KÖNYVEK KÖNYVE

87 MAGYAR IRÓ, TUDÓS, MŰVÉSZ,
KÖZÉLETI EMBER ÉS KIADÓ VALLOMÁSA
KEDVES OLVASMÁNYAIRÓL

SZERKESZTETTE ÉS BEVEZETÉST IRT HOZZÁ
KŐHALMI BÉLA

TARTALOM

EGY KIS STATISZTIKA
BEVEZETÉS
TUDÓSOK, EGYETEMI TANÁROK
CHOLNOKY JENŐ
DÉZSI LAJOS
DIENES PÁL
GÁRDONYI ALBERT
JÁSZI OSZKÁR
MARCZALI HENRIK
MÁRKI SÁNDOR
PINTÉR JENŐ
RIEDL FRIGYES
SZÁSZY-SCHWARZ GUSZTÁV
VÁMBÉRY RUSZTEM
FŐPAPOK
BALTHAZÁR DEZSŐ
GIESSWEIN SÁNDOR
PROHÁSZKA OTTOKÁR
KÖZÉLETI EMBEREK
BÉDY-SCHWIMMER RÓZSA
BOSNYÁK ZOLTÁN
HARRER FERENC
HEGEDÜS LÓRÁNT
VADNAY TIBOR
KÖLTŐK, REGÉNYIRÓK, SZINMÜIRÓK
ADY ENDRE
ANDOR JÓZSEF
BABITS MIHÁLY
BALÁZS BÉLA
BENEDEK MARCELL
BIRÓ LAJOS
CHOLNOKY LÁSZLÓ
CSATHÓ KÁLMÁN
GÁRDONYI GÉZA
HARSÁNYI KÁLMÁN
HELTAI JENŐ
HORVÁT HENRIK
KARINTHY FRIGYES
KÁRPÁTI AURÉL
KASSÁK LAJOS
KOSZTOLÁNYI DEZSŐ
KOZMA ANDOR
LENGYEL MENYHÉRT
LESZNAI ANNA
LÉVAY JÓZSEF
MIKLÓS JENŐ
MÓRICZ ZSIGMOND
OLÁH GÁBOR
PÁSZTOR ÁRPÁD
RÉVÉSZ BÉLA
SZABÓ DEZSŐ
SZILÁGYI GÉZA
SZINI GYULA
SZŐLLŐSI ZSIGMOND
TORMAY CECIL
TÓTH ÁRPÁD
VARGHA GYULA
KRITIKUSOK, PUBLICISTÁK, SZERKESZTŐK
ADY LAJOS
BÁLINT LAJOS
BERNÁT ISTVÁN
BOLGÁR ELEK
ELEK ARTÚR
FENYŐ MIKSA
FÜLEP LAJOS
HATVANY LAJOS
HEVESI SÁNDOR
IGNOTUS
KACZIÁNY GÉZA
KAPOSI JÓZSEF
KÖNIG GYÖRGY
LUKÁCS GYÖRGY
LYKA KÁROLY
RADÓ SÁMUEL
SCHÖPFLIN ALADÁR
SIKABONYI ANTAL
SUPKA GÉZA
SZÁSZ ZOLTÁN
MŰVÉSZEK
BEREGI OSZKÁR
KÖRÖSFŐI-KRIESCH ALADÁR
KÜRTHY GYÖRGY
KÖNYVTÁROSOK
DIENES LÁSZLÓ
ERDÉLYI PÁL
FERENCZI ZOLTÁN
GYALUI FARKAS
KERESZTY ISTVÁN
KREMMER DEZSŐ
SZABÓ ERVIN
KIADÓK
BIRÓ MIKLÓS
KNER IMRE
RÉVAI MÓR
TEVAN ANDOR
TOLNAI SIMON
WIESNER J. EMIL
FÜGGELÉK
GÁRDONYI GÉZA
BIBLIOGRÁFIA

EGY KIS STATISZTIKA
Tiznél több, vagy legalább tiz megemlitésben részesült irók (könyvek) a következő “rangsort” adják:
Goethe (54) Arany, Jókai (49) Shakespeare (47) Dickens (38) Tolsztoj (36) Petőfi (35) Dosztojevszkij (32) Biblia (Ó- és Uj-szövetség) (30) Flaubert (25) Ady Endre, Vörösmarty (24) Heine, Ibsen (19) Dante, France, Mikszáth (18) Madách (17) Schopenhauer (15) Taine, Thackeray (14) Byron, Zola (13) Balzac, Baudelaire (12) Csokonai, Keller, Macaulay, Maupassant, Móricz Zsigmond, Swift (11) Babits Mihály, Kemény Zsigmond (10).

BEVEZETÉS
I.
Kompromittált műfaj-e az ankét? Bizonyára, ha az ankétekkel szemben olyan igényeket támasztanánk, hogy egy fölvetett kérdés kimeritő megoldását adják. Azonban azt látjuk, hogy szinházi és egyéb pletykaujságok inventáriumából az ankét komoly revük hasábjaira vándorolt. Nyilván azért, hogy többé-kevésbbé pontos indikációk alapján szellemi irányok, lelki divatok irányára, mélységére és hőfokára következtessenek. Éppen ezért minden ankét és ez az ankét is emberi dokumentumok gyümölcsös kosara. Tehát mégsem kompromittált műfaj az ankét.

A Könyvtári Szemle ankétje
Minden ankét egy csomó önéletrajztöredék. A lélek fejlődésének utját vajmi kevés önéletrajzból ismerjük. Vajjon miben különbözik egy ilyen ankét, amilyen a miénk, azoktól az önéletrajzi fejezetektől, amikben egy Stuart Mill, egy Michelet, egy Benjamin Franklin vagy Herbert Spencer számol be olvasmányairól, melyek lelki fejlődésük fontos állomásai voltak. Lényegében semmiben. Mégis egy fontos pontban: hogy egyidőben történnek a vallomások. De vajjon mi érdekelheti jobban a mai olvasót, mint a mai irók és tudósok szellemi podgyászába való bepillantás? A tömeget a kiváncsiságánál kell megfogni. Mi tehát a következő levelet intéztük kétszáznál több magyar iró, költő, művész, tudós, kiadó és közéleti emberhez:
Most, hogy a háboru véres függönye mögött hihetetlen hóditásokat tesz a magyar könyv, ideje tán arra gondolni, hogy ezt a hirtelen támadt könyvkultuszt el is kellene mélyiteni azok tapasztalataival, akik a könyvvel régóta intim viszonyban vannak. Ezért jutott eszünkbe éppen ma, hogy megkérjük, irja meg, - tetszésére bizva, hogy tiz sorban‑e vagy százban, -
melyek azok a könyvek (nemcsak magyarok), amelyek állandó, vagy ujra meg ujra visszatérő olvasmányai
és hogy
átmenetileg mely könyvek gyakoroltak önre mély hatást?
A legutolsó ilyen magyar ankét, a Gyalui Farkas-féle (Legkedvesebb könyveim) tizenöt év előtt volt, azóta egy uj, diadalmas irói nemzedék támadt és helyezkedett el. Ennek a nemzedéknek a könyvhöz való viszonya és erről szóló vallomása nyereségesebb lesz a mai olvasóközönség számára a régi ankétnél, amely ma már az irodalomtörténeté.
Nagy örömünk telnék abban is, ha exlibrise egy példányát is rendelkezésünkre bocsátaná.
Két kérdés nyomban föltolakszik e levél olvasása nyomán: mi értéke, mifajta haszna lehet az ilyen ankétnek és ha már elinditottuk, jól tettük-e fel a kérdéseket?

Mennyit ér és mire jó az ilyen ankét?
Vajjon ha a kor pszikologusa a leggondosabb nyomozás után sem fogja felismerni benne a kor szellemi irányzatát, sem a kortársi lélek tipikus vonásait, - aminthogy ez a gyanunk - akkor hát mit ér és mire jó az ilyen ankét? Egy ehhez hasonló irodalmi ankét már citálta Bourget-nek azt a regényalakját, aki öt-hat kedves könyvéből egyet akart csinálni ugy, hogy a leggazdagabb fejezetek és oldalak tartalmát egy kaptárba szivta. Nem estünk-e mi, könyvek kedvelői akárhányan hasonló kisértésbe? Amióta elmult olthatatlan betüszomjunk és mértéktartók vagyunk, akárhányszor rajtakaptuk magunkat, hogy legjobban szeretnénk egy egészen kicsi, de tökéletes könyvtárt, amelyben sűritve él mindaz, ami időn és távolságon át való érték, könyvek, csupa mély visszhangot riasztó oldalakkal, az emberi szellem breviáriumai, könyvek, intimek, lelkünk szerelmei. Olyan mérhetetlen a mi könyvekben való gazdagságunk, hogy elengedhetetlenül le kell redukálni, ha azt akarjuk, hogy gazdagságunknak hasznát is lássuk. De irókról és tudósokról fel kell, hogy tegyük, hogy tudnak élni ezzel a tenger kincscsel. Ha pedig tudnak vele bánni, akkor a tévelygő, a világosság, a perspektivák, a tiszta örömök és a megujulás után vágyódókat meg kell ismertetni az ő tapasztalataikkal. Vajjon ezuttal összeszaladnak-e Grécia hegyei, hogy Olympust alkossanak?
Amit tehát az ilyen ankéttől várni lehet: finom oktatások átélt könyvkalandokról, saját magunk kárörvendezése afölött, hogy ime, az általunk tisztelt tudós és iró urak is hogy megjárták, vigasztalások, hogy a könyvvel szemben való elfogulatlanságot is csak temérdek bukdácsolás árán lehet megszerezni és végül egy sereg finom egyéniség vallomását az olvasás értékéről és irói hatásokról és utbaigazitásokat, forrásnyomokat irodalomtörténészek számára.
Az ilyen ankétből, ha sikerül, egy mintakönyvtár, egy mintakatalógus váza bontakozik ki, olyan, aminőn könyvtárosok és bibliofilek Griesebachtól Sonnenscheinig szoktak fúrni, faragni rengeteg tapasztalat és ismeret, sokszor egy élet összehordott tudása felhasználásával. A vázat, a statisztikát azonban átfűti az egyéni válaszok testmelege.

A kérdések
Lehet, hogy a kérdések föltevése nem volt eléggé exakt, de az a fontos, hogy ugy legyenek feltéve, hogy kicsalják a válaszokat. Hogy a csapdát észre ne vegyék bennük. A kérdések mindenesetre merészek, zárkózott lelkek elreteszelt celláiba tolakodók, de annál csodálatraméltóbb a válaszok udvariassága. Nem is feleltek meg mindenkinek egyformán. Riedl Frigyes azt mondja, hogy tudósok válasza a föltett kérdésekre nem is lehet érdekes, vagy tanulságos, mert naponta megesznek egy könyvet. Náluk a hatások nem oly kiemelkedők. Mi azt hisszük, hogy nem a kérdésekben van a “hiba.” Az óvatos kitérés nyitja egyesek végtelen szemérmessége, amivel aztán a legkörmönfontabbul kieszelt kérdés se tud megküzdeni. Ők veszik észre ugyanis leghamarább, hogy a nekik szegzett kérdések mélyén két igazi kérdés huzódik meg. Az egyik: a világirodalom szellemei közül melyikhez vonzódik legjobban, vagy melyikkel volna legszivesebben hosszasan együtt, a másik pedig Elek Artur finoman megértő fogalmazásában úgy szól: a tudatos és öntudatlan nevelő hatások közül mit köszönhet az iró más irónak?
Lehet, hogy a válaszadás elől kitérőket visszatartotta a klasszifikálás kerülni akarása. Dehát ez csak intencióink félreértéséből eredhetett. Babits Mihály is siet tájékoztatni az olvasót, hogy nem szeretné, ha vallomásában esztétikai itélkezés-félét, véleménye kifejezését látnák, mert voltak rá hatással olyan könyvek, amiket nem sokra becsül és remekként bámul csekély hatásu könyveket. Karinthy Frigyes is ugy fogja fel kérdésünket, hogy “nem az érdekel minket, amit jóknak tart, (az ilyen válaszok unalmasak), hanem amiket szeret anélkül, hogy tudná miért, gyakran esztétikai, etikai, filozófiai meggyőződése ellenére is. Amiket (nagyon helyes a kérdés) megujra elolvasok, fokozódó élvezettel, mintha nemes zenét hallgatnék, amit annál jobban élvezek, minél jobban ismerem.”
A kaleidoszkopikus válaszokon mégis átsajog a megilletődés az első kérdésre adott válaszokon. Pedig ugy látszott, mintha ez a kérdés volna legkevésbbé megalapozva, mintha csak a bogaras öregkor hajlamaival egyeznék meg az “állandó és megujra visszatérő olvasmányok” intézménye. Szabó Ervin ki is fejezi gyanuját, hogy alighanem a legtöbben ugy vannak vele, hogy nem érnek rá visszatérni régi olvasmányaikhoz, mégis bevallja egy állandó olvasmányát. Fülep Lajos viszont azt vallja, hogy ma már jóformán minden olvasmánya állandó és visszatérő. “Az igazi olvasót lénye uj olvasmányok felé hajtja,” irja az ellentáborból Kőnig György és ezt a donhuani hajlandóságot variálja sok-sok levéliró. Lesznai Anna és Gyalui Farkas egész Leporello-listát irtak össze. Hisz ez természetes is a könyvek Vénus-barlangjai közepette, több száz évvel Andersen Klumpe-Dumphe-jének halála után, aki csak egy históriát tudott és azt szépnek találta. A kérdés igazi magja azonban befurta magát az agyburok alá és a legtöbben mégis megvallották, kik azok az irók, akiket maguk mellett éreznek, akiknek a szellemével elteltnek érzik magukat, vagy akikkel intim viszonyba szeretnének kerülni, még ha a könyvük nincs is ott állandóan a nachkaszlin.
Erre a kérdésre kapott válaszok értékét csak az rontja le, hogy ugylehet néhány hét mulva a kedves és állandó olvasmányok visszakerülnek a polcra és mások kerülnek a helyükbe. “Holnap tán mást irtam volna; - irja Karinthy - a legjobb könyvet, - ez kellene, hogy legyen minden irónak a hite - még nem irták meg.” De ilyet csak kevesen irtak.
Az első és második kérdésre adott válaszok úgy viszonylanak egymáshoz, mint az önportré az önéletrajzhoz s akiknek volt kedvük és érkezésük, azok a második kérdésre valóságos önéletrajzzal feleltek (Babits Mihály, Balázs Béla, Gyalui Farkas, Jászi Oszkár, Kacziány Géza, Kner Imre, Lesznai Anna). Nékik lesz leghálásabb az olvasó.

Őszinteség
Minthogy nem állt módunkban az Uffizi képtár önarckép-gyüjteményénél szokásos mértéket alkalmazni, igy hát arra a levélpapirra, amelyen a válaszokat kértük, a következő mondatokat nyomattuk:
Nuda veritas
Horatius I. 24., l.
Rien n’est beau, que le vrai; le vrai seul est aimable.
Boileau-Despréaux. Ép. 9.
Et voilŕ justement, comme on écrit l’histoire.
Voltaire: Charlot. 1. 7.
Ha megköveztek volna is, - és a vallomástévők közt ilyen is akadt - erről az intésről nem mondhattunk le. Túlságosan jól emlékeztünk arra, hogy hasonló ankétekbe mennyi póz szorult bele. Nem eléggé intim konfessziók ezek - toll a kézben és szembe velünk az egész világ. “Az embernek igen mélyen kell leszállania magába, hogy egyes művek világirodalmi súlya ne feszélyezze, mert e nélkül nehezen szánja magát arra, hogy nem elsőrendünek fémjelzett irót fölvegyen, mint arra, hogy Homerost, Dantet, Shakespearet vagy Goethet kihagyja.” (Kőnig Gy.) Csakugyan, szinte minden második levélíró sajnálkozva emlegeti “hálátlanságát” azok iránt, akiket nem sorolt föl. Nem nagy mértéke ez az őszinteségnek. “A legtöbb ember nemcsak testi, de szellemi családfájára is büszke. Tehát fecseg és előkelő ősöket emleget.” (Jászi). A mémoire d’outre tombe, és a snobisztikus pózolás közti középutra áhitoztunk és ezt több esetben kaptuk meg, mint reméltük volna.
A portré azért még a megrokkant őszinteség mellett is kialakul. A stilus, a szavak szine, a jelzők, a gondolatok hangsulyozása együtt egységet ad a válasznak s ha nem meggyőződésből iródtak is, - ha a sorok közt olvasni tudunk - megmutatják, hogy óhajtotta az iró, hogy mit higyjünk, hogy mit szeret?
A legközelebbi ankét levélpapirjára egészen más jelmondatokat keresünk: az egyik helyébe jönne Abel Faivre karrikaturája a Temps hasonló ankétje ötletéből: Az egyik halhatatlan felesége pikáns olvasmányt talál az ura kézi böröndjében és nagy gaudiummal kiáltja: ez az a te jó öreg Montaigne-ed?! A másik helyébe tenném Tolnai Simonnak, a Tolnai Világlapja és Világlexikona kiadójának megható őszinteségü válaszát: “annyira rabja vagyok foglalkozásomnak, hogy nem jut időm könyvek olvasásához”, harmadiknak pedig Lesznai Anna szép mondását tenném: “az őszinteségnek sok a mondanivalója s könnyen nevetségessé is válik, de csak az őszintétlenek előtt.”

Vallomások az olvasásról
Van-e kipróbált kurzusa az olvasásnak. Nem bukik-e fel éppen ezen az ankétunk értelme? Andrew Lang, a tapasztalt könyvember is azt mondja: mindent elolvasni, nincs más kurzusa az olvasásnak. Vallomástévőink levelei mind a szabad portyázás örömeiről beszélnek. Megbánásról szó sincs. Ady Endre, affelől való kétségei közepette, hogy jól válogatott-e, predesztinációs hitével vigasztalódik: amit el kellett olvasnia, az kezébe került, boltban, vasuton, kölcsönzéssel. (Mondanunk sem kell, hogy itt is, ahogy az egész könyvön végig, nem studiumaink körébe eső olvasmányokról van szó, hanem a “literature of power”-ről, ahogy De Quincey a könyveknek ezt a másik csoportját elnevezte.) Ahogy vallják, a válogatás nélkül való falánkságon át érkeztek el a tudatos válogatásig, Benedek Marcell, Dézsi Lajos, Elek Artur, Harsányi Kálmán, Heltai Jenő, Pásztor Árpád s akik külön nem emlitik, azokról is elárulja ezt Leporello-listájuk. Tervszerüségről, tudatos elhatárolásról alig esik szó. Szilágyi Géza “büszke rá, hogy költői szépség élvezése dolgában elvtelen és jellemtelen.” Penzuma mintha senkinek sem lett volna és senkinek sem lenne, mindössze ha az óvatosság, a mértéktartás, a kialakult biztos izlés az, ami sok kutyálkodás után megmaradt. De a “mértéktartás akkor jön, mikor már nem szenzáció az olvasás.” (Elek.) “Mikor a szellemi mindenevés kritikaivá fejlődik, megszünnek lázas elragadtatásai. Ez a büntetése.” (Harsányi Kálmán.)
Ez ellen az elvtelen, programmtalan, véletleneknek kiszolgáltatott, vaktában, habzsolva olvasás ellen irta Henri Mazel: Ce qu’il faut lire dans sa vie cimü könyvét, amelyben 18 éves korától 60 éves koráig hurcolja az olvasót elengedhetetlen olvasmányokon keresztül. Ezt az időt hat korszakra osztja, mindegyik korszakra 7 esztendő jut és minden esztendőnek kijelöli olvasmányait. Ha meggondoljuk, hogy ezrekre rug a jó könyvek száma, amiket örök vágyódással olvasni szeretnénk s egy évben legfeljebb, ha 20-25-öt olvashatunk el, mindenesetre szimpatikusnak kell, hogy találjuk az ilyen törekvést, de ugy, ahogy ő megoldja, csak szerzetesnek felelne meg. A sok klasszikustól 60 éves koráig a korát foglalkoztató problémákról vajmi keveset tudna meg az, aki őt követné. Azt hisszük, helyes dolog arra törekedni, hogy az uj nemzedék gyakorolt mesterek tapasztalataival vágjon neki a betütengernek, de viszont nem szabad elvenni az önkeresésnek, az önkinzásnak, az önmagunkkal való vitatkozásnak az örömeit, amit csak a portyázó olvasás nyujthat. Szerencsére a betüfalánkság és a Mazel-féle kerékbetörés között számos lehetőség kinálkozik arra, hogy az olvasást tudatosabbá tegyük és egyike ezeknek mindenesetre az ankét. A többi lehetőségről és kisérletről beszámol a következő fejezet.
De a legrendszertelenebbül olvasó listájából is kialakul egy-egy egyéniség. Lesznai Anna idézi Sokrates-nek Menonhoz intézett szavait: Minden tanulás a lélek visszaemlékezése önmagára. Igen. Önmagunkat keressük a sorok mélyén s a listából egy-egy lélek arca mered ránk. Supka Géza a könyvei cimeiből visszanézve három tételü szonátát olvas ki: specializálódás, eklekticizmus és totalitás a tételek cimei. Mire azonban a totalitásig jut, addigra alaposan megváltozik az ember viszonya a könyvekhez. Veszi észre, hogy “az élet és az emberek aránytalanul nagyobb hatással vannak rá.” (Jászi.) Hangulata is megváltozik a könyvekkel szemben. “A meglett, öregedő ember nem azért bolyg az irodalomtörténetben, hogy másokban önmagára ismerjen. Vigasztalást keres. Akikben valaha ujjongva köszöntötte lelke rokonait, azokat fázósan kerüli el. Már nem szivesen találkozik önmagával és kelletlen érzést okoz neki minden, ami önmagára emlékezteti.” (Elek.) Ignotus ekkor már inkább csak adatok után érdeklődik, Szászy-Schwarcz Gusztáv professzor az után, ami nincs bennük és félelem fogja el, hátha a könyv irója olyat tud, amit ő nem. A nagy könyvélmény sóvárgása után az elteltség: “Legkedvesebb könyveimet el se olvastam talán - irja Lesznai Anna, - ép a legérdekesebb könyvek csábitanak arra, hogy olvasásukat abbahagyva gondolkodjak. Végig szinte csak a formájuk kedvéért olvasom őket.” Az alkotás vágya kerekedik fölül. (Móricz Zs.)
A könyvkulturában ugy látszik olyat teremtett az emberiség, amely tulfejlődött rajta, ezért van aztán, hogy a relire-nek, az ujraolvasásnak a puritán erényét alig-alig gyakorolja valaki is. Párisban nem olvasnak ujra az emberek, kiált föl Voltaire, éljen a vidék, ott van rá idő elég! Pedig Emile Faguet is nagyon a lelkünkre köti az ujraolvasást és nyelvcsettintve beszél az örömeiről: az előszöri olvasás az az olvasónak, ami az orátornak a rögtönzés. Hogy élvezhessük a részleteket, a stilt, hogy korrigálhassuk az első, rögtönzött olvasást, ujraolvasni! Odáig tán mégse menjünk el, ameddig Saint-Beuve olvasója, aki az első olvasás után pozitivistának, majd szkeptikusnak, később agnosztikusnak, végül misztikusnak látta a nagy franciát, de aki állja a csábitást az “elolvasandó könyvek”-kel szemben, Ady Endre, Heltai Jenő, Harsányi Kálmán a megmondhatója, puritánságáért bőséges jutalomban részesül.
Vannak azonban egynéhányan, akik visszahőkölnek az ujraolvasás parancsától. Akik féltve őrizik egy lelkük mélyébe süllyedt izgalom emlékét. A nagy olvasmányok “egy válság erejével hatottak rám - irja Szöllősi Zsigmond - és amilyen elevenen maradtak meg bennem, olyan eleven a respektus, vagy nem tudom mi szóval nevezzem is, amely visszaparancsol attól, hogy ezeket az egészen rendkivüli benyomásokat ujra megkisértsem vagy revizió alá bocsássam.”
Hogy mennyire tudott, vagy tudott volna a könyv döntően benyulni életekbe, hogy mennyire volt “közvetlen életforrás”, jelentős fordulat, azt egynéhány vallomás szűkszavusága dacára is elevenen megérezteti. Cholnoky professzor Reclus könyvének hatása alatt határozza el, hogy nem mérnök lesz, hanem geográfus. Balázs Béla, Keller Grüner Heinrich-je olvasása utáni napon egy hátizsákkal és 20 frttal elindult vándorolni térkép nélkül, csak ugy világgá és két hónapig kóborolt. Ady Endre Vér és arany c. verseskönyvét négyen is döntő fontosságu olvasmányuknak mondják: Schöpflin Aladár, Tóth Árpád, Lukács György és Balázs Béla, aki utána két évig nem irt verseket. Lesznai Annát Zola Nanája, Maupassant Maison Tellier-je ugy megrémitették, hogy hetekig volt állandó borzadály hatása alatt s jóval később, asszonykorban egy Institut de Beauté c. könyv olyan rázkódtatáson vitte körösztül, hogy soká kerülte a könyv fizikai közelségét s ha kénytelen volt hozzányulni, kezet kellett mosnia. Gyönge, vagy primitiv könyvek mély hatására is többen céloztak. Dézsi Lajos véletlenül akadt Ladvocat Históriai dictionariumának egy csonka példányára s azt mondja, hogy ennek olvasgatása jobban megkedveltette vele a történelemet, mint tudós tanárai. Jászi Oszkár a szellemi fejlődését mélyen befolyásoló determinizmus gondolatát Pauer Imre egy kompendiumából kapta először.
Egynéhány bájos kuriozitás tarkitja ezt az elreteszelt könyvtárszobákban végzett Asmodeus-munkát. Vagy nem kedves az, mikor szabadgondolkozók a Bibliát olvasgatják, mikor a szaktudomány egy-egy jelese bevallja, hogy a mai irodalom pezsgője nélkül nem tud élni, mikor Babits Mihály és Vadnay Tibor imponáló őszinteséggel ismerik be detektivregények mámorába felejtkezésüket, mikor Oláh Gábor azt vallja, hogy legszivesebben csillagászati műveket olvas, Harsányi Kálmán azt, hogy legkedvesebb három olvasmánya Bolyai, Plato és a Handwörterbuch der Naturwissenschaften kötetei, mikor “Az utolsó bohém” irója vallja, hogy emlékezetes olvasmánya volt Fabre: A bogarak cimü könyve, egyéb bogaras olvasmányai között pedig minden cél és egyéb eredmény nélkül szerepelnek a 18. századdal, a titkos tudományokkal és nyelvtudománnyal foglalkozó művek, mikor Dézsi professzor elárulja, hogy neki az antikvárkatalógusok ma is legkedvesebb olvasmányai s végül, mikor Tormay Cecil mindenkit tulszárnyaló őszinteséggel azt irja, hogy őreá átmenetileg legmélyebb hatást a saját könyvei tették addig, mig meg nem irta őket...
*
Valaki azt mondta a körlevelünk elküldése után, hogy fel kellett volna azt a kérdést is tenni, micsoda változást okozott a háboru olvasmányaik rendjében? Nos, erre a föl sem tett kérdésre kéretlenül is jött egynéhány felelet: Miklós Jenő azt irja, hogy a háboru kizavarta olvasónyugalmából és hiába lapozza fel a régi, meghitt helyeket. Sikabonyinak viszont a háboru alatt többet jelent a könyv. Bolgár Elek azt mondja, hogy a háboru még jobban kimélyitette a régibb irodalomhoz való viszonyát. A régiekhez menekült. Schöpflin olvasmányai között a háboru alatt Gulliver és Candide nyomult előtérbe és elhalványodott France, Kárpáti Aurél a háboru alatt nyult a szocialista irodalom, Oláh Gábor pedig Arrhenius után.
Ime, keresztmetszetben a háborus psziche.

