bagóról.

Egy új házi állat.

Hányféle a csók?

Válás után.

A dervis tevéi.

Hol a gép?

Utazás közben.

Ima és a házasság.

Közmondások a házasságról.

Furcsa halotti bizonyítvány.

A műbarát.

Jövőbe látás.

Az új cipő.

Az apróhirdetések közül.

Az akaraterő.

Mi az udvariasság netovábbja?

Az angol-búr háboruból.

Miért nem kerülhet ügyvéd a mennyországba?

Van-e igazi szabadság?

Szalon-szótár.

Az emberevők közt.

A hamisítások netovábbja.

A temető humorából.

Bibliai történet.

Kinai közmondások.

Biztos időjelző.

A spiritiszta-estély után.

Hogy termett a frakk?

Olcsó bélyeggyüjtés.

Ki akar megnősülni?

A maradandó emlékek.

Ahány ház, annyi szokás.

A mézeshetek után.

Már meggyilkolták.

Zenei meghatározás.

A kinai lapszerkesztő üzenete.

A széttört ördög.

Meghalt valaki.

Mi a csók?

Mindig praktikus.

A legujabb illemszabályok.

Az okos majom.

Egy szegény ördög sóhaja.

Körülírva.