##### ÖTÖDIK FEJEZET: FRANCIAORSZÁG ÉS ANGLIA HASTINGS ELŐTT

A Karoling-kor végén az államhatalom rohamos felaprózódását és ezzel kapcsolatban kisebb-nagyobb territoriumok kialakulását figyelhetjük meg. Az összbirodalom először nagy alkotó részeire: Itáliára, Galliára és a germán koloniális területre hullott szét, aztán ezeken a részeken belül is felbomlott a politikai hatalom egysége. Németországban a királyság csak nehéz, hosszantartó küzdelmek során kerekedett az önállósághoz szokott hercegségek fölé. Mint láttuk, a német királyok egészen V. Henrikig birodalmukat központilag, hivatali úton kormányozták és a hűbériségnek a birodalom szervezetében nem jutottak nagyobb szerepet. Ezzel ellentétben Franciaországban a fejlődés feltartóztathatatlanul a partikularizmus irányába haladt, úgyhogy már a IX. század végén az államterületnek sajátos „felparcellázása” következett be. Ekkor már közel huszonkilencre rúg azoknak a báróságoknak a száma, amelyek többé-kevésbbé különálló államterületet alkottak és ez a szám a következő század végén éppenséggel megkétszereződött.

A királyság sorsán már nem változtathatott sokat, hogy a Karolingokat többízbeni kísérletezés után végkép a Capetingek váltották le. Mintha a történelem megismétlődött volna, a Capetingek ugyanúgy a feudális arisztokrácia élén küzdötték fel magukat, mint a VIII. században a Karoling maior domus-ok. A dinasztia-alapító Róbert („a Bátor”), a breton és normann végek védelmének vállalásával – a régi maior domusok mintájára – a legfelsőbb katonai hatalom birtokába jutott. Miután halálakor (866) két fia, Odo és Róbert még kiskorú volt, a „királyi helytartóság” (ducatus regni Franciae) a hűbér-grófságokkal (Anjou, Tours) és a normannok ellen felállított őrgrófsággal együtt Hugó Auxerre-i apátnak jutott, s a Róbert-fiaknak pusztán az allodiális birtokokkal kellett megelégedniök. Ez a terület Páris körül a Szajna-medencében a harcias Hugó apát kezén vált igazi állami territoriummá (ducatus Franciae, France, Île-de-France), melynek hercege egyúttal a hadi dolgokban hegemón állást élvezett. Hugó apát halála után (886) France hercegség mostmár végleg a Róbert-fiak hűbér-tulajdonába ment át. Erre a hatalmi alapra támaszkodva kísérli meg Odo, majd Róbert – mindkettőt királlyá választják (888, 922) – a partikularizmus szövetségében az utolsó Karolingok hatalmának megdöntését, ám ezt a célt csak Róbert unokája, Capet Hugó (987–996) valósította meg.

A Karoling-dinasztia utolsó uralkodó tagja, a gyermek V. Lajos (986–987) szerencsétlenség áldozatául esett. Bár közvetlen leszármazója nem volt, választásra nem lett volna szükség, mert élt még V. Lajos apjának, III. Lothárnak (954–986) testvére, Károly. A szerencse azonban Capet Hugóra mosolygott. A nagyok elérkezettnek látták az időt, hogy az örökjoggal szemben a hűbéri választó-fejedelemség gondolatát segítsék diadalra. „Tudjuk, hogy Károlynak vannak hívei, – jelentette ki Adalbéron reimsi érsek – ezek azt állítják, hogy a trón őt illeti meg a születés jogán. De ha így vetik fel a kérdést, mi viszont azt felelhetjük: a trónt nem lehet örökség módjára megszerezni. Csak azt emelhetjük fel oda, aki kitűnik nemcsak a test nemességével, hanem szellemének bölcseségével is…” Az alkalmas király (idoneitas) eszményének követelménye így kap új értelmet a hűbér-fejedelmeknek az örökös-királyság ellen vívott harcaiban. Károlynak különben is szemére vetették, hogy Alsó-Lotharingiát II. Ottó német császártól kapta és hogy leendő királyhoz nem méltó módon; vazallus-családból házasodott. Capet Hugó ezzel szemben III. Vilmos aquitaniai herceg leányával kötött házassága révén nőágon maga is tagja lett Nagy Károly királyi nemzetségének. Károlynak több év küzdelmei után végül mégiscsak meg kellett hátrálnia a királlyá választott (987) Capet Hugóval szemben.

A bárók azonban csakhamar ijedten tapasztalták, hogy „emberük” a Karoling hagyományok szellemében hadat üzent territoriális törekvéseiknek. Nem hűbérfejedelmeket, hanem csupán királyi hivatalnokokat látott bennük. Ilyenformán Capet Hugót ugyanazok a célok vezették, mint Németországban Nagy Ottót, csakhogy míg a német király törekvéseit tényleg siker koronázta, addig Capet Hugónak és trónutódainak mindjárt fel kellett adniok a küzdelmet és csupán arra szorítkozni, hogy a hűbér-rendszerben mutatkozó lehetőségeket (legfelsőbb hűbérúr!) a javukra fordítsák. Bár Capet Hugó újra feleleveníti a vazallus-eskü mellett és annak ellensúlyozására az alattvalói esküt, király és alattvaló általános viszonyáról a XI. sz.-ban többé nem beszélhetünk. Az első Capetingek csak régi hercegségük területén uralkodtak királyi módra, ahol tehát tulajdonkép hatalmuk törzs-hercegségük erején nyugodott. A királyi vazallusok (vassi dominici), akiknek száma különben is megfogyott, teljesen eltűnnek a hűbérfejedelemségek területéről. Csak a nagy hűbér-fejedelmek állnak közvetlen viszonyban a királlyal, a többi hűbéres kizárólag urától függ. Valósággá vált a mondás: Vassalus vassali mei non est meus vassalus (vazallusom vazallusa nem az én vazallusom). Mi több, az egyes államrészeket, a hűbér-fejedelemségeket pusztán hűbérkötelékek kötik a királysághoz, ugyhogy Franciaország a XI. század második felében már egy teljesen feudalizált, föderatív alapon felépült állam képét mutatja. A conföderatio feje nem szuverén, hanem csak szuverén uralkodó, ki alig emelkedik ki a hűbér-fejedelmek sorából.

Ezek a hűbér-fejedelemségek általában régi, Karoling „hivatalokból” akkor alakultak ki, midőn a központi hatalom ereje megcsappant. Mindenekelőtt azok a nagy népi és faji territoriumok ébredtek egyéni életre, amelyek Nagy Károly birodalmában is meg tudták őrizni hajdani önállóságukat. Gascogne és Bretagne például ősi törzsi hercegségnek köszönhette különállását. Egyes hatalmas Karoling-kori alkirályságok vagy őrgrófságok a nagy változások idején sem tűntek el egészen, pusztán új alakot öltöttek. Gondoljunk csak a spanyol őrgrófságokra, melyekből a Toulouse-i, Barcelona-i és Gothia-i (Septimania) grófságok váltak ki, vagy az aquitaniai alkirályságra, melyet az uralkodóház tagjai igazgattak. A territoriális szervezkedés rendszerint egy-egy kimagasló személyiség tevékenységéhez fűződik. A kis flandriai grófságból (központja Brügge volt) Kopasz Károly Judith lányának férje, I. Balduin gróf és hasonnevű fia (879–918) formáltak igaz territoriumot. Burgundiából csak egy kis darabka maradt francia terület, a többi – mint tudjuk – önálló fejedelemségeket alkotott, később német kézre került. A francia burgund hercegséget Autun grófja Boso alsó-burgundiai király testvére, Igazságos Richárd teremtette meg (900 körül). Aquitaniában először a Karolingokkal rokon Poitou-i grófi ház jutott uralomra II. Ramnulf személyében (866–890), majd ennek halála után Auvergne és Septimania őrgrófi háza ragadta magához a hatalmat, mígnem a hercegség állandóan a Poitou-i ház birtokába ment át (932-től). Hasonló módon alapozta meg Vermandois-i Herbert (902–943) Champagneban házának hatalmát.