II.
“Legjobb könyvek”
Megható, hogy milyen nagy multja van annak a törekvésnek: redukálni könyvben való elveszejtő gazdagságunkat egy maréknyira, még ha ez a maréknyi mindjárt néhány száz is. Ezek az egyéni és kollektiv erőlködések igyekeznek pótolni tudományos kulturánknak azt a hiányosságát, hogy a könyvdsungelben idő- és energiapazarlások nélkül nem tudunk eligazodni, hogy a technikai és tudományos módszerek mai tökéletessége és a taylorizmus idején könyvek dolgában még mindig javasasszonyok vagy véletlenek az utbaigazitóink. Nagy könyvtáraink még mindig csak besorozzák, glédába állitják a könyveket és egyformán bánnak a halhatatlan és a halvaszületett könyvekkel: lajstromozzák, számot adnak nekik. Ha valahol van jogosultsága a hierarchikus rendnek, akkor itt, a betükozmoszban van, de éppen ezért nincs meg.
Tapasztalt tudósok és bibliográfusok, akik szerették a könyvmoly-fiatalságot, néhányan nekigyürkőztek a könyv-Leviathannak. Mire megöregedtek, már pontosan tudták, mit kellett volna okvetlenül elolvasniuk, de már nem futotta időből. Az utánuk következőket azonban meg szerették volna kimélni csalódásoktól. Igy születtek a “legkedvesebb könyvek”, a “száz legjobb könyv”, “mintakönyvtár”, “mintakatalógus”, “sorsdöntő könyvek” s egyéb cimü összeállitások, miket mindenki ösmer.
Két emberfajta az, amely ezeket, az összeállitásokat szerkesztette. Az egyik fajta beéri azzal, hogy tapasztalatainak bőségszaruját, kifinomodott izlése fortélyait beléömlesztette egy választékos jegyzékbe, egy részleges önéletrajzba; a másik fajta diktálni, irányitani akar.
Menjünk végig az első csoporton:
Nagy irók s általában nagy emberek önéletrajzaira gondolunk elsősorban. Azokéra, akik szellemi fejlődésük állomásainak lerajzolása közben huzamosan időztek olvasmányaiknál. Végigmehetnék az önéletrajzirodalmon, alig volna egy is, amelyből könyvemlékek szuggesztiv ereje ki ne sugároznék. Emlékszünk Benjamin Franklin, Rousseau, Goethe, Michelet, Spencer önéletrajzainak egy-egy szakaszára. Örömmel esnénk neki ennek a zamatos témának, de ilyen tekervényes utakra már nem vihetjük magunkkal az olvasót. Járja be az olvasó maga.
Lehiggadt és kifinomult izlésü, jó szimatu könyvgyüjtőktől - akiknek kisujjukban van a bibliográfiai és könyvkereskedelmi apparátuson való skálázni tudás - és ezek katalógusaiból tanulhatni legtöbbet. Ők pattantják fel csodálatos módon a gyönge és közepes könyvek felszines rétege mögé rejtőzködő igazán jó könyvekhez vivő ajtókat. Ma már nagy a finom izlésü gyüjtők száma, de vigyázva föl kell ismerni köztük a könyv mániákusait, akik beteges szenvedéllyel habzsolva halmozzák fel könyveiket. Mi csak a históriai tudás és a biztos izlés iránytüjével dolgozó gyüjtőkre gondolunk.
Eduard Grisebach, a német és minden népek könyvgyüjtőinek ez a mestere 1898-ban Weltliteraturkatalog cimen a nagy közönség részére kiadja 1894-ben megjelent katalógusának kivonatát, teletüzdelve irodalmi és bibliográfiai megjegyzésekkel. (A jegyzetek szempontjából az 1904. évi 2., illetve 1913. évi 3. kiadás teljesebb) Bibliofil-hajlamu olvasók részére ez a ragyogó izléssel és széles tudással készült jegyzék pótolhatatlan segédeszköz, bárha a magyar része igen hiányos. Ezt a hiányt Szüry Dénes Száz év, 1767-1867. c. katalógusa - egy finom egyéniségü gyüjtő életmunkájának tükre, - bizvást pótolhatná. Ne felejtsük azonban, hogy ugy Griesebach, mint Szüry vagy editio princeps-eket, vagy irodalomtörténeti és bibliofil szempontból nevezetes kiadásokat gyüjtöttek s hogy a jegyzékükben felsorolt könyvek ma már ritkaságok. Fiatal gyüjtőkhöz, akik tervszerüséget szeretnének bevinni vásárlásaikba, közelebb áll azonban Artur Berthold: Bücher und Wege zu Büchern cimü katalógusa, mely 1900-ban jelent meg. Nemes tipográfiai művészettel készült könyv, amelyet az olvasásról, irókról és könyvgyüjtőkről szóló aforizmák és töredékes irások vezetnek be. A könyv gerincét gondos könyvjegyzék alkotja s a munkát végül Nietzsche könyvtárának katalógusa és ismertetése, az olvasó Nictzschének jellemzése fejezi be. - Kurtább lélekzetü, tehát kezdő gyüjtők számára még használhatóbb Schőnbach: Über Lesen und Bildung c. könyve végén található összeállítás, egy nyilvánvalóan igen járatos könyvgyüjtő munkája.
Olvasmányaikra korlátozott önéletrajzokat egynéhányan irtak. Legszorgalmasabban a francia költők pár éve meghalt legöregebbje, a bibliomániára hajló François Fertiault. Soha senki nem irt olyan érzelmesen, sőt érzéki módon könyveiről, mint ő: “Les amoureux du livre”, “Les légendes du livre”, “Comment j’aime mes livres” c. vallomásaiban. - Egy konvencióktól felszabadult könyvélvező vallomásainak gyüjteménye Robert Blatchford-nak, az angol szocialista irónak “My favourite books” cimü könyve. Szeretetreméltó az ágybanolvasásról és az ágyban való olvasásra szánt könyvekről szóló fejezete. - Emile Faguet: “Ce que disent les livres” cimü igen jó hangulatu könyvében husz régi és modern klasszikus egy-egy munkáját konferálja, analizálja, kommentálja, hempergeti szemelvények kiséretében. Amit a husz iró oeuvre-jéből kiemelni fontosnak tartott, az adja meg Faguet könyvének a vallomás jellegét. - Oscar Kuhns-nak, a Wesleyan egyetem tanárának kétszázharminc oldalra van szüksége, hogy lelki fejlődését olvasmányai alapján elmondhassa “A one-sided autobiography” c. könyvében. Kevés hasonló irodalmi vállalkozás van, ugy hisszük. - Hatvany Lajos: Én és a könyvek c. munkájában egy kritikus lélek hangulatváltozásait, könyvtári idilljeit irja meg. Nem önéletrajz, hanem olvasmányok kergetőző emlékei, a legszeszélyesebb irások egyike; egy moziképsorozat, amelyben zörgő papirruháju regényalakok és iróik eleven emberekké lépnek elő és résztvesznek a könyv irójának mindennapi életében, vitáiban, ahol egymást érik paradox ötletek és szellemes megállapitások. Legutóbb egy folyóiratban olvastam effajta önéletrajz-fragmentumot. A Diederichs-féle Tat-ba irta (1917 ápr.) Rudolf von Delius Entscheidende Bücher cimen. Tizenegy döntő jelentőségü olvasmányról szól kissé patetikusan ugyan, de meggyőzően és tartalmasan. Egy kevéssé Ignotus könyve: az Olvasás közben is idetartoznék, bár ő nem beszámolót irt, hanem termékenyitő olvasmányok nyomán támadt tanulmány-töredékeket.
*
Számosabb a másik csoportba illő munka és itt nemcsak egyéni diktandókkal találkozunk, hanem kollektív diktandókkal is, irányokat szolgáló társaságok törekvéseivel, akik a könyvek osztályozásával a szellemi kulturát a maguk vágányára akarják kényszeriteni. Vannak köztük olyanok, akik világirodalmi mérték alapján válogatnak a könyvtengerben, és vannak olyanok is, akik egy felekezet, egy világnézet vagy bölcseleti álláspont szempontjából osztályoznak:
Szerentsi Nagy István 1783-ban magyarra forditja és “néhol holmi aprólékos szükséges jegyzésekkel bőviti” Meyer András “Barátságos oktatását arról, hogy kellessék egy ifju asszonyembernek magát a diszes erköltsökben méltóképen formálgatni”. E könyv egy fejezete “jó” könyvek olvasásáról szól (65-68. §.) és a német összeállitást Szerentsi Nagy István csillag alatt magyar bibliográfiával toldja meg, ez az a “holmi aprólékos szükséges jegyzés”.
A világirodalmi mértékkel mérők között az elsők egyike Gabriel Peignot, aki 1817-ben és Aimé Martin, aki Plan d’une bibliothčque universelle cimmel 1837-ben ad ki kalauzt a világirodalom legelső müveihez. Az ő idejükben bizonyára haszonnal forgathatták ezeket a könyveket. A modernebbek között a nagy tanitómester, Emerson nyitja meg a sort. Essaysi harmadik kötetének könyvekről szóló fejezetében szive melegével osztogatja tanácsait egy könyv-hárem megszerzésének módjáról. - Az Almanach Hachette 1874-iki kötetében Louis Dumur szerkeszt listát a világirodalom főműveiből. - 1880/81-ben irja Charles F. Richardson amerikai irodalom-történetiró leveleit az olvasásról, melyek később könyvalakban is megjelennek s okos, lelkes gonddal készült könyve végére mintaszerü házikönyvtár jegyzékét füzi, belevéve reference-könyvek, szótárak, kézikönyvek, antológiák és standard-művek cimeit néhány magyarázó szóval füszerezve. Igaz, hogy főleg irodalmi érdeklődésü emberek számára készült, de az angol nyelvü irodalomban kitünő kompasz. - 1886-ban egy óvatos izlésü cicero, Frederic Harrison kalauzolja végig az olvasót The choice of the books c. könyvében a régi és uj világ poétáinak művein. - 1887-ben John Lubbock, Avebury lord, a Working Men’s College elnöke The pleasures of life cimü könyvében London munkásai részére (milyen régen tudják ott a kulturpolitikusok, hogy a munkások részére a legjobb is éppen csakhogy jó) összeállitotta a “száz legjobb könyv” cimét. Kétségtelenül gondos összeállitás és ha az angol müvek egy részét behelyettesitjük, a kontinens is elfogadhatná. Még ugyanez évben próbálkozik “Ein deutsches Gegenstück”-kel Pfeilstücker berlini kiadó, de csak 1889-ben tudja megjelentetni terjengős jegyzékét, melyet körkérdés vezet be. Körkérdésében ugyanis, melyet Die besten Bücher aller Zeiten und Literaturen cimen jelentetett meg, az angol szinekre festett száz legjobb könyv összeállitása felől kérdezett meg német irókat és tanárokat (a sok szürke név között ott találni Bleibtreu, Fontane, E. v. Hartmann, Rosegger nevét is), de az eredménye nem egy másik “száz legjobb könyv” összeállitása lett, hanem egy nyulós katalógus több ezer cimmel, a Lubbock jegyzékének forrásos tisztasága és puritánsága nélkül. - A száz legjobb könyv amerikai pendantjának vehetjük Powys-nak a háboru alatt (1916-ban) One hundred best books cimen megjelent összeállitását. Csakhogy ő nem diktálni akart, annál sokkal szubjektivabb, csak kiragadott száz, többnyire jó könyvet - volt mersze még Szanyin-hoz is, - ó hisz telik többre is ebből a királyságból. - Közelebb áll Lubbock stilusához Henri Mazel, akiről volt már szó és aki háromszázhatvan oldalon konferálja be azokat az irókat, akiket szépséget és igazságot keresőknek olvasniok kell. Válogatását bőven indokolja és megmondja, miért tartja valamely életkorral összefüggésben alkalmasabb olvasmánynak, Mazel teli van a régiek imádatával s a modern irodalomig az ő 60 éves embere sajnos nem juthat el, bucsuznia kell könyveitől. Ebbe a kardinális hibájába köt bele H. De Brandis Comment choisir nos lectures cimü könyvében, melynek egy fejezete foglalkozik Mazel kisérletével. Ez a fejezet pompás apológia a modern tudományok mellett és a középszerüek mentalitása emelésének szükségessége mellett és óvatosan egy szabadgondolkodó barátja szájába adva a szókat amellett érvel, hogy tudományos szempontból is milyen veszedelmes, ha az ősök tanitotta elméletekben és világnézetekben tökéletesitjük magunkat. De Brandis megállapitja a tudományok egy logikus egymásutánját és a maga válogatta könyveket tiz-tiz csoportba ugy állitja össze, hogy egyre táguló problémakörbe vigye magával az olvasót s nem felejti el a széles perspektivákat nyitó szépirodalmat és nem a reference könyveket. De Brandis kisérlete, bárha kissé tiszteletlen is a klasszikusokkal szemben, valamennyi elődjénél és egynémely utódjánál rokonszenvesebb. Látni a munkáján, hogy átérzi a nagy felelősséget. Könyve végén egy wagnerista szakkönyvtárának példáján megmutatja, hogy specializálhatja magát az ember valamely szükebb témakörre.
A pártatlanságra törekvő és csak az irodalmiság és tudományosság kritériumai szerint osztályozó mintakönyvjegyzékeknek különben főleg az angol és amerikai könyvpiacon se szeri se száma. Csak ahogy elénk kerültek, ragadhatjuk ki David Pryde kalauzát (What books to read and how to read) és W. Forbes Gray-ét: Books that count cimüt, mely szótárszerüen gyors tájékoztatást ad ujabb és fontosabb standard könyvekről. Ezek sorából kimagaslik két vállalkozás. Az esztétikai kulturára törekvő Dürerbund irodalmi tanácsadója, mely Ferdinand Avenarius szerkesztésében már négy kiadást ért meg. Az utolsó (1915-ös) kötet hatvan kitünő szakember egy-egy bevezető tanulmánya révén ad képet könyvbe alapozott egyetemes kulturánkról. A bevezetők tudománytörténetből indulnak ki és a különböző irányokról szabatosan és amennyire lehet, pártatlanul tájékoztatják az olvasót. E tanulmányokhoz csatlakozik az ismertetett tudományág egy rövid mintakönyvjegyzéke. A Dürerbund e Literarischer Ratgeber-jét a tudományok fejlődésével egy nivóra igyekszik hozni hasonló szerkezetü Literarische Jahresbericht-je. Hasonló módszerrel készült, nyilván a Dürerbund vállalkozása nyomán H. Bisseker-nek Londonban 1911-ben megjelent: A student’ s library cimü könyve. Ez a könyv is bibliográfiai tájékoztatók, revük gyüjteménye Fred. W. Macdonald, E. S. Waterhouse s mások tollából.
Tisztán esztétikai szempontoknak hódol a Mans Feigl-féle Jahrbuch deutscher Bibliophilen-ben évről-évre megjelenő Jahresrundschau empfehlenswerter Bücher cimü összeállitás.
A pártatlan magyar mintakatalógusok kicsi csoportjában a házi könyvtárát összeállitó olvasó csak Madzsar Józsefnek a Városi nyilvános könyvtár fiókjai részére készült Mintakatalógusát használhatja.
A százakra menő napi könyvtermelésben való tájékoztatást folyóiratok szolgálnák. De kár, hogy az Athenaeum, a Polybiblion vagy a Literarisches Zentralblatt mellé nem állíthatunk magyar társat.
*
A tendenciát képviselő, irányokat szolgáló katalógusok egynémely francia ősre tekinthetnek vissza. Mayeul-Chaudon, Gloriot és Tharin abbékra, de hogy közelébb maradjunk, August Comte-ra. Az ő hires pozitivista könyvtárának jegyzéke 1854-ben jelenik meg. Tessék megnézni mennyit öregedett a tudományos része! Ennek filozófiai ellenlábasa a Librairie rationaliste cimü.
A katholikus mintakatalógusok hiányán éppenséggel nem panaszkodhatunk. Egy konzervativ katholikus publicista, Paul Combes (Joel de Lyris) Le choix d’une bibliothčque c. könyvében puritánul és merészen csakugyan leredukálja a francia irodalom könyvbeli gazdagságát, mikor az ifju ember, lány és asszony számára összeállitja a 10-20 elengedhetetlen olvasmányt s ennél többel nem is terheli emlékezetüket. A német nyelvü katholikus irodalmon kalauzolja végig a diákot Johann Bernhard Krier konferenciagyüjteménye, de az ő jegyzékénél körültekintőbb, kevésbbé szükkebblü és inkább egy bigottságtól ment valláserkölcsiség szempontjait érvényesitő jegyzék a Hermann Acker-féle, (Was soll ich lesen?) melynek most már harmadik kiadása készül. A felemlitett könyvekhez 5-6 soros jellemzés füződik.
Tendenciájában rokonszenvesebb a jenai Diederichs Die Tat c. folyóirata körül csoportosuló irók munkája. Katalog schöpferischer Lebensbücher in Essays von den Mitarbeitern der Tat cimü tanulmánygyüjteményükben felekezetektől nem befolyásolt vallási kultura alapjait igyekeznek kirajzolni.
A figyelemre érdemes nem pártatlan magyar mintakatalógusok között a Muzeumok és könyvtárak országos tanácsa megbizásából készülő Gulyás Pál-féle Népkönyvtári cimjegyzék részrehajlása csak odáig terjed, hogy meglehetős következetességgel csak az u. n. semleges irodalmat veszi fel. Használhatóságát mégis biztosítja az, hogy könyvcimei után életrajzi és a munka irányát, tárgyát ismertető jegyzetek sorakoznak.

Ankétek
Az egyesek szerkesztette listáknál érdekesebbek, - bárha nélkülözik is a rendszerességet - a nemzeti ankétek. Az őst nem ismerjük, tán a Pall Mall Gazette volt az első, aki ilyen ankétet rendezett. 1887-ben a Magasin pittoresque azt a kérdést intézte francia kiválóságokhoz: mely husz könyvet választanák ki, ha életük végét olyan helyen kellene eltölteniök, ahová csak kisszámu könyvet vihetnének? 1889-ben az Intermédiaire des chercheurs et curieux kapja fel ugyanezt a kérdést és a tőrt ő forgatja meg munkatársai hasában. A válaszok között Jules Lemaitre és Henri Fouquier válaszai magaslanak ki. Lemaitre a vallomásában két listát állitott össze: egyet a világ számára, egyet pedig magának. Pfeilstücker berlini kiadó ankétjéről az iménti fejezetben már volt szó. Olaszországban 1892-ben Ulrich Hoepli, a jónevü kiadó publikált egy ankétet: 100 olasz kitünőség válaszát a legjobb olasz könyvekről. A következő esztendőben Guicciardini és Sarlo adnak ki Fra i Libri cimen biblio-pszikológiai ankétet. Egy-egy válasz nem tartalmaz többet öt könyv ciménél. E körkérdés statisztikája szerint a könyvek élére ugyanaz a három név, illetve könyv kerül, mint a Coenobium által később rendezett ankéten (Dante, a Biblia és Shakespeare).
Magyar elődje ankétünknek a Gyalui Farkas rendezte 1902 évi körkérdés, mely Legkedvesebb könyveim cimen jelent meg. Hogy kiket szólaltatott meg Gyalui, megtalálja az olvasó Gyaluinak a mi körkérdésünkre adott válaszában. Érdekes azonban, hogy életkoruk szerinti egymásutánban felvonuló 34 magyar vallomást tevőnek több, mint a fele már elköltözött. A fiatalabbak közül meghalt már Malonyay Dezső és Tömörkény István. Gyalui Farkas olvasmánynak is rendkivül kedves, ma már irodalomtörténeti forrásszámba menő könyvének áruló névmutatója szerint ennek az ankétnek legemlegetettebb nevei és könyvei: Arany, a Biblia, Cervantes, Dickens, Dosztojevszkij, Eötvös, Goethe, Heine, Hugo, Jókai, Jósika, Petőfi, a Robinzon, Schiller és Shakespeare.
1908-ban Hugo Heller bécsi könyvkereskedő adott ki hasonló ankétet Hermann Bahr tanulmányszámba menő válaszával a füzet élén ilyen cimen: Hermann Bahr: Die Bücher zum wirklichen Leben. A kérdés ugy szólt: melyek azok a könyvek, amelyek egy a tevékeny életbe kilépő ifju ember számára elengedhetetlenek, hogy ugy mondjuk, létminimumot alkotók? A válaszadók többsége bécsi iró és művész. Forel, Mach, Popper-Lynkeus, Schnitzler és Stefan Zweig irásai emelkednek ki közülök.
1909-ben a már emlegetett Coenobium cimü (Luganoban megjelenő) olasz revü intézte igen nagyszámú olasz és francia iróhoz, tudóshoz és publicistához a következő két kérdést: 1. ha ugy fordulna a sora, hogy könyvtárát negyven kötetre kellene redukálnia, melyeket választaná ki, figyelemmel arra, hogy legyen köztük egy-egy filozófiai rendszert, egy-egy erkölcsi réconfort-t és egy-egy nemes szórakozást jelentő olvasmány és 2. minden könyve közől melyik a legkedvesebb? A körkérdést Adolfo Ferričre adta ki s irt hozzá szellemes bevezetést. A kérdés valóban nem volt szerencsésen föltéve, az első kérdés 40-es számjegyén a legtöbben megütköztek, de azért feleltek, a második kérdésre azonban csak kevés komoly és meggyőző, inkább kuriózum számba menő választ kaptak. De Brandis az ankétet birálván azt tartja, hogy a kérdést ugy kellett volna föltenni: melyek azok a könyvek, amelyek a legalkalmasabbak arra, hogy bevezetőül szolgáljanak a világegyetem és az emberi tevékenység megértéséhez és megismeréséhez. A Coenobium ankétje még igy is a legszebb olvasmányok egyike s az ankétrendező utódok számára azt ajánlja, hogy körkérdéseiket intézzék a jövőben munkásokhoz és tanulókhoz. Hasonló tanácsot adott Révai Mór is válaszában.
1913-ban a párisi Temps hasábjain pergett le egy bájjal, francia üdeséggel, pogány derüvel teli körkérdés. Rendezője Raoul Aubry nevü hirlapiró volt, aki a következő, látszólag nem támadó szándéku kérdést szegezte francia akadémikusok és leendő akadémikusok mellének: ha ön elutaznék s itt kellene hagynia könyvtárát és nem birna háromnál több könyvet magával vinni, melyek volnának azok - régiek, klasszikusok vagy modernek - melyeket választaná szellemi utitársakul? A jókedv jegyében lefolyt ankét többek között néhány igen mély, átgondolt vallomást hozott nem várt meglepetésül: Maurice Donnay, Lavisse, Bataille, Capus, Lavedan és a bevezetés irójáét, Jules Lemaitre-ét. Az ankét három legemlegetettebb irója Montaigne, Flaubert és Voltaire.
*
Most azonban már ideje ellépni a függöny elől és átadni a szót magyar iróknak, tudósoknak, közéleti embereknek, müvészeknek, könyvtárosoknak és kiadóknak, beszéljenek ők a könyveikről. Az ő könyveikről. Mi összegyüjtöttük őket egy élő katalógusba, - nem a mi hibánk, hogy nem lett az egész élő magyar irodalom tükre - azzal a tisztelettel elegy csodálattal, amelyet az ő sorról-sorra meglepetést tartogató szabadszellemüségük megérdemelt. Fogadják irásaikért igaz köszönetünket.
Kőhalmi Béla.

TUDÓSOK, EGYETEMI TANÁROK
CHOLNOKY JENŐ
kolozsvári egyetemi tanár, földrajz-iró, a legélvezetesebb előadóművészek egyike, tudományos munkái a novellairók eleven hatását és szines stilusát revelálják. A sárkányok országából, Világegyetem, Jégvilág, Földrajzi képek, Amerika irója.
Legjobban szeretek olvasni szépen, élvezhetőleg megirt tudományos, különösen földrajzi könyveket. Nem a kalandorok, hanem a tudós utazók jól megirt utleirásai a legszebb olvasmányok. Richthofen, Humboldt, Amundsen, Scott, Sven Hedin, Stein Aurél, Radde, Tafel stb. mind igen kedves olvasmányaim. De Szerkesztő Ur bizonyára nem ezekre, hanem a szépirodalmi művekre kiváncsi.
Mivel nagyon sok tudományos dolgot kell olvasnom, szépirodalmi művekből csak a könnyedébb, kalandosabb dolgokat szeretem olvasni. A filozofáló, problémákat boncolgató irókat nem szeretem, mert ha regényt olvasok, akkor nem tanulni akarok, hanem pihenni és mulatni. De meg rendesen a szépirodalmi irók filozofálgatásait unom, mert nem igen tudnak valódi magaslatra emelkedni. Filozófiát, életbölcseletet nem regényiróktól akarok tanulni. Ezért legjobban szeretem a mesemondókat: Dumas-t, Dickens-t, Jókai-t, Mikszáth-ot, Mark Twain-t stb. A Sienkiewicz-, Hugo- stb.-féle megrázó drámákat nem szeretem, mert nagyon felizgatnak és elkedvetlenítenek.
A költők közül Madách és Arany munkáival nem tudok betelni. Az Ember tragédiáját, meg Toldit akárhányszor olvasom, mindig élvezem. A rimelgető lirikusokat nem szeretem. Hogy az illető poétának hogyan vérzik a szive szerelme után, hogyan marja a bú és gyilkolja a bánat: arra nem vagyok kiváncsi.
Életemben legnagyobb hatást tett rám Reclus: “La terre” címü műve, ennek hatása alatt lettem praktikus mérnök helyett geográfus. A szépirodalmi művek közül nagyon megrázott a Quo vadis, a L’aiglon, Dickens karácsonyi éneke, Wells Világok harca stb. Nem tudok fölmelegedni Kellermann Alagutjáért, sem a modern magyar irók misztikus, fantasztikus, erkölcstelen irásaiért. Haeterák, bukott nők, csapszék-nagyságok undok élettörténetét, életbölcseletét szivemből utálom s nem vagyok rájuk kiváncsi. Nagyon szivesen olvasom Herczeg Ferenc, Rákosi Viktor, Szemere György stb. irásait, Lovászy Károly bolondságait, itt-ott Karinthy is mulattat, ha nem nagyon tuloz.
Egyszóval a szépirodalomból csak azt szeretem, ami szépet szépen ir le. A bölcselkedés, az ocsmányságok leírása (Zola), a féleszű miszticizmus stb. untat s nem pihentet. Talán azoknak jó, akik nem szoktak komoly tudományos műveket olvasni.

DÉZSI LAJOS
kolozsvári egyetemi tanár, irodalomtörténetiró és bibliográfus, az Irodalomtörténeti értekezések és a Magyar történeti életrajzok szerkesztője, sok történeti és bibliográfiai monográfia, s a legutóbb megjelent Jósika Miklós életrajz irója.
Szentül hiszem, hogy a kedvelt olvasmány épugy változik a korral és idővel, mint az izlés és kevés ember ragaszkodik élte végéig állhatatosan egy műhöz. Az is kétségtelen, hogy a véletlennek nagy szerep jut az olvasási kedv irányitásában. Erre példa vagyok magam is.
Gyermekkoromban annyiszor kellett olvasnom Szikszai: Keresztyén tanitásai-t, a Bibliát s annyiszor végig énekelni Szent Dávid zsoltárait és a Szentek hegedüjé-t, hogy jórészüket könyv nélkül tudom, aminek Shakespeare, Arany, de főleg Jókai olvasásakor nagy hasznát vettem, mivel mind a három nagy író szelleme telitve van bibliai gondolatokkal, hasonlatokkal és szólásokkal. Az én olvasmányaimat különben bátyám, afféle “bibliás ember”, irányította, amely abból állott, hogy a tankönyveken kívül csak vallásos, erkölcsös vagy tudományos munkák olvasását engedte meg. De azért titokban annál mohóbban olvasgattam sógoromnál Haller Hármas Istóriá-ját s Born György “A gályarab vagy a velencei rémes éj” c. rémregényét. Az emlitett kényszer szabta meg olvasásaim későbbi irányát is: ennek tulajdonitom, hogy Hoffmann és Schmid elbeszélései után Fáy, Eötvös és Dickens regényeit előbb olvastam, mint a Jókai-ét. Ez olvasmányok hatása, hogy minden költői mű olvasásakor legelőbb az erkölcsi célzat jut eszembe, akár van, akár nincs, ami az esztétikai élvezetet igen sokszor zavarja. Ennek hatása az is, hogy etikát és lélektant mindig szivesen olvastam s hogy Spencer és Wundt a legkedvesebb filozófusaim. Verne olvasását is a tudományos célzattal okoltam meg: ez volt a természetes átmenet az utleirásra és földrajzra; az utazási hajlam felkeltését is ennek köszönhetem. Egyszer az ószeren Ladvocat Históriai dictionarium-ának egy csonka példányára akadtam s ennek olvasgatása - ma is csodálkozom rajta - jobban megkedveltette velem a történelmet, mint tudós tanáraim. Az iskolai klasszikusok közül csak Horatius-t olvasgattam nagy buzgósággal, Petőfi-ben és Arany-ban akkor volt szabad otthon is gyönyörködnöm, mikor bátyám vőlegény lett. Alig voltam húsz éves, mikor a debreceni kollégiumi anyakönyvtár segédkönyvtárosa lettem, a bibliográfiát ekkor szerettem meg: az antikvár-katalógus ma is egyik legkedvesebb olvasmányom. Budapesti egyetemi könyvtártiszt koromban szabad időmben a könyvtár illusztrált diszműveit és folyóiratait nézegettem nagy lelki gyönyörüséggel: e kedvtelés nélkül soha sem lettem volna a “Magyar Történeti Életrajzok” szerkesztője.
Berlini “Student” koromban fejembe vettem, hogy szinházba menetel előtt a darabot előbb mindig elolvasom: Goethe, Schiller, Lessing stb. müveit ekkor olvastam végig, - Faustot annyiszor, hogy nagy részét könyv nélkül tanultam meg, előbb mint az Ember tragédiájá-t, mely Shakespeare-rel együtt később lesz kedves olvasmányom. Az anglomániát különben egy kis amatőr angol könyvtár megszerzése fejlesztette ki bennem. Az irodalmi műfajok közül a verses epika és regény mindig inkább vonzott, mint a lira és a dráma. Dante Poklán, az eredetin, egy római ut után evickéltem keresztül s ifjukoromban arról is ábrándoztam, hogy a Sah-Naméht, Mahá-bháratát és Rámájanát eredetiben olvasom végig: azért a perzsa és szanszkrit nyelv tanulásába is belefogtam. Ime mennyiszer változott a kedvenc olvasmány s e változásban véletlennek mily nagy szerep jutott. “Habent sua fata - lectores!”

DIENES PÁL
matematikus és filozófus, egyetemi magántanár.
Mint a legelvontabb tudományokkal, matematikával, elméleti fizikával és ezekhez füződő filozófiai problémákkal foglalkozó ember, nagyon nehezen felelhetek kérdéseire. Ha t. i. a rám gyakorolt hatást úgy értelmezem, mint eddigi tudományos eredményeim és terveim lényeges befolyásolását, csupán szakmunkákat kellene felsorolnom s válaszom egy ad personam bibliográfiává szegényednék. Általánosabban, de közérdekübben ugy fogom tehát fel a rám gyakorolt hatást, mint egyéniségem általános szinezetének kialakitásában részes tényezőket s ebben az értelemben fogom felsorolni állandóan forgatott irodalmi és filozófiai könyveimet és ifjukori olvasmányaim főbb állomásait.
I. Visszatérő olvasmányaim: a) Irodalom: Babits és Ady lirai költeményei, Babits Laodomeia cimü görög tragédiája, Shakespeare főbb tragédiái, Baudelaire, Verlaine, Swinburn költeményei, Claudel l’Annonce faite ŕ Marie és mindenek előtt Aischylos és Sophokles tragédiái. b) Filozófia: Bergson három főműve, Plotinos Enneádjai, Arisztotelesz metafizikája, Ravaisson Arisztotelesz-tanulmánya, Leibniz-nek a monadológiával összefüggő dolgozatai; az Upanishádok és Vacaspatimisra Samkhyatattva-kaumudi-ja.
II. Rám mélyebb hatást gyakorolt művek: a) Irodalom: Érettségi előtt: Verne összes művei, Jókai összes művei, Taine: Az angol irodalom története, Macaulay: Essays, Shakespeare: Macbeth, Hamlet etc., Byron: Manfred, Kain, Tennyson kisebb költeményei. Madách: Ember tragédiája. Érettségi után: Dosztojevszki: Raszkolnyikov. Anatole France valamennyi műve és első sorban az I. alatt már felsorolt művek.
b) Filozófia. Érettségi előtt: Flammarion: Népszerü csillagászattan. Helmholtz: Népszerü értekezések. Hume: Vizsgálódás az emberi értelemről. Lewes: A filozófia története. Spencer: First Principles. Érettségi után: Lewes: Problems of Life and Mind. Spencer: Principles of Psychology és Principles of Sociology. Buckle: History of civilization in England. Mindezeknél nagyobb mértékben Stuart Mill logikája és Examination of Sir W. Hamilton’s Philosophy c. munkája. E két utóbbit kell filozófiai meggondolásaim kiindulópontjául tekintenem. W. James: Principles of Psychology; Royce: The world and the individual; Bergson: Essai sur les données immédiates de la conscience, Matičre et mémoire és l’Evolution Créatrice. Bergsont tekintem második filozófai revelációmnak. A harmadik - s talán végleges(?) - Arisztotelesz metafizikája, Ravaisson gyönyörü Métaphysique d’Aristote-ján és Leibniz Monadologiáján keresztül. A németek közül Hegel logikája tett rám legnagyobb hatást. A logikára vonatkozó alapgondolataim kialakitásában legjobban segitségemre voltak Bradley Appearence and Reality, Whitehead: Universal Algebra és Whitehead-Russel: Principia mathematica cimü munkái.
Mélyen foglalkoztatott végül a hindu metafizika, a mi európai gondolatfejlődéseinknek ez a poláris ellentéte; különösen a Samkhya filozófia, úgy mint Isvarakrisna Samkhya-Karika-ja, Vacaspatimisra Samkhyatattva-kaumudi-ja és Vijnana biksu kommentárja a Samkhya-sutrákhoz.

GÁRDONYI ALBERT
Budapest székesfőváros főlevéltárosa, történeti, közgazdasági és politikai iró, az Akadémia lev. tagja, a Magyarországi könyvnyomdászat és könyvkereskedelem a 18. században stb. irója.
Kedvtöltésből sokan, hivatásból kevesen olvasnak. A kedvtöltésből olvasók olvasási anyaga olyan, mint a tarka virágcsokor, melyet vadvirágos réten gyüjtött a gondtalan gyermek. Ezzel szemben a hivatásos olvasó tervszerüen válogatja meg olvasási anyagát s ebből egész egyénisége kidomborodik.
Más az olvasás anyaga az olvasó életkora szerint is. Ugyanazon olvasó is mást olvas fiatalon s mást érettebb korában. Ennek magyarázata nem csupán a rendelkezésre álló irodalomban s megváltozott korszellemben, hanem az olvasó egyéniségében is rejlik. A fejlődő egyéniség a legritkább esetben olvas tervszerüen s olvasási anyaga úgy alakul, mint az őserdőben felnövő fa lombozata: az ágak jobbra-balra terjeszkednek, ahol napfényt érnek s csak ha a fa koronája kijut a sűrűből, akkor fejlődik egységesen.
Különbséget teszek a szépirodalmi és tudományos tárgyú olvasmányaim között. Számomra a szépirodalom nem cél, hanem eszköz. Szépirodalmi olvasmányaimat úgy válogatom meg, hogy a nyelv szépségét, a gondolatok mélységét s a szerkezet tökéletességét találjam fel bennük, s ez úton nyelvi készségemet, formaérzékemet s az elmélyedés iránti hajlandóságomat fejlesszem. Tudományos tárgyú olvasmányaim megválogatasában pedig azon szempont vezet, hogy a munkába vett problémákhoz anyagot s a megoldáshoz előmunkálatokat találjak bennük. Ez anyagra azért van szükség, hogy a problémát egész terjedelmében áttekinthessem, az előmunkálatokra pedig azért van szükség, hogy a már elért eredményeket értékesíthessem s ne kezdjem az alapoknál ott, ahol a megalapozást már mások elvégezték. A szellemi munkának az a legjellemzőbb tulajdonsága, hogy az idő nem őrli fel eredményeit, hanem érintetlenül fenmaradnak a késő utókor számára.
Szaktudományomban különben azokat az irókat szeretem, kik az igazság keresés mellett a forma művészi szépségével is kitűnnek. Viszont a szépirodalomból azokat az irókat olvasom a legszívesebben, kik a szép mellett az igazságról sem feledkeznek meg. E téren Anatole France és Tolsztoj műveit becsülöm a legtöbbre.

JÁSZI OSZKÁR
egyetemi magántanár, szociológus és politikus, a Huszadik Század körül csoportosult progresszivek és a magyar radikálizmus szellemi vezére és első publicistája, a Történelmi materializmus bölcselete, Művészet és erkölcs, Beszélgetések a szociálizmusról és a politikai tettel felérő Nemzetiségi kérdés c. könyvek irója.
Bevallom: sok aggályom van ezzel a körkérdéssel szemben. Először is olyan nagyfoku őszinteség kellene termékenységéhez, mely a legtöbb emberben hiányzik. A legtöbb ember nemcsak testi, de szellemi családfájára is hiu s mig az utóbbinál alig palástolhatja a neki kellemetlen vérkeveredést, tehát hallgat: addig az előbbinél ellenőrizhetetlenül a legelőkelőbb ősöket nevezheti ki a maga számára, tehát fecseg. Azután nagy introspektiv gyakorlat és finomság kell ahhoz, hogy az ember a rája gyakorolt könyvhatásokat pontosan megkülönböztesse. Továbbá hálátlanul feledékenyek vagyunk, nem egyszer a legszebb ajándékokról megfeledkezünk. És azután: aki pontosan akarna válaszolni körkérdésére, annak voltakép szellemi fejlődéstörténetét kellene megirnia s melyik emberben van meg ehhez a kellő erő és objektivitás? Végül van a könyveknek egy közvetett hatása is, - és talán ez a leglényegesebb -: hány, szellemi fejlődésünket mélyen befolyásoló gondolatot kapunk másodkézből, gyönge könyvből, olykor nem is könyvből, hanem a kor levegőjéből? (Igy például Pauer Imre valamelyik kompendiuma diákkoromban rendkivüli hatást tett rám, mert belőle ismertem meg először a determinizmus tanait.)
Mindezen nehézségeket és a saját gyöngeségemet mélyen átérezve, igyekszem az alábbiakban őszinte, tárgyilagos és hiuságmentes lenni:
1. Diákévek. Ki sem mondhatom, hogy mennyit köszönhetek Jókai-nak s a magyar irodalmi décadencenak egyik legjellemzőbb tünete volt e nagy iró szántszándékos lealacsonyitása. Petőfi géniusza is hamar magával ragadott. Turgenjev is korán megkapott orosz társadalmi korrajzai erejével és Zola naturalisztikus romantikája az iskolai ideálizmus sablonjaival szemben forradalmilag hatott rám.
2. Egyetem. A fejlődési gondolat, a darwinizmus és spencerizmus jegyében. Taine művészetbölcselete. Pikler belátásos elmélete. Heine, Musset, Maupassant és Byron. - Grünwald Béla és Thierry történelmi munkái.
3. Sturm und Drang. A spencerizmus és a történelmi materializmus harca. Marx, Engels, de még inkább Lassalle, Jaurčs küzdelme a szocialista ortodoxiával. Növekedő bizalmatlanság az “ideológiákkal” szemben a Durkheim-iskola hatása alatt. Növekedő kijózanodás a pozitivizmusból a Schopenhauer és Nietzsche vezetése alatt. (E két nagy szellemet ma is gyakran keresem fel.) Anatole France és Ady.
4. Szintézis. Fokozódó bizalmatlanság a szocializmus kommunista végcéljával szemben. A klasszikus liberalizmus értékeinek nagyobb megbecsülése: Adam Smith, Ricardo, Stuart Mill. A “liberális szocializmus” elfogadása Henry George, Wallace, de főleg a Franz Oppenheimer kutatásai alapján. Növekedő elégedetlenség a közkeletü történelmi materializmus szimplista formuláival szemben. Egyre fokozódó érdeklődés Bergson-on és James-en át az idealista filozófia és a vallásos rendszerek iránt. Növekedő szükségérzet Kant-ba behatolni. Kant és Hegel történelembölcselete. Spinoza ethikája. - Szépirodalomban Goethe, Tolsztoj, Dosztojewszkij. Görög drámák. Maeterlinck. Verhaeren. S még mindig Ady. Általában fokozódó szeretet idealista és romantikus költészet iránt. Schiller tanulmánya a görög kórus szerepéről. Érdeklődés okkultista problémák iránt Kant, Schopenhauer, James és Du Prel nyomán és erkölcsi világunk egyre nyomasztóbb krizisének hatása alatt.
Mégis, ha mindent számba veszek, azt kell mondanom, hogy egyéniségem fejlődésének belső logikája, az élet és az emberek aránytalanul nagyobb hatással voltak rám, mint a könyvek. Talán ez magyarázza meg gyülöletemet a modern szinpaddal szemben, melyet még legjobb képviselőiben is - nagyon kevés kivétellel - sekélynek, mesterkéltnek, kasszahatásokra dolgozónak, egyszóval kóklernek érzek az élet igazi nagy problémáival szemben.

MARCZALI HENRIK
egyetemi tanár, tegtöbbet olvasott történetirónk, a Mária Terézia irója.
Ujra meg ujra visszatérő olvasmányaim: Spinoza: Tractatus theologico politicus, Thukydides Története, Plato Köztársasága, Saint-Simon mémoárjai és Széchenyi Hitel és Stádiuma.
Átmeneti hatással voltak: Tacitus Annalesei, Aristophanes vigjátékai, Ranke: Geschichte der romanisch-germanischen Völker, Petőfi versei, Flaubert: La tentation de St.-Antoine, Balzac regényei, Stubbs angol alkotmánytörténete, Mommsen: Römische Geschichte, Taine: Opinions de M. Graindorge és Jókai regényei, főkép: Párbaj az Istennel és Szeretve mind a vérpadig.

MÁRKI SÁNDOR
kolozsvári egyetemi tanár, történetiró és földrajzi iró, százakra menő cikk és történelmi monográfia, köztük Dózsa György és II. Rákóczi Ferenc-ről szóló költői szárnyalásu tanulmányok irója.
Édes anyámnak, majd Erdélyi Jánosnak népmeséi s a Biblia és a Szentek Élete vezették be történelmi olvasmányaimat, melyek közül kisdiák-koromban Szekér Joákimtól “A magyarok eredete” és Buday Ferenctől a “Magyarország polgári históriájára való Lexikon” érdekelt leginkább. Nagyobb deák koromban Horváth, Szalay, Salamon könyveit tanulgattam s most is ezeket használom legszivesebben. De senki sem hatott reám jobban, mint Rákóczi Confessio‑ja és emlékirata. - Az egyetemes történelmet még diák koromban, Schlosser, Rotteck és Cantu műveiből szerettem meg, de a vade mecum később különösen Ranke és Lavisse-Rambaud lett. Essaiket Macaulay megismerése óta mindig szivesen olvasok.
A földrajzban, tanitásaival és műveivel, Hunfalvy János volt mesterem s Elisée Reclus Földje gyakorolta rám a legnagyobb hatást.
A költők közül Vergilius, Shakespeare és Béranger mellett Schiller vonzott legjobban, kinek egy olcsó kiadását majdnem félszázad óta gyakran koptatom. Vörösmarty, Petőfi, Arany legszebb költeményeit már gyerekkoromban tudtam s most unokáimmal együtt szavalhatom. Jókai-nak félszázad óta hűséges olvasója vagyok, de Mikszáth-ból, Herczeg-ből is mindent elolvastam.
Az irodalom történetébe, tanitásával és könyveivel, Toldy Ferenc vezetett be s megölelt, mikor 1874-ben Irodalmi Értesitőmben, az első magyar könyvészeti szaklapban, először mutattam ki, hogy magyarul évenkint ezernél több könyv jelenik meg. Azóta már 60-70.000 jelent meg s valami tizedrészöket ismerem is, pedig bibliográfus többé már nem vagyok. De mert az voltam, szeretettel gondolok azokra is, amik felfogásommal, izlésemmel és helyeslésemmel nem mindenben találkoznak. Ezért nem tudom rászánni magamat, hogy köztük továbbra is válogassak.

PINTÉR JENŐ
a legmodernebb magyar irodalomtörténet irója, tanár, az Akadémia levelező tagja, az Irodalomtörténet szerkesztője.
A tudományos irodalmat nem kapcsolom bele válaszomba, bár az olyan tudományos munkák, amilyen De Vogüé könyve az orosz regényről - érték és hatás dolgában fölérnek igen sok szépirodalmi remekművel.
A verses munkák közül állandó és ujra meg ujra visszatérő olvasmányaim: Petőfi, Arany, Vajda és Ady költeményei, továbbá Vörösmarty lirája és Madách Ember tragédiája.
Mély hatást tett rám Jókai Mór, Mikszáth Kálmán, Petelei István, Tóth Béla, Eötvös Károly, Gárdonyi Géza és Móricz Zsigmond néhány könyve. Sok gyönyörüségem telt Fáy András meséinek olvasásában. Megrendülve olvastam Kemény Zsigmond regényeinek egyik-másik részletét.
Általában azt tapasztaltam, hogy a legtöbb klasszikus munka csak bizonyos részleteivel ragadja meg az érdeklődést. Shakespeare tele van drágagyöngyökkel, de sok benne a ma már nehezen élvezhető részlet; Szent Ágoston Vallomásaiban megható fejezetek vannak, de egyfolytában bajos az olvasása; Calderon-ban az Élet álom egyik monológja mellett egészen háttérbe szorul a többi jelenet.
A külföldi elbeszélők közül a franciákban találtam a legtöbb müvészetet. Balzac, Daudet, Maupassant és Anatole France a szellemi gyönyörüség kiapadhatatlan forrásai. Nem ismerek német társadalmi regényirót, aki megoldhatná saruikat. De ott van Victor Hugo a Nyomorultakkal, Flaubert a Bovárynéval és Zola a Pascal orvossal. Mellettük a többi idegen közül csak Swift-et, Ibsen-t, Gogol-t és Dosztojevszkij-t emlitem.
Hálátlan volnék, ha megfeledkezném gyermekkorom és ifjuságom legszebb könyveiről: az Ezeregyéjszakáról, Andersen meséiről, Defoe Robinzonjáról, Cooper Utolsó Mohikánjáról, Hevesi Lajos Jelki Andrásáról, Gaál Mózes Virág Palkójáról és Verne kalandos regényeiről.

RIEDL FRIGYES
egyetemi tanár, A magyar irodalom főirányai, Arany János, Shakespeare és a magyar irodalom s egy néhány a személyes élmény erejével ható tanulmány irója.
Vállalatának örülök és igen hasznos forrásmünek fogom tekinteni, ha elkészül. Ugy gondolom azonban, hogy az irók hatását más irókra inkább szépiróknál kell tanulmányozni: tudósnál, ki ugyszólván minden nap egy-egy könyvet olvas, más irók hatása igen bonyolult és nem oly kiemelkedő egész müködésére nézve, mint szépiróknál (pld. Aranynál Petőfi olvasása.)

SZÁSZY-SCHWARZ GUSZTÁV
egyetemi tanár, nagynevü jogtudós, az Uj irányok a magánjogban s a laikusok számára is rendkivül élvezetes Parerga irója.
Fájdalom, a sokat olvasó emberek közé tartozom. Mindig irigyeltem az “unius libri lector”-okat, akik egy-egy jó könyvet tizszer olvasnak azalatt, hogy mi mások tiz jó-rossz könyvet lapozgatunk, ahogy a könyvpiac felénk dobja. De hát a tömegtermelés korában élünk és az ember nem akar hátramaradni. Azután, a sok uj könyv olvasására azért is szükség van, hogy megtudjuk, mi nincs bennük. Ha egy témával foglalkozom és reám mered egy ismeretlen könyv cime, amelyik ugyanerről a tárgyról szól, félelem fog el: hátha az olyat tud, amit én nem tudok? Hátha én ott már előre meg vagyok cáfolva? Hátha én másodszor akarom feltalálni a puskaport? Herder azt mondja egy helyen, hogy a modern tudományosság abban különbözik a maga kárára az antiktól, hogy a régieknek nem kellett tudniok, mit mondtak minden kérdésben más tudósok ő előttük. Csakugyan: ma előbb minden előttem iró tudós agyvelején keresztül kell gondolkodnom, mig jogom nyilik, hogy a magaméhoz is eljussak. Ezért nekünk céhbeli könyves-embereknek be kell érnünk, ha mentül több könyvet egyszer tudunk elolvasni: az “állandó vagy ujra meg ujra visszatérő” olvasmányra nem marad idő.
De ez a szabály persze csak azért szabály, mert kivétel is van alóla. Van egy pár verses könyv, melyben szivesen lapozgatok, ha szemem reája akad könyvesházamban, van egy-két olyan is, mit ott folytatok emlékezetből, ahol reányitok. De “állandó, ujra meg ujra visszatérő olvasmányom” - őszintén bevallom - a szépirodalomban is alig van. Legtöbbször bizonyára a Goethe Faustja volt kezemben, de “állandó” olvasmányomnak mondhatom-e vajjon ezt is? A próza-szépirodalomból talán a Dickens (Pickwick), Tolsztoj (Karenina), Mikszáth (Jó palócok) egyes részeit olvastam vagy tiz-tizenötször életemben - ez se “állandó” olvasmány. Egyáltalában azt hiszem, hogy a szóművészet terméke nem élvezhető annyiszor, mint a zene, vagy a képirás. Vannak zenedarabok, miket bizonyára ezerszer játszottam már el életemben és ha egy szép kép függ irószobámban, mindennap ujra gyönyörködöm benne, valahányszor asztalomról föltekintek. Ennyiszer és ily sürün ugyanazt a szóterméket nem lehet élvezni. Miért van ez igy? Ezt most nem feszegetem, hanem mint érdekes megfigyelést a pszichológusok vizsgálásába ajánlom. De ténynek tartom, hogy valamint a legjobb anekdotát sem lehet egymás után tizszer végighallgatni (pedig egy szép dalt lehet!), ugy nem lehet bármi más sikerült szóterméket sem.
Hogy mely könyvek gyakoroltak reám legnagyobb hatást életemben, - ezt össze tudnám állitani. Hét éves koromban Robinson Crusoe, 13 éves koromban Büchner: Kraft und Stoff, 16. évemben Buckle Müvelődéstörténete, a matura korában Hartmann: Philosophie des Unbewussten, ezután pedig jött Pandora az ő mindenségével, amelyből azonban a mai napig Macaulay essay-i fénylenek felém legtüzesebben. Talán mégis ez volt a legtartósabb könyvszerelmem.

VÁMBÉRY RUSZTEM
büntetőjogász, egyetemi tanár, a Jogtudományi Közlöny szerkesztője.
Kérdezze egy anyától, hogy melyik gyermekét szereti legjobban, de ne kérdezze a könyvek közt élő embertől, hogy melyik a kedvenc olvasmánya. Nullus liber tam malus ne aliqua parte prosit. Elmondhatom Ungerrel: I always was a bookish man and never regretted it. Még azt is nehezen tudnám megmondani, hogy mely könyvek gyakoroltak reám mélyebb hatást. Mert ez a hatás, miként az igazi szerelem, nem mindig tükröződik a tudatban. Mégis van egy csomó könyv, amelyhez állandóan visszatérek. Hogy a Faust és a Sprüche in Reimen und in Prosa ezek közt első helyen állanak, azt talán felesleges is emliteni. Azután jön Huxley: Aphorisms and reflections-e, Byron Don Juanja és Anatole France. Ha a gondolatok zenéjében akarok gyönyörködni, Heine Buch le Grandjához, ha a szatirában, a Deutschlandhoz folyamodom, de nem tudnám állandóan nélkülözni Börne párisi leveleit sem. Lenau-t és Anastasius Grün-t ritkábban veszem elő, Petőfí-t gyakrabban. A magyar prózairók közül Beöthy Zsoltnak és Mikszáth-nak köszönhetem, ha van némi érzékem a nyelvünk stilusában lakozó őserő iránt. De azért nem vetem meg irodalmunk kedves gaminjait: Molnár-t, Heltai-t és Karinthy-t sem. Szeretem Ignotus-t, a legmélyebben gondolkozó magyar publicistát és tudom élvezni Hatvany Lajos tehetségének szertelen csapongásait. Hálátlan volnék, ha megfeledkezném Jacobsen Niels Lyhnejéről, Tolsztoj Háboru és békéjéről, Johannes Jensen-ről, vagy Kielland-ról, aztán... de kérdem t. Szerkesztő Ur, lehet-e vége ennek a felsorolásnak?

FŐPAPOK
BALTHAZÁR DEZSŐ
a Tiszántul református püspöke.
1. Állandó ujra meg ujra visszatérő olvasmányaim: a Biblia és a Magyar Nemzet Története. (Millenniumi kiadás.)
2. Hogy mely könyvek gyakoroltak rám átmenetileg nagyobb hatást, azt hosszadalmas volna leirni. Exemplikációval pedig nem akarok fel nem sorolt érdemes irókat megbántani.

GIESSWEIN SÁNDOR
pápai prelátus, szociológus, a Magyarországi Békeegyesület és a magyar keresztényszocialisták vezére.
Bertha v. Suttner: Der Kampf um die Vermeidung des Weltkriegs, Jacob Ter Meulen: Der Gedanke der internationalen Organisation in seiner Entwickelung, Lammasch: Das Völkerrecht nach dem Kriege és Nicolai: Die Biologie des Krieges.

PROHÁSZKA OTTOKÁR
székesfehérvári püspök, a modern, szociális eszméktől megujuló Egyháznak finom filozófusa, a Föld és Ég-ben a természettudományi világnézettel kiegyezést kereső hittudós; költő és elragadó szónok.
Feleletül az első kérdésre: Az uj szövetségi Szentírás, S. Ignatii Loyola: Exercitia Spiritualia. Kempis Tamás: Krisztus követéséről. Rodriguez Alfonz: A keresztyén tökéletesség gyakorlása. Ludovicus da Ponte: Meditationes. D. Thomae Aquinatis: Summa Theologica, Vörösmarty, Arany, Petőfi költeményei, Goethe müvei, Shakespeare szinmüvei, Stolz Alban: Gesammelte Werke és Pázmány Péter müvei.
Feleletül a második kérdésre: Schopenhauer és Nietzsche müvei ellentmondást ébresztve, Hans Hőrbiger: Glacialkosmogonie, Houston-Chamberlain: Grundlagen des 20. Jahrhunderts és Paul Sabatier: Vie de St. François d’Assise.

KÖZÉLETI EMBEREK
BÉDY-SCHWIMMER RÓZSA
a magyar feminista mozgalom vezére, tevékeny pacifista, A nő c. feminista folyóirat szerkesztője.
Olvasmányaim kérdése szorosan összefügg azzal a ténnyel, hogy szüleim majdnem husz éves koromig életbenmaradásomért küzdöttek, mert koraszülött, az orvosoktól életképtelennek mondott, állandóan betegeskedő voltam. A sok fizikai szenvedés türelmes elviselését nagyban megkönnyitette humorérzékem gondos és céltudatos ápolása. Ifjukorom olvasmányai kizárólag ezt a célt szolgálták. A világirodalom legjobb értelemben vett humoros műveivel ellensulyozták a fizikai állapotomból természetszerüen folyó tulkomoly meditálást.
Társadalmi problémákról nem tudtam, tudományos kérdéseket távol tartottak tőlem, magával a mindennapi közönséges élettel is alig volt valamelyes összeköttetésem. Központja voltam egy kis világnak, melynek minden problémája abban összpontosult, hogyan ragadjanak ki az állandóan rám leselkedő halál torkából.
Ebben az állapotban Dickens művei tették rám a legmélyebb hatást. Nicolas Nickleby, Oliver Twist, David Copperfield, Pickwick Papers, Little Dorrit, Martin Chuzlewitt s a többi derübe ágyazott szociális kérdései először keltették fel bennem a kérdést: miért gonoszok az emberek, amikor jók is lehetnének, miért bántják, üldözik egymást, amikor megférhetnének egymással, miért okoznak egymásnak tudatosan fájdalmat, amikor azt is nehéz elviselni, amit a természet elkerülhetetlenül mér az emberre.
Addig, sokévi betegágyban, csak a lét és nemlét problémáján tünődtem gyermekésszel. Dickens könyvei segitségével átsiklottam szociális problémákon való tépelődésre. Egyik-másik regényét is ujra meg ujra olvasom és - élvezni is tudom.
Nagy benyomást tett rám Suttner Berta: Das Maschinenzeitalter-ja. Azt hiszem azért, mert ez volt az első elvont tárgyu könyv, amely komoly formában hozta közelembe az emberiség nagy problémáit. Suttner iránti hálából nem mertem később, kritikára érett ésszel, könyveit ujból elolvasni.
Mindaz a tudományos és szépirodalmi könyv, amit Suttner művei óta olvastam, nem gazdagithatott többé oly döntően, mert közben személyesen érintkezésbe jutottam az élettel, belebotlottam az élet realitásába, könyv tehát többé nem hathatott olyan elementárisan.
Életem legnagyobb irodalmi eseménye Multatuli volt. Eleinte Spohr nagyszerü forditásában, később eredetiben olvasott művei elsősorban tartoznak állandóan visszatérő olvasmányaimhoz, “Woutertje Pietersen” poétikusan reális regénytorzója, a mű befejezetlensége tragikus okának hátterével, átszellemült szépségével mindig ujból hat rám, mint ahogy a “Minnebrieven”, és ideák tömkelegéből kiszakitott számtalan apróságán fel-felüdülök, ha tulságosan megcsömörlöttem az emberektől. Végül Charlotte Perkins Gilman-nek tartozom óriási hálával “Women and economics” cimü művéért. A nőmozgalom bizonyos problémáinak elgondolásánál holtpontra jutottam volt, amikor ez a könyv kezembe jutott és kulcsot adott mindahhoz, amit akkor még kizárólag magamra utaltan fel tudtam ismerni és megállapitani. A mű olyan mély benyomást tett rám, hogy - bár valóságos idioszinkráziám van forditási munka ellen, magyarra forditottam a Women and economics-ot.
Hogy állandó olvasmányom nincs és igen kevés könyvet olvashatok el ismételten, annak oka abban rejlik, hogy egyéb munkám mellett mind kevesebb időm marad olvasásra, meg az is, hogy 12 év óta rendkivül sokat utazom. Külföldi tartózkodás alatt pedig lehetőleg az illető ország irodalmával foglalkozom, már azért is, hogy népét irodalmán át is jobban megismerjem.

BOSNYÁK ZOLTÁN
államtitkár, az európai hirnek örvendő magyar állami gyermekvédelem kezdeményezője és megszervezője, egykor a Nemzeti Szinház divatos szindarabirója.
Napok óta gyengélkedem. Itt ülök a dolgozószobámban... Dante szigoru szeme tekint le reám.
Első igazán csendes szabadságom a háboru alatt.
Ujságokat nem olvasok. A véralkohol gőze elszáll a fejemből és nem fintorodik el az orrom a “legnemesebb állat”, az ember nagyságán.
Hogy ne unatkozzam - mert az Asszonyomnak is sok a dolga, - összegyüjtöttem azt a Kedves társaságot, amelyiknek körében sohasem unatkozom. Mikor együtt vagyunk, valami megdöbbenés fog el. Csupa ellenséges fajta és csupa örökkönvaló jóbarát. Itt vannak körülem a maguk egész nagyszerüségében. És én egy kiéhezett embernek éhségével össze-vissza kapkodok egyik a másik után. Tolsztoj, Turgenjev, Dosztojevszkij, Maupassant, Flaubert, Anatole France. És Shakespeare. Meg - Faust. És azután utrakelek Gulliverrel és soha mélyebben nem éreztem gunyszava keserü igazságát, mint ma: “A földre akartam vetni magam, hogy megcsókoljam patáját, de ő kegyesen fölemelte ajkaimhoz.”
Ezeknek könyvei az én ujra meg ujra visszatérő olvasmányaim. Köztük nem rangsorozok, köztük nem válogatok.
Aztán meg, ha már nagyon nagy bennem a diszharmónia, akkor az összecsengő sorokhoz menekülök. Verhaeren, Musset, Heine, Petőfi.
És végezetül!... Szeretem, nagyon szeretem ezt a vajudó, lázas, hánykodó, uj utakat kereső, uj utakat törő, ha mindjárt uj utakon néha-néha el is tévedő fiatal magyar irodalmat. Felette napirendre térnek ugyan az elaggott akadémikusok az ő ugarföldükön, de a közönség termékeny talajában nagyra nőnek. Szeretem őket mind, kivétel nélkül, akik ma számottevők. Élükön a nagy Sándor bá’-val. Mert övék a bátorság, övék az erő, övék a szépség, az uj gondolatoknak gyönyörü szárnyalása...
Most veszem észre, hogy csak szépirodalomról beszéltem.
Hátra volna még a tudomány. Itt sem részletezek. Könyveim, amelyeket lelkemhez ölelek, egy egész könyvtárt tesznek ki. Ezek azok a nagy, hatalmas negyvenkettesek, amelyek réseket lőttek eddig is és még hatalmasabbakat fognak lőni azokon a társadalmi és kormányrendszereken, amelyek olyan “szépséges” hitet tettek értékükről ezzel a világrengéssel.

HARRER FERENC
főv. alpolgármester, egyet. m. tanár, Gyöngyös kormánybiztosa, a modern városi politika vezéregyénisége, a Városi Szemle szerkesztője.
Az utóbbi években sok águ elfoglaltságom, sajnos, kevéssé engedte meg, hogy szakmám irodalmának figyelemmel kisérése mellett, még egyéb olvasmánynak szentelhessek időt. Amennyiben ez mégis lehetséges volt, irodalmi táplálékom csaknem kizárólag emlékiratokból állott, amelyek közül Wagner, Lily Braun és különösen Bismarck emlékezései tettek rám mélyebb benyomást. A küzdő emberek lelkének mélyébe való betekintés segiti át a közélet munkását a kétségek és csalódások nehéz óráin és acélozza akaratát a bátor cselekvésre; egyuttal biztositván lelkünknek azt az egyensulyát, mely környezetünknek jólesően megnyugtató, magunknak pedig a legigazibb gyönyörüséget teremti meg.
Igen mély hatást tett reám az emberiségnek regénybe költött emlékirata, Romain Rolland Jean Christophe-ja.
A pihenés röpke óráiban nagy örömmel lapozom fiatal iróinknak, Molnár-nak, Heltai-nak, Karinthy-nak kedves humoros történeteit és gyakran vissza-visszatérek Mikszáth és Jókai örökbecsü müveire.

HEGEDÜS LÓRÁNT
a Pesti Magyar Kereskedelmi Bank igazgatója, képviselő, a Magyarság jövője a háboru után irója.
Legkedvesebb és legmaradandóbb olvasmányaim: Dante: Divina Commedia (Pokol és Paradicsom), Tolsztoj: Háboru és béke, Shakespeare: Hamlet, Macbeth, Carlyle: French revolution, Spencer: Synthetic philosophy, Schopenhauer: Die Welt als Wille und Vorstellung, Taine: Philosophie de l’art, Les origines de la France contemporaine, Thackeray: Vanity fair, Jókai: Aranyember. Az 1891-93. porosz adóreform, Macaulay: Essays és Bismarck: Gedanken und Erinnerungen.