Nem minden korona-vazallus rendelkezett hűbér-fejedelemséggel, voltak ugyanis közöttük olyanok, akik csak a szűkebb értelemben vett királyi Franciaországban (France), fejedelmi hatalom nélkül, a király szolgálatában állottak. Másrészt nem minden hűbér-fejedelem függött közvetlenül a királytól, mert hisz akadtak közöttük olyanok is, akik nem a királynak, hanem egy más hűbér-fejedelemnek a hűbéresei, ha nem alhűbéresei voltak. Előfordult tehát, hogy ahhoz a territoriumhoz, amelyen a hűbér-fejedelem tényleges hatalma nyugodott, még más territoriumok is csatlakoztak, hol benn, magában a territoriumban – melyet nem szabad zárt területnek tekintenünk – enklave-szerűen, hol távol, más hűbér-fejedelemség határában. Ilymódon a hűbéri Franciaország képe vazallus-fejedelemségek mozaik-darabkáiból rakódott együvé, minden mozaik-szem különálló egészet alkotott, de magában az összképben más-más helyet foglalt el. Ez a nagyarányú felaprózódás úgy következett be, hogy a nagy hűbér-fejedelmek, akárcsak kezdetben a királyok, a felségjogok szétforgácsolását nem tudták megakadályozni. A feudalizáció folyamata nem állott meg a nagy hűbérfejedelemségeknél, hanem továbbáradt és ezáltal a grófokat és algrófokat, meg egyéb seigneur-öket (viguier vagy châtelain) dei gratia uralkodó fejedelmekké varázsolta. Már a X. és XI. század fordulóján a nagy hűbér-fejedelmek ép oly kevéssé tudtak parancsolni a vazallusaiknak, mint akár a király nekik, mondotta a XIII. század nagy francia jogásza, Beaumanoir Fülöp: „chaque baron est souverain en sa baronie”.

A földesúr (seigneur), mihelyt vazallusaiból udvart tarthatott, bírói hatalmat igényelhetett magának. Az a néptömeg, amely eredetileg nem tartozott hűbér-kötelékbe, szinte teljesen eltünt. A hűbéri gondolat uralomrajutásával a Karoling-kor bírói széke észrevétlenül vazallus-bíróságokká vedlett át és az egykori ítélőbírák (Schöffen) hűbér-viszonyba kerültek. A seigneur vazallus-udvarbírósága ítél nemcsak a földesuraság és a hűbéresek ügyeiben, hanem az „állami” bíróságok helyett is. A justice féodalet a justice seigneuriale-tól, a hűbérit az országos bíráskodástól nem lehet elválasztani. A hűbéri bíróság, miután átvette az országos bíróságok feladatkörét, közjogi funkciót végez. Az igazságszolgáltatás megtagadása (déni de justice), vagy tudatos hamis ítélkezés esetén nemes-emberek számára a hűbér-hierarchia felsőbb-fokán fellebbezésnek volt helye, amikor is a fél igazát közte és a megvádolt bírói szék egyik tagja között párviadal döntötte el. A pernyertes fél, miután hűbérura a hűbér-viszony kötelezettségeinek nem tett eleget, kivált addigi hűbér-kötelékéből, egy magasabba emelkedett. Ilyen módon egészen a királyig, mint legfőbb hűbérúrig, el lehetett jutni. Bár a király már csak elméletben tekinttetett az igazságszolgáltatás egyedüli forrásának, hiszen a bírói hatalom tényleges birtokosai a hűbér-fejedelmek és vazallusaik voltak, a királysághoz az út mégis nyitva maradt s ez a körülmény később lehetővé tette a királyi bíráskodás visszaállítását a hűbér-territoriumokban. De a király hatalma még más tekintetben is átszállott a hűbér-fejedelmek kezére. A király csupán saját hercegségében (France) hozhatott törvényeket, (ordonnances) míg törvényalkotás jogát a territoriumokban, de csakis szorosan vett hűbér-territoriumában, maga a hűbér-fejedelem gyakorolhatta. Így pl. az aquitaniai herceg országa egész területére vonatkozólag kizárólag vazallus hűbér-fejedelmeinek hozzájárulásával hozhatott egyetemes érvényű törvényt. A hűbér-fejedelem pénzt verethetett, – először királyi pénzt hozott forgalomba, később a pénzre a király neve mellé a sajátját véste, mígnem a király képe és neve helyébe az övé lépett. A hadszervezet is a teljes felbomlás képét mutatja. A királynak meg kellett elégednie saját territoriuma katona-kontingensével.

A királyság csupán egyetlenegy vonatkozásban őrizte meg egész, Franciaország területén Karoling-kori jogait. Az egyház javarészben még mindig közvetlen hatalma alá tartozott, s csak egyes nagy hűbérfejedelmeknek sikerült a püspökségüket saját érdekkörükbe vonni. A breton egyház már a IX. században kiszakadt a birodalmi egyház kötelékéből; később Gascogne, Aquitania, Toulouse, Anjou, Normandia és Flandria is követte Bretagne példáját. De így is a király igen sok püspökség és apátság fölött rendelkezett, mégpedig olyan területeken is, amelyekén különben semmi hatalma nem volt. Mint királyi enklavék, szigetek módjára, emelkedtek ki a püspökségek a hűbér-fejedelemségek hatalmi körzetéből. Toursban vagy Langiesben, Térouanneban vagy Le Puyben a királyt illette az invesztitúra joga. Ily sok püspökséggel és apátsággal egy hűbérfejedelem sem dicsekedhetett, s valóban a királyt csak ez az egyházi hatalom emelte ki a hercegek és grófok sorából. A királyi püspökségek anyagi ereje még magát a korona-dominiumot is sokszorosan túlszárnyalta. Elsősorban ezek az egyháziak látták el az államkincstárt pénzzel, adtak a királynak harcosokat és alkalmas hivatalnokokat; így joggal mondhatták el az 1049-ben tartott reimsi zsinaton a püspökökről és apátokról, hogy ők teszik ki a királyság erejét.

A hűbérfejedelmek természetesen állandó harcot folytattak a területükön maradt királyi egyházakkal, a püspökök azonban kitartottak a mellett a gondolat mellett, hogy az Úr a királyt bízta meg az egyház védelmével; ezért nekik a király pártján kell állniok. De sem a király, sem a hűbérfejedelem egyházfősége nem volt korlátlan; az elhűbéresedés folyamata az egyházat is áthatotta, a főpapok világi nagyok módjára uralkodtak, grófságokat igazgattak és olyan önállóságot élveztek mint a német püspökök – soha. A francia papságnak nem kellett az invesztitúra-harcot arra kihasználni, hogy a királlyal szemben partikuláris hatalmát megalapozza. Mindazt, ami után a német egyház ekkor áhítozott, a francia már régóta bírta. A királyi hatalom gyöngesége miatt az érsekeknek és püspököknek maguknak kellett kivédeni a pápaság támadásait, amelyek önállóságukat megfojtással fenyegették. Manasse reimsi metropolitának és a püspöki karnak ellenállását főkép Die-i Hugó állandó pápai legátussága s a mögötte meghúzódó pápai centralizmus váltotta ki. Így aztán nem a király, hanem a püspöki kar járt Franciaországban Canossát, mint ahogy a világi nagyokat sem tudta a kúria a király ellen tüzelni. Olyan nagyarányú érdekszövetség, mint Németországban a pápaság és a világi nagyok között a francia király ellen, sohasem jött, de nem is jöhetett létre, mivel a leghatalmasabb hűbér-fejedelmek, mint például Aquitania vagy Normandia hercege, maguk is a megtámadottak közé tartoztak. Nem is ezek, hanem olyanok mint, pl. Blois grófja, kik a királyi invesztitúra-joggal nem rendelkeztek s kik ennélfogva semmit sem veszthettek, hallgattak Róma szavára. Így az invesztitúra-harc Franciaországban egész máskép folyt le, mint Németországban IV. Henrik ellenében. A római kúriának nem egyetlen hatalmas erődítményt, hanem sok apró várat kellett bevennie, az ellenállás tehát a reform-pápaság törekvéseivel szemben már kezdetben szétforgácsolódott. A sikert Róma számára Cluny biztosította, mely lelkileg már korán előkészítette a talajt a meghódolásra.