VADNAY TIBOR
miniszteri tanácsos, szociálpolitikus. A tudományos és gyakorlati szocializmusról és A magyar jövő c. tanulmányok írója.
Melyek is hát az én állandó vagy vissza-visszatérő olvasmányaim?
Kissé szinte meghat a kérdés. Mint koromban már minden, ami ifjui emléket idéz vissza.
Serdülő koromban volt elterjedve az a Biedermayer-izü divat, hogy fiatal lányok emlékkönyvei valóságos rovatos kérdőiven faggatták az embert: mi a kedvenc szine, virágja, étele, irója, költeménye - és igy tovább, végeszakadatlanul, izlésünk legkülönfélébb részletecskéiről.
Kötve hiszem, hogy bárki is őszinte válaszokat adott volna, hanem aszerint feleltünk, hogy milyen hatást szerettünk volna elérni, - tetszeni-e vagy imponálni, tréfálni-e vagy meghatni.
Most, több évtized leperegtével, - amikor már sok szenvelgő hiuságnak, tetszelgésnek, éretlenkedésnek le kellett volna rólunk foszolnia, - megint találkozom azzal a kérdéssel, amely csakugyan a legalkalmasabb volna, hogy lényünk igazi képét kifürkéssze.
Vajjon most, amikor a választ nem kisleány várja többé, hanem a nagy nyilvánosság, - az a nyilvánosság, mellyel szemben a közélet embereit rendszerint ugyanazok a titkos motivumok vezetik, mint egykor az urfiakat az emlékkönyves kisasszonyokkal szemben, - hát vajjon most tudunk-e őszintébbek lenni.
Próbáljuk meg.
Valaha könyv nélkül tudtam Heine több száz versét és az egész “Anyégin”-t, amelynek elegánsan komor hőse volt nemzedékünk eszményképe, - ma itt-ott emlékszem belőle valamire is. A költemények lázát fölváltotta a romantikus szépirodalom falása, majd komolyabb háttere: történelmi művek, utleirások, néprajz, kulturtörténelem. A leiró munkákra a spekulativ bölcsészet következett, mig végül az elmélyedés a természettudományok, közgazdaságtan és társadalomtudományok uj nagy kérdéseibe.
S igy váltakozott a “Kritik der reinen Vernunft” a detektiv-ujságiró Rouletabille agypihentető kalandjaival, Gobineau Renaissance-a és Benvenuto Cellini önéletleirása Hegedüs Lórántnak Adórendszerünk betegségei-vel, a buddhizmus igaz utjának európai gondolkodás számára szinte hozzáférhetetlen elvontsága: Dhammo, Mikszáth tősgyökeres magyar talajával, Eduard David Sozialismus und Landwirtschaft-ja Rostand csengő-bongó rimeivel, az orosz irányregény-irodalom Houzeau Csillagászat-történeté-vel, Darwin: A fajok eredete Leopardi elégiáival, Wells tudományos fantasztikumjai a magyar Statisztikai Évkönyvek számoszlopaival, - ki győzné fölsorolni azt a könyvtárnyi, ezerfajta művet, amelyet a mai kulturember olthatatlan, egyre követelőbb tudásszomja egy életen át ránk kényszerit.
Hogyan engedhetnők meg magunknak azt a fényüzést, hogy e végtelen olvasási anyagból még néhány kedves “livre de chevet”-t is tarthassunk. Ceruzával olvasunk, aláhuzás, kérdő- és fölkiáltójel, rövid széljegyzet csupán, ami a későbbi ujraolvasásra figyelmeztet. És már nagy eredmény az is, ha arra vissza tudunk emlékezni, hogy az olvasottakból minek és hol kellene utánanéznünk.
Könnyebben tudnék felelni a kérdésnek egy másik - szintén nem szokatlan - fogalmazására: ha csak három munkának lehetne a jövő számára fönmaradni, melyekre esnék szavazatom?
Habozás nélkül választanám elsőnek a Bibliát, foglalatát minden idők gondolkodás- és érzésvilágának, a “talio”-n tulmenő kegyetlenségü büntető rendszabályaitól a legeszményibb egyetemes emberszeretet fennkölt hirdetéséig. - Másodiknak Faust-ot, az egybefoglaló felölelését az egyéni lét kiélése minden formájának. És harmadikul a Kommunistisches Manifest-et, a ma már ingadozó gazdasági és társadalmi renden első rést ütött ezt a Jericho-harsonát.
*
Még nagyobb zavarba ejt a második kérdés. Nem nagyon értem rá arról gondolkozni, hogy akár átmenetben, akár véglegesen milyen könyvek gyakoroltak rám mélyebb benyomást. Közélet embere, kinek gondolkodása és cselekvése körét a tömegek életének kérdései töltik be, ne tulajdonitson a saját egyéniségének és az egyénisége kialakulására ható tényezők vizsgálatának olyan nagyképüsködő fontosságot, amilyet az önmaguk tanulmányozásába asszonyosan hisztériás érdeklődéssel, Freud-féle lélekelemzéssel belesüppedt, testben-lélekben elferdült idegroncsok szoktak.
Lekicsinylésével ennek a meddő és értéktelen játéknak, nem is kutatom, mi gyakorolt a magam porszemnyi “én”-jére ilyen vagy olyan befolyást, - hanem azt, hogy milyen uton-módon tudnék hatni másokra, hogy egyre több emberben “életre keljen az a magasabb vágy, a szenvedélyek szenvedélye, a remények reménye, az a vágy, hogy valamennyire hozzájáruljon az élet jobbá és szebbé tételéhez, az inség és bűn, a szomoruság és a szégyen megsemmisitéséhez.”

KÖLTŐK, REGÉNYIRÓK, SZINMÜIRÓK
ADY ENDRE
a modern magyar lira mestere. Vér és arany c. verseskönyve egy uj irodalmi korszak kiindulópontja lett.
Nagyon korán kezdtem olvasni, nagyon sokat olvastam, sokáig nem válogattam az olvasnivalók között s néhány év óta megint e nem gazdaságos módszerre tértem. Állandó olvasmányom voltaképpen nincs is más, mint a Biblia, de vissza-visszatérő olvasmányaim szép számuak. Például Jókai regényeit, olyikat talán negyvenedikszer, olvasom, emlékezéssel, néha-néha és néhol-néhol az első olvasás nagy szenzációjával. Külön örömem megtalálni a még gondosabb Mikszáth-nál is, egy-egy anekdotának, ötletnek, furcsaságnak ismétlődését, elváltozását. Tanulságos olvasmányok ezek annak, aki a mostani Magyarországot szeretné kicserélni egy kevésbbé urival, káprázóval, de frissebb erejüvel, jobbal. Petőfi-t igazán, gyakran most néhány év óta olvasom és szeretem, de Arany nagy bünbánó megtérésem után se lett gyakran óhajtott olvasnivalómmá. Shakespeare-re petőfisen áradozót nem irnék, de szintén kellett s ma is sokszor kell mesés világainak némelyikében el-elbarangolnom.
Különös, hogy ama “mélyebb hatást” reám az olvasmányoknak micsoda vegyes társasága tette hét éves koromtól máig. Hét éves koromban kaptam nem éppen jól választott ajándékkép Kisfaludy Sándor összes verseit; nekem ez a megnyilt menyország volt. (Most jut eszembe, hogy Csokonai Vitéz Mihályt majdnem legsürübben forgatom ma is könyveim közül s ő is nagyon fiatal koromban mámorositott meg.) Sue-regények s hasonlók után Goethe forgatott fel és a Torquato Tasso-t diákkoromban majdnem egészen leforditottam. Ha jól emlékszem, Byron, Baudelaire, Vajda János és Tolnai Lajos voltak nagy, mély szenzációim. Ha még tovább sorolnám őket, még furcsább, vegyesebb s együtt komikusabb volna a névsor. De az olvasnivalóimban is vallom predesztinációs hitemet: mit el kellett olvasnom, kezembe került, akár boltból, akár kölcsön, akár a vasuti kocsiban találtam. Vagy legalább is evvel vigasztalom magam, ha néha kétségeim vannak: vajjon okosan, gurmand-módra, jól válogattam össze s fogyasztottam-e el irodalmi fogásaimat?

ANDOR JÓZSEF
Cyprián, a katholikus világnézet irodalmi főembere, az Élet szerkesztője.
1. Kevés könyv állandó olvasmányom tárgya, de ezt a keveset ugyszólván évről-évre elolvasom. Legtöbbször olvastam: Dickens Copperfield Dávid-ját és Barnaby Roudge-t, Thackeray Hiuság vásárát és Esmond Henrik önéletrajzát. Gárdonyi-tól Isten rabjait és a Láthatatlan embert, Herczeg Ferenctől a Pogányokat és Móricz Zsigmondtól a Harmatos rózsát. - Jókai-t egész fiatal koromban szerettem és most ujra kezdtem megszeretni.
2. A legmélyebb hatást gyakorolta rám átmenetileg: Sienkiewitz: Quo Vadis?-a és Tolsztoj Anna Karenina-ja. A magyarok közül Herczeg Ferenc első könyvei voltak rám hatással. Egy időben Guy de Maupassant-t is szerettem. Ujabban a keresztény világnézletü francia regényirók: Renée Bazin és Henry Bordeaux, s a német Federer nyitnak előttem széles irodalmi perspektivát. Általában azt mondhatnám, hogy az élet és emberek művészi ábrázolását szerettem mindig az irodalomban, a megalkudni nem tudó irodalmiságot, az emberi lélek utvesztőjében mélyen szántó, komoly talentumokat.

BABITS MIHÁLY
Dante forditója, a Recitativ és a Gólyakalifa költője és az Irodalmi problémák irója.
Mielőtt felelnék a kérdésekre, egy megjegyzést kell tennem. Nem szeretném, ha ebben a vallomásban valami esztétikai itélkezés-félét, véleményeim kifejezését látná az olvasó. Bizony hatással voltak reám olyan könyvek is, melyeket nem sokra becsülök; s viszont remekként bámulok sok olyant, melyek csak csekélyebb s gyorsan tünő hatást tudtak tenni.
A két kérdésre ezekben felelek:
1. Állandó olvasmányom ma jóformán csak Verlaine és Schopenhauer. (De lehet, hogy jövőre már mások lesznek; tavaly is mások voltak.)
Arany-t, Vörösmarty-t nem olvasom: kivülről tudom. Épigy más magyar versköltőkből mindazt, amit különösebben szeretek.
Fáradt perceimben szivesen olvasom a detektivregényeket.
2. Életemben sokat és sokfélét olvastam és sok könyv hatott reám. Nemcsak irodalmat, hanem tudományt is szenvedéllyel olvastam; de csak irodalmi hatásokról fogok itt beszámolni. Vagyis azt irom ide, ami nemcsak gondolkozásomra, hanem érzésemre, hogy ugy mondjam életemre hatott.
Gyermeknek nem voltam nagyon művelt: vidéken nőttem fel. Az első könyv, amit olvastam, Madarassy László: Mari és Tamás és Majomkirály cimü regényei voltak. Máig sem volt reám nagyobb hatással olvasmány!
Az első irodalmi itélet, amit formáltam, az volt, mikor Hoffmann Ferencet Schmid Kristóf fölé helyeztem.
A kisdiák olvasmányai voltak, időrendben: Verne, Vas Gereben, Jókai (főleg: Kárpáthy Zoltán, Mire megvénülünk, Szegény gazdagok), Petőfi.
A nagydiáké: Madách, Kemény (Zord idők), Shakespeare, Goethe: Faust (forditásban). Később az oroszok, főleg Turgenjev (Egy vadász iratai), s az angolok közt Thackeray (Esmondot rendkivül sokszor olvastam, magyarul).
Egyetemi hallgató koromban kezdtem idegen nyelven is olvasni. Németül Heiné-ből tanultam, kinek ez időben én is leforditottam majdnem minden versét. Óriási hatással volt ekkor reám a Raszkolnyikov. Később filozófusokat kezdtem olvasni: Nietzsché-t (Zarathustra), James pszichológiáját, Schopenhauer-t, Spinozá-t. Ugyanezen idő kedves olvasmányai voltak Baudelaire és Poe (főleg versei), aztán A. France. A teljesség kedvéért leirom még Ibsen, Tolsztoj, Flaubert neveit. (Balzac és Stendhal kevésbbé hatottak.)
Vörösmarty-t ez időben ismertem meg igazán; s egy félévet jóformán kizárólag Arany-tanulmányokkal töltöttem. - A római költők közül, akikkel tanulmányaim folytán meg kellett ismerkednem, nagy élvezettel olvastam Vergilius-t és Horatius-t; az irók közül Tacitus-t.
A következő (Baján és Szegeden töltött) éveim kevesebb időt hagytak olvasásra. Főbenyomásaim voltak Petronius, Browning Robert, Tennyson és Swinburne (a két utóbbi, azt hiszem, költészetemre is erős hatással volt). Magyarokból Ady (legelső jelentkezésekor kezdtem rá figyelni) s Csokonai. Ezidőben olvastam még Pascal gondolatait.
Fogarasi időzésem alatt tanultam meg görögül. Egy évig alig olvastam máshogy, mint e nyelven. Homéros, Platon (Symposion, Phaidros, Politeia), Aischylos, a lirikusok, a legnagyobb benyomást tették reám. Filozófiai olvasmányom Bergson, Poincaré voltak. Regény: Keller (Leute von Seldwyla). Költők: angolok (Keats, Shelley) és régi magyarok (Balassa, Zrinyi, Berzsenyi, Kölcsey).
Ezután következik mindent elboritó érdekkel Dante (akivel már Szegeden kezdtem foglalkozni).
Azóta - hogy a fővárosban élek és vénülök - mind kevesebbet olvasok. Ujabb impresszióim: az Oblomov, Rimbaud és főleg Romain Rolland (Jean Christophe).
Ime: néhány szót kellett volna mondani s egész életrajz lett. De hiába: se vége, se hossza, mikor arról beszél az ember, amit szeret.

BALÁZS BÉLA
tanár, költő, szinműiró. A vándor énekel, Tristán hajóján c. verseskönyvek és a Halálos fiatalság c. dráma irója.
Állandó olvasmányom, úgynevezett “bibliám” nincsen, talán épen a Bibliát kivéve, az is inkább “ujra meg ujra visszatérő”-nek volna nevezhető. Ennek oka, hogy nekem könyv sohasem volt közvetlen életforrás és ma már nem sokat olvasok. De azok a könyvek, melyeket, ha nem is látogatok meg gyakran, de állandóan magam mellett érzek, mint hívó szomszédokat (utazásokra magammal viszek), elsősorban Dosztojevszkij művei, aztán népdalok és népmesék és mindenféle mythologiák. A napi literaturát egyáltalában nem olvasom és a “literatura” iránt általában kevés az érzékem.
A könyvek, melyek életemre és fejlődésemre legnagyobb befolyással voltak, időrendben a következők:
Gyerekkoromban a német hősmondák egy ifjuság számára átdolgozott illusztrált kiadásban, szerzőjére már nem emlékszem. Ezek fantáziámnak, tudatomnak legmélyén állandó alapként megmaradtak. Tizenegyedik évemtől a tizenhetedikig Jókai-é voltam. (És a magyar történelemé. Varga Ottó!) Nem birom magamat nélküle elképzelni. Aztán olvastam Jacobsen Niels Lyhne-jét, mely két döntő szenzációt jelentett számomra. Az egyik, hogy mai “modern” lélek és idegrendszer is lehet irodalmi téma és ez a költészetet az álomdisztanciából közel hozta: emberfelfedezés eszközévé; a másik a stilus, az irásművészet szenzációja volt. (Jacobsen-t a Reclam forditásaiban olvastam.) Döntő, feldöntő élményemmé azután csak az egyetemen lett könyv. Először Hebbel naplója. Ez probléma-érzékenységem ébredését jelenti. Aztán Gottfried Keller Der grüne Heinrich-e. Ennek közvetlen hatása volt, hogy a könyv befejezése után való napon egy hátizsákkal és 20 forinttal elindultam vándorolni, térkép nélkül, csak ugy világgá és két hónapig kóboroltam az országutakon. Ezalatt ért a harmadik nagy hatás, népdalok, melyeket hallottam, nem olvastam. Azután egy esztendőt Goethe-vel töltöttem. Benne, gondolom, az Universalitás volt az uj fontos élményem. Aztán Ibsen, Strindberg és Maeterlinck, akik valami különös keveredésben egyszerre hatottak rám, mint drámai formalehetőségek, de csak rövid ideig, mert, hogy úgy mondjam “emberileg” idegenek maradtak. Azután következett a legnagyobb hatás, mellyel valaha könyvek rám voltak, mely életérzésemet és világnézletemet egészen átalakitotta: Dosztojevszkij könyvei. Azután már csak “irodalmi” hatások következnek. Párisban Verlaine, Baudelaire, Jammes. Paul Claudel irásainak kathedrális monumentalitása és Charles Louis Philippe egy uj szenzibilitás világába vezettek be. Azután itthon Ady Vér és arany cimü kötete volt rám roppant hatással, mely abban nyilatkozott, hogy attól fogva majd két évig nem írtam verseket. Aztán egy esztendeje a kolosszusoknak: Dante, Stendhal: Rouge et noir, Flaubert: Éducation sentimentale, Tolsztoj: Háboru és béke. A monumentális formálás nagy szenzációi voltak ezek. Aztán egy esztendeje a belső életnek: Meister Eckehard prédikációi; Kirkegaard: Furcht und Zittern, Die Krankheit zum Tode. - Aztán Lukács György: A lélek és a formák cimü könyve, mely az impresszionizmus utolsó nyomát törölte le rólam.
Aztán két mű tett nagyon nagy benyomást reám, eredendő hajlandóságomat teljesitve. “Le livre des mille nuits et une nuit.” Mardrus csodálatos Ezeregyéjszaka forditása. És Martin Buber: Chinesische Geister- und Liebesgeschichten. Az exotikus népmesék és mitoszok különben állandóan legkedvesebb olvasmányaim és kedves iróm E. T. A. Hofmann is.
Két nagy hatásról kell még beszámolnom. Husz éves koromban megrenditett Weininger Geschlecht und Karakter-ének pathosza és később Simmel György művészetfilozófiai essayinek szenzibilitása.
Ime, amit erről mondani tudok. Nem nagyon sok könyv, de sok és nagy hatás. Talán ez is egy szerény, de mindenesetre megbizható dokumentuma lesz annak, hogy melyek azok a művek, melyek ma együtt egy egységes kulturát hozhatnak létre, dokumentum egy műveltségtörténeti “összhangzattan” számára.

BENEDEK MARCELL
tanár, forditó, a Don Juan feltámadása c. verses regény, Az erősebb c. dráma, Victor Hugo (élete és művei) és a Vulkán c. regény irója.
Szerkesztő uram! Igen okosan tette, hogy három rendbéli figyelmeztetést nyomatott a válaszlevélpapirra: igazat felelj! Nyilván érzi, hogy háromszorosan nehéz a kérdéseire igazat felelni. Először, mert a körkérdés intézményét nagyon elkoptatták már - primadonnákon és egyéb bájos, de kissé hiu és nem épen őszinte teremtéseken, s a körkérdésre adott válasz csábitja az embert a - primadonnáskodásra. Másodszor: a könyvhöz való viszony magam és sokunk életében oly lirai, annyira intim, hogy nem könnyebb a nyilvánosság előtt beszélni róla, mint akár egy nőhöz való viszonyról. Tulajdonképen egész önéletrajz, még pedig “mémoires d’outre-tombe” lenne abból, ha alaposan akarna a kérdésre megfelelni az ember. Harmadszor: a hazugság elkerülését nehézzé teszik a világirodalom elismert remekei és kortársak, barátok müvei egyaránt. Negyedszer... de hagyjuk, hiszen ön csak háromszor figyelmeztetett az igazságra.
*
Engedelmével a második kérdésére felelek először. Milyen könyvek tettek rám átmenetileg hatást? (Itt volna szükség az őszinte önéletrajzra.) 15-16 éves koromig meglehetősen válogatás nélkül faltam a könyvet, de alapjában mégis Verne és Jókai voltak az isteneim, mint akárki másnak. Ezen a koron tul mintha több különálló emberré váltam volna. Körülbelül 16-tól 22-ig egyformán rajongtam Rostand-ért és Ibsen-ért. Ugyanebbe a korszakba esik Byron-imádatom és egy esztendő, mikor a Buch der Lieder volt mindennapi olvasmányom. Niels Lyhne-t ugyancsak kétszer olvastam életemben, de másodszor olyan időben, mikor az éjszakáimat kellett meglopni érte.
Aztán jöttek évek, amikor senki sem érdekelt különösen; sokat dolgoztam és inkább valami tanáros lelkiismeretességgel iparkodtam elolvasni “mindent, ami fontos”. Flaubert ebbe a korba esett; Bovaryné és az Education sentimentale csak később, ujabb meg ujabb olvasásra vált jelentőssé az életemben. Ellenben Anatole France felfedezése szenzáció volt; de ez a második kérdéshez tartozik.
A Rostand-láz elmultával a “modern” ember maradt a győztes. Az idézőjelek persze nem fejezhetik ki azt a sokféle fentartást, bővitést, ahogy ezt a szót magamra alkalmazom. Ibsen-ből megmaradt állandó kisérőnek Solness, a Vadkacsa, Rosmersholm. Hauptmann-t szerettem és szeretem, de talán egy darabját sem olvastam kétszer. A modern magyarok egyrészével eleinte értetlenül álltam szemben. Ady-t egy felejthetetlen párisi estén hozta közel hozzám Földessy kollégám, egy omnibusz tetején magyarázva lelkesen az “Alvó csókpalotát”. Azóta más szemmel nézem és van 30-40 verse, mely “hozzám tartozik”. Babits-ot szintén kinevettem eleinte; őt magamtól találtam meg. Móricz könyvei közül az “Isten háta mögött” hatott rám legerősebben. Az asszony-irók közt Kaffka Margit (Mária évei) és Szederkényi Anna (Amig egy asszony eljut odáig). Idegen irók közt az ember-ábrázolás módjával Thomas Mann Buddenbrooks-a és Rolland Jean-Christophe-ja fogott meg. Stilusát egyiknek sem szeretem.
Állandó, vagy ujra meg ujra visszatérő olvasmányaim - erre a kérdésre is csak élete vége felé lehet őszintén felelni az embernek. Az előbb felsoroltak közül Ibsen néhány emlitett darabja, Flaubert és a lirikusok térnek gyakran vissza. Az örök emberinek nagy kérdéseit bolygató művek közül Faust, Ember tragédiája és - ma - főképen Hamlet. Dickens-t mindig szerettem olvasni és Copperfieldet sokszor vettem elő, bizonyosan fogom is még, bár amióta tisztán látom Dickens “módszerét”, néha idegessé tesz. Arról sem mondtam még le, hogy Thackeray‑t ujra olvasom egyszer. Shaw-t pedig valóban gyakran olvasom. Balzac-nak Peau de chagrin-jét szeretem legjobban.
Most még csak arról van szó, hogy bevalljam: irodalomtörténeti, szociológiai és (kenyérkeresetképen) műforditási szempontból való olvasásokon kivül kik azok, akiket gyönyörüségből, pihenés gyanánt, éjszaka olvasok?
1. Anatole France. Pihenés már, mert annyiszor átettem magamat minden során, hogy akárhol nyitom fel, akármelyik könyvét, ismerős mondatok ismerős zenéjét hallgatom. Világfelfogása, emberlátása eléggé eltölti a lelkemet napközben - este megengedem magamnak azt a luxust, hogy Anatole France stilusával “muzsikáltatok magamnak”.
Körülbelül ugyanezt a szerepet töltik be:
2. Mikszáth Kálmán (mindegy, melyik könyve);
3. Molnár Ferenc. (Muzsika, Ketten beszélnek és - ne tessék nevetni - Pál-utcai fiuk.)
4. Bernhard Shaw.
Idáig jutok, elolvasom, amit irtam és látom, hogy sok kedves könyvemmel szemben voltam hálátlan. Valami öntudat-alatti affektálás lehetett abban, hogy irodalomtanár létemre hallgattam Arany-ról, Petőfi-ről - pedig különösen Arany valósággal “benne van” a nyelvemben, a tollamban. Hallgattam - ezt már tudatosan tettem - a mai idősebb, “hatalmon levő” generáció ama könyveiről, melyek pedig igazán hatottak rám. Nem lehet büntetlenül hat esztendeig olvasni Cyranót. Az ember még akkor sem bókol Richelieu biborosnak, ha véletlenül jó tragédiát ir.

BIRÓ LAJOS
a rövid, drámai dikcióju novella mestere. Huszonegy novella cimü kötetével egy ugrással az elsők közé került. Regényeiben (Diadalmas asszony, Serpolette stb.) és drámáiban süritett élet száguld.
1. Arany, Jókai, Dosztojevszkij, Carlyle, Renan.
2. Arany, Jókai, Dosztojevszkij, Carlyle, Renan.

CHOLNOKY LÁSZLÓ
a fantasztikus irodalom képviselője, a Bertalan éjszakája c. novellagyüjtemény irója.
Kedvenc, időnkint visszatérő olvasmány; író, akinek a munkássága az emberre befolyással volt, - a jóhiszemü kérdés tendenciája ugyebár tiszta: kifejtendő és megmagyarázandó lenne az íróművész egyénisége, iránya, egyszóval ő maga, a művész.
Csakhogy a megmagyarázásnak ez a módja teljesen céljáttévesztett kísérlet csupán.
Az igazi művész egyéniségét ilyen megállapítások alapján elintézni nem lehet. Körülbelül egyáltalán nem is lehet másként, mint élettani alapon. Ezt így értem: az író nem azért követi ezt vagy amazt az irányt, nem azért álmatag vagy agressziv, nem azért könnyed vagy tünődékeny, mert egy másik író ilyen vagy amolyan irányban hatott rá, hanem egyszerüen azért, mert a szülei ilyen, amolyan hajlandóságú idegrendszerrel indították el útjának a megalkotás nagy pillanatában.
Bármiként áll is azonban a dolog, az kétségtelen, hogy mindenekelőtt a feltett kérdésre kell megfelelnem.
Legkedvesebb olvasmányaim, - még abban az időben, amikor Isten úr még nem intézkedett úgy, hogy minden időm és gondom a megélhetésre fordíttassék, - a következők voltak.
Legelőször az ószövetségi szentirás, mert ez a legszebb líra a világon, persze csak bizonyos távolságról nézve, de, úgy látszik, már gyerekkoromban is volt annyi úri tapintatom, hogy nem furakodtam hozzá túlközel.
Azután Boccaccio Dekameronja. Kezdetben persze azért, mert meztelen asszonyokról van benne szó, de az érettebb időben főként azért, mert a nyugodalmas, derűs, az embert valójában megillető élet illatos leheletét éreztem kiáradni belőle, amely illat visszaringatott az anyaméhből hozott boldogságvágy gyönyörü körébe.
Következett E. T. A. Hoffmann. Elolvastam legalább tízszer Hoffmann minden munkáját, lefordítottam a Kater Murr-t, az Elixire des Teufels-t, a Klein Zach’s-t, a Meister Martin-t, - szóval teljesen beleéltem magamat e kedves, zseniális, furcsa iróember különös világába, mégis egészen bizonyosra veszem, hogy Hoffmann és csekélységem között perabszolúte semmi lelki rokonság sincsen és hogy Hoffmannt, - úgy, mint korábban Andersen-t - nem azért olvastam szinte szédült mohósággal, mintha már éreztem volna, hogy ők lesznek író-ideáljaim, - hanem mert a hajlandóságom őfeléjük terelgetett. Olvastam ezer mást is, - tehát a választás lehetősége megvolt a számomra más irányban is, - és én mégis ezekhez hajlottam, mert, amint mondtam, az ideghajlandóságom őhozzájuk húzott.
A pragmatikus életírásnak, életprogramm-, művészi-irány-megmagyarázásnak első, öntudatos korom óta nemcsak gyűlölője, de kínos-ideges megmosolygója is voltam. Körülbelül bizonyos, hogy azért, mert felismertem, hogy az ilyen meghatározás értéke nulla, mert hibás időbeli sorrenden alapszik. A dolgok időrendi egymáshoz-illesztése téves. Vagyis: X. nem azért lett vizionárius, mert Hoffmann volt a kedvenc írója, hanem megfordítva: X.-nek azért lett Hoffmann a kedvenc olvasmánya, mert álomlátónak, az elképzeltségekhez-menekülőnek született.
Irói munkásságomra egyetlen író volt befolyással. - Önmagam.

CSATHÓ KÁLMÁN
a Nemzeti Szinház rendezője, a Varju a toronyórán, Most kél a nap c. regények irója.
Állandóan visszatérő olvasmányaim közt Dickens-nek három és Tolsztoj-nak két regénye a legállandóbban tér vissza hozzám. Sokat olvastam az ó- és az uj-testamentumot. Goethé-t gyakran, Schiller-t ritkán. Petőfi-t és Arany-t ugyszólván minden évben ujra olvasom.
Szinműírókról nem tudok számot adni, mert állandó összeköttetésben élek szinházi mesterségem következtében a legnagyobbaktól a legkisebbekig egy egész sereggel - ezek tehát nem számitanak.
Minthogy azonban általában az a szokásom, hogy ujra meg ujra elolvasom, amit jónak találtam, egy egész könyvtárat kellene fölsorolnom, mint állandó visszatérő olvasmányt.
A legnagyobb hatást Jókai Aranyembere tette rám tizennégyéves koromban. Ehhez csak az volt fogható, mikor tizenhét éves koromban Puskin Anyégin-je került a kezembe a Bérczy forditásában. Azóta nem volt rám ily hatással sem könyv, sem semmi más. De ennek talán nem is a könyvekben van az oka, hanem az én akkori nagy fiatalságomban.

GÁRDONYI GÉZA
egy duzzadó egészségü magyar mikrokozmosz megteremtője. Többek között A láthatatlan ember, Isten rabjai c. regények és a Füzfalevél, nyárfalevél c. verseskönyv irója.
Három könyvet mondhatok gondolkodásom három nagy fordulójának:
Az egyik volt Büchner. Tizenkilenc, vagy húsz éves koromban olvastam. Ugy hatott rám, mint a dermesztő méreg.
A másik volt Darwin. Harmincnégy éves koromban olvastam. Ugy hatott rám, mint a fagyolvasztó tavaszi napsugár.
A harmadik: Buddha beszédei. Negyven éves multam már, mikor megszerezhettem. Ez ugy hatott rám, mint a mesebeli élet vize, amely örök életerőt ad annak, aki belőle iszik.
Ezek mellett persze más könyvek is hatottak rám. De olyan könyv, amelyet többször is el olvasok, csak egy van: az Ujtestámentum. Mindennap olvasok belőle már több húsz événél. Mindig ott van az éjjeli asztalomon. A koporsómban is az legyen a szivemen.

HARSÁNYI KÁLMÁN
Egy idő óta hallgató, maga utjait járó költő, A tölgylevél c. verses elbeszélés, több verskötet és egy kis kör által nagyratartott mély regénynek, a Kristálynézők-nek irója.
ad. 1. Állandó olvasmányaim egyáltalán nincsenek; akadnak azonban ujra meg ujra visszatérők, csakhogy időközben én magam már annyira megváltoztam, hogy merem állitani: sohasem éltem át kétszer ugyanazt ugyanegy könyv olvasásakor. Ezek a nagy időközben ujra meg ujra visszatérő olvasmányaim különben egytül-egyig banalitások: a mindenki könyvei: a Biblia, Robinzon, Don Quijote és Gulliver.
Valahányszor ujra elmerülök bennük, mindannyiszor ujra kell értékelnem őket s értéküket végérvényesen valószínűleg sohasem fogom megállapítani, ami természetes is, hiszen élek s ők is élnek; én egész bizonyosan változom, náluk pedig csak látszat, hogy századokon át ugyanazok.
Volt idő, hogy a Bibliát kritikátlan áhitattal olvastam, de olvastam később, a veszedelmes titánkorban gúnyos széljegyzetekkel, kiábrándultan is; olvastam ugy is, mint történelmi művet, ugy is, mint zagyva költői anthológiát, ugy is, mint sugallott megnyilatkozást, legutóbb pedig mint prototipusát a szó legnemesebb értelmében vett tökéletes naivságnak. Csak egyetlenegy könyve volt mindig s talán marad is szivemben szinte makulátlanul több-mint-emberi: János evangyélioma.
Robinzon fajsúlya gyermekkorom óta hallatlan megsokszorozódott a szememben. Alapgondolatát tekintve nem is ismerek hatalmasabb alkotást, bár rá kellett jönnöm, hogy ez a legnagyobbszerűen emberi gondolat önkéntelen és nem tudatos. De Foe-nak jóformán halvány sejtelme sem volt róla, hogy a civilizáció és az ethikai kultúra tragikomikus vergődéseinek történetét írja meg hallatlanul művészi dióhéj-tömörítésben.
Don Quijote? Gyermekkoromban egy kicsit úntam, serdülő koromban nagyokat nevettem rajta, férfivá éretten belém-belém nyilallt, ma megkönnyezem, s ezekért a könnyekért nem tudom magamat később sem kinevetni. Bizonyosra veszem, hogy vénségemre keservesen meg fog ríkatni az a diákleverte, megszégyenült, legnemesebb lovag.
Swift-tel, akit egy időben szerettem a világirodalom legfeketébb klasszikusának nevezni, körülbelül fordított viszonyban vagyok. Nagyon megkínzott és nagyon levert valamikor. Ma, bár Gulliver soha sem volt még aktuálisabb, - inkább alkotóját szánom derüben való fogyatkozásáért, mint a benne ábrázolt yahoo-paródiát. Foltos napok vagyunk, nem foltok a napon, - az a meggyőződésem. De mégis kedves könyvem ez a fekete tükör. Rossz, hibás, velejében elvétett, nem, nem, nem igaz, de mégis ez eddig a legjelesebb ember-kritikai mű.
ad. 2. Hét éves koromban kezembe adták Petőfi-nek egy kis egykötetes kiadását, s megengedték, hogy elolvassam belőle János vitézt. Tetszett; csak annyira, mint bármely más gyermeknek. De ahogy bevégeztem, ráesett a tekintetem az Apostol első pár sorára. “Olyan fekete a világ, mint a kibérelt lelkiismeret.” Mi ez? Mi ez a sötét érthetetlenség? Egész életem folyamán nem emlékszem ekkora lelki felborulásra. Mintha, átrágva magamat a János vitéz mesevilág-rizskásahegyén, egyszerre valami soha nem álmodott hol-hideg, hol-forró, hol vaksötét, hol kápráztatóan fényes, előttem merőben uj, de valóságos világba jutottam volna, amelyben minden igaz, mert véres és jégcsapos, jajszós és nagyot akaró. Valami kimondhatatlanul uj volt nekem ez a meg sem érthetett lobogó indulat az után az egyszerre csacsiságnak minősített kis népmese után. János vitéznek be is fellegzett, föl sem lapoztam többé. Hanem az Apostolt elolvastam egyvégtiben; bódult fejjel tettem le, s ujrakezdtem. A következő két éven belül - pontosan számon tartottam - összesen negyvenkétszer olvastam végig, mindig a megpattanásig feszült idegekkel. Ez volt a leghevesebb hatás, melyet könyv valaha rám tett. Mit olvashattam ki belőle azzal a lázas gyerekfejjel, ma már aligha tudnám számonvenni. Ujra el kellene olvasnom, de arra nem vállalkozom. Tartozom vele kisfiú-énemnek, hogy meghagyjam neki azt a fájóan édes, felkorbácsolt gondolat-zűrzavart, amelyet ma talán egy mosollyal valami kis semmitmondó epizóddá fagyasztanék. Igy biztosabban tudom, mert érzem, hogy a kisfiú-lelkem fenekén először megrezzent titkos iránytű akkor fordult végzetes kényszerűséggel a mágneses jégcsapok felé.
Serdülő korom legszebb emlékei Manfred, meg Az ember tragédiája. Évekig voltak kísérő társaim. Talán éppen Madách volt az oka, hogy leglángolóbb ifjúkoromban annyira lenyűgözött a francia forradalom. Legjobban Michelet, majd Lamartine, de nem csekély fokban sikerült magamra szuggerálnom, hogy Camille Desmoulins és Mme Roland írásait is gyönyörűséggel olvasom, ami kétségtelenül csak öncsalás lehetett. De legalább nem volt miért megutálnom őket, mint Rousseau-t, kinek Vallomásait ugyanakkor még a legnagyobbszerű alkotások közé soroztam.
Ezek után Macaulay, Taine, Darwin, Schopenhauer és Pascal következett. Bertrand Barčre-t és Bacon-t, Graindorge-t, a Voyage on the Beagle-t, az Aphorismen zur Lebensweisheit-ot és a Gondolatok-at máig is szeretem.
Később egyre ritkultak a csemegék, azok, amelyekről csakugyan elmondhatnám, hogy elementáris hatást gyakoroltak volna rám. Mikor a szellemi mindenevés kritikaivá fejlődik, megszünnek lázas elragadtatásai. Ez a büntetése. Hanem azért mégis akadt érett koromban is néhány ilyen gyönyörűségem. Legelső sorban talán a Browning-pár levélváltása, Dosztojevszkij (különösen az Idiota meg az Egy halottas ház emlékiratai), Goncourt-ék naplója, Eckermann beszélgetései Goethé-vel, a Vedânta hatvan upanizádja, Lafcadio Hearn Japánról írt könyvei és Jules H. Fabre Souvenirs entomologiques-ja.
Mindig változtam és mindig változom; nem felelek a holnapért; de ha ma azt mondanák, hogy könyvtáramból csak három munkát tarthatok meg: ma azt mondanám, hogy Bolyai-ékon, Platon Sokrates védekezésén és a pusztán adattár Handwörterbuch der Naturwissenschaften-en kivül ám vigyenek mindent. Bolyaiék azt adják meg nekem, amit Bach muzsikáján kívül már sehonnan sem kapok: áhitatot. Sokratest minden valaha élt ember közül a legkülönbnek tartom s úgy szeretem, mint élő valakit. A Handwörterbuch tíz mastodon-kötetének pedánsul tökéletes adat-tömege pedig talán azért olyan kedves nekem, mert magamnak kell beléfújnom az összefogó lelket s ez a - tulajdonképpen istent majmoló - munka olvasó embernek a legnagyobb gyönyörűség.
Dél-Macedónia, 1918 február.

HELTAI JENŐ
a pesti dal, a pesti irodalmi argot megteremtője, a Versek és Füzfasip c. verseskönyvek, Az utolsó bohém s még egy sereg vidám regény irója.
Nagyon sokat és rendszer nélkül olvasok; elolvasok mindent, ami a kezem ügyébe akad; természetesen sok olyat is, amit nem volt érdemes elolvasni. Csak egy a szomoru, az, hogy a memóriám nagyon rossz, amit elolvastam, legtöbbször bizony el is felejtettem.
Legkedvesebb olvasmányom a vers, a lira, az mindig felüdit. Petőfi, Arany, Csokonai, Vörösmarty, a németek közül csak Goethe és Heine, aztán vad összevisszaságban: Béranger és Verlaine, Baudelaire, Moréas, egy pár ismeretlen vagy kevésbbé ismert költő: Jean Lorrain, Emile Gudeau, Lafargue, Tristan Klingsor, akikhez mindig ujra meg ujra visszatérek, Puskin és egy pár arab költő. Rengeteg szindarabot olvasok, azután szinházak és szinészek történeteit, emlékiratait. Állandóan foglalkozom a magyar szabadságharccal és a 18. századdal - megemlitésre méltó eredmény nélkül. Ugyanilyen reménytelen meddőséggel búvárkodok a természettudomány, a nyelvtudomány s az ugynevezett titkos tudományok mélységeiben is. Aránylag kevés regényt olvasok.
Azt a könyvet, amely egyszer hatott reám, másodszor és harmadszor is elolvastam. Mégis, ha visszagondolok azokra, melyek “átmenetileg” mélyebben megrenditettek, kb. ezt a névsort szürhetem le: Madách: Az ember tragédiája. Andersen meséi, Heine dalai, Murger: Jelenetek a bohéméletből, Zola: Germinal, Casanova visszaemlékezései, Tolsztoj: Feltámadás, Dickens: Twist Olivér, Az Ezeregyéjszaka meséi, Poe Edgár novellái, I. H. Fabre-nak a bogarakról irt nagy munkája, Henry Becque: A párizsi asszony, Jókai: A kőszívü ember fiai, Rétif de la Bretonne: Monsieur Nicolas és Guy de Maupassant novellái.

HORVÁT HENRIK
költő és műforditó, a modern magyar lira remekeit ő költi át mesteri módon német nyelvre.
Leggyakrabban visszatérő olvasmányaim: Goethe: Faust első és második része, Flaubert: Bouvard et Pécuchet és Karl Kraus irásai.

KARINTHY FRIGYES
az irodalmi karrikatura mestere, az Igy irtok ti, Igy láttátok ti irója. Novelláinak embervilágát (Esik a hó, Két hajó, Találkozásom egy fiatalemberrel) kozmikus perspektivákba helyezi.
Pontosan szeretnék válaszolni a kérdésre, melyről felteszem, hogy nem az iránt érdeklődik, melyek ama könyvek, amiket jóknak, irodalmilag értékesnek tartok (az erre adott válaszok unalmas, egyhangu felsorolásokra vezetnének), hanem, hogy melyek azok, amiket szeretek, anélkül, hogy tudnám miért, gyakran esztétikai vagy etikai vagy filozófiai meggyőződésem ellenére is; - amiket (nagyon helyes a kérdés) megujra elolvasok, fokozódó élvezettel, mintha nemes zenét hallgatnék, amit annál jobban élvezek, minél jobban ismerem.
Raszkolnyikov, Anyégin, Oblomov, Holt lelkek, aztán Tolsztoj-nak egy hosszabb elbeszélése: Ilyics Iván halála cimü, a legjobb novella, Kreutzer szonáta; Tavaszi hullámok.
Swift Gulliver-je, Fielding Tom Jones-ja, Bunyan könyve: The Pilgrim’s Progress. Dickens‑től: Dombey and son, Pickwick papers, Shaw: Man and Superman és Cézár. Shakespeare: Lear király. Charlotte Bronté: The orphan of Lovood. Jerome: Regényvázlatok. Wells: War of Worlds, Carlyle: A francia forradalom története, Jensen novellái és Madame D’Oré-ja. Geyerstamm: Régi levelek, - és minden északi regényt, aminek tónusa van, egyszerü és mély. Strindberg vallomásai.
Diderot: Rameau unokaöccse, Balzac: Goriot apó, Flaubert: Bovaryné, Zola: Föld, Anatole France: Thaîs, Le Crime de Sylvestre Bonnard, Voltaire: Candide, Rousseau: Confessions.
D’Annunzio: Fuoco, Sylvio Pellico: I miei prigioni.
Nem folytatom - most veszem észre, nem tudok felelni. Holnap talán mást irtam volna, mint ma. A legszebb könyvet - ez kellene hogy legyen minden irónak a hite - még nem irták meg.

KÁRPÁTI AURÉL
a Budai képeskönyv, Kőmives Kelemen c. szindarab és a Három régi esztendő c. regény irója.
Huszonhét éve, hogy barátságot kötöttem a nyomtatott betüvel, s szinte pontosan megjelölhető rövidebb-hosszabb periódusokban változtak “állandó” olvasmányaim, nemcsak szerzők, de - hogy ezt a kellemetlen szót használjam - műfajok szerint is. Megpróbálom tehát, ha hézagosan is, időrendbe foglalva beszámolni ujra meg ujra visszatérő olvasmányaimról.
Kilenc éves koromban a padláson egy csonka Vörösmarty-kötetre bukkantam s ebben a Julius Caesar első három felvonására. A többi hiányzott belőle. Ez a Shakespeare-dráma, amelyről nem is sejtettem, hogy szindarab, még kevésbé, hogy versben van irva, felejthetetlen hatással volt reám. Ebből és az ugyancsak ott talált Marót bán-ból egész oldalakat szavaltam fenhangon. Különben gyermekkoromnak De Foe Robinzonja és Cooper Utolsó Mohikánja volt legmaradandóbb irodalmi szenzációja. Ezek után az obligát Verne- és Jókai-korszak következett.
Tizennyolc éves lehettem, mikor Dosztojevszkij Raszkolnyikovja - ez különben máig is elkisért - s Zolá-nak egy meglehetősen művészietlen, de akkoriban engem a rajongásig hevitő regénye, az Igazság, került a kezembe. Ezt a két könyvet nagyon sokszor elolvastam. Mellettük még Schopenhauer-nek a halálról irott értekezése, Poe költeményei s Gorkij-nak - az időtájt magyarul tömegesen megjelent - könyvei tették reám a legmélyebb hatást. A magyarok közül Reviczky-t forgattam a legszivesebben.
Azután - körülbelül huszonötéves koromig - jöttek a francia poéták és Ady forradalmat jelentő költészete. Persze a Wilde-lázat sem kerültem el, bár meglehetős gyorsan átestem rajta. A tizenkilencedik század nagy regényei, különösen a Bovaryné, Goriot apó, a Holt lelkek, Oblomov, a Háboru és béke, Esmond Henrik, Copperfield Dávid, Kemény Gyulai Pálja és Zord időkje lettek állandó olvasmányaim később. Majd a regényre vonatkozó essay-irodalomból Faguet, Taine, Kemény, Péterfy stb. Ezek mellett Rousseau Vallomásai, a Faust második része, az Ember tragédiája - talán a legsulyosabb magyar könyv a Halotti beszéd óta, - Ibsen, Marlowe, Moličre s néhány Hauptmann, a valóságban talán nem ilyen rendetlen összevisszaságban. Végül - elég későn - a Toldi estéje, a Csongor és Tünde és - Shakespeare.
A háboru első esztendejében döntő jelentőségü fordulatot jelentett számomra a Kommunista kiáltvány, ez az irodalmi szempontból is klasszikus irás. Utána Marx és Engels több munkái következtek s pár év óta alig olvastam mást, mint szociológiai munkát s néhány ezekkel kapcsolatos történelmi monografiát. A magyar szótárhoz azonban máig sem lettem hűtlen, épúgy, mint Kriza Vadrózsáihoz.
De azt hiszem, máris többet vallottam a kelleténél, jóllehet egész biztosan érzem, hogy egy csomó kedvencemmel mostohán bántam. Hogy mely könyvek tették reám a legmélyebb hatást, azt végre is leginkább az irásaimnak kellene elárulniok. Ott - e tekintetben - minden feszélyezettség nélkül szokott megnyilatkozni az ember, talán mert az öntudata kevésbbé van résen, mint, ha egy feltett kérdésre felel. Valószinü különben, hogy az állandó olvasmányok egyszersmind a legmélyebb hatásuak is, én legalább ennek tulajdonitom, hogy a Bovárynét vagy tizenkétszer elolvastam. Bár mondom, a hatás nyomozása a kritikusra tartozik, aki, ha kicsit maliciózus akar lenni, egyformán konstatálhatja, hogy a szerzőn meglátszik olvasmányainak hatása, avagy ellenkezőleg, azok nyomot sem hagytak rajta.

KASSÁK LAJOS
az irodalmi expresszionizmusnak képviselője és a Ma körül csoportosuló ifju iróknak vezéralakja. Misilló királysága c. még naturalista regénye mostanában jelent meg.
Hogy az ankéton, ha csak néhány sorral is részt vehessek: legelsőbben a feladott kérdéseket kell igy visszájára állitanom: melyek azok a könyvek, amelyek formájukkal és tartalmukkal a legkevésbé dühitettek meg? Mert bevallom, sem a régiséggyüjtéshez, sem a szórakoztató játékhoz nincs sok érzékem. S általában és vérré vált elvből utálom a mai kulturfejlődésnek fölfujt, minden tökfejből kicsurgatott literaturát. Hitem, hogy az irodalomnak és tágabban: minden művészetnek a reális tudományok előtt fáklyázó intuitiv forradalmi erőnek kell lennie. Ezzel szemben a mi irodalmunk a legjobb esetben is csak l’art pour l’art játék, - egy magába bolondult én kifelé tetszelgése. Ezen alul pedig ponyva, amely szociális szempontból (és jobbra kivánkozó emberiségünknek egyelőre ez a legfontosabb szempontja) kártékonyabb minden bacillus melegágyánál, mert holdkóros romantikájával, - maga a világot rendben láttató tunyaság. Igy látom a mi irodalmunkat s a mi ezen kivül esik, magasan fölibe áll, az alig több 2X2 komoly élet munkásságánál.
A magyar könyvek közül Ady Endre, Móricz Zsigmond, Révész Béla, Szabó Dezső és Szomory Dezső munkái azok, amelyeket legalább a szakmabeli örökös kiváncsiságával el tudok olvasni. Ez az öt ember, akit ha nem is teljes világnézetével, de előbbre és előbbre lökő temperamentumával érdemesen közel tudok magamhoz.
A könyvek nyugodtan testes formátumával egyedül a Kner-nyomda barátkoztat céljaihoz.
Az idegenből portált irodalmunkról sem máshangu a véleményem és kiválasztott emberem sem több a mienknél. Formahibáin kivül, általában az orosz irodalmat tartom leginkább a mában gyökerezőnek és az előrevezető utak legtisztább lámpásának. A nagy tendenciák csontos kiböködése nélkül és mindig bevallott tendenciával, ők a vérükben megkülönböztetettek: forradalmárok és humanisták!
S az élő “nagyságok” közül még Bernard Shaw.
De kivülük senki, “szellemes” Anatole France és “kedves” Thomas Mann.
Szóval, nem vagyok minden alapon és minden formában nagy barátja a “könyveknek”; a ma portált irodalomnak meg, mint az intenziv, mozgalmas élet léhaságba játszójának, passzivitásba busitójának - minden eszközzel ellensége.

KOSZTOLÁNYI DEZSŐ
a Négy fal között, a Szegény kis gyermek panaszai, a Mák és Mágia c. vers- és a Bűbájosok c. novellagyüjtemény költője, műforditó.
Minden könyv közül legmélyebb hatást gyakorolta rám Tolsztoj Leónak Ilyics Iván halála cimü elbeszélése.

KOZMA ANDOR
Koboz, hirlapiró és országgyülési képviselő, a verses szatira mestere, a Magyar symphoniák irója.
Az első kérdésre válaszom:
Goethe Faustja, különösen a II. rész; Arany János költeményeiből az Őszikék, néhány ballada, Nagyidai cigányok, Bolond Istók; Carlyle, Macaulay; regényiróm mindig Dickens volt, ma is az; a Bibliát, különösen a prófétákat, szintén ujra meg ujra olvasom, ha időm van rá.
A második kérdés: “átmenetileg”, nekem nehéz. Amit valaha olvastam és hatást tett rám, az elevenen megmaradt bennem máig; nem lettem hütelen egyetlen kedves szerzőmhöz sem. Most olvastam Kóbor Tamás három regényét. Igen mély hatást tettek rám. Különösen a Ki a ghettoból cimüt nagy és nemes alkotásnak tartom. A másik kettőből is ritka nagy kvalitásu iró komoly, bús szeme néz felém. Nem hiszem, hogy ez a véleményem csak “átmeneti” lenne.

LENGYEL MENYHÉRT
szinműiró. A nagy fejedelem, a Hálás utókor, Falusi idyll, a Tájfun, Charlotte kisasszony és az Egyszerü gondolatok irója.
Állandó olvasmányom a Biblia, mely tele van a legcsodálatosabb történetekkel.
Nagyon szeretem Plutarchos-t, Horatius-t, - igen megragadott s mindig foglalkoztat Tacitus. Legjobban izgatott s a régi római életről legmaradandóbb képzetet adott Suetonius.
Shakespeare-höz mindig bámulattal térek vissza.
Átmenetileg mély benyomást gyakoroltak rám Ibsen s Strindberg szindarabjai.
A könyvek könyvének Swift Gulliver-jet tartom, rettenetes pesszimizmusát a mai idők eseményei teljesen igazolták.
Mindig ujra előveszem Ady verseit s Meyer Konrád Ferdinánd elbeszéléseit.

LESZNAI ANNA
költőnő és iparművész, a Hazajáró versek irója.
Kissé lirikus lett ez a könyveket áttekintő irás. De számomra a könyvek egyrészt sokkalta inkább próféták, utbaigazitó magamraderitők voltak, mint objektiv értékitéletek hordozói. Másrészt, mikor emlékembe idéztem kedvenc könyveimet, meglepetve láttam, hogy mai szellemi állapotomnak indokolását nem tudom belőlük meriteni. Minden könyvön keresztül ugyanazok az érzések és értelmek sugárzottak felém, a magamraeszmélés, a már tudottakra való visszaemlékezés sajátságos hatásaival. Ezért kell olvasmányaimon körösztül magamról beszélnem.
Keveset olvastam rendszeresen, sokat köszönhetek futólag lapozgatott könyvek papirjáról szemembe és lelkembe szökött egyes mondatoknak, legtöbbet ugy hiszem az élőszó közvetitett számomra az emberiség szellemi kincséből. Épen a legérdekesebb könyvek csábitanak arra, hogy abbahagyva olvasásukat, gondolkodjam felettük. A végigolvasás parancsát rendesen csak olyan könyvekkel szemben éreztem, melyek nem annyira gondolattartalmukkal, mint inkább a tartalom megformázásával hatottak rám, műtárgy-könyvek ezek, melyek csak a maguk teljes mivoltában szimbolizálják jelentésüket. - Legkedvesebb könyvemet, legadakozóbb prófétámat el sem olvastam talán.
Az idők elején két képeskönyv volt. Az egyik a fájdalom lehetőségét idézte először elém, a sors kérlelhetetlen korlátai közt vergődő embert, a bünbeesés vak véletlenségét, magánosságát. Mindezt az érzést egy kép inditotta meg bennem, persze homályos öntudatlanul. Sáros utcán elejtett tejesköcsög mellett siró kislányt ábrázolt. Hatása erős lehetett, mert mikor közel harminc év után kezembe került ez a kép, sirva fakadtam. Ehhez a harmadik évemből származó emlékhez kapcsolódik minden irodalmi tragikum, mely meginditott. Hebbel Judithjától, Herodes és Mariannejától egy istenes mesevilágot, dalos lirai sikolyokat áthidaló iv vezet vissza a tejes köcsöghöz, az ember és a sors kettészakadásának számomra első szimbolumához. Tragikus feszültségek teljesitő feloldását jelenti ma számomra a görög tragédiák formába váltott, megváltott szenvedése. A lélek kerülőutjait megjárva, derü hatását keltik bennem, az élet tökéletes formába mentettségét, az ember egyik végleges részlet-hóditását, valamit, ami többet sohsem lehet a kháoszé.
De vissza kell térnem még egy régi képeskönyvhöz. Ez derüs mandulafa-történet: rügyezés, gyümölcsözés, - beszélő gyermekforma virágok. A fejlődés érzése derengett bennem, gyümölcsbe érő bimbó, gyermekké elevenedő növény, közösségek és kapcsolódások kedvesen kéjes sejtései. Később Goethe Metamorphose der Pflanzen-je, a Jatakamok és bölcsek irástöredékeikből megsejtett átlátásai békitettek és boldogitottak ilyenféleképen.
Mesét olvastam mindig, de a mese nem rögzithető könyvhöz, külön életet él, véletlen, hogy milyen elbeszélő ajkán, melyik könyv lapján kerül hozzánk. Csipke-rózsa, a Zöld disznó (La belle et la bête magyardadára forditva) és Sawitri voltak kedvenc meséim. Szószerinti hittel, eleven bizalommal fogadtam a meséket. Tizenötéves koromig féltett és kissé szégyenlett álmom, majdnem emlékeztem rá, hogy elvarázsolt növény, királylány, tündér vagyok. Máig is minden irás között mesék állanak legközelebb hozzám, a valóságból, önmagam törvényeiből többet sejttettek meg velem, mint bármely más betübe szedett tanitás. Ezeregyéjszaka velem nőtt, kelethonvágyat plántálva belém. Scherr Bildersaal der Weltliteratur antológiájából kikerestem minden keleti forditást; keleti vallásokra vonatkozót, minden kezembe akadt történelemből. Bánfi János Egyszer volt, hol nem volt mesegyüjteménye nagy befolyást gyakorolt rám. Valahányszor mesét próbáltam irni, mindig meg kellett küzdenem ennek a könyvnek belém rögződött stilushibáival. Husz év után nemrég ismét kezembe került, legtöbb képére ismét pontosan emlékeztem. Szivesen lapozgatom.
Lamé-Fleury Mithologie-ja, mikor hat-nyolc éves voltam! Istenek, félig megértettek, rettenetesek, szépek, szerelmesek, teremtők mindenütt. Minden Istenben hittem. Kelet-honvágy, mese-honvágy, természet-honvágy volt gyermekségem legintenzivebb érzése. Madame Spiry Heindli cimü honvágytörténete ezért legkedvesebb realisztikus gyermekolvasmányom.
Tizenkétéves lehettem, mikor az ember megszületett számomra, emberi érzések, szabadságért rajongás - és belehullásom a valóságba, első szerelem. Petőfi Apostola (velezsongott a régi világból János vitéz), Heine Buch der Lieder-je, Musset Rollája és legédesebb szerelmes, kedves, tizenhároméves könyv, Tennyson Királyidilljei. Történelmi regényekbe burkolództam. Ebers-et olvasva, a napistent imádtam, Dahn Odhins Trost-jából ezt a mondatot irtam füzetembe: “Allein ist einzig das All, das All allem ist ewig.”
Homályosan emlékszem valamire, ami életigazoló Istenbizalmamat megingatta. Változtatni kivántam a világon és önmagamon, - utmutatást kerestem. Renan-ra bukkantam, - téritő hatással volt rám. Études d’histoire religieuses-jei vallásos rajongásba hoztak. Egy mondata: “tout se fait avec tout” kapunyitás volt, ezen gondolat résén át öntudatosodott meg bennem minden dolgok szerves összefüggése, fontossága, részvétele a teremtésben. Derengett bennem később megismert misztikusok “Istennek segitő világa”. Ekkor emlékszem a gyenge virágsziromra, melyet a pantheisztikus vihar sodort felém, Téophile Gauthier Affinités secrčtes cimű versére. Az Evangéliumokat szomoru lemondással olvastam, nem tudtam krisztusi jóságra törekedni, Nietzsche hömpölygő mondatai szakadtak rám, Zarathustrája igazolta szentté legyőzhetetlen önzésemet.
Arany Buda halála, Tolsztoj Háboru és békéje az élettel telitett formaszépség ma is ekkép értékelt benyomásai voltak. Átmenetileg Taine Philosophie de l’art-ja, Fromentin Maitres d’autrefois-ja impresszionáltak.
Szó nélkül nem hagyhatom - vasuton véletlen füzetke, Agrippa: Modern misztikusok. Értékitéletem ma már nincs róla, de hálásan szeretném oly szépnek hinni, mint akkor. Baudelaire-t, Verlaine-t, először emlitette nekem, Maeterlinck-et neki köszönhetem s megtudását annak, hogy a mese-, miszticizmus, szimbolizmus-levegőben, melyet én körém zárt magános bűvkörnek éreztem, nem élek egyedül, hatalmas társaim kelnek mindenfelé. Elfeledt szerzőnek orvosi munkája: Psychologie (talán Pathologie?) der modernen Lyrik? Az általa idézett verssorokat olvastam lopva ki belőle, - boldogan meglepve utánoztam őket verseimben.
Unatkoztam is felejthetetlen sullyal olvasás közben. Forró ebédutánok magánóráin, - “ég a napmelegben - tikkadt - tikkadt - tikkadt...” Iskolai interpretáció által megrontott Toldi, bocsánatot kérek tőled.
Borzadtam is. Fel akartam szabadulni az erkölcsi olvasmány-cenzura alól. Zola Nanája, Maupassant Maison Tellier-jének utolsó novellája megrémitettek, féltem, hetekig voltam állandó borzadály alatt. Évekig idegenkedtem miattuk a regényolvasástól. Sokkal később, asszonykoromban ért hasonló irodalmi idegrázkódás: “Institut de Beauté” volt a könyv cime, szerzőjét elfeledtem. Soká kerültem még ennek a könyvnek fizikai közelségét is és ha kénytelen voltam hozzányulni, kezet kellett mosnom.
Tizenhatéves koromtól fogva néhány évig alig olvastam, - félálomban fogyasztottam meséket és Pierre Loti-kat.
Husz éves asszonykoromban ért zuhatagja a versnek, beletorkolt álom után nyujtózkodó életembe, Ady-, Petőfi-benyomásokhoz kapcsolódott, azokat lenditette, mélyitette nagyszerüen tovább Jammes Angelus-je, Triomphe de la vie-ja, Maeterlinck Serres chaudes-ja szedték versbe régi sejtéseimet. Verhaeren Arbre-ja tornyosult előttem, Berzsenyi szép, komoly ütemü falumba vitt; ő benne öltött lelket számomra a régi Magyarország gyümölcsöskert illatu idealizmusa. Goethe Grenzen der Menschheit-je, Wanderers Sturmlied-je kaptak meg legelőbb, - olyan szép volt, hogy csak ritkán mertem olvasni. Schweigler Geschichte der Philosophie-jából ekkor ösmertem meg mintegy a filozófia dióhéjba kerekedett “mitológiáját”. Sokrates előtti görög bölcsek töredékei fogalmazták meg régi hiteimet. Plato Symposionjára döbbenve ösmertem rá, Sokrates valóban igazat mondott Menonnak: Minden tanulás a lélek visszaemlékezése önmagára.
Tristan és Isolde (Bédier feldolgozása), a “Lettres d’une nonne Portugaise”, Dosztojevszkij Humiliés et Offensés-je élete lakozott bennem. A szerelem túlnőtt tárgyán, több volt szerelemnél.
Akkortájt volt uj a Nyugat. Balázs Béla Csendmeséje bizonyitotta, hogy szabad és lehet modern mesét irni, mely helytállhat a régiek közt. Egyéb irásai mély és nekem különös rokonszenves lehetőségekre utaltak.
Honvágyam ma messzibbre rakja fészkét, mint az “Egyszer volt, hol nem volt” korszakban, - ami szépet, müvészetet talál utjában, azt kevésbbé véglegesnek, átlátszóbbnak érzi. Mégis Claudel Repos du septičme jour-jának, L’Annonce faite ŕ Marie-jának kissé dekorativ, egysiku monumentalitásán néha mennyei napfény világol keresztül. Hölderlin-t most ismertem meg. Goethe naponta szebb lesz. Magyarországon sok igazi verset irnak. Ez utóbbi évek folyamán Buber által tolmácsolt Chassidim legendák, Holzmann Indische Sagen-jei, T. W. Bain hindu mese átdolgozásai mondták nekem a jelenségek és Isten egymás keresését, számtalan életnek egy lét fonalára füződését. Amit mesék igértek, azt az Upanishad-ok hozták el: a rend szent érzését. Eckehard Predikációi, Das Büchlein vom volkommenen Leben (1500 körül iródott), Dosztojevszkij Brüder Karamásoff-ja fájón teljesithetetlen, de kötelező parancsok.
Művészetről kevés kielégitőt olvastam, - azt is rendesen művészek emlékirataiban, melyekre gyakran Eber Művészettörténeti olvasmányok cimü kézikönyvecskéje figyelmeztetett. Wölflin kiváló Grundbegriffe der Kunstgeschichte-je nagyon előmozditotta fogalmaim rendezését.
Félek, megengedhetetlenül hosszu ez a beszámoló, - majdnem életrajz. Nagyon őszinte voltam, - az őszinteségnek sok mondanivalója van és könnyen válik nevetségessé, - de csak az öszintétlenek előtt.

LÉVAY JÓZSEF
halkszavu költő, a magyar költők legöregebbje, Arany János és Tompa Mihály barátja, Burns forditója; utolsó verseskönyve néhány éve jelent meg A múzsa bucsuja cimmel. - Levelét tollbamondta és reszkető kézzel aláirta:
... megtisztelő soraira sietek azzal a sajnos válasszal, hogy én az ön szerkesztése alatt lévő könyvhöz a kivánt vallomással nem szolgálhatok. Nem tudnám én azt helyesen összefüzni. A nagy életkor nem enged már efféle foglalkozást, sőt közvetlen érintkezést sem a sürgő-forgó élettel. Azt mai napig érzem, hogy mióta Arany költői világa befejezetten áll előttünk, én folyvást e világban szivom a levegőt.
Fontos müködéséhez a legkedvezőbb sikert kívánja Önnek szives üdvözlettel L. J.
Miskolc, 1918 márc. 16.

MIKLÓS JENŐ
hirlapiró, a Világ segédszerkeszője és néhány finom novellás-kötet irója.
Könyvek?... Még a könyvek is elhagytak, mintha lelkeszállt üres cimlapok, vagy cifra kötések sorakoznának csak a polcokon, a hangjuk elakadt a háboru őrjöngésében, a sirás, messziről dübörgő marsok, néma fájdalom és a tehetetlen dühös megalázás torkonkapta őket, beléjük fojtott mindent, hiába lapoztam fel régi, meghitt helyeket, a szemem elfutott Doberdóig és a könyv némán csapódott össze a kezemben. Hiszen én is megpróbáltam, régi és uj ismeretségeket kötöttem, Dosztojevszkij ujra előkerült, Romain Rolland sokáig elkisért, de hogy ugy, mint régen, egész szivemet végigperzselték volna, egyetlen lobogásba kapták volna, ezt a könyvek kihagyták nálam és, mint utolsó barátom után, szomorun fordultam utánuk. Lehet, hogy visszatérnek. De nekem az is fáj, hogy most olyan sokan barátkoznak velük, hogy a megcsonkitott, ocsmány papirosra nyomott, izléstelen cimlapokra szedett potom pénzen vagy méregdrágán árult, de egyformán értéktelen könyvecskék áradata hullámzik végig a frontokon és a frontok mögött, félek, hogy ez a habzsolás a csendes olvasók régi gárdáját is elrontja és a jó, a szép könyv idegenül, szeretet nélkül fog állni ez előtt a meztelen fal előtt. De elrontja, egész bizonyosan elrontja a kiadókat és egy-kettő, azaz hogy pontosan kettő kivételével máris van-e rontani valója? És itt az ember önkéntelenül a kritikára gondol. És aztán a “barátokra” gondol, a fizetett hirdetésekre gondol, meg arra, hogy a lapoknak éppen semmire sincs papirja, meg hogy háboru van ugyis, mi célja mostan, fontos ez és aztán megint egészen elülről kezdi és nem gondol többet semmire.

MÓRICZ ZSIGMOND
a mai magyar parasztság, a falusi lateinerosztály és kisvárosi intelligencia kendőzetlen hétköznapjának, fülledt levegőjü életének regénybe költője: a Sárarany, Galamb papné, Isten háta mögött és a Fáklya irója.
- Az, amit kérdez, üzleti titok, - felelte mosolyogva M. Zs., akit felkerestem. Különben pedig olyan nehéz kérdés, amire nem tudok néhány cimmel válaszolni. Mit mondjak? A Biblia? Jókai? Az angol, francia, az orosz irók?... Mindezek ugy elhatárolódnak s egyben ugy összemosódnak, mint az életem egyéb eseményei... A legelső könyv, amit életemben olvastam, öt éves koromból származó emlék. Betegen feküdtünk az öcsémmel, ő négy éves volt. A nagybátyám azt kérdezte, mit hozzon a városból, én könyvet kértem, az öcsém (Doberdón esett el most 1915 őszén, harmincnégy éves korában...), ő szegényke, azt mondta, hogy: lovat. A bátyánk hozott nekem egy kis piros könyvet, neki egy falovat... S éppen ugy emlékszem ennek a kerekeken járó kis meklenburgi csodaállatnak a szagára ma is, mint annak a kis könyvnek idegen, azóta sem látott kastélyos, kuglófevő, parkban futkározó Karolina nevü kis urilányaira... Mint egy elmult tündérvilág illata, szivárványa csillog felém a multból. A kis falóval találkoztam a mult bucsun a Józsefvárosban, mindjárt hoztam belőle a kis lányaimnak. De ezek lányok, nem látom náluk a nagy szenzációt, amit annak idején nekem adott... Ugyanabban az időben, még hat éves korom előtt, kaptam az első Jókai hatást: a nagybátyám felolvasta egy este a nagyanyámnak (vendégségben voltunk akkor hosszu ideig náluk az öcsémmel ketten) az Elátkozott kastélyt... S abban olyan hátborzongató volt minden szereplő s a kéményben lakott a ház kisasszonya... aki énekelt... Nekem nem volt azok között senki sem bolond, csak valami hallatlanul izgató emberi élet... Én azt hiszem, már akkor eltökélődtem, hogy csak iró leszek, mert nem tudom, miért voltam volna már második gimnazista koromban annyira elszánt és mindennel leszámolt akarattal: iró s csak iró... Az azonban nyilvánvaló, hogy ezek az első irodalmi szenzációk egészen betegen s halványan maradtak el hatásban például az első életszenzáció előtt: Ezt a kis “piros könyv”-beli Karolinát, mint valami leheletszerü, vértelen ködfátyolképet őriztem meg: az első Zsuzsika azonban, aki ugyanakkor, mondom hat éves korom előtt megbüvölt, az ott van minden parasztlányban, akit valaha megirok, akik ugy ringanak, mint harangvirág a szárán; éppen ugy, ahogy a legkésőbbi, legérettebb irói találmányaimban sem tudok soha képet venni olvasmányaim zengő harmóniájából, ellenben minden asszonyban, akit megköltök, ott van az, aki minden iráson s életen betölti fantáziámat s aki nélkül egyetlen női arcot nem tudok megrajzolni, hogy ő szint, vagy karaktervonást ne adjon hozzá... Általában, talán a fiatalkori keresgélések s tapogatózások idejétől eltekintve, minden, amit megirok, a velem s körülöttem lefolyt életnek valamelyes visszatükrözése. Irodalmi hatás valószinüleg sok van nálam is, mint mindenkinél, aki megtanulta a mesterséget; ezt egy olyan ember, aki irásaimat utána nézi, jobban ellenőrizheti, mint én. De csak az ismerhetné meg a munkámban az anyagot, az alakot, az indulatokat, a lirát is a pozitivumot, aki az életemet kisérte végig. Ezek után el vagyok rá készülve, hogy az irásaim egy-egy adatából micsoda vakmerő történeteket fognak visszakövetkeztetni, ha valahol nyomot talál valaki, véletlen egyezést, valami irott dokumentum s a volt életem külső adalékai között.
*
(Az intervjut, melyet szignálás végett elküldtem a nagyszerü Móricz Zsigmondnak, ebben az alakban kaptam vissza, ezt a vibráló, tulfűtött, igazi Móricz-irást kaptam az én riporter-munkám helyett. Cserének fejedelmi, az igaz, az olvasó is jól jár vele, de a bennem rejtőző irodalomtörténészt fölötte kedvetlenné tette. Kiesett belőle egy sereg név, dokumentum, amin beszélgetés közben nehezen titkolható mohósággal kaptam. Az érettségi előtti olvasmányok között szerepelt Kemény, Macaulay és Taine is. Hamar betelt olvasmányaival. Irói magával lett teli. Mikszáth-ot egy időben kéjesen szopogatva olvasta, később is visszatért hozzá, épp ugy, mint Gárdonyi-hoz, kivel régebben olvasás közben sokat vitázott, de az Attila és Szent Margit regényét (A láthatatlan ember és Isten rabjai cimüek) nagyon szerette. Fájdalmas volt a visszatérése Jókai-hoz. Erdély aranykorába kezdett nemrég ujból, 40 oldalát olvasta el, megdöbbenve tette le: ezek az emberek nem élnek, soha se éltek. Isten bocsássa meg - mondta - a szegény Tömörkény-t majd hogy csak holta után tudja élvezni. Most ámulva olvassa. Azelőtt idegenkedett az ő pepecselő művészetétől. És soha sem szerette egy hüvös magasságban trónoló regényirónkat. Mostanában Hermann Ottó és Vámbéry Ármin könyveit olvasgatta. K. B.)

OLÁH GÁBOR
könyvtáros, tanár, hihetetlen termékenységü költő, feltűnése óta évente jelenik meg egy-egy verseskönyve; a Szegény magyarok c. regény irója.
Az első átvirraszott éjszakát Jókai Kárpáthy Zoltánjának köszönhetem, 14 éves koromban. Olyan rosszul esik, hogy ma már nem tudom ujra élni ezt a kimondhatatlan érzést; a gyermekkorral Jókai is itt hagyott.
Diákidőmnek legizgatóbb olvasmánya Shakespeare Venus és Adonisa volt, amelyet órákon, pad alatt olvastam, szinte tikkasztó gyönyörüséggel; bizonyos, hogy ennek a reneszánsz költeménynek erotikumát és kápráztató színes leirásait kitörülhetetlenül magába edzette fantáziám. Shakespeare különben velem jön időn és téren át, gyermekkoromtól életem határáig, Debrecentől Párisig, Páristól az Adriáig, az Adriától a Kárpátokig. Mikor hiven kitartó betegségeimből felgyógyultam, mindig különös erővel és átujitó hatással rohant meg Othello elolvasása; Hamlet pedig Fausttal együtt mindennapi kenyerem, még beszélni is alig tudok szólamaik nélkül.
Örökké visszatérő, fel-felbukkanó olvasmányom Vörösmarty Csongor és Tündéje; nem lehet csodálkozni, ha Vörösmarty, ez a magyar Beethoven, nagy hatással volt reám nyelve zenéjével, képzelete bengáli tüzével és márvány szavaival. Mikor belefáradok az uj utak keresésébe, lelkem pihenő napjain Arany János Buda halálával ringatom nyugovóra idegeimet; minden eddigi magyar költő munkáját tovább lehetne a maga stilusában fejleszteni: csak a Buda halála az, amely változatlanul áll a maga egyedülvalóságában. Itt ez az utolsó szó.
Ibsen különös módon szólt bele az életembe; más iró az irót izgatta bennem, ez a norvég az emberi mivoltomat forgatta ki magából: nem egy alakjában (Solness, Borkman, Lövborg stb.) magamat láttam és gyászoltam meg, egészen a rémledezésig. Egyetemi hallgató koromban ismerkedtem meg vele s egy ideig ugy kisértett, mint valami rögeszme. Szerettem és féltem tőle. Ma sem tudom eldönteni: mennyit ér hát igazán. Bámulom szörnyü gondját, következetességét; izgat és szédit rejtelmessége, de vigasztalansága olyan nyomasztó, mint a kórház, mint a betegszoba. Solness épitőmesterét le is akartam forditani, mert nagyon szeretem, de Ábrányi megelőzött; ez a szindarab még ma is ugy vonz, mintha sorsom szimbolumát látnám benne. Ibsen lever, Shakespeare fölemel; Shakespeare vadabb, de egészségesebb, Ibsen izgat, de Shakespeare-t szeretem! Ma is az a hitem: Shakespeare nélkül lehetetlen valamirevaló iróvá fejlődni. Olyan a költészete nekünk, mint atlétának a nehéz sulyozó: erőt és izmokat ád.
Két nagy regény volt megrázó hatással reám: Hugo Viktor Nyomorultak-ja, Tolsztoj Háboru és béké-je. A Nyomorultak-at oly mohón olvastam el egyfolytában, hogy belekábultam s hosszu időn át nem tudtam szabadulni alakjaitól, jeleneteitől; Gavroche álmaimba is visszajárt. Tolsztoj kolosszusi munkáját, sajnos, betegágyon olvastam el, de azért nincs könyv, amelynek képei, emberei oly tisztán élnének emlékezetemben, mint a Háboru és békének; oly nyers és fekete, mint a föld sara; de oly friss és tiszta, mint a reggeli szél, amely virágok fölött sodor. A családi kör boldogságát sehol sem éreztem ugy, mint ebből a könyvből s talán Dickens Copperfieldjéből. Egy gyermekszülésben meghalt asszonyának a végső sikoltását még ma is oly tisztán hallom, mintha csak a szomszéd szobából rémlenék át. - Mi ehhez a mi magyar regény-költészetünk!
Nagyon szeretem a csillagászati könyveket. Most, a világháboru legborzalmasabb napjaiban is Arrhenius svéd csillagász ragadott ki a vér és vas világából, fel a hetedik naprendszerig. Milyen siralmas gyermekjátéknak tetszett onnan a Földnek ez a véres-sáros mozgolódása! A csillagos eget néznem: kimondhatatlan, felséges érzés, mióta csak eszemet tudom. Be bánom, hogy nem csillagásznak születtem.
Ujabban Wagner Richárd zenedrámáit olvasom. Csodálkozva. Parsival olyan munka, amely az emberben soha nem sejtett, drága, szent érzéseket kelt föl. Meg vagyok lepődve. Hát még mindig tartogat számomra szenzációkat az irodalom? Hiszen ezért magáért érdemes élni.

PÁSZTOR ÁRPÁD
költő és hirlapiró, az Őszi szántás s még vagy öt verseskönyv és a Találkozásom E. A. Poe-val irója.
1. Minden rendszer nélkül esztendők óta állandó, folyton meg-megujuló olvasmányaim: Plutarchos párhuzamos életrajzai (dr. Kacskovics Kálmán forditása); Arany, Gyulai magyar népköltési gyüjteménye, a Biblia, Petőfi, Arany, Vörösmarty, Vajda János költeményei, Xantus János amerikai utikönyvei, Szemere Bertalan franciaországi naplója az emigrációból, Shakespeare egy-egy drámája - legtöbbször Hamlet es Othello, - Poe, Byron, Kipling költeményei, Basil Haac Chamberlain Things Japanese cimü könyve, Heine versei, Platon művei (Magyar Filozófiai Irók Tára), Baróti-Szabó Dávid szótára és a Nagyság virágai, Walt Whitman költeményei, Madách: Az ember tragédiája, Taine: Az angol irodalom története, Tolsztoj: Ivan Ilyics halála. Legtöbbször talán Anyegin-t olvastam el.
2. Átmenetileg talán a legnagyobb hatást gyakorolta rám Dosztojevszkij Raszkolnyikov-ja. Ezenkivül elolvasás után sokáig foglalkoztatott Hannele, Az éjjeli menedékhely, Meine Kindheit (Gorkij), Copperfield, Nickleby, Háboru és béke, Verlaine összegyüjtött verseinek kötete, Anatole France: Sylvestre Bonnard vétke, Dosztojevszkij: A félkegyelmü, Gárdonyi Géza egy hosszabb novellája egy vak muzsikusról s Kiss József néhány verse.
Ezenkivül állandó olvasmányom a Természettudományi Közlöny.

RÉVÉSZ BÉLA
az irodalmi realizmustól a szocialista világnézlet szimbolizmusáig fejlődött novellairó. Magacsinálta nyelve és stilusa van: a Találkozás Hamupipőkével, Vonagló falvak stb. irója.
1. Az Evangéliumtól a Kommunista kiáltványig mindenféle.
2. Nem tudnám híven úgy megrögzíteni, hogy a vallomás hiányos ne lenne.

SZABÓ DEZSŐ
tanár, a Nincs menekvés c. regény irója, mely kis körben igen mély hatást váltott ki.
A legnagyobb, egészen különálló s egész életre kiható hatás az volt, mikor Don Quijotét először olvastam eredetiben. Azóta vagy huszszor olvastam ujra és soha sem fog elmaradni tőlem. Don Quijote halála a legnagyobb lelki rázkódás volt, amit könyvtől kaptam.
Gyermekkorom a 16. évig Jókai-é volt. Hugo Nyomorultjai évekig mozgattak és egészen még nem haltak meg. Állandó kisérőim: a Biblia, Krisztus követése, Csongor és Tünde, Petőfi, Berzsenyi, Bánk-bán, a három görög tragikus iró, Horatius, Moličre, Hamlet, a Velencei kalmár, a Vision concerning Piers the Plowman, Faust (a Marlow-é és a Goethe-é), Morus Utópiája, Sz. Ágoston Confessionnes-ei és Don Quijote-val mindenekfelett: Dante.
Ez eddig nem igen modern. A modernek közül átnyargalt rajtam minden valamirevaló európai iró és rengeteg souterrain irócska. Bizonyára sok is hatott reám. Mennyiben, kik, hogyan: nem tudom, nem emlékszem.
Különben e könyvek kiválasztásában valószinüleg a következő belémgyökerezett hit vezetett: Egy iró akkor jut zsenije teljes kibomlásához, mikor tudatára jön a benne rejlő jóság egész teljességének. Az irodalom minden hóditó megujulása az emberi szánalom ujabb kitágulását jelentette.

SZILÁGYI GÉZA
hirlapiró, iró, minálunk a bátor érzékiség első irodalmi megszólaltatója. Tristia, Holt vizeken, Neked irtam c. verseskönyvek és egynéhány nemkevésbbé merész prózai mű irója.
Büszke vagyok arra - egyébre ugysem lehetek büszke, - hogy a költői szépség élvezése dolgában, hogy ugy mondjam elvtelen és jellemtelen tudok lenni. Nem köt engem hagyomány, nem korlátoz programm, nem nyügöz előitélet, nem gurulok irodalmi irányok sinein. Minden szépet élvezni tudok, lényemtől bármilyen idegen is. Magam beteg, - lélekben még inkább talán, mint testben beteg - kozmopolita hajlandóságu, hitetlen ember vagyok. De ha szép, igazán szép költői munka sugárzik felém, kéjt fakasztva végigsimogatja idegeimet, még akkor is, hogyha belőle egészség ujjong, kemény hazafiság dagad, vallásos áhitat tömjéne szállong.
Diákkoromban Reviczky Gyula versei ujra meg ujra magukhoz ragadták vérszegény szivemet. Ma már alig tudom megérteni ezt az ifjonti szerelmemet, ma Vajda Jánostól, bár tisztán látom minden fogyatékosságát, nem tudok elszakadni. A francia lirikusok közül Baudelaire volt nagy élményem: bilincseket zuzó bátorságra tanitott és buzditott. A legujabb versirók seregéből azokat szeretem - egynéhányan vannak, - akik meztelen szivvel járnak.
Sok nagy regényiróba halálosan beleszerettem, hogy csakhamar közönyösen elforduljak tőlük. Flaubert-ből, Tolsztoj-ból Dosztojevszkij-ből, Gottfried Keller-ből nem tudtam kiábrándulni. Meg se mondhatom, hányszor olvastam már Bovarynét, mindannyiszor ugy, mintha legelőször olvasnám. Amikor az Éducation sentimentale legutolsó lapjához értem, vakmerő bünnek éreztem, hogy én is tollat forgatok. Ilyics Iván halálánál jobban haláleset még meg nem renditett, Raszkolnyikovval együtt én is megöltem az öregasszonyt, Zöld Henrik legmeghittebb barátaim közül való.
Még nem vagyok tulságosan öreg, még alig 42 esztendős, talán lesz még egynéhány évem! És talán kerülhet még oly könyv is a kezembe, amely nagyobb hatással lesz reám, mint bármelyik azok közül, amelyek mostanáig megbabonáztak. Ezt a minden eddiginél hatalmasabb irodalmi szenzációt szivesen fogadnám. Ámde, ha be nem következnék is, akkor sem lehetek elégedetlen: nem panaszkodhatom a könyvekre, jóval több és sokkal különb élvezetet köszönhetek nekik, mint akár a legderekabb barátaimnak.

SZINI GYULA
hirlapiró, a Lelki kalandok, Trilibi, Porcellán muzsika stb. regény és novellás kötetek irója.
Állandó olvasmányaim, úgynevezett “livre de chevet”-im a következők: Shakespeare, Balzac regényei, Károli Gáspár bibliafordítása, Platon.
A második kérdésre (átmenetileg mély hatás) már nehezebb a felelet, mert életem különböző korszakaiban más és más könyvek hatása alatt voltam, itt csak sommázhatom őket. Gyermekkorom legmélyebb hatása: Petőfi. Ifjukoromé: Flaubert, Wilde Oscar, Dosztojevszkij, Tolsztoj, Stendhal. Férfikoromé: a klasszikus kinai költészet és filozófia és egyre inkább a messzi kelet: Indiától Tokióig.

SZŐLLŐSI ZSIGMOND
hirlapiró, biztos pennáju, derüs elbeszélő. Palma di Palma, A férfi szerelme, Párbaj a korzón stb. c. könyvek irója.
Az első kérdés zavarba hoz és egy furcsa vallomásra kényszerít. Az én visszatérő olvasmányaim nem azok a könyvek, amelyeknek a legnagyobb hatás gyönyörűségeit és gyötrelmeit köszönhetem és amelyeknek a megismerése, mint egy-egy nagy élmény tornyosodik az emlékezetemben, túl azon a magasságon, ameddig az élvezetem objektivitása fölér. Dickens, Dosztojevszkij, Mikszáth és Meyer Konrád Ferdinánd kezén jutottam el pillanatokhoz, amelyek szent és nagy titkok látásának izgalmával reszkettették meg és kápráztatták el a lelkemet. Ezek a pillanatok egy válság erejével hatottak rám és amilyen elevenen maradtak meg bennem, olyan eleven az a respektus, vagy nem tudom mi szóval nevezzem is, amely visszaparancsol attól, hogy ezeket az egészen rendkívüli benyomásokat ujra megkísértsem, vagy revizió alá bocsássam. Ugy őrzöm őket, mint valami egyetlenegyet.
Ami a második kérdést illeti, a válaszom az, hogy szeretek olvasni és igen hálás olvasó vagyok. Egy mondat, amiben eleven lélek van, belekapcsol az emlékezetembe egy egész könyvet. Ujabban egy munkát olvastam, amelynek a hatása, úgy érzem, melyen a gondolatomba ékelve marad akkor is, ha az aktualitás súlya lemúlik róla. Ez a Henri Barbusse könyve: A tűz.

TORMAY CECIL
a sok kiadást megért Régi ház irója.
1. Melyek állandó, vagy visszatérő olvasmányaim?
Csokonai, Petőfi, Arany és Babits versei. - Az Ilias, Plato beszélgetései, Lukeanos dialógusai, Dante Infernója, Sonetti et Canzoni di Messer Francesco Petrarca, Shakespeare Hamlet-je, Goethe Faust-jának II. része, Heine, - Kant: Kritik der reinen Vernunft, Andersen Meséi, Schopenhauer, Nietzsche, - Dosztojevszkij művei, Andrejev, Ibsen, művei, Jacobsen, Knut Hamsun, Rainer Maria Rilke: Das Stunden-Buch; Stefan George, Carducci, Gabriele d’Annunzio, Giovanni Pascoli, Baudelaire, Flaubert, Romain Rolland irásai.
2. Mely könyvek gyakoroltak rám átmenetileg mélyebb hatást?
A saját könyveim, amig meg nem irtam őket...

TÓTH ÁRPÁD
költő, az Esztendő segédszerkesztője, a Hajnali szerenád és Lomha gályán c. verseskönyvek irója.
Olyan könyv, melyet ujra meg ujra előveszek, igen sok van: a Biblia, Shakespeare egyik-másik remeke, néhány nagyszerü regény, egy-egy jeles költő művei. Hosszadalmas lenne mind elsorolni s fölösleges is, hiszen minden olvasó embernek emlékezetében egész tömege zsufolódik nagyszerü olvasási élményeknek, melyeket - sokszor évek multán - egyszerre csak ujra megáhit. Ilyenkor oly erővel tör elő a lélekből a vágy egy-egy régi olvasmány után, mint valamely heves rohamu üde patak, mely sokáig a föld alá rejtőzve ásta medrét, de egyszerre csak ismét előzuhog, fokozott erővel s titokzatos rétegek sóitól izesülten.
Néhány könyvet mégis külön meg kell emlitenem, melyek rendkivüli hatással voltak rám s melyekhez nagyon gyakran visszatérek, sőt közülök egyiket-másikat csaknem állandóan olvasok. Ezek mind verses művek, magyarok és idegen nyelvüek. Magyarok: Csokonai, Berzsenyi és Arany remekei. Aranynak főleg öregkori lirája s Bolond Istókja. Csokonai még debreceni gyermekkoromból való, megmaradt és egyre növekvő szerelmem. Berzsenyit csodálatosnak tartom s fáj, hogy nincs rangjához méltó elismerése irodalomtörténetünkben. Az uj magyar költők közül csaknem imádva szeretem Ady Endrét, akinek Vér és arany cimü kötete életem egyik döntő fontosságu könyve.
Az idegen nyelvü költők közül a németek sorában voltaképen csak Goethe az, akihez ujra s ujra csodálattal térek vissza. Igazi szerelmeim a franciák, köztük is Baudelaire, akinek Fleurs du Mal-ja az Ady emlitett könyve mellett legfőbb olvasói szenzációja volt életemnek. Nagyon szeretem Albert Samain-t, akitől sokat fordítottam, s akit testvéri közelségünek érzek, s legutóbbi éveim egyik legüdébb, legdrágább olvasó-élménye Francis Jammes Jean Noarrieu cimü csodálatosan hamvas és szamócaillatu verses regénye volt. Más idegen nyelvü költőt aligha sorolhatok kedvenceim közé: angolul és olaszul csak nemrég tanultam meg s igy eredetiben még kevés ily nyelvü költőt élvezhettem.

VARGHA GYULA
az érzelmes szemlélődés költője, remekbe készült műforditások alkotója. Nyugalmazott államtitkár.
Gyermekkorom óta jobban szerettem a verset a prózánál. De az utóbbit is mohón faltam, kivált addig, mig élethivatásom más térre nem vont. Dickens és Kemény Zsigmond voltak legkedvesebb regényiróim, Thackeray hidegen hagyott, Jókai pedig - bár ragyogó fantáziája sokszor elbüvölt, - könnyebb fajsulyunak tetszett s nem tette reám azt a könnyekig meginditó s lelket megrázó hatást. Az idegenek közül nagyon szerettem még Daudet regényeit s Tolsztoj nagy szellemének varázsa is lenyügözött; de a nagy Cervantes-t talán mindkettőnél jobban szerettem. Irodalmunk szerencsés, hogy Don Quijoté-t Győry Vilmosnak felülmulhatatlan forditásában mondhatja magáénak. A mi Mikszáth Kálmánunknak, a kitünő mesemondónak szintén sok lelki gyönyörüséget köszönök, valamint Herczeg Ferenc finom művészetének s mély lelki analizisének.
A költők közül két szellemóriás kisért végig az életen, percre sem lankadó hatással: Arany és Shakespeare. Arany verseit és Shakespeare nagy tragédiáit könyvnélkül tudtam. A nagy tragédiák monológjait s megkapóbb dialógjait talán még most is el tudnám szavalni sugó nélkül. Kiemelni kivánom, hogy Aranyban nemcsak a nagy epikust szeretem, hanem a lirikust is, jobban még, mint Petőfi-t.
De Vörösmarty és Petőfi s részben Tompa is állandó gyönyörüség forrásai voltak rám nézve, valamint Goethe is Faust-jával és lirájával. Schiller-t már kevésbbé szerettem. Ellenben Heine ifjukoromban kedvencem volt, de később himporából sok letörlődött. A francia költők közül - amint műforditásaim is mutatják, Leconte de Lisle-t, Herediá-t és Sully Prudhomme-t szerettem különösen s költészetük fénye még most sem halványul el előttem. Egy időben Puskin Anyégin-jéért is rajongtam.
Aranyon és Shakespeare-en kivül Homér-hoz maradtam leghivebb. A nagy görög tragikusok szintén a gyakrabban forgatott könyveim közé tartoznak ma is. Aristophanes hasonlóképen elég sürün megfordul kezemben, de erre - azonkivül, hogy nem egyszer saját politikai viszonyaink fonákságainak szinte tükörképét látom benne, - Arany mesteri forditása is csábit.
P. s. Nem akarván visszaélni a vendégjoggal, rövidre fogtam vallomásomat s megemlitetlenül hagytam több kedvenc könyvemet, milyenek pl. Tegnér Frithjof mondája, Burns Kóbor Tamása, Byron Don Juanja stb. stb.

KRITIKUSOK, PUBLICISTÁK, SZERKESZTŐK
ADY LAJOS
gimnáziumi tanár, az Országos Középiskolai Tanáregyesület Közlönyének szerkesztője.
Ad 1. A halántékom bizony már deresedik, s ez okból talán egy kissé pironkodva illik beváltanom, hogy - hajlandóságom szerint - még mindig Jókai volna olvasmányaim egén a Nap. S ha évek sora óta még sem volt kezemben Jókai-regény, csak az az oka, hogy hiányzik ehhez a megfelelő predispozicio: várom, évről-évre egyre várom a hajdanvaló nagyvakációk tikkasztó nyári délutánjainak a visszatértét, amikor a lefüggönyözött, hüvös szobában heverészve miopsszá olvastam magam, dobogó szivvel és sáppadó-piruló arccal mohón ki akarván inni az isteni mesélőnek kiapadhatatlan bőségű forrását. Ha én mégegyszer így élhetnék át egy - csak egyetlenegy - nagy vakációt!... Jókai mellett - sajnálnám, ha kuriózitás-hajhászásnak érzenék ez - a lirikus-Arany és az epikus-Petőfi ragadott el minden időben. Tanári munkám jutalmának érzem, amikor az Őszikék-et vagy pl. a Helység Kalapácsát tanitványaim előtt felolvashatom. Nem vesztett frisseségéből maig sem előttem az Odysseia (az Ilias-t még átmenetileg sem szerettem). - Byron-t jobban kedvelem, mint valaha. Pedig már mikor először olvastam, Kazinczyként “fel-felsikongtam” a gyönyörüségtől.
Ad 2. Többé-kevésbbé mélyen, de csak átmenetileg hatott reám: Csokonai, Vajda János, Eötvös Károly, Endrődi (“Kurucdalok”); - aztán Hugo, France, Ibsen, Heine, Turgenjev, Gogol és Puskin.

BÁLINT LAJOS
hirlapiró, a Nemzeti Szinház művészeti titkára.
A háboru kitörésekor többször megirtam, hogy hitem szerint izlésünk a háborun át megint a naturalizmushoz visz majd el, s azóta sok mindenféle szimptoma igazolta ezt az akkor nagyon vakmerőnek látszó föltevésemet. S mégis azóta, a naturalista irók, akikkel akkor ujból sokat és szivesen foglalkoztam, most e háborus három év után, megint nagyon idegenek és közömbösek nekem. Bocsásson meg, de ugy érzem, hogy ez az ilyen ankétvallomások illuzórius értéke mellett szól. Strindberg-et szerettem nagyon, néhány év előtt. “A cseléd fiá”‑t - sok gyönyörüséget adó olvasmányomat akkor - az idén nyáron fáradtan és unottan lapoztam át. Egyénileg megnyugtató ez, mert holmi továbbfejlődésről s meg nem állásról beszél. Ez jó nekem, de értéktelenné teszi a deklarációmat, mert ha feljegyzem, hogy mik legkedvesebb könyveim most, még azzal is ráduplázok, hogy egy időben sem vagyok következetes: A Dosztojevszkij Karamasoffja s a Coster Till Ulenspiegelje mellett ott áll Maeterlinck enyhe miszticizmusa s France; Gogol A köpönyeg-gel s Lesage Sánta ördöge. Még pregnánsabban, sok egyéb közt Shaw: Szocializmus milliomosok számára paradox ötletei s vele szemben G. C. Chesterton Ortodoxiája, Dickens Pickwickje és Casanova memoárja messze fekvő pontok s Balzac Contes drolatiques-jától szédületes messzeségben van a Ruth könyvének nyájas érzelmessége. A magyarok közül Jókai Egy az Isten-től, Kemény Zsigmond Gyulai-án át, Molnár Muzsiká-jáig s a Toldi-tól Ady Vér és arany-áig, majd viszont Kosztolányi Szegény kis gyermek panaszai-ig ugyanilyen messze az ut. A modern magyarok egyébként “muszáj” olvasmányaim közé tartoznak, tehát alig válogathatok bennük. Nuda veritas-t parancsolt igen tisztelt Szerkesztő Ur s lehet, hogy az igazság “aimable”, de nem mindég következetes.

BERNÁT ISTVÁN
agrárpolitikai iró, a magyar szövetkezeti ügy vezéralakja. A magyar földbirtok tehermentesitése és számtalan más tanulmány és cikk irója.
Napi olvasmányom reggelenkint a Biblia, melyet jó volna, ha nemcsak a hivők, hanem a tudósok is gondolkodva olvasnának. Ha közelebb jutunk a belső maghoz, csodálatos erő és serkentés árad ki belőle.
Régibb olvasmányaim közt említeném Boros Mihály Boldogháza cimü, a Vasárnapi Könyvtárban a 60-as években megjelent füzetét, mely döntően folyt be azon elhatározásomra, hogy életem munkáját legalább nagyobb részben altruista célokra forditsam. Magának az altruizmusnak nálunk való népszerüsitésében nem kis részem lett.
Nagy hatással volt reám John Stuart Mill müve a Szabadságról s ennek előszava, melyet Kállay Béni irt. Továbbá Rodbertus német agrárpolitikai iró s Claudio Jannet müve: Le capital, la spéculation et la finance au 19. sičcle. Emellett Burke irata: Reflections on the french revolution és Warren Hastings ellen mondott beszéde. Junius levelei, Carlyle és Ruskin. Szivesen olvasom Gaál Jenő müveit Széchenyi Istvánról, Deák beszédeit, Csengery Magyar statusférfiak- és szónokokról irt tanulmányait, Eötvös Gondolatait, Tacitus müveit Csiky Kálmán forditásában. Valaha Jókai régibb müveit, Kölcsey Parainesisét, Kazinczy Utazásait.
Most Ferrero történelmi müveit, legutóbb W. Sombart Der Bourgeois-ját. Általában oly müveket, amelyek az agrárpolitikával és a plutokrácia terjeszkedésével foglalkoznak.

BOLGÁR ELEK
bölcseleti és szociológiai iró, A községi kulturpolitika feladatairól, választójogról és Durkheim-ről szóló tanulmányok irója.
Attól tartok, hogy szives kérdésére nem adhatok lényegesen eltérő választ attól, amelyet adhattam volna a tizenöt év előtti ankét alkalmával.
A háboru - ha egyálalán volt valamelyes hatása olvasmányaimra, - csak még jobban kimélyítette a régiekhez, a kipróbáltakhoz való viszonyomat: kiállották a tűzpróbát. Épígy menekülök hozzájuk a háborús borzalmak elől, mint ahogy menekültem a békés világ sok nyomorusága elől is. De hozzájuk térek vissza az “uj, diadalmas irói nemzedéknek” kétségtelenül élvezetes alkotásai után is. Lehet ez a régi, kipróbált könyvek saját elevenereje, lehet az olvasó szentimentális ragaszkodása az első olvasáskor szerzett nagy élményhez, lehet a szellem óvatos ökonómiája: a tudományos érdeklődés által amúgy is sok olvasásra kényszerülő ember fáradtsága és önkéntelen tartózkodása uj szenzációkkal szemben.
Akinek a tudomány élettartalom, annak a szépirodalom kétszeresen élvezeti cikk s talán azért is válik konzervatív olvasóvá, mert nem hajlandó megalkudni. Nem akarja az olvasással járó nagy örömet veszélyeknek kitenni és inkább megmarad a maga kicsiny, de jól bevált repertoire-jánál. És ugyanebből az okból mindinkább nehezebben szánja el magát irodalmi felfedező utakra, nem kisérletezik, még az általánosan befogadott és elismert ujabb munkákkal sem.
Elmondjam-e ezek után, hogy változatlanul a régi nevek és munkák szerepelnek olvasmányaim között: Tolsztoj és Dosztojevszkij regényei, melyeknek szereplőivel egyenesen személyes viszonyban állok és nem egyszer jártam már úgy, hogy egy-egy idegen arc láttára ezt mondtam magamban: nini, ez olyan, mint Szvidrigajlov, vagy: milyen hasonlatosság Petrovna Marfá-val.
Ezek mellett Gottfried Keller és Maupassant novellái, Wilde néhány verse (különösen a readingi fegyház balladája) állandó olvasmányaim.
Merjem-e bevallani, hogy a drámairodalomban még mindig Faust-nál tartok s hogy a magyar irodalmat ma is Katona, Madách és Arany képviselik számomra?
Attól félek, hogy ha mindezeket a “nuda veritas” követelményei szerint bevallom, rácáfolok szép voltairi mottójukra, mert az elmondottak aligha volnának alkalmasak annak megmutatására, “comme on écrit l’histoire”, különösen - l’histoire de la littérature.

ELEK ARTÚR
művészeti iró, a Poe Edgar cimü kötet, az Álarcosmenet cimü novella-gyüjtemény irója és egy költői antológia szerkesztője.
Könnyü lenne két kérdésére egy-egy mondattal megfelelnem. Az elsőre: hogy állandó olvasmányaim tulajdonképpen nincsenek, mert rövid az élet, de tulontul sok az, amit az ember végigolvasni vágyik, s mert az olvasásom módja igen lassú, az elhagyott helyekhez vissza-visszatérő, meg-megálló, jegyezgető és összehasonlítgató. A másodikra: hogy lajstromot irni, nevek hosszú sorát, mirevaló volna?
De nem akarok kitérni a kérdésekben elrejtőzködő igazi kérdések elől, amely - úgy gondolom - ez: azok közül a tudatos és öntudatlan nevelő hatások közül, melyek között a semleges gyermek egyénné érik, mit köszönhet bennem az iró más iróknak? Ha igy fogom meg a kérdést, akkor messzire kell visszamennem, egészen az ifjú és gyermekkoromba. Mert meggyőződésem szerint olvasmányainknak csak azokban az életkorszakokban van mindent eldöntő hatásuk.
S nevelő módszereink tökéletlenségét jellemzi, hogy épp azokban a korszakaiban legelhagyottabb a gyermek. Mint sok más gyerek, én is korán kezdtem az olvasást. Egy-két évi olvasgatás után kitört rajtam az olvasás dühe, és üldözött hosszú-hosszú esztendőkön át. Mindent elolvastam, ami nyomtatott betű elém került, és a könyv kedvéért mindent elhanyagoltam, legszivesebben a tanulást. Könyvre úgy tettem szert, ahogy épen tudtam. Amit karácsonyra, egyéb ünnepi alkalomra kaptam, számtalanszor elolvastam, ismerőst, jópajtást könyveitől megfosztottam és közben minden garasomat könyvre költöttem. Persze csak garasos könyvekre: Tatár Péter munkáira és a ponyvairodalom egyéb alkotásaira. A Rókus-kórház felső végén árulta falra szögezett madzagsorain szélben lobogó füzeteit az az öreg bácsi, aki első könyvkereskedőm volt. Véletlen volt minden olvasmányom. A paedagógusok a gyermek olvasó-dühét ártalmas hajlandóságnak szokták minősiteni és leküzdését ajánlgatják. Azt kivánnák, hogy a gyermek olyan mértékkel éljen az olvasásnak, mint a meglett ember, mint paedagógusi önmaguk, kiknek az olvasás már rég nem szenzáció. De lehet az ismeretekre, az álmodozásra, a fokozott belső életre vágyó gyermek olvasó szenvedélyét erőszakos módon lebirni? Elbúvásra, alakoskodásra ösztönzik vele, s azzal, hogy a neki való könyvet elzárják előle, olvasmány dolgában kiszolgáltatják a véletlennek. Nem okosabb akkor kielégíteni azt a szenvedélyt, és annyi könyvet rakni a gyermek elé, amennyit csak megbír, de legalább olyan könyvet, amely képzeletét el nem vadítja és izlését meg nem rontja?
Az első véletlenadta könyv, amelynek maradandó hatást köszönhetek, furcsa egy könyv volt. Hunfalvy János Egyetemes történelmének harmadik kötete: az újkor. Az elemi iskola harmadik osztályát jártam, amikor egyik nagybátyám könyvei közül észrevétlenül elvittem. Máig őrzöm azt a megviselt, összefirkált kötetet, és ha néhanapján ellapozgatok benne, csudálkozom rajta, hogy az öreg Hunfalvy János tömör és száraz beszéde, nyelvujitáskorabeli felemás nyelve el nem riasztott a külsejére is vigasztalanul józan könyv olvasásától. Sok éven át, késő diákkoromig, állandó olvasmányom volt. Hosszú fejezeteit betéve tudtam, évszámostul, mindenestől. Később az “Egyetemes történelem” második kötetét, a középkorit is megszereztem. Míg amannak inkább csak ismereteket köszönhettem, ez képzeletemet indította munkának. A középiskolával végeztem, amikor belefogtam Enzio királyfi tragikus történetének regényes megírásába. Az elindító motivum Hunfalvy históriájának egyetlen mondata volt, mely a boldogtalan királyfi lassú elhalásáról beszélt, miután börtönőre leányának szerelme sem tudta megmenteni. Az elbeszélés félbemaradt, el is kallódott, de az érdeklődés, amelyet a könyv bennem az olasz középkor iránt keltett, tovább élt és férfikoromban sem hagyott el. Hunfalvy két kötetének ismerete máig élő anyaga műveltségemnek.
Öntudatlanul bizonyára a stilusával is hatott rám Hunfalvy. Terjedelmes körmondataira, előadásának bizonyos pathetikus fordulataira bámulva ismertem rá utóbb iskolai írásaimban. S ez az eset is azt igazolja, hogy mennyire nem szabad a gyermek olvasmányait a véletlenre bízni. Hiszen a gyermek - néha a jövendőbeli író - azt a nyelvet, mely majdani művészetének egyben anyaga és eszköze lesz, jóformán olvasmányaiból tanulta meg.
A középiskola második osztályát járhattam, mikor az iskolai könyvtár heti könyvosztásán - megint a véletlen - egy ócska, vékony kis könyvet juttatott nekem. Elkeseredve vittem haza - hiszen én Jules Verne-t kértem, és mekkora igazságtalanság volt, hogy Verne-t csak negyedosztálytól fölfelé adták. Poe Edgarnak két elbeszélése volt a kis kötetben, Hang Ferenc forditotta őket. A novellák egyikét, a “Morgue-utcai gyilkosság”-ot, megundorodva hagytam félben, de annál mélyebben - a lelkem mélyéig és a tudatom mögött aluvó jövő életem alapjáig - rázott meg a másik elbeszélés, a “Gödör és az inga” című. Poe-val azután sok esztendeig nem találkoztam - hiszen kézenforgó magyar forditása még akkor nem volt - de az az igézet, mellyel első vele való találkozásomkor hatalmába kerített, soha el nem múlt.
Az történt a gyermekkel, ki néha a majdani íróval azonos, hogy lelkének egyik rokonára lelt a mindenség rengetegében. Tanácstalanul, idegenül, elhagyottan ődöngött addig az életben. S egyszerre egy másik emberen át belátott egy másik világba. S megrendülve sejtette meg, hogy az az új, az a csodás színekkel világító világ az ő igazi hazája. Az ilyen öntudatlan keresgélések és fölfedezések adják meg a gyermek- és ifjukori könyvolvasás értelmét. A gyermek és az ifjú olvasmányai segítségével igyekszik elhelyezkedni a világűrben; keresi benne őseit és kortársait, azokat, kikben az ő alaktalan érzései megfoghatókká váltak. Valójában önmagát keresi, de csak akkor ismer rá, ha megtestesülten látja valakiben.
Később már ritkábban esnek meg az ilyenfajta fölfedezések és szenzációk. Már az egyetemre jártam és filozófiával, francia irodalommal foglalkoztam, mikor elolvastam Rousseau Confessions-ját. Ez is nagy eseménye volt életemnek csak ugy, mint utóbb Stendhal, majd Ibsen és a skandináv regényírók, még későbben Keller Gottfried Grüner Heinrich-je. S voltak közben mások is, de azokhoz már bizonyos tekintetben fölkészülve és tudatosan közeledtem. Tudtam kik, mik és sejtettem, hogy mit mozdithatnak meg bennem. Fogékonyság és érzékenység dolga, hogy ki meddig elevenül meg ismeretlen írók érintésétől. Egyik utolsó jelentős találkozásom Paul Verlaine volt.
De a meglett, sőt öregedő ember már nem azért bolyong a világirodalomban, hogy önmagára ismerjen másokban. Vigasztalást, feledkezést keres olvasmányaiban. Akiben valaha ujjongva köszöntötte lelkének rokonait, azokat fázósan kerüli el. Már nem szivesen találkozik önmagával és kelletlen érzést okoz neki minden, ami önmagára emlékezteti.

FENYŐ MIKSA
a Nyugat egyik szerkesztője és a Gyáriparosok Országos Szövetségének igazgatója, egy Casanova tanulmány irója.
Egy kissé önéletrajzot kellene írnom, ha felelni akarnék a felvetett két kérdésre. Gyermek- és ifjúkoromban olvasmányaim nagy részével úgy voltam, hogy valahogy beleszövődtek életembe - abba, melyet épen akkor éltem -; irodalmi jelentőségüknél sokkal fontosabb volt számomra, amit életlehetőségekben hoztak: csodákat, elérzékenyüléseket, elkalandozásokat. Vagyis ebben az időben a legtöbb olvasmányom mély hatással volt rám. A legmélyebb hatással Jókai Mór regényei (gondolom, sokan leszünk így) és pedig nem is az irodalomtörténet kiválasztottjai, hanem outsider-regények, mint pld. A névtelen vár, meg Az élet komédiásai, A fekete gyémántok, a Szegény gazdagok, s még vagy húsz más regénye. Más történés számomra, mint amit e regények cselekménye hozott, akkoriban nem is volt s talán azóta sem meresztettem olyan tágra a szememet, mint Berend Iván csudáira. Nagy hatással volt rám még akkor Vörösmarty: Zalán futása, melyet szívesebben olvastam Toldinál, minthogy egyébként Toldi estéjét a trilógia első részénél ma is többre tartom. Ha egészen tárgyilagosan akarnék ez időbeli s reám mély hatást gyakorló olvasmányaimról beszámolni, akkor meg kellene említenem Dumas Monte Christóját és ennek még egy tucat egészen selejtes társát. Meg külön mondatban Scott Ivanhoe-jét, melynek egészen felejthetetlen szenzációkat köszönhettem. Már lehettem vagy tizennyolc-tizenkilenc esztendős, mikor kritikával és vizsgálódva (többször okvetetlenkedve) kezdtem olvasni. Ebben nagyon segítségemre volt - és némileg bátorítója akkori gyerekesen szkeptikus világnézletemnek - Spinoza Theologico-politicus tractatusa, melyet épen e napokban vettem elő, hogy ujból lapozzak benne. Akkoriban olvastam - nagy gyönyörüséggel - Cervantes Don Quijote-jét; próbálgattam Dickens-t is (gondolom a Twist Olivért), de nem igen tudtam felmelegedni iránta. Azután hosszú időn keresztül alig olvastam egyebet, mint Schopenhauer-t, a Neue Paralipomena kötete kapott meg, de azután körülbelül mindent elolvastam, amit írt: a Welt als Wille und Vorstellung-ot többször is. Schopenhauer több volt, mint olvasmány... de mondom, önéletrajzot kellene írnom. Tehát rövid leszek s megpróbálom azokat a könyveket ideírni, melyek a legintenzívebben foglalkoztattak s melyekhez bizonnyal még gyakran vissza fogok térni. Ugy írom le őket, ahogy eszembe jutnak; a Biblia és Homeros sajnálatomra nem szerepelnek köztük, sőt pironkodva vallom be, hogy 25 esztendős korom óta Shakespeare-t sem vettem kezembe. Tehát: Rousseau Vallomásai, C. F. Meyer: Der Heilige és - mert történeti elbeszélésről van szó - Kleist Michael Kohlhaas-át is ideírom, Keller Gottfried: Der grüne Heinrich, a Seldwyla-kötet (különösen Die drei gerechten Kammacher, Spiegel das Kätzchen), Sieben Legenden (különösen Der schlimm-heilige Vitalis) meg néhány gyönyörü verse, melyeknek címét nehezemre esik ide nem írni. S ha már a svájci íróknál vagyok, nem hagyhatom megemlítetlenül Vischer Auch Einer-jét és Burckhardt Weltgeschichtliche Betrachtungen-jét. Zola Germinal-ja és Mouret abbé vétke; Choderlos Laclos: Les liaisons dangereuses, Stendhal-nak La Chartreuse de Parme-ja, Le rouge et le noir-ja, Maupassant néhány kötetje (kedvesebb olvasmányt, mint a Les soeurs Roudoli és a Ce cochon de Morin, alig tudok), Casanova emlekiratai. Balzac Les Contes drolatique-je, Barbey D’Aurevilly Les Diaboliques-je és mindenekfölött Flaubert. A “mindenekfölött”-et persze még Tolsztoj és Dosztojevszkij számára is tartogatom: Karenina Anna meg A háboru és béke, Raszkolnyikov, Az idiota, meg Karamasoff fivérek számára. Azután Goethe-verseket szeretnék ideírni: Nachtgesang, Gewohnt, gethan, Vanitas! vanitatum vanitas, Der Gott und die Bajadere, a velencei epigrammokat és száz más versét, hosszú időn át egyetlen olvasmányomat. Nem szólottam még Arany Buda halálá-ról, Ady Endre verseiről, melyekhez állandóan visszatérek, néhány gyönyörü Vörösmarty-versről, Petőfi verseiről. Nem szólottam Nietzsche-ről, akinek fiatalkori műve: Die Geburt der Tragödie egyike legfelejthetetlenebb szenzációimnak, Babits Recitativ kötetéről, Wagner Richard önéletrajzáról, Móricz Zsigmond Hét krajcár, Magyarok, Az árvalányok kötetéről, Ambrus Zoltán Álomvilág-áról, Heine Bimini-jéről s még néhány tucat verséről. Most épen Henri Barbusse L’Enfer-jét olvasom, igaz tetszéssel.

FÜLEP LAJOS
művészeti és filozófiai iró.
Nehezen tudok kérdésére felelni, nagyon hosszu listát kellene ide irnom azokról a müvekről, amelyek “állandó és visszatérő” olvasmányaim. Mert nemcsak az a baj, hogy nyolc nyelven olvasok, hanem különösen az, hogy ma már jóformán minden olvasmányom “állandó és visszatérő”. Mert igaz ugyan, hogy közben olvasok egy-egy uj dolgot, legtöbbnyire azonban mégis olyat, amit már ismerek. Ezeket aztán a szerint veszem elő, hogy mikor milyen a hangulatom és kedvem. Lehetetlen fölsorolni őket, mert van köztük mindenfajta irásmü, kezdve a Mahabharata-tól, vagy a Bibliától a legujabb magyar vagy idegen irókig. Mégis az életem egyik vagy másik szakában egyik vagy másik fajta irásmü vonz jobban, az ilyet aztán kéznél tartom az asztalaimon, sublódon, székeken, szóval mindenfelé. Mindössze tehát arról számolhatok be, hogy a jelen pillanatban milyen könyvek hevernek körülöttem. Hát itt van elsősorban Dante, akit tiznél több esztendő óta olvasok állandóan, már nem is olvasom, hanem tudom; aztán itt van Homeros és a Biblia, a különösen szivemhez nőtt Chanson de Roland, régi francia fabliaux-k Aischylos és Shakespeare, Plotinos, San Juan Delacruz, Chaucer, Herrick, Shelley (ép most olvastam el Medwin Shelley életrajzát), Keats, Byron, Coleridge, a két Browning, Swinburne, Meredith, Goethe, a magyarok közül Vörösmarty és Arany, szóval nagy összevisszaság korok, irók és könyvek tekintetében. Lehet, hogy néhány hét alatt megváltozik a helyzet, némelyek visszakerülnek a polcra s mások kerülnek helyükbe. De az összevisszaság azért megmarad. Az élet is összevisszaság: minden nap van az embernek oka, hogy az egyik iróval együtt örüljön s a másikkal együtt szomorkodjék.
Hogy mi tett mélyebb hatást reám mostanában? Talán Meredith bübájos The adventures of Harry Richmond-ja; a Tragic comedians-t éppen most olvasom, erről hát csak annyit mondhatok, hogy nagyon érdekel.
Ezeken kivül természetesen vannak olyan olvasmányaim, amelyekhez egy-egy speciális kérdéssel való foglalkozásom közben nyúlok. Ez már munka. Még kevésbbé számolhatok be róluk, mint az előzőkről. Csak annyit mondhatok, hogy évek óta leginkább középkori irók müvei, vagy a középkorra vonatkozó ujabb müvek: nevezetesen Dante korának és a róla szóló irodalomnak müvei.

HATVANY LAJOS
a lélektelen filologizálás ellen irt Die Wissenschaft des Nichtwissenswerten cimü bátor és tudós pamflet, a Gyulai Pál estéje c. tanulmány-gyüjtemény és a Hiresek c. szinmü irója, könyvkalandjairól évek előtt Én és a könyvek cimen már megirta egy kritikusi pályára készülő ember “szenvedéseit”!
A multkor megírtam egy tárca-kritikámban, ma sem írhatok mást:
“Minden könyv, melyet kényszeredett mosollyal veszek át, egy-egy mardosó önvád lesz, ha hetekig fölvágatlanul fekszik s ha aztán kezdem olvasni s leteszem megint, mert nem érdekel. Pedig semmi sem érdekel, minek ámítsam magam. Nekem már csak az esik jól, ha ujra forgathatom, amit minden póruson át beszívtam magamba: Csokonai-t, Ady-t, Berzsenyi-t vagy Arany-t, Horatius-t vagy Shakespeare-t, Balzac-ot, vagy Flaubert-t, Puskin-t vagy Tolsztoj-t. Nem is igen reagál az ember bizonyos idő után, csak a legjobbra. Mint a náthás, aki csak a legerősebb illatokat érzi.” (Pesti Napló 1918. márc 8.)
*
De talán ez sem igaz. Mert ha foglalkozom valamivel, hát akkor az érdekel, amivel foglalkozom. És semmi más. Van úgy, hogy a legrosszabb memoire jobban érdekel, mint Goethe. Hangulat-dolog, hogy mi tetszik és mi nem. Állandó kedvenc könyrve csak pedáns, művészietlen ízlésű embernek van. Ami annyit jelent, hogy nekem nincs. E szerény nyilatkozat után ajánlom magamat Szerkesztő Ur szíves kegyébe.

HEVESI SÁNDOR
a Nemzeti Szinház főrendezője, a Jókai-regények szinpadra költője, A hadifogoly c. szinmű és sok ötletes szinpadi cikk irója.
Állandó magyar olvasmányaim évek óta: Arany, Pázmány, Petőfi, Vörösmarty, Csokonai, Jókai és Mikszáth.
Külföldi olvasmányaim: Plátó, a görög tragikusak, Shakespeare, Dante, Goethe, Moličre, regényirók közül: Dickens, Flaubert, Bulwer és Dosztojevszkij.
Ugyancsak ők gyakorolták rám a legmélyebb hatást és ugyszólván állandó kisérőim.

IGNOTUS
a Nyugat irói csoportjának vezére, költő, kritikus és politikai iró. Miután végigharcolta élete legszebb küzdelmét az uj magyar irodalom elismertetéseért (Kisérletek), most éri meg költői és novellairói reneszánszát: A Slemil keservei-t és a Vallomások-at ujból ajándékba kaptuk mostanában Ignotus verseiből és Ignotus novelláiból cimü könyveiben.
Valaha, kivált gyermekkoromban sokat olvastam, - most annyi az ujság, revü stb. muszájolvasmányom, hogy nem jutok rendszeres olvasáshoz. Türelmetlen is vagyok s főképp adatok érdekelnek, most tehát az ilyeneket szolgáltató könyveket keresem. Vissza nem igen térek olvasmányaimhoz, a legnagyobbakhoz sem, - megelégszem a számízével, mit akkorról hagytak, bár különben vallom és ajánlom, hogy hosszú időközökben uj elolvasásukkal revideálnunk kellene az irókról s egyéb iró nagyokról megállapodott véleményünket. Átmenően és ujabban hatással rám Freud professzor pszichoanalista irásai voltak s Julius Lippert-nek Christentum, Volksglaube u. Volksbrauch c. könyve, valamint, amit valóban ujra elolvastam: az igazán nagy Zolá-nak L’ouvre c. regénye.

KACZIÁNY GÉZA
tanár, a függetlenségi eszmék régi publicistája, a Swift Jonathan és kora irója.
Bár nem tartozom a 15 év óta fölmerült “diadalmas uj irói nemzedék” soraiba, de fölszólittatván, nem akarom megtagadni kérését. Nehéz ugyan visszaemlékezni hatodfél évtized benyomásaira, (hacsak azok nem olyanok, mint az aradi kisdedóvóban nyert fejbeütés, melyet sohasem felejtek el, pedig 57 év előtt kaptam) de azért megpróbálok az első kérdésre is felelni, hogy mik voltak nagy, mély, mondhatni lélek-átalakitó hatással rám? A második felelet könnyebb lesz, mert az már a jelenre vonatkozik.
Gyermekkoromban az én nemzedékem lelkét Robinson Crusoe ragadta meg legjobban. Külön világ az, mely a gyermek előtt megnyilt. Mindnyájan egy puszta szigetre szerettünk volna kerülni s ott a nagy harcot megvivni a természettel és vagy elpusztulni, vagy diadalmasan kerülni ki belőle, mint férfiak. Az ilyen könyvek olvasása tesz szivóssá, határozottá, küzdelem-szeretővé. Sokat köszönhetek tehát Defoe halhatatlan müvének “jellemem fejlődésében”.
Gyermekkorom óta szerettem a Bibliát, melyet mint ároni családból származó protestáns sokszor olvastam, kiválólag az ó-szövetséget, mely drámai erejével roppantul megragadott. Tüzetesebben és igen részletesen azonban vele csak lelkész-koromban ismerkedtem meg. - Vele egy vonalba teszem hatás tekintetében Shakespeare műveit, melyekkel 14 éves koromtól kezdve lángoló szenvedéllyel foglalkoztam. A görög mithológiával foglalkozó kézikönyvemet talán ötvenszer is átolvastam, sohasem feledhető benyomásokat nyerve belőle. Később ehhez az “Edda” ismerete járult, a germán mithosz csodavilága, melyben ép oly alapos jártasságot nyertem, mint a görögben.
Megrázó erővel hatott rám Hugo Viktor két müve: A nyomorultak és A tenger munkásai, Dickens Pusztaház-a és Nehéz idők cimü regényei, melyek jóval többek mint regények, ezekben az emberiség nagy problémáit sejtettem és ismertem föl. Igen korán kezdve nyelveket tanulni, sok idegen iróval ismerkedtem meg, kik közül legnagyobh hatásuak voltak rám Flaubert Salambo-ja és Grabbe drámai müvei. Egy betegségem alatt Macaulay összes essayit átolvastam s ezek is irányt adtak szellemem fejlődésének. Egészen uj történelmi világot gyujtott lelkemben Michelet La Bible de l’Humanité cimü remekmüve. Ezek kedveltették meg velem a történetirást, mely foglalkozásra a szépirodalom után áttértem. Az élet tavasza a költészeté, nyara és ősze a komoly tudományoké. Swift csodálatos Gulliver-je átvezetett e nagy iró tanulmányozására s némileg utánzására is, éreztem magamban, hogy “anch’io sono scrittore satirico”, mely tehetség végzetes hatásu volt közpályámra.
Idővel nagyon válogatós lesz az ember s csak nagy hatásokra reagál. Ilyen Poe Edgar költészete, mely jóval tul nyulik a költészet határain. Az ő Monos és Una cimü párbeszéde a tulvilágba mutat utat a léleknek, kivált az olyannak, mely néha huzamos ideig külön életet él a testétől. Ez már nem költészet: ez a nagy revelációk egyike, mely idősebb korban is megdöbbentő hatásu a gondolkozni szeretők számára. Hozzá és hasonló társaikhoz fogható müvet nem ismerek többet a világirodalomban.
A magyar irodalom inkább csak szórakozást nyujtott, mint okulást. Kölcsey mély honfibúja, Vörösmarty lángoló hazaszeretete, legkedvesebb Petőfi-m édes szerelmi költészete a sziv hurjait ütik meg, de nem adnak mélyen szántó gondolatokat. Az Ember tragédiája a maga elhibázott mivoltában az egyetlen magyar mü, mely bölcsészeti tartalmu és mélyebb hatásu, költészeti részén kivül. Azonban a többi kedvenc iróm csak szórakoztató, észpihentető gyanánt szolgál, mint pl. Jókai, kit a világ legnagyobb irói egyikének tartok s kinek tiszta költészetéhez és páratlan képzeletéhez üdülni járok, mikor valami bánt és feledni akarom az élet vad dulakodásait.
S ez átvezet a második kérdésre: melyek azok a könyvek, melyeket koronként ujra meg ujra átolvasok, szórakozásul. Jókai főleg, kivüle Sir John Lubbock remek kis könyve: Az élet gyönyörüségei, mely fájdalom! még mindig nincs magyarra leforditva. Sok léleknek volna ez vigasztalása, mint ahogy Kempis Tamás sokunknak volt és marad vigasztalója. Ezeken kivül minden kor emlékiróinak müvei adnak pihenést, emberek lelkének megnyilatkozásai, kik hozzánk közel vannak szellemben, közvetlenül szólanak hozzánk és saját bajukat, örömüket adják át nekünk. Ezek s a költészet nemes termékei, Arany, Tompa, Burns, Tennyson, Heine, Lenau, Béranger, Longfellow művei azok, melyekre visszatér lelkem s üdülést nyer. Bevallom gyarlóságomat, hogy Sherlock Holmest is igen szeretem, főleg azért, mert elolvasása után rögtön elfelejtem valamennyit s mindegyik mindig uj lesz nekem, mikor előveszem. Tehát igazán szórakoztató, mert semmi nyomot sem hagy a lélekben. Ép igy vagyok Verne műveivel is, melyeknek azonban nagy nevelőhatást tulajdonitok.
Ime, ezek, minden nagyképüség nélkül azok a könyvek, melyeket szeretek, de nem ezek mind. Burckhardt két müve a renaissanceról ép oly kedvencem, mint Teleki Sándor öt kötete, meg mint még száz más mű, de nem akarok egész antikvár-katalógust ideirni. De hovatovább ezek is fogynak s alig marad majd egy-kettő, de holtig megmarad három, a Biblia, Shakespeare és Petőfi.

KAPOSI JÓZSEF
a Dante Magyarországon c. nagyszabásu irodalomtörténeti és bibliografiai munka szerzője, a Fioretti di S. Francesco d’Assisi forditója. Egy időben a katholikus irodalom vezérembere, a Magyar Szemle szerkesztője és a Szent István-társulat igazgatója.
Tanulmány és vigasztalódás okából az utóbbi esztendők folyamán a leggyakrabban voltak kezemben: a Biblia, Dante, Petrarca, Boccaccio művei és minden számottevő olasz, francia, angol, német és magyar könyv, mely reájuk vonatkozik. Plutarchos párhuzamos életrajzai. Gregorovius: Geschichte der Stadt Rom im Mittelalter. Davidsohn: Geschichte von Florenz. Venturi: Storia dell’ arte italiana. Taine: Voyage en Italie. Pázmány prédikációi. Aquinoi Szt. Tamás Summái.
Szórakozást és üdülést legtöbbször a következő költőknél és iróknál kerestem: Vörösmarty, Petőfi, Arany, Zrinyi, Mikes Kelemen, Madách, Babits Mihály, Homeros, Euripides, Vergilius, Horatius, Shakespeare, Milton, Byron, Longfellow, Tennyson, Dickens, Thackeray, Macaulay, Carlyle, Puskin, Gogol, Turgenjev, Dosztojevszkij, Goncsarov, Tolsztoj, Moličre, Goethe.
Éjjeli szekrényemről sohasem hiányoznak: St. Augustinus: Confessiones, Imitatio Christi, Fioretti di St. Francisco d’Assisi.
Gyermekkoromban, majd fiatalságomban nagy hatást tettek reám: Defoe Robinzonja, Cooper regényei, Eötvös Kartauzija, Jókai Kárpáthy Zoltánja, továbbá Chateaubriand, Lamartine, Montalembert és Ozanam munkái.

KÖNIG GYÖRGY
egy Musset életrajz és egy Flaubert tanulmány irója.
Megtisztelő felhivásának örömmel teszek eleget, mert amint magam állandó érdeklődéssel figyelem, hogy mások mit olvasnak, el kell hinnem, hogy olyanok is lesznek, kiket az én kedvenc olvasmányaim érdekelnek.
“Kedvenc olvasmányaim”, ezt a kifejezést használom én is, mint ahogy Szerkesztő Ur is kérdőivében, “ujra meg ujra visszatérő olvasmányok”-ról beszél. Véleményem szerint azonban ez inkább csak vágy, állandóan érzett óhajtás lehet, mint megvalósított tény, mert egyrészt nem értünk rá, (vagy legalább is a kellő mértékben nem) olvasmányainkhoz, ha azok megtetszettek, visszatérni, azután meg másrészt, az igazi olvasót, azt tudniillik, aki az olvasást szellemi élete egyik főfunkciójának tekinti, lénye inkább uj meg uj olvasmányok felé hajtja, mint a régiekhez való visszatérésre. - De ime a cimek: Gottfried Keller: Leute von Seldwyla, C. F. Meyer történeti novellái és költeményei, Rousseau: Confessions, Flaubert: Madame Bovary, Éducation sentimentale, Anatole France: Histoire contemporaine, Romain Rolland: Jean-Christophe, Macaulay: History of England, Buckle: History of Civilisation in England I. és II., Cervantes: Don Quijote, Dosztojevszkij: Bűn és bűnhődés, Tolsztoj: Háboru és béke.
E lajstromban, a feltett kérdésekhez képest, nem is annyira azon műveket iparkodtam felsorolni, melyek legjobban tetszettek, (ez esetben talán felvettem volna néhány irói életrajzot, mert ezeket, - már az egész műfajt is - nagyon szeretem, például Strauss Voltaire-jét, Boissier Saint-Simon-ját, Faguet Flaubert-jét, Adolf Frey C. F. Meyerjét vagy Riedl Arany János-át), mint inkább azokat, melyek erős és maradandó hatással voltak reám.
Az embernek efajta - egészen őszinte - lajstrom összeállitásánál igen mélyen kell leszállnia magába, hogy az egyes művek világirodalmi sulya ne feszélyezze, mert enélkül nehezebben szánja rá magát arra, hogy egy nem elsőrendünek fémjelzett irót fölvegyen, mint arra, hogy Homeros-t, Dante-t, Shakespeare-t vagy Goethe-t kihagyja. És kétségtelen is, hogy minden ilyen lajstromhoz egy megfelelő másik lajstrom is tartozik, a nagy hatást nem tett művek lajstroma. Ennek természetesen csak az emberi szellem legkimagaslóbb remekműveinél lehet fontossága, ott azonban épen olyan nagy, mint a pozitiv lajstromnak s nem is lehetetlen elképzelni, hogy a kettő összevetéséből az egyén szempontjából valami eredmény vonható le.
Ha a fenti lajstromon mégegyszer végigtekintek s magam után indulva általánositani próbálok, arra a megfigyelésre jutok, hogy olvasmányainkban legnagyobb hatással két dolog van reánk: 1. a költő szuverén teremtő munkája, melyre példa Cervantes, vagy Keller, 2. az élet és az emberi lélek mélységeinek feltárása, melyet Dosztojevszkij-nél, Tolsztoj-nál, Flaubert-nél vagy Romain Rolland-nál, önéletrajzi alapon pedig Rousseau-nál találunk. Nagy hatást érhet el a történelmi rekonstrukció is, ugy a művészi, mint a tudományos. (C. F. Meyer és Macaulay.) Buckle művét a szuverén gondolat, Anatole France-ét a szuverén irónia teszi naggyá.

LUKÁCS GYÖRGY
filozófiai és esztétikai iró, A modern dráma fejlődésének története és a Lélek és a formák irója.
Az első könyv, amelynek maradandó hatása volt reám, az Iliasnak egy magyar, prózai és kivonatos forditása volt, melyet kb. 10 éves koromban olvashattam először és bizonyos alakok, beállitások stb. szakadatlan kontinuitásban elevenek és aktuálisak maradtak belőle számomra. Többi, gyerekkoromban olvasott könyv hatása teljesen ephemer és nem mélyreható volt, a Genesis kivételével, mely kb. 13 éves koromban egy vallási krizist idézett fel bennem. Az első igazán korszakot jelentő mű azonban számomra mégis az Ibsen Kisértetek c. drámája, mellyel olvasmányaim iránya és stilusa egy csapásra megváltozott. Neki köszönhetem részben a modern irodalom ismeretét (főleg Ibsen többi müveire, Hauptmann-ra és Strindberg-re gondolok), de legfőképen azt, hogy már gimnazista koromban elhagytam kortársaim sekély naturalizmusát, mely kb. 15 éves koromban, a Welträtsel olvasása után engem is elfogott, Ibsen elvezetett Hebbel-hez és Hebbel egyrészt egy gondolati elmélyedést jelentett és evvel Schopenhauer és Nietzsche megismerését, másrészt meghozta a müvészi forma első felderengő megértését, a Grüner Heinrich és a Herrmann und Dorothea olvasását. (Ez utóbbi különben a legállandóbb és legvisszatérőbb olvasmánya maradt eddigi életemnek.) - Az egyetemi évek nálam is, mint valószinüleg mindenkinél, az olvasmányok széleskörüvé válását jelentették. Engem elvezettek a német romantikához (különösen Fr. Schlegel és Novalis-hoz), a 19. század nagy francia és angol iróihoz, akik közül Flaubert és Baudelaire, Swinburne és Keats voltak akkor a legfontosabbak számomra és lehetővé tették Shakespeare és a görög tragédia első megértésének kisérletét. Ebbe az időbe esik, hogy először megismerkedtem a Kierkegaard oeuvrejével, mely azóta szünetlenül kiséri fejlődésemet; ekkor olvastam szintén elveszithetetlen értéknek Marx-ot (és néhány ujabb szociológust; főleg Simmel: Philosophie des Geldes cimü müvét). A saját produkcióra való átmenet idején a Kassner, Dilthey és Paul Ernst essayi hatottak reám és - stilus tekintetében - az Ady Endre akkor megjelent költeményei.
Természetes, hogy egy későbbi kor sem hozza meg ujra a gazdagitó olvasmányok eme sokaságát. Ha a később számomra korszakot jelentő könyveket tekintem, akkor legelsősorban a Sebastian Franck Paradoxa cimü müvét kell emlitenem, melyet egy szerencsés véletlen a legjobb pillanatban játszott kezembe. Ezen indult meg a misztikus filozófia olvasása is: Plotinos és Meister Eckhardt, mellettük Lao-Tse, az Upanishadok, az Uj Testamentum. S. Francesco, Valentin Weigel stb. Ebbe az időbe esik a Dosztojevszkij igazán termékeny olvasása is és vele az orosz irodalom (főleg Tolsztoj és Gogol) megismerése.
Az utolsó évekből csak egy nagy könyvhatásról számolhatok be: a Kritik der Urteilskraft ujbóli olvasásának eldöntő befolyásáról. Vele végleg megszilárdult a kapcsolatom a klasszikus német filozófiához; módomban volt szilárd állást foglalni a modernekhez és ez a könyv adta meg nekem (amit a legnagyobb szerencsének érzek) a lehetőséget az érett Goethe megértéséhez (elsősorban a Wilhelm Meisters Wanderjahre-t értem) és rajta keresztül a Hegel oeuvre-jéhez.

LYKA KÁROLY
művészeti iró, u Művészet szerkesztője, a Kis könyv a művészetről irója.
1. Állandó olvasmányaim elsősorban a szakom körébe vágó könyvek, értekezések, tehát a művészeti irodalom, ezenkivül modern természettudományi és régi magyar kulturhistóriai vonatkozásu könyvek. Kis könyvtáram állandóan használt kötetei ebből a körből valók. Goethe Faust-ját és Madách Ember tragédiáját l-2-3 évi időközben ujra s ujra el szoktam olvasni.
2. “Mély hatásról” szólni nagyon relativ. Fiatalabb korában sokkal könnyebben enged az ember erős hatásoknak, mint meglett korában. Ifjukoromban valósággal elragadott Jacobsen Niels Lyhne-je, ebből egész halom példányom gyült össze, utazgatásaim közepette ujra s ujra megvettem. Épp igy jártam Dante Inferno-jával, ennek magyarázata részben az, hogy azokban az években Olaszországban laktam. Valamivel később Schopenhauernek pár fejezete s még később Poincaré Tudomány és feltevés c. műve hatott rám rendkivül. Ide sorolhatom még Vajda néhány költeményét.

RADÓ SÁMUEL
széles skáláju publicista, a Politikai olvasókönyv irója.
Renan, Spencer, Jókai, Mikszáth és George Eliot.

SCHÖPFLIN ALADÁR
a Vasárnapi Ujság főmunkatársa, kritikus, a Magyar irók c. tanulmánygyüjtemény irója.
Ha azt keresem, hogy kik azok az irók, akik életemet végig kisérték, akiket nemcsak minduntalan ujra olvasgattam, hanem gondolataimban mindennapi társaim is voltak, bizalmas kisérői életemnek, akkor Arany-ra, Goethé-re (a Faust és a Wilhelm Meister szerzőjére), Shakespeare-re (kiváltképen a Hamletre és a vigjátékokra), Dosztojevszkij-re és Ady-ra kell gondolnom. Ők azok, akik, ugy érzem, benne vannak legtöbb gondolatomban, beleszivódtak egyéniségembe, annak alkotó részeivé váltak. Azt hiszem, ebben nem annyira az ujraolvasás, mint inkább a folytonos rájuk gondolás, a szellemükkel való elteltség a fontos. Most a háboru alatt nagyon előterébe került gondolataimnak a Gulliver és Voltaire Candide-ja, viszont elhidegedtem Anatole France-tól, aki régebben sokat és erősen foglalkoztatott.
Különböző életkorok szerint különböző irók tettek rám hatást. Legelső olvasmányom 7-8 éves koromban Jósika Csehek Magyarországon cimü regénye volt, majd a Vasárnapi Ujság néhány régi évfolyama és Tóth Kálmán élclapjá-nak, a Bolond Miská-nak néhány kötete - azok a könyvek, melyek falusi házunkban megvoltak. Ezek a tulkorai olvasmányok csak zavaros benyomást tettek rám, mégis nagy volt a hatásuk, mik megnyitották előttem az olvasás nagy örömforrását. Később a keleti mesék adtak tartalmat gyermeki fantáziámnak. Tizenkét éves koromtól tizenhatig Petőfi és Jókai, 16-tól 20-ig Arany, Gyulai, Heine, 20-tól 24-ig Goethe, Schopenhauer, Kant, a magyar irodalomról való gondolatomra Gyulai-n és Péterfy-n kivül Ignotus, a regényben az oroszok: Turgenjev, Tolsztoj, Dosztojevszkij; Heine még mindig. Shakespeare-hez harmincadik évem táján édesedtem hozzá melegebben és őszintébben, ebben az időben foglalkoztattak erősebben az angol irók, különösen Thackeray és Tennyson, Dickens-től csak a Copperfield, a franciák közül Zola, Maupassant, valamivel később Rousseau, Voltaire és Flaubert, s ekkor ismertem meg behatóbban Taine műveit, nemkülönben Saint-Beuve-öt. Harmincadik évemen tul voltam, mikor megismerkedtem Ady-val, aki életem legnagyobb irodalmi élményei közé tartozik, s lényegesen módositotta az irodalomhoz való viszonyomat. Valamivel később Babits és Móricz Zsigmond. Ők hárman izgatnak ma is legjobban. Kritikusi mesterségem arra kényszerit, hogy tulnyomórészben a magyar irókkal foglalkozzam s az utolsó tiz évben csak néha, pihenésül fordulhassak külföldi irókhoz. Ezek közül a legujabban födöztem föl Gottfried Keller-t, akinek néhány könyvét ujra elolvastam, Romain Rolland-t, Thackeray Hiuság vásárá-t, Goethe Tassó-ját. E két, először kora fiatalságomban olvasott mü jelentőségét csak most fogtam fel igazán, mikor husz év mulva ujra beléjük merültem. Arany-hoz való viszonyom is közvetlenebb, konvencióktól mentesebb, tehát - ugy érzem - igazabb lett s Vörösmarty-ról is egészen más koncepcióm kezd lenni, mint még öt-hat évvel ezelőtt is volt.

SIKABONYI ANTAL
a Komjáthy Jenő, és Az alkotó lélek és a háboru c. tanulmányok irója.
A könyv ma, a háboru iszonyatai, szenvedései közben valóban sokkal többet jelent, mint eddig bármikor, de hogy mindannyiunkra, kiknek sorsuk a nyomtatott betüvel elhatározódott, melyik irás hatott leginkább, egyformán ma, avagy régebben: egy szép vers, vagy egy elriasztó regény, egy divatos munka, vagy egy lelkünkben rejtegetett szerző, egy mindenkit megrázó irás, avagy egy eldugott kis napihir a lapokban, a Biblia-e, amit oly jó a zsebünkben hordani, ha utunk messzi visz, avagy egy szülői szó, amit oly jó a szivünkben hordani, mig éltünk le nem jár: azt, úgy hiszem, eldönteni soha nem lehet. A legmélyebb órákat azonban ujra meg ujra leginkább talán mégis Shakespeare, Arany, Leopardi, Petőfi, Komjáthy Jenő, Reviczky Gyula, Jókai, Dickens, Tolsztoj, Taine, Emerson és Gyulai Pál munkáinak köszönöm. Édesapám mindig komoly könyvek olvasására buzditott, mig édesanyám inkább a verseknek örült, mikor kis diákkoromban esténkint klasszikusokat olvastunk fel egymásnak boldog, meleg családi körben: olvasmányaimban és irásaimban ezeknek az emlékeknek a hatása is természetesen végig megmarad.

SUPKA GÉZA
nemzeti muzeumi őr.
Kedves barátom,
daktilus és anapesztus között, a világtörténelem egy hatalmas cezurája idején, amikor az utolsó évtizedek mind lanyhább lélekzetvétele után most elállott az érverés, hogy talán már a közeli jövőben annál hatalmasabb lüktetéssel rohanjon előre, az emberi gondolat szabad kifejlődésének egy ujabb mérföldköve felé: ebben a tényleges “lélektani percben” ér a felhivás, tartsunk szemlét lelkünkben; iparkodjunk azt a lelki folyamatot könyveink felsorolásával ujra lerajzolni, amely mindannyiunkban külön-külön lejátszódott, amig a Makart-féle pszeudohistorizmus ragyogó játékaitól eljutottunk a Hindenburg-féle históriacsinálás verizmusához. Nyilván hálás lesz a feladat, amit Magad és magunk elé tüztél; mert ha nem is sikerül a 19. század végén a lelkek mozgalmainak olyan egységes forrására visszamutatni, mint aminőt a 18. század végére nézve az enciklopedisták irásai jelentenek, talán épen a koncentráltságnak ez a hiánya, az iparilag szertetagolt életnek ez a diffuzus volta fog a történések mögé élesen bevilágitani. A különböző mentalitások e gyónásaiból - mert hiszen a Könyvtári Szemle körkérdését másnak nem tekinthetjük - a 20. század eleje Magyarországának diszperz kulturája fog mint miliőkép kibonyolódni: egységtelen, vezető domináns és tulemelkedő egyéniségek nélkül való tarka kaleidoszkop; lázas keresés, hamis istenek imádása, az elméknek ritmustalan bolyongása szürke éjszakán...
*
Látod, barátom, tetemes előitéletekkel látok neki az elém szabott feladatnak. A mesterségem nem türi meg a gondolatok izoláltságát: minden fogalom miliőben jelentkezik nálam s amikor irodalmi emlékeimmel egyedül szeretnék maradni, hogy őszintén ujra átéljem őket és csakis őket, irányregény körvonalai rajzolódnak le bennem. A magam multjával szemben való pragmatizmus az “Én” romantikájával szövődik át, s amint az emlékeimben élő könyvek cimét sorra feljegyzem, egyszeriben azt látom, hogy háromtételü szonátává sürüsödnek együvé; a három tételnek három latin neve van, amit sajnos, nem tudok magyarra forditani: specializálódás, eklekticizmus és totalitás. Ma még hiányzik a történelmi távlat, amelyből meg tudjam itélni, hogy ez a három kategória miliő-jelenség-e, vagy pedig tisztán a magam fejlődési menetéé-e: de a három tétel nálam fokozódást jelent és az az érzésem, hogy ez a fokozódás odakünn az életben is lejátszódott azalatt az emberöltő alatt, amennyire irodalmi emlékezésem visszanyulik.
*
Van egy kedves gyermekkori emlékem: Wiseman Fabiolája. Ha eltekintek a benne élő zélosztól, még ma is életértéknek tudom ezt a könyvet: speciális szakom, a régészet iránt való érdeklődést ez lobbantotta ki először bennem s a Quo vadis-féle lázakat csak azon a hatáson keresztül tudom megitélni, amit a Fabiola rám, mint gyerekre gyakorolt. A multak emlékeinek megelevenitése, ködös korok felvilágositása, ismeretlen előidők felderitése, a régészettel szomszédos határtudományok kutatása, keleti vallások összehasonlitó történelme, a történelmi kuriózumok gombostüre szedése, szóval az emberi kultura történelmének alsó áramlataiban való munkálkodás - talán mindez abból a gyönge gyökérből fakadt, amit a Fabiola klasszikus romantikája ültetett el bennem.
A romano-angol püspök paszticcsója persze elsekélyesedett volna bennem, ha - nem tudom már, minő oknál fogva - hozzá nem járul azon magyarjaink iránt való érdeklődés, akiknek egész sora kénytelen volt idegenbe elszakadni, csakhogy a magyar őstörténet földrajzi nyomait kutathassa Ázsia szivében. Kőrösi Csoma, Besze, Vámbéry, Stein Aurél sorsa, munkája érdekelt s talán Vámbéry könyve a magyarok eredetéről volt az, amely a “saecula obscura” kutatását, mint életpálya kivánását váltotta ki belőlem.
Körülnézek a könyvespolcomon, ott, ahol a régészettel való - immár, sajnos, törvényessé vált - viszonyom tanúi: az archeológiai, kulturhistóriai, művészettörténeti szakmunkák állanak. Nosztalgia fog el. Irigylem pályatársaimat, akiknek lelkét egészen betölthette a “Szak”. Nyugodtan elspecializálódtak; tudományunk burzsoájivá lettek, akik gyönyörü eredményeket érnek el szakjuk sima országutján, mig nékem elébb rendet kell vágnom az irdatlanba és szaporátlan munkám egyetlen hálájául csak azt a tudatot nyertem, hogy - hálaistennek, semmi közöm az eszmét elölő drilles fachsimpeleihoz.
Valami csodálatos ekleticizmus virradozott bennem. A mirage oriental elfogott engem is. Szakmám lelkét kerestem s azt láttam, hogy a régészetileg is megállapitható különbözőségek mögött, az érzések és gondolatok világának differenciáltsága még sokkal mélyebb szakadékot teremt Kelet s Nyugat között, s hogy a magyarság e szakadék szélén jár. Ha elolvasom az Ujtestámentumot és a Marx Kapital-ját, akkor a kettő között valahol középütt megkapom a nyugati lélek keresztmetszetét. De hogy ismerem meg a Kelet lelkét? Két kis könyv maradt meg számomra a keresésnek ebből a fázisából. Az egyik Lavkadio Hearn Kokorója, a másik pedig Borel könyvecskéje: Weisheit und Schönheit aus China. Távlatot kaptam. Már-már elszoruló lelkem levegőhöz jutott. Csöndes megértéssel kezdettem közéletünk édeskés, busido-hangját, kotaura hajbókoló pagódli-figuráit kisérni. A tao gyöngyének ragyogása kiszépitett minden kicsinyességet, amivel találkoznom kellett; kiirtott sok minden undort s helyébe a “tout comprendre” bölcselete lépett. A magam kis “énje” háttérbe szorult; sóvárgással kerestem az események mögött lévő nagy összefüggéseket. Csak néhány példát erre: a népvándorlások ezentul már nem mint a barátkrónikák kolofonjai, hanem mint nagy természeti katasztrófák következményei tüntek fel előttem; a magam szerény körében lejátszódó érdekellentétek apránként eltolódtak a világszemléleti különbözőségek és a középosztály elproletarizálódása folyamatának perspektivájába; az állameszme fejlődésének lépcsőjén a különböző csoportosulási formák: nemzetiségek, városok - földrajz-gazdasági eredőkké és tényezőkké értékelődtek át; kulturhistóriai tények mögött a fejlődés gondolatával kontaminálódó szervezettség erejét láttam, amely az önös egyedtől céltudatosan vezet a nemzetek fölötti egységhez. És igy tovább: sok-sok apró mühelytitok, amely e körkérdés olvasóit aligha érdekli. (Volt azonban még egy kedves könyvem, amely ezen az egész fázison át elkisért s amelyet épen csak a történeti hüség kedvéért emlitek meg: Egon Berg Buch der Bücher-je; aki ismeri, tudni fogja az értékét.)
Vajudásos, nehéz korszak volt ez; szaggatott, mint a nyári vihar felhője. És nyugtalanitóan nyomasztó, akár a szonáta szkerzó-tétele. De megérte a válságot: eredménye a totalitásra való törekvés, a végokok szüntelen kutatásának vágya, a trivialitás elkerülésének meleg-áhitása lett. Pulszky Ferencnek az apró emberi gyöngeségektől immár levetkőzött, lassan történelmi levegővel átitatódó alakja bontakozott ki előttem az “Életem és korom” lapjairól. Gyönyörü szintetikus gondolkodás, amelynek pillérei a törhetlen klasszikus liberalizmus és a müvelődéstörténetileg teremtő igazságkeresés. A századokat átfogó tudása, Nyugateurópa próbakövén kicsiszolódott elmeéle toronymagasságban tulemelkedik a hazai közélet malomalatti szennyes kicsinységein. Ha ő jónak itélte, hogy a magyar történelem tüző napján átérlelődött egyéniségét a szabadelvüek küzdelmeinek élvonalába dobja be; ha szükségesnek találta, hogy a kutató tudós studióját elhagyva, a magyar politikai levegő megfrissülését szolgálja és intuitiv történelmi itéleteit a közélet váltóasztalára vesse - a jelen idők legalább is épugy megkövetelik az intellektus áldozatát s legalább is époly szükség van emberekre, akik a reakció és a tultengő romantika áradata elé gátat emelni segitsenek. A Nordau által megbélyegzett “konvencionális hazugságok” ma is teljes szinpompájukban hajtják ki mérges virágukat és talán soha nagyobb szükség nem volt a “politikai lélekre”, amely a történések célszerüségét kideritse és a gyakran elrejtőzött, felszin alatt tovafutó okszálakat kibogozza. Hogy ebben a fejlődési szakban mi volt a vezető olvasmányom?! Teremtőisten, - egy csomó levél (kötetekre menne!), amely mindarról kesergett, hogy az ország középső társadalma hogyan nyomorodik el; hogy az intellektus miképen kerül alája a vele szemben álló tőkés termelési rendnek; hogy a társadalmunkon eluralkodó materiális erők hogy nyügözik le a szellem értékeit. És igen, három kis könyv nagy hatással volt reám; Lamprecht: Einführung in das historische Denken; Unold: Politik im Lichte der Entwickelungslehre és Boruttau: Die Arbeitsleistungen des Menschen.
Az embernek véges az ereje s mindannyiunk közös sorsa a bűvészinasé. Felidézzük a nagy koncepciók szellemét s nincs aztán erőnk vele megbirkóznunk. De ha egyáltalán vannak életértékek: a totalitás felé való őszinte törekvés bizonyára közéjük tartozik; harmóniát teremt szándékaink és cselekvéseink között és a kiegyenlitődöttség tudatával tölti el világnézetünket. S ez a nyugodt öntudat nagy kincs: felér bármi transzcendentális igéretekkel; mert nyugodtan enged a nagy kérdőjelnek szemébe néznünk, amely az életnek tulajdonképen való értelme s amelynek a neve: elmulás.
Köszönöm, barátom, hogy arzis és tézis között módot nyujtottál ezeknek elmondására.

SZÁSZ ZOLTÁN
a Kedves mester! c. szindarab és a Szerelem c. tanulmány irója.
Kérdésére nem adhatok egészen pontos, a kérdés irányitásaihoz teljesen igazodó feleletet, mert ha azt tenném, legfeljebb egy-két könyvet emlitenék s ezeknek emlitése pedig nem jellemezné kimeritően fejlődésemet. Ezért inkább egyes irókat, sőt egész eszmeáramlatokat fogok emliteni, amelyek egymásban és egymás mellett hatottak gondolkozásmódom kialakulására s igy a bennem rejlő organikus tulajdonságok mellett az okai, hogy olyan vagyok, amilyen. Legzsengébb gyermekkoromban, 5-6 éves koromban olvastam klasszikusokat, Arany-t és Vörösmarty-t, Goethe-t és Schiller-t s legkoraibb ifjukoromban, 12-13 éves koromban bölcsészeket, Plato-t, Kant-ot és Schopenhauer-t. Szépirodalom és bölcselet között lengett folytonosan ide-oda fejlődésem. Később, ugy 20 éves koromban, nagy, de nem tartós hatást gyakorolt reám Nietzsche; tartósabb társaim és fejlesztőim voltak Taine és Renan. Ezután hosszu ideig a Darwin-Spencer-Haeckel hármas csillag fénykörében álltam. A harmincas évek felé a történelmi materializmus és a szociáldemokrácia eszmevilága foglalkoztatott. Mindig nagy élvezettel olvastam Max Nordau könyveit és tárca-tanulmányait is. Legujabban a freudizmus és Bergson kötött le erősebben. A nemi élet kérdése régóta izgat s igy ennek a problémának szakirodalmával is állandóan foglalkozom. Néhány könyvet és irót, melyet s kit különösen kedvelek, idejegyzek még; Goethe, különösen Faust és Westöstlicher Divan, Heine költeményei, különösen az élete vége felé irottak. Vörösmarty, Arany, nem népies művei inkább, mint az u. n. népiesek. Madách Ember tragédiája, Byron Don Jouanja. A regényirók közül Stendhal, Balzac, Zola, Flaubert, Anatole France, Tolsztoj és D’Annunzio, a drámairók közül Moličre, Ibsen és Rostand. Ujabban politikai tanulmányokat olvasok.

MŰVÉSZEK
BEREGI OSZKÁR
a Nemzeti Szinház művésze.
A Biblia, a görög tragikusok és Shakespeare-en kivül uj magyar iróinkat szeretem legjobban. Kedvesebbek ők nekem minden idegennél. Azért-e, mert tehetségesebbek, vagy mert a vérük összetétele hasonló az enyémhez? - mindegy, hogy miért, őket szeretem legjobban.

KÖRÖSFŐI-KRIESCH ALADÁR
festőművész.
Nagyon a mellemnek szegzi a pisztolyt megküldött kérdéseivel! De én, védelmül visszakérdezek: “Könyv” alatt mit értsek: szépirodalmit, tudományost, vagy szakkönyvet, vagy hát valamennyit? Mert ha mint piktort kérdeznek meg, ugy azt mondom: hosszú éveken át mindennapi kenyerem volt a jó Cennino Cennini könyve a müvészet mesterségéről, a Trattato della pittura! De hát ez kevés embert érdekel, - még kevesebb fogja olvasni. Ugy általában Goethe-vel kezdtem. 22-28 éves koromban úgyszólván naponta olvastam a Divina commediában és nem csak az Infernot. Csak jóval utána az Odysseát.
A néplélek minden megnyilatkozását különösen szerettem és kerestem a Sagak, a Kalevala, a Niebelungok, a 13-14. század olasz lirájában, a Minessängerek s ép ugy a 11-12. század dán és kelta mondáiban. A magyar irodalomban is mindenekelőtt a népköltészetet kerestem: a székely balladákat, Kriza János Vadrózsáit és Balassa Bálintot. Csak ezek után jönnek Arany, Petőfi, Berzsenyi. Az élők között Gárdonyi, Ady egy-egy verse.
Egy időben nagy hatással voltak rám Tolsztoj munkái, Ruskin irásai és még Rosetti versei is. Utoljára találtam meg a Bhagavad-gitá-t.
De most látom csak, mily szörnyü igazságtalan voltam! Mekkora hálátlanságot követek el ama sok egyéb könyv és lélek ellen, akik nekem még oly sokat, édeset és üditőt adtak innom!
Mily gyönyörüséggel olvastam 15 éves koromban Reclus könyvét a Földről, mennyit tanultam Darwin hires könyvéből vagy Helmholtz értekezéseiből!
Most nem sokat olvasok - modern dolgot nagyon keveset. Ebben is igazságtalan vagyok. Néhány oldalt egy-egy krónikából vagy egy egyszerü természettudományi értekezést