A német császárhoz viszonyítva, kicsiny volt a francia király hatalma; elméletben, az eszmei hagyomány ereje következtében a királyság mégis minden hűbér-fejedelemség fölött állott. Csak a királyt kenték fel olajjal, koronázták meg egyházi pompával, csak az ő trónusát fonta be a vallásos képzelet egyházi glóriával. A nép között már az első Capetingek korában az a hit terjedt el, hogy a király mint valami szent, kezének érintésével betegségeket gyógyít. Az egyes báróságok népe nem a király, hanem csak a hűbér-fejedelem zsarnokságát érezte, s áhítozva gondolt vissza arra az időre, amidőn a jog és az igazság védője, a király uralkodott felette. A nép így minden álmának, vágyának beteljesülését a királytól várta. Ennek a nagy népszerűségnek azonban még más oka is volt. Minél inkább szétszakadozott a francia föld politikailag, annál jobban érezte minden francia, hogy a király a nép és ország egységének hordozója. Nemzeti érzés és király-gondolat a nép szívében oldhatatlanul összefonódott egymással. Ez a nemzeti érzés pedig talán ép azért nőtt oly hatalmassá, mivel a valóság oly távol volt a nemzet és a haza fogalmától. A hiányzó politikai és népi egység az érzés világában, a költészetben valósult meg, a franciaság a chanson de geste-nek nevezett hőséposzokban ébredt magára. A Roland-ének, amely normandiai költő műve, édesnek becézi a francia hazát, la dulce France, s nagyszerűnek, hatalmasnak Nagy Károlyt, az ő királyát. Csodálatos, mennyire magáénak tekinti a francia nép Nagy Károlyt. Németországban csak tudákos literátorok foglalkoznak vele, itt maguk a nép fiai, harcosok és jámbor parasztok. Amikor a normannok 1066-ban Anglia meghódítására indulnak, Vilmos herceg serege élén, lovával messze előreugratva, Taillefer Nagy Károlyról énekel, Rolandról és a többi vitézekről, kik Roncevauxnál a pogány szaracénok ellen életüket vesztették. Nem „rómaiak” – ahogy a németeket hívták –, hanem ők, a franciák a „Karolinge”, Nagy Károly népe és az igazi frankok (francigenae). Különös változás! A gallo-római lakosság magát büszkén franknak vallja, a német viszont erősködik, hogy római. Amott a Karoling-dinasztia hosszú megmaradása, emitt a császárság felelevenítése bizonyára közre hatott e felfogás kialakításában. A francia imperializmus kezdetei is ebbe a Karoling-hagyományba nyulnak le. Az a király, ki már a szomszédos Normandiában csak név szerint uralkodott, igényt tart legalább Aachenre, a „szent” városra, mivel Nagy Károly közvetlen örökösének tartja magát.

Nagy Károly egykori birodalmának birtokbavétele a valóságban azonban még messze volt. A királyság története ebben az időben puszta védekezésből állott. Az első Capetingek csak úgy tudták magukat fenntartani, hogy az egyik hűbér-fejedelemmel ellensúlyozták a másik erejét. A környező hűbér-urak voltak természetesen a legveszedelmesebbek: a flandriai grófok, a normann hercegek, Blois és Anjou grófjai. Gascogne és Aquitania az érdekkörébe eső dél- és közép-franciaországi részekkel együtt tulajdonkép önmagának élt és nem sokat törődött a királyság ügyeivel. Minden királyi politika azon a tartós normann-barátságon nyugodott, amelyet a Capetingek az utolsó Karolingoktól örökségképpen vettek át. Csak I. Henrik idejében, 1048 óta váltak az eddigi barátok ellenségekké. A Capeting-normann együttműködés mellett mindazok a szövetségek, amelyeket a királyság a veszélyt jelentő hűbér-fejedelmekkel kötött, múló jelentőségűek voltak és pusztán az adott politikai helyzet szükségletét szolgálták. E tekintetben a királyság politikája már a dinasztiaalapító Capet Hugó uralkodása alatt határozott vonásokat mutat. A királyság jövője szempontjából nagy jelentősége volt annak a körülménynek, hogy a királyi trón betöltésénél a választást sikerült az ifjabb királyság intézményével kiküszöbölni. Az előrelátó Capet Hugó fiát, Róbertet még 987 karácsonyán királlyá koronáztatta és ehhez a szokáshoz aztán a többi Capeting-utód is szívósan ragaszkodott. Jól tudták, hogy a még élő király által alkalmas pillanatban végrehajtott koronázás mindennél jobban biztosítja a trónt a dinasztia számára. VII. Lajos volt az utolsó, aki ilymódon gondoskodott trónutódjáról (Fülöp Ágost nevű fiának megválasztatása 1179-ben).

Ezzel a burkolt trónöröklési renddel a királyság kevés alkalmat nyujtott a hűbér-fejedelmeknek, hogy a dinasztia ügyeibe beleszóljanak és a királyság erejét választási harcok előidézésével gyöngítsék. Már Capet Hugó határozott politikát követett velük szemben. Észak-Franciaország leghatalmasabb grófságát, Flandriát azáltal kívánta a királyság érdekkörébe vonni, hogy Róbert fiát összeházasította Arnolf flandriai gróf özvegyével. Abban a küzdelemben, amelyet Anjou Blois ellen folytatott, normann támogatással az előbbinek fogta pártját és tette számára lehetővé a győzelmet. Mindjárt megváltozott azonban a helyzet, amint Jámbor vagy II. Róbert került uralomra (996–1031). Valamikor Anjou, miként Tours, a ducatushoz tartozott, ám a kormányzásukkal megbízott vicecomesek (vicomte) már a X. század első felében önállósultak és grófi címet vettek fel. Fulko Nerra (987–1040) hatalmát Aquitania felé is kiterjesztve, elég erősnek érezte magát ahhoz, hogy azokat a kötelékeket, melyek eddig grófságát a királysághoz fűzték, végkép feloldozza. Így az Anjou-szövetség felbomlott, de felbomlott a flandriai is, hogy a királyi politikának épp ellentétes irányt adjon. Róbert elvált flamand feleségétől és elvette Blois grófjának özvegyét, Bertát, a közeli rokonság és a pápa tiltakozása ellenére. Az új király ügyességére vall, hogy Flandriát, amely erőskezű grófja, IV. Balduin alatt, főleg a német birodalom kárára terjeszkedni kezdett, francia és német egyesült erővel ostrom alá fogta, de amikor látta a hadjáratok eredménytelenségét, sietett lányát Balduinnak szövetség reményében feleségül adni. A királyság anyagi és politikai hatalmát két grófság (Dreux és Melun) és az 1002-ben megüresedett burgund hercegség bekebelezésével erősítette meg.

Amikor 1031-ben Jámbor Róbert meghalt és I. Henrik (1031–1060) került Franciaország trónjára, komoly veszély fenyegette a Capeting-dinasztiát. A nagy hűbér-fejedelmek közül a normann herceg, Anjou és Flandria grófja a törvényes király mellé álltak, míg Blois és hatalmi körzete, kihasználva Jámbor Róbert második fiának, ugyancsak Róbertnek lázongását, egyenesen a választó-királyság gondolatát kívánta érvényesíteni. I. Henrik csak úgy tudta ingadozó uralmát megerősíteni, hogy Róbert testvérének a nemrégiben szerzett burgund hercegséget adta. Miután II. Odo (996–1037) Champagne-t és Blois-Chartres-t kezében egyesítette, Blois a királyságot úgy keletről, mint nyugatról erősen szorongatta. I. Henrik épp ezért egy nagy koalíciót hozott össze a Blois grófi ház ellen, amelyben még maga II. Konrád császár is részt vett. Blois viszont a király másik testvérével szövetkezett, ki apanage-birtokra áhítozott. Végül is Blois-nak kellett meghátrálnia; a király és szövetségesei, köztük elsősorban Anjou, birtokaikat újakkal gyarapíthatták. Anjou Touraine-t, a normann hercegség a francia Vexin-t kapta jutalmul. Ezek a harcok még szorosabbá fűzték a köteléket a királyság és Normandia között. Amikor Ördög Róbert normann herceg a Szentföldre ment, a királyt kérte fel, hogy országának és törvénytelen fiának, Vilmosnak, kit utódjául szemelt ki, gondját viselje. És tényleg, I. Henrik királyságának egész latbavetésével megvédelmezte a hercegség érdekeit a lázongó vazallusokkal szemben (1047). Vilmos, Anglia későbbi meghódítója, végeredményben tehát a francia királynak köszönhette hercegi hatalma megszilárdulását. A királyságnak azonban régi politikája volt, hogy – a mondást a hűbérfejedelmekre vonatkoztatva – ne engedje a fákat az égig nőni. A herceg túlnagy hatalma sehogysem tetszett Henriknek s a szomszédos hűbér-fejedelmeket is félelemmel töltötte el. Még két év sem mult el, hogy a király a herceg érdekében küzdött, midőn a harc megindult Normandia ellen. Bár Henrik egy hatalmas lígát hozott össze Vilmos ellen, melyhez nemcsak a közelebbről érdekelt Anjou, Champagne, Aquitania, hanem a távolabbi Bourgogne, Auvergne és állítólag Gascogne is csatlakozott, – Vilmos mégis tartani tudta magát, úgyhogy a király végül is békére kényszerült (1058). Normandia győzött és ez a győzelem meghatározta a francia történet menetét jó időre. Vilmos ereje teljében állva, Angliára vetette szemét, hol a trón Hitvalló Edvárd gyermektelen halála következtében üresen állott. Anglia meghódítása 1066-ban a francia királyságot egészen új helyzet elé állította. Így I. Henrik, pár évvel előbb bekövetkezett halálával (1060) lezártnak tekinthetjük a Capeting külpolitika első korszakát.

De nemcsak a politikában, magában az állami életben is új irányt vesz a fejlődés. Az állami hatalom felaprózódásának folyamata hirtelen megakad, sőt mi több, a felségjogok új koncentrációja jelentkezik. Jellemző módon ennek a központosító törekvésnek nem a királyság volt a lelke, hanem egyes vidékek hűbér-fejedelmei. Nem is egy pontból terjedt el az országban, itt is, ott is felbukkan, hogy a hűbérfejedelemségek hatalmát gyarapítsa. De a végén egy Hódító Vilmos eredményeinek Normandiában, egy V. Fulko sikereinek Anjouban vagy egy VIII. Vilmos erőskezű uralmának Guyenneben mégis csak a királyság vette hasznát. Természetesen a több központ körül megindult szilárdulási folyamat nem állt meg a hűbér-fejedelemségek határán, hanem idő mulva eljutott az ország tényleges középpontjába is, a királyságba. A nagy hűbér-fejedelmek vetését, amikor az idő arra elérkezett, a király aratta le.

Az állami gondolat megerősödése mint visszahatás jelentkezett a hűbér-rendszer felbomlását követő teljes felfordulásban. A hűbér-fejlődés a XI. század közepén zsákutcába érkezett. Az államhatalom megoszlása eléri a tetőfokot; meglazul a kötelék a vazallus és senior között, s a hűség elveszti értékét. A vazallus nem érzi többé magát egész személyével seniorához kötve, csak annyi szolgálatot kíván teljesíteni, amennyit a hűbér-birtok ér. Már régebben is előfordult, hogy a vazallusok egyszerre több seniornak szolgálatába szegődtek. Most ez a visszaélés félelmetes arányokat ölt és az egész hűbér-rendszert pusztulással fenyegeti. Hovatovább a senior nem számíthat vazallusa segítségére, mivel a hűbérköteléket más hűbérkötelezettségek keresztezik. E felbomlási folyamattal elvi alapon először az egyház vette fel a küzdelmet. A XI. század legnagyobb szellemei, egy Chartres-i Fulbert, egy Chartres-i Ivo, ismét a hűség szentségét hirdetik. Ezzel az elvi hadjárattal párhuzamosan alakul ki a vazallus új fajtája, az ú. n. homo ligius, neve Dél-Franciaországban és a spanyol határvidéken solidus. Eltérőleg Németországtól, hol a széteső hűbér-rendszerrel a ministerialisokat állították szembe, a homo ligius nem jelent új intézményt, hanem csupán a régi frank hűbér-viszony felelevenítését: reformot, de a hűbériség keretén belül. Akárcsak a hűbériség kezdetén, midőn a vazallust még quasi-servilis viszony kötötte urához, a homo ligius a dominus ligius bírói hatalma alatt áll, mégpedig azokban a perekben is, amelyek személye vagy családi birtoka körül keletkeztek, továbbá nagyobbmérvű szolgálatra köteles. Uruk ügyében bírói párviadalra vagy eskütársaknak kell jelentkezniök, várukat uruk előtt mindig nyitva kell tartaniok és csak uruk engedélyével távozhattak el hosszabb időre. A várak őrzése is általában az ő feladatuk. Mindez azt mutatja, hogy a német ministerialis feladatkörét Franciaországban a homo ligius látta el. A homines ligii között, akárcsak a ministerialisok koraiban, számos szolga-eredetű egyént találunk. A hűbériség életrevalóságát és rugékonyságát bizonyítja Franciaországban, hogy itt az alsóbb lovagi teendőket, amelyeket Németországban egy külön, hűbériségen kivülálló harcos réteg végez el – a vazallusok csak az udvar látogatására és a hadvonulásra kötelesek –, a hűbéres társadalom maga vállalta.

A homo ligius viszony kiépítésével Franciaországban újra erőre kap a vazallus-jog által olyannyira elsorvasztott senior-jog. Mintha egyszerre csak új vér ömlene az elmeszesedő erekbe, a hűbériség az állameszme érdekében ismét erőkifejtésre képes. A hűbériségnek nem a centrifugális, hanem centripetális működése kezd mindjobban érvényesülni. Az államhatalom újra megerősödik. A territoriumot bonyolult jogügyletek segítségével (csere, vétel, zálogmegváltás, stb.) összefüggő egésszé kerekítik. Kialakul a hűbér-fejedelemségekben a legidősebb fiú trónöröklése (primogenitura), kit különben a fejedelem még életében társul választ és utódjává jelöl. Az öröklés a nőágra is kiterjed s a XII. században királyi mintára a felkenés és koronázás is divatba jön. Mindennél sokkalta fontosabb, hogy a hűbér-fejedelmeknek rövidebb-hosszabb idő alatt sikerült egy rendezett központi és helyi igazgatást szervezni. Az előbbinek alapját maga az udvar alkotta, hol a vazallusok közül a hűbér-fejedelem kiválasztotta a központi kormányzat hivatalnokait (grands officiers) és a lassanként egymástól különváló tanácsok: az államtanács, bírói szék és számtanács tagjait (échiquier). A vidéki kormányzás és igazságszolgáltatás szerveit praepositi (prévôts), bailli, vicarii (viguiers) vagy vicecomites (vicomtes), stb. hívták, kik a kisebb nemesség soraiból rekrutálódtak, hivatalukat azonban nem hűbérként kapták, hanem a sokféle földesúri-hűbéri (aides féodales) vagy felségjogi (banalités, stb.) adók és illetékek fejében bérelték. Ezenfelül a hűbér-fejedelmek azt is el tudták érni, hogy beleszóljanak az al-vazallusok ügyeibe, ami különöskép hűbér-visszaháramlás esetén vált nagyjelentőségűvé.

Valamennyi hűbér-fejedelem közül Normandia hercege törte le legkorábban és legnagyobb sikerrel a hűbér-urak önállóságát. Ennek okát jobbára a sajátos normann jogfejlődésben kell keresnünk. Rolf (Rollo) a betelepedés idején (912) amolyan nagy-vezér volt a vállalkozás al-vezérei mellett. A hercegi hatalmat azonban már fiának, Hosszúkardú Vilmosnak sikerült a közösségi forma kárára francia udvari embereinek támogatásával egy nagy nemesi lázadás után biztos alapokra fektetni. Az elfranciásodás így együtt haladt a hercegi hatalom megszilárdulásával. Az első időben a frankok kérdésére: Kinek nevében jársz el senior-tisztedben? – a jó normann még azt felelhette: Senki fiának, mindnyájan egyenlő hatalmúak vagyunk. Ez a szellem azonban csakhamar eltünt, mihelyt az új normann állam hozzásímult a francia hűbéri államberendezéshez. A herceg állami felsőbbsége a hivatali állameszmének és a hűbéreszmének szerencsés összhatásán nyugodott. Európa összes hűbéri államképződménye között a normann valósította meg a legtisztábban a hűbérjog összetartó, közjogi funkcióját. A vérbosszú-rendszert itt szorították leginkább vissza és az országos béke érdekében itt tettek a legtöbbet (már Rolf idején, aztán az 1091-ből való Consuetudines et justiciae). Várakat csak a herceg engedélyével volt szabad emelni. A régi általános hadfelkelés mellett, amely itt még életben maradt, a hűbéres lovagok alkották a hercegi sereg javát különösen a külháborúkban. Más országokban a vazallus hűbérura részére valamennyi al-vazallusát köteles seregbe állítani; Normandiában ezzel szemben, akárcsak a normann Angliában és Sziciliában, a hűbérkontingenst a hűbér alapján (feudum loricae) számszerűleg pontosan meghatározták. A normann herceg serege volt a legjobb egész Franciaországban. Mint legfőbb hűbérúr Normandia hercege országa minden kiskorú nemesének ügyeiben gyámhatóságjogot igényelt, ami módot nyujtott neki, hogy az al-vazallusok családi viszonyaiba beavatkozzék. A bíráskodást Normandiában is számos seigneurs justiciers kezében találjuk, ám a hűbérfelsőbbség alapján itt elég korán kialakult az a gyakorlat, hogy egyes esetekben (cas ducaux) csak a herceg hűbér-széke ítélkezhetett. Ezek az ügyek az idők folyamán mindinkább szaporodtak. A domaniális igazgatás szervei, a vicomtes és a prévôts látták el a közigazgatás feladatait. A normann hercegek sohasem engedték, hogy olyan várak, amelyek a közigazgatási kerületek központjai voltak, hűbérjogon más kezére kerüljenek. Csak Földnélküli János szakított ezzel az elvvel.

Ennek a hatalmas erejű normann hercegségnek jutott az a világtörténeti küldetés, hogy Angliát a kontinentális politikába és államfejlődésbe bekapcsolja. Anglia a XI. század közepéig legteljesebb politikai elszigeteltségben maradt. A frank történetből jól ismeretes, hogy az ír és angol-szász egyház mily nagy hatással volt a frank kultúra kialakulására. Ezek a kulturális kapcsolatok azonban sohasem vezettek politikai összeköttetésekhez. Mindaz, amit ebben a tekintetben feljegyezhetünk, oly kisjelentőségű s annyira szorványos, hogy megemlíteni sem érdemes. A normann hódítással ez a helyzet egy csapásra megváltozott: Anglia ismét része a kontinentális politikai közösségnek, mint egykor az imperium Romanum idején. Kultúráját illetőleg már régóta Nyugat népeihez tartozott. Amint a germán (angol-szász) invázió vihara elült, amint az ír egyház, majd a Szentszék térítése gyümölcsöket hozott, Britannia, melyet az elgermánosodás kiragadott az antik kultúra családjából, ismét visszatért a római hagyományhoz (VII. sz. vége). Ez a kulturális fordulat azonban nem tudta szétszakítani azokat a politikai kötelékeket, amelyek a brit szigetcsoportot az angol-szász invázió óta az Északi-tenger történetéhez kötötték. Megszakítás nélkül egy „skandináv” politikai orientáció uralkodott az angol-szász Angliában. Kelet felől, az Északi-tenger oldaláról jöttek azok a rajok, amelyekkel lakóinak össze kellett mérnie fegyvereit; így tehát egész politikai erejét erre s nem a kontinens felé fordította. Épp ezért a hastingsi csata (1066) új fejezetet nyitott Anglia történetében. A brit szigetország ettől kezdve az egész középkoron át részt vesz a kontinens politikai harcaiban. Nem véletlen, hogy épp Normandia volt az az ország, mely Angliát ismét bevonta a kontinentális politikába. Normandia a flandriai és friz tengerparttal együtt, akárcsak maga Anglia és Írország, egy sajátos történeti életközösséget alkotott ősidők óta Dániával és Skandinávia déli részével; ugyanannak a földrajzi tájnak hatáskörzetében feküdt, természetes volt hát, hogy e kultúrkör egyik kontinentális tagja emelte ki Angliát évszázados politikai elszigeteltségéből.

Ennek az Északi-tengeri kultúrkörnek forgalmát és kereskedelmi életét nem az angol-szászok, hanem a frank uralom alatt élő frizek irányították. Az angol-szászok jó telepesek, kiváló farmerek voltak, kik nagy szállásokban vagy egyedülálló majorságokban laktak, a földet művelés alá vették, a mocsarakat szárították és erdőket irtottak, de minden idegent és utazót bizalmatlanul fogadtak s maguk sem utaztak szívesen. Kivéve Londont, mely már római időben is fontos kereskedő- és kikötőváros volt és Yorkot, ekkor még városias élet nem bontogatta szárnyait Angliában. Az angol-szászok idővel, az eke mellett teljesen elszoktak a hajózástól, úgyhogy Nagy Alfrédnak friz hajósokat kellett felfogadnia, mikor a viking-rajok feltartóztatására hajóhadat szervezett. Igaz, angol-szász kereskedők megfordultak St. Denis piacterén is, mindez azonban eltörpült a mellett a forgalom mellett, amelyet a friz hajók, ezek a nagyhasú, teherszállításra alkalmas vitorlás koggok a kikötőben lebonyolítottak. Frieslandot akkori egész világhelyzete arra tette hivatottá, hogy az észak-galliai, Rajna-vidéki római kereskedelem örökébe lépjen. A Rajna ebben az országban ömlött be száz ágával a tengerbe; mindaz az áru, amit délről, a Földközi-tenger orientális vidékéről a nagy utakon, a Rhône völgyén át, a Duna mentén, a mai Szerbián és Magyarországon keresztül vagy a Pontustól Magdeburgon át hordtak a Rajnához, a frizek kezén gyűlt össze. Telepeik a két legfontosabb Rajna-városban, Mainzban és Wormsban külön friz negyedet alkottak, de telepeik Xantenben, Birtenben, Strassburgban, Duisburgban és Kölnben is elég népesek lehettek. A frizek országa még ekkor is, akárcsak a római korban, egy erősen fejlett kultúrterület szélén feküdt s így az az ellentét, amely a termelő és fogyasztó terület között gazdasági szempontból fennállott, nagyarányú áruforgalmat tett lehetővé. A friz és flandriai tengerpartnak és Anglia déli felének már a római időkben megvolt a maga sajátos, a juhtenyésztésre támaszkodó posztó- és szövőipara. Ezeket a ruha-holmikat még akkor is, ha nem ők készítették, a frizek hozták forgalomba. A pallia Fresonica messze tájakra elkerültek. Az egész Rajnától keletre eső német terület különben is egy gazdaságilag fejletlen kolóniális vidéket jelentett. Még inkább áll ez az északi germán népekre. Ügyes kereskedők számára, amilyenek a frizek voltak, mindezeken a területeken óriási gazdasági lehetőségek kínálkoztak.

A friz gazdasági élet központjainak Dorstatot (Utrecht mellett, a mai Wijk te Duurstede) és Quentowicot (ma Etaples a Canche torkolatánál) kell tartanunk. Az első a skandináv és német kereskedelem gócpontja volt, a másik Anglia és Franciaország között állva, e két világ forgalmát bonyolította le. A friz kereskedők Franciaországban egészen St. Denis-ig jutottak, melynek híres vásárait látogatták, sőt megkerülték hajóikkal Bretagne-t és a Loire torkolatánál Noirmoutierben, hol az ír és skót hajók is kikötöttek, sót és francia bort vásároltak. Londonban és Yorkban a sok fríztől csak úgy tarkállott a város. Azok a kereskedelmi megállapodások, amelyeket Nagy Károly kötött Offa merciai királlyal, fogalmat nyujtanak az angol-friz gazdasági kapcsolatok fontosságáról. A skandináv országokba a frizek Dorstatból indultak ki, aztán az Eider-folyó felhasználásával Schleswigbe mentek, hol friz telepekkel találkozunk. Innen hajóztak át a svéd Birkába (Mäler-tónál?) – itt is kimutathatók telepeik – és a nagy folyók igénybevételével Szászországba. A skandinávok ugyanígy Dorstatig mentek le árukért. Ennek az északi forgalomnak érdekében Német Lajos 873-ban Siegfried dán királlyal egyezkedik. A frizek hegemóniájukat az északi kereskedelemben csak a IX. század végéig tudták megőrizni. Quentowic elnéptelenedik, Dorstat teljesen kihal, elpusztul. A nagymultú friz készítmények azáltal, hogy az eddigi fogyasztók, a németek, franciák, maguk is rátértek a posztókészítésre és szövőanyagok gyártására, már a X. század folyamán kiszorulnak a távoli kereskedelemből. Anglia és Németország gazdaságilag önállósulnak, eddigi kolóniális helyzetükből kinőnek és maguk is rátérnek a városiasodás és iparosodás útjára. Ekkor a németek, különösen a szászok, a nagyterjedelmű szláv területekkel szemben körülbelűl ugyanabba a helyzetbe jutnak, mint előbb a frizek velük szemben: a kulturális elmaradottságot, illetve különbözőséget gazdaságilag gyümölcsöztetik. Bardowiek, Magdeburg, Prága gazdasági fellendülésüket a szláv kereskedelemnek köszönhették.

De még egy más ok is közrejátszott abban, hogy a frizek gazdasági uralma aláhanyatlott. A skandinávok s köztük is elsősorban a dánok, addig-addig nézték a frizek árukkal megrakott hajóit, míg megirígyelték azokat. Már régtől fogva jó hajósok voltak, a frizektől aztán megtanulják a vitorlázást, most azonban a távoli kereskedelemből is ki akarták venni a részüket. Először a Keleti-tengerről szorítják ki az idegeneket; a frizeket, akárcsak a németeket, csupán Schleswigig engedik. Olyan szörnyű meséket mondanak el a németeknek szörnyekről, különös lényekről – Bremeni Ádám krónikája tanu erre –, hogy ezeknek elmegy a kedvük minden utazástól. A skandinávok azonban nem elégszenek meg ennyivel. Versenyre kelnek a frizekkel az Északi-tengeren is és az egész gazdasági életet a kezükbe akarják kaparintani. Kezdetét veszi az északi germánság hatalmas expanziójának kora, mely természetesen nemcsak gazdasági téren érvényesült, hanem új területek birtokbavételére, nagyarányú telepítésekre is irányult: a sziklás, szűk életlehetőséget nyujtó északi haza fiait idegenbe űzte. A terjeszkedésnek azonban politikai indítóokai is voltak. Ebben az időben lép Észak a politikai fejlődésnek arra a fokára, amikor az apró törzsi államokból nagyobb királyságok képződnek. Ám számos törzsi fejedelmet és a nemességnek nem kis hányadát a politikai változások idegen országokba kergetik.

A vikingek, máskép normannok, jobbára dánokból és norvégekből állottak, kereskedők és harcosok, halászok és parasztok voltak egyszemélyben. Polgáriasodás híján az a kereskedő, ki London vagy Dorstat utcáin megjelent, hazafelé térve, nem átallt kalózkodni. A fríz hajóknak 800 körül már attól kellett félniök, hogy rakományaikat a „barbárok” elszedik. Ezzel kezdetét vette a viking-világ az Északi-tengeren. A portyázást azonban kiterjesztették a szárazföldre is. Az első hajórajok mindössze 3–4 hajóból állottak, később azonban számuk meghaladta a százat-háromszázat is, egy-egy hajóban pedig száz harcos is el tudott férni, ha kellett – lovastul. Első becsapásuk Dél-Anglia partvidékét érte, Dorchester-t Wessexben (787) és nem ahogy általában tanítják: Lindisfarn-t a keleti parton (793). Amikor a vikingek hajóit az angol-szászok észrevették Wessex békés öblében, nem had nyargalt lovon eléjük, hanem a királyi vámbeszedő, mert azt hitték, hogy jóravaló kereskedők érkeztek hozzájuk. De a frankok is csakhamar megérezték a normannok kalandéhségét, elsőízben Frieslandot rohanják meg 810-ben. Nagy Károly, méginkább Jámbor Lajos halála után különösen Szászország szenvedett sokat a normannok betörései miatt. Ahol csak jártak, füstölgő romok, kifosztott apátságok mutatták útjukat. De nemcsak rombolni jöttek azokon a tengeri útvonalakon, amelyeket eddig a frizek hajói használtak, hanem azért is, hogy a friz kereskedelmet birtokukba vegyék. És ez sikerült is nekik. Jámbor Lajos már 826-ban Harald dán „királyt” a Weser-torkolatánál fekvő Rüstringennel megajándékozza; Harald egyik testvére Walcheren szigetét kapja hűbérül, egy másik, a híres Rorik, a vikingkor legnagyobb hőse, mindezekhez még Dorstatot (840 kör.), sőt Kennemerlandot is megszerzi (862). Az így kialakuló „friz Normandiához” Rorik az Eider és a tenger között elterülő földdarabot is hozzácsatolja, hová frizeket telepít le (IX. sz. közepe). Hasonló következetességgel törekedtek a normannok arra, hogy Londont elfoglalják (839 óta), de ez a fontos kereskedelmi város, „az angol Dorstat”, csak 851-ben esett kezeik közé.

A IX. század közepétől kezdve a viking hadjáratok mindjobban elvesztik portyázó jellegüket és mindinkább átalakulnak vándor-vonulásokká. Három útvonalon terjeszkedtek telepeikkel mind távolabbi vidékekre. A svédek inkább kelet felé, a szláv Oroszországba küldték rajaikat. Itt a „varégek” – így hívták a jövevényeket az oroszok – a szlávokat magasabb állami szervezetben egyesítik. Novgorod után (840) Kievben is normann államot alapítanak, majd feltűnnek portyázó hajóik a Fekete-tengeren is, 866-ban magát Konstantinápolyt fogják ostrom alá. A norvégek útja inkább nyugatra vezetett. A Shetland- és Faröer-szigeteken kívül (700) megszállják Izlandot (874-től), honnan Vörös Erik vezérlete alatt áthajóznak Grönlandba (X. sz. utolsó éveiben). Ezeknek a norvég vikingeknek nevéhez füződik egyébként Észak-Amerika felfedezése. Bjarni, az első, kiről tudomásunk van, úgy vetődött Amerika partjaira, hogy Izlandból Grönland felé hajózva, eltévesztette az irányt. Vörös Erik fia, Leif tudatosan készül a felfedezőútra, akárcsak később Leif bátyja, Thorvald. Partot mindketten a mai Labradorban értek, nagyobb megtelepedésre azonban nem került a sor (1000 körül). Norvégek voltak továbbá azok a vikingek is, akik az Orkney, a Hebridák és a Man-szigeteken telepedtek le, innen azután Skóciában (Caithness, Ross, Galloway és Dumfries), Anglia nyugati részében (Cumberland, Westmoreland, Lancashire, Cheshire és Dél-Wales) és Írországban (Dublin, Cork, Limerick, Wicklow, Waterford városalapítások) megvetették a lábukat. Angliát dél és kelet felől a dánok kezdték szorongatni (harmadik útvonal), kik a Thames- és a Tyne-folyók közti térségen (az ú. n. Danelaw) telepedtek meg. A főroham 866-tól 871-ig tartott és Northumbria, Mercia, majd Wessex meghódításával végződött. A francia Normandia megalapításáról (876, 911) más alkalommal volt szó. A vikingek a Földközi-tengerre is benyomultak, hajóik elérik Görögországot is (Piraeus), úgyhogy Európa körül a normann lánc szinte egészen bezáródott.

A vikingek áradatának az angol-szász Anglia nem tudott ellenállni. A támadások idején ugyan a kis törzs-fejedelmek már sorra eltűntek s a királyi hatalom, karöltve a nyugatosodással, a népi szervezetek rovására mindenhol megerősödött. Anglia ebben az időben hagyja el a politikai fejlődésnek azt a fokát, amelyen Nyugaton a germánok az invázió korában álltak. Az ilyformán kialakuló nagyfejedelemségek – heptarchia a nevük – azonban örökösen küzdenek egymással, végül már csak három marad meg közülük a küzdőtéren, a többi e három királyság fősége alá jut. Nevük: Northumbria északon, Mercia középen és Wessex délen. Egyszer az egyik, másszor a másik emelkedik a többi fölébe és élvez az egész Angliára kiterjedő hegemón állást, de közülük egyik sem tudja megvalósítani az angol-szász birodalmi egységet. Az egységes Angliának még csak ezután kellett megszületnie. A hegemón király kizárólag csak hűbér-felsőbbséget gyakorolt a többi királyság felett, a vazallus-államban se katonákkal, se hivatalnokokkal nem rendelkezett. A nyugatosodás irányának megfelelően előbb Northumberland, vagyis az a föld ragadja magához a hegemóniát Eadwin királya alatt (616–617), ahol az írek térítőmunkája nyomán, Skócia felől a nyugatosodás először hódít tért: II. Offa (757–796) óta a vezetést Mercia kezében találjuk, míg azt Egbert Wessex királya az Ellandune-nál lefolyt győzelmes csatában meg nem döntötte. Erről az Egbertről tudjuk, hogy dinasztikus háborúságok egyidőre Nagy Károly udvarába űzik, hol a frank királyság szervezetét egész közelről tanulmányozhatta. Nem tarthatjuk puszta véletlennek, hogy a frank grófsági szervezetnek megfelelő shire éppen Egbert idejében ver Wessexben gyökeret. A shire-szervezet azután innen terjedt el Anglia többi részébe.

Még mielőtt az angol-szász egység létrejött volna, megindult a vikingek rohama Anglia birtokáért. A dánoknak először Northumberland, majd Mercia esett áldozatul, egyedül Wessex királya, Nagy Alfréd (871–900) tudta a jövevényeket megállásra kényszeríteni. Az állandó harcok arra indították Alfrédot, hogy a nehézkes és kardforgatásban járatlan népfölkelők helyett a védelmet inkább hivatásos seregre, a királyi kíséret harcos tagjaira (thans vagy gesidas) és azok al-vazallusaira bízza, akiknek száma a sok menekült következtében lényegesen emelkedett. Így a viking-dán invázió hatása alatt alakul át az angol-szász társadalom a lovag-paraszt ellen-pár szerint igazi középkori társadalommá; az angol hűbériség kezdetei ebbe a korba nyúlnak vissza. Nagy Alfréd katonasága tulajdonkép lovasított gyalogságból állott, akárcsak a vikingeké, mivel a lovon való küzdést még nem ismerték. Nagy Alfréd a dánokat saját fegyverükkel zabolázta meg; amint kiismerte sajátságaikat, verhetetlennek bizonyult. Ethandune-nél, hol velük döntő csatáját vívta (878), a dán Guthrum, a vikingek vezére, maradt alul, ki a Wedmore-ban kötött béke értelmében társaival megkeresztelkedett és Wessexet kiürítette. Még egy más helyen sem tudták a vikingek az angol-szászok védelmét megtörni. Northumberland északi részét, a Tyne és Cheviot közti vidéket a dánok érintetlenül hagyták. Ez a terület lassanként Skóciához csatlakozott, hol a dán invázió folytán bekövetkezett elszigeteltség Kenneth MacAlpine-t (844–860) egy külön skót-pikt királyság megalapítására ösztönözte.

Nagy Alfrédot az angolok szeretik Nagy Károly mellé állítani. Alfréd, akárcsak a nagy frank király, hadvezér, uralkodó és tudósember volt egyszemélyben. Azt a szörnyű pusztítást, amelyet a viking hadjáratok okoztak, valamikép jóvá kellett tenni. Wessexben az ő védelme alá menekültek a papok és szerzetesek, művészek és íróemberek egész Angliából. Alfréd minden törekvésével Nyugat felé tekintett. Gall, német tanítókat hív udvarába, Grimbald St. Omerból és Korvey-i János, legjobb tudósai, német születésűek voltak. Beda latin egyháztörténetét más teológiai, históriai és geográfiai munkával együtt (Orosius, Boëthius) angol-szászra fordíttatja népe számára. Az angol-szász törvények összegyüjtése és a nemzeti nyelven írt angol-szász krónika megmentése betetőzte Nagy Alfréd Karoling humanizmusban fogant kultúrterjesztő működését. Az angol irodalom benne tiszteli megalapítóját. Még más tekintetben is Nagy Károly dicső alakját utánozta. Bizonyára a frank „akadémia” mintája lebegett szemei előtt, amikor udvarában a nemesek és a thans fiai számára „nyilvános iskolát” alapított. A Karoling-renaissance törekvése egy laikus műveltség megalapozására és a nemzeti nyelvű irodalom megindítására nemcsak Nyugaton, hanem itt, Északon is meghozta a maga gyümölcsét. Amikor Alfréd meghalt, politikai testamentuma már előre jelezte a jövő számára a kibontakozás útját. A nyugatos szellemben megújhodó és megerősödő angol-szász Wessex arra volt hivatott, hogy hegemóniáját az egész egykori angol-szász területre kiterjessze. A dánok, amióta Guthrum példaadása folytán a kereszténység meggyökeresedett náluk és amióta a „Danelaw” – így hívták településterületüket – pontos határokat kapott, teljesen felhagytak támadásaikkal, Wessex helyett inkább a kontinens felé fordultak. Már a Tacitus korabeli germánság kultúrrajzában megemlítettük, hogy a sereg-vezérek csak a hadjárat idejére gyakoroltak rendkívüli hatalmat. Ezt figyelhetjük meg a vikingeknél is. Mihelyt a hadjáratok befejeződtek és a portyázásra alkalmilag összeverődött raj megtelepedett, véget ért a vezér korlátlan hatalma és a viking-telepek apró fejedelemségekre bomlottak fel. Természetszerűleg ezek a vikingek már nem képviselték azt a politikai erőt, amelyet régebben jelentettek. Nem ütközött tehát különösebb nehézségbe a fejlettebb, jobban szervezett angol-szász Wessex számára, hogy felsőbbségét a Danelaw földjén, ahol egymással versengő törzs- és nemzetségfők között oszlott meg a politikai hatalom, lépésről-lépésre érvényesítse. Alfréd utódai: I. Edvárd (900–924), Aethelstan (924–940), az előbbi fia, Edmund (940–946) és Edred (946–955). Aethelstan fitestvérei Wessexbe lassacskán az egykori angol-szász területet bekebelezték (954) és ezzel egész Angliát – a kelta Wales és Skótország kivételével jogaruk alatt egyesítették. A dánok, miután sorra megdöntötték a régi angol-szász királyságok különállását, lehetővé tették Wessex számára, hogy a szigetország politikai egységét megvalósítsa.

Mindazonáltal ekkor még egységes jogú és etnikumú Angliáról nem beszélhetünk. Igaz, a királyság állandóan bocsátott ki törvényeket, ezek azonban egymagukban nem semmisítették meg az egyes népcsoportok és területek sajátos jogállományát. A Danelaw területén élő dánok is saját joguk szerint élhettek. Egy közös, mindenkit átölelő jogrendszer, egy igazi „Common Law” megalkotása csak a Plantagenet időkben következett be és hivatásos királyi jogtudósok működésével áll összefüggésben. Wessex királyai, amikor egész Anglia királyai lettek, az újonnan meghódított területeket nem hagyták meg a régi politikai szervezetben, hanem kiterjesztették rájuk a királyság fennhatóságait és intézményeit. A X. század végére egész Angliát Wessex mintájára shire-körzetekre osztották. Amíg a királyság csak a kis Wessexre terjedt ki, minden egyes shire közvetlenül a király hatalma alatt állott, a birodalommá növekedett angol királyságnak azonban nagyobb közigazgatási egységeket kellett alkotnia, amelyeknek természetes határai a régi királyságok határai révén már adva voltak. Így már Edvárd és a fia alatt azt látjuk, hogy egy-egy ealdorman, máskép earl nem egy, hanem két, három, sokszor féltucat shire-t igazgat a király nevében. Ilyenkor a shire kormányzati teendőit a shire-szervezet második közege, a sheriff látta el. A meghódított Danelaw-ot egy nagy provinciának tekintették, melynek igazgatása közvetlenül a király alá tartozott; épp ezért a dán earlök működésükért csak a királynak tartoztak számadással.

Az angol-szász shire-szervezet Nyugaton a grófságoknak felelt meg, mégis, főkép két szempontból, lényegesen eltért a frank mintától. A grófságok Angliában sohasem vesztették el hivatal-jellegüket, ami megakadályozta azt, hogy az earl-tisztség egy-egy családban öröklődjön. A shire-szervezetet másrészt már Nagy Alfréd a dán várrendszerrel egyesítette. A dánok ugyanis önállóságuk idején apró politikai közösségeket alkottak, melyeket a „jarl” a melléje adott, örökös-tisztségű törvénytudókkal – számuk általában 12 – és a várőrséggel együtt egy-egy földhányásból készült várból igazgatott. De a vikingek nemcsak jó harcosok, de jó kereskedők is voltak, érthető tehát, hogy az Északi-tenger kereskedelmét kivonták a frizek kezéből és saját váraikban összpontosították. Az angol városok javarészt ebben az időben keletkeznek. Ezek a várak így, akárcsak Hellasz városai, nemcsak a politikai életnek, hanem a kereskedelemnek is középpontjai voltak. Amikor az angol-szász királyság a Danelaw területét birtokába vette, a dán politikai és gazdasági szervezetet az angol-szász részeken is meghonosította, úgyhogy bekövetkezett a shire-szervezet és a várrendszer összeolvadása. A régi római erődítményeket ismét helyreállították, ezenkívül az egyes shire-ekben új földvárakat emeltek, melyeknek védelmét hűbér-birtokkal megajándékozott katonákra bízták.

Amilyen mértékben növelte a shire- és vár-szervezet kiépítése a királyság hatalmát, oly fokban ásta alá a régi népi intézmények tekintélyét. Miként a frank fejlődésben, Angliában is az ősi intézményeket a királyság elsorvasztja és megfosztja népi jellegüktől. A szabadok gyülekezete, a wita-gemot (witan), átalakul a nagyok gyülekezetévé, mely javarészt a király által választott főpapokból, udvarának embereiből (ministri), a királyság közegei: az ealdormen és thanes soraiból került ki. Már a X. század elején Edvárd király azt kívánja, hogy a witan minden tagja udvari familiájához tartozzon. Alul viszont, az ó-germán század-szervezet (hundred, a skandinávok által megszállt vidéken: wapentake) a királyi shire-beosztás és a földesúri bíráskodás kialakulása következtében sokat vesztett jelentőségéből és maga is mint a shire kisebb egysége, királyi közeg kezébe ment át, bár a szabad ülnökök továbbra is megőrizték szerepüket. Edgar (959–975) korától kezdve azonban az angol-szász királyság is a feudalizáció útjára lépett, s mind gyakrabban adományoz egyháziaknak és earlsnek vagy thanes-nek koronajavakat és jogokat, elsősorban a hundred bírósági székét. Ennek a fejlődésnek tudható be, hogy a normann hódítás idején, a XI. század közepére a hundred általában földesúri székké változik. A szabad parasztság, mely különösen a skandináv településterületen a lakosság nagyrészét tette ki, hovatovább a földesúrtól gazdasági vagy legalább is igazságszolgáltatási függésbe jut. A régi szolgaréteggel elkeveredve az a sors várt rájuk, hogy előbb-utóbb a kialakuló egységes félszabad jobbágyosztályba olvadjanak. A társadalomnak és az állami életnek egyre fokozódó feudalizációját maga a királyi hatalom segítette elő. A közélet biztonságának érdekében szívesen vette, hogy a gyöngébbért és földnélküliért egy hatalmasabb kezeskedett. A széthulló nemzetségi szervezet feladatkörét egy más szervezetnek, a földesúri és hűbérinek kellett magára vállalni. Az állam, hogy biztosítsa a maga számára az alsóbb rétegek katonakötelezettségét, arra szorította a szabadokat, hogy a nagyok kíséretébe álljanak. Így válik végül is a földesúr az államhatalom vidéki képviselőjévé.

Az angol-szász kor végén Anglia belső viszonyai sok tekintetben hasonlítottak a XI. századi Franciaországra. Anglia azonban már a frank birodalom területén kívül, egy egészen különálló kultúrkörben alakította ki kora-középkori politikai berendezését, minek következtében hiányzott belőle Nyugat legjellegzetesebb intézménye: a hűbéri rendszer. A normann hódítás előtt (1066) Angliában csak egy erős feudalizációs folyamattal, a hűbériség egyes elemeivel találkozunk, de nem hűbéri rendszerrel. A thans és gesidas viszonyuk és kötelezettségeik formáját tekintve csak amolyan ó-germán „Gefolgsleute” voltak, mint a Meroving-kori gasindi, leudes. Védelembefogadás és kommendáció az angol-szász jogban sem ismeretlen. De ezek az esetek csak a földesúri jog körében fordulnak elő. Ugyanígy a laen, feudum fogalma sem idegen az angol-szász jogban; beneficiális birtok-rendszerről azonban mégsem beszélhetünk. A birtokadományok általában teljes tulajdonjogra és ennek megfelelően, teljes szabad rendelkezésre szólnak. Az adományos nem törekszik a birtok felett főtulajdonjogot biztosítani magának. Anglia talán sohasem vette volna át a nyugati hűbériséget, ha Hódító Vilmos, Normandia hercege, a frank jogot a szigetországba át nem telepíti. Joggal mondhatjuk tehát, hogy a normann hódítás egészen új fordulatot adott az angol alkotmányfejlődésnek.

A további fejlődés, akárcsak a frank birodalomban egy századdal előbb, a partikularizmus és az egyház hatalmának megerősödését hozta meg. Edgar (959–975) már ezeknek az új erőknek küzdelméből került bátyjával, Edwiggel szemben (955–959) trónra. Uralkodása alatt mindjobban érezhetőbbé válik az egyház gyámkodása a királyság felett, a tényleges hatalom az egyház kezébe csúszik át, mely erkölcsileg is, a reform-tanok érvényesülésétől megújhodva, az erőskezű Dunstan canterbury érsek személyében méltó vezérére talál. Sokkal, de sokkal nagyobb veszélyt jelentett a királyság számára, hogy a Themsétől északra eső tartományok, így Mercia és Northumbria, régi dicsőségük tudatában egyre inkább szembehelyezkedtek Wessexszel, az angol-szász királyság törzsalapjával. A birodalom súlypontja lassanként északra helyeződött át és ezzel párhuzamosan mind több és több dán nyomult be a kormányzó réteg soraiba. A szász és a dán ellentét is újra kiéleződött. De ezzel megingott az egész rendszer, melynek alapja az angol-szász Wessex felsőbbsége volt. Mihelyt az angol-szász királyság hatalma hanyatlani kezdett, a vikingek újra megjelentek Anglia partjain, majd a szász és flandriai részeken is (980–988). E portyázó rajok feltűnése most is javarészt belpolitikai okokkal függ össze: ekkor győz az egységes nagy-állam eszméje Északon végérvényesen. A küzdelmek, amelyek az átalakulással együtt jártak, sok dánt és norvéget űztek ki újra a tengerre. Köztük a leghatalmasabb és a legveszélyesebb a norvég Olaf Tryggveson és a dán Sven volt, kik csak akkor hagytak fel támadásaikkal, amikor hazájuk trónját sikerült elfoglalniok. II. Aethelred (978–1016) csak úgy tudta uralmát fenntartani, hogy a vikingeknek rnind több és több sarcot fizetett, melyet népétől aztán adó formájában („danegeld”) hajtott be.

Amit a vikingek az első hadjáratok idején nem értek el, az 1013-ban játszva az ölükbe hullott. A Danelaw dánjai elszakadtak az angol-szász uralkodóháztól és az újból haddal érkező Sven dán királynak felajánlották az angol koronát. Aethelred Normandiába menekült, miután második felesége, Emma, Richárd normann hercegnek volt a nővére. Sven azonban már a következő évben (1014) meghalt, királyságát Knud-ra, legidősebb fiára hagyta. Ez a királyság ekkor már magábafoglalta az Északi-tenger összes országait, a dél-svéd partokat, a norvég királyságot – Olaf Tryggveson-t, régi szövetségesét maga Sven tette el láb alól – Angliát, Dániáról nem is beszélve. A dán expanzió, mely először az Északi-tenger gazdasági életét vette birtokába, most ott tartott, hogy az Északi-tenger parti országait politikailag is uralma alatt egyesítse. Ennek a politikai szintézisnek Észak fokozatos nyugatosodása, állami életének kifejlődése volt elengedhetetlen előfeltétele. Norvégiában Harald Harfagr, Dániában a Kékfogú Harald végzett a törzsi fejedelmekkel és egyesítette kezében a közhatalmat. Az állam megszervezése az angol-szász shire-rendszer mintájára szintúgy ekkor indult meg. Ezzel egyidőben győz a kereszténység is Északon és vele karöltve, a nyugati kultúra a germán népvándorláskori kultúra felett. Harald már keresztény volt, fia, Sven azonban újra visszatért a pogány vallásra.

Sven korai halálával a nagy dán birodalom szétbomlott. A norvégek Szent Olafot, a dánok Knud egyik testvérét, Haraldot tették meg királyuknak. Mialatt Knudot a hazai ügyek lefoglalták, az angol-szász királyi ház az angol-szász Witanra támaszkodva ismét megvetette lábát Angliában. Knudnak (1016–1036) azonban sikerült megszilárdítania uralmát, sőt Dániához Szent Olaf királyságának megbuktatásával (1028) Norvégiát is újra megszerezte. Ez a dán király megértette, hogy az Északi-tenger politikai egységét nem a kezdetleges állapotú szülőföld, hanem a szélesebb alapú, fejlettebb angol-szász államiság birtokában lehet csak megvalósítani. Amikor 1017-ben elvette a normann Emmát, Aethelred király özvegyét, amikor Wessexben felütötte székhelyét, ennek a meggyőződésének adott kifejezést. A keresztény Knud javarészt angol-szász egyházfejedelmekkel kormányzott, az öt provincia vagy earldoms, melyekre Angliát felosztotta, javarészt szász nemeseknek, így pl. a fontos Wessex Godwinnek jutott. Még válogatott seregében (housecarls) is idővel nem a dán, hanem az angol-szász elem került túlsúlyba. Ebben a dán nagybirodalomban tehát mindazok az erők, amelyek az Északi-tenger kultúrkörében a római uralom bukása óta a fejlődést meghatározták, egymást harmónikusan kiegészítették. Az északi, skandináv orientáció, a viking idők óta egyre erősödve, Knud alatt éri el tetőpontját. Anglia trónján a dán királyi ház egyik tagja ül. Másrészt azonban Anglia a maga nyugati kultúrájával ebben a birodalomban arra hivatott, hogy Északot Nyugathoz való fordulásában támogassa. A skandináv országokban a kereszténység, miután már előbb Dorstat és Hamburg-Brema térítései előkészítették a talajt, az angol-szász egyház missziós munkája következtében válik minden szellemi tevékenység és politikai alakulás alapjává. De ennek a tengeri birodalomnak nem volt sem egységes szervezete, sem tartós központi kormányzata. Amint Knud behunyta szemét (1035), a birodalom három alkotórészére szakadt. A nagy dán király érdemetlen utódai végül is nem tudták megakadályozni, hogy Aethelred fia, Hitvalló Edvárd Normandiából visszatérjen és Angliát az angol-szász dinasztia számára birtokába vegye. Edvárd (1042–1066) franciákat hozott magával, alatta Anglia a nyugati orientáció útjára lépett. A normann hódítás ezt a pálfordulást márcsak politikailag juttatta kifejezésre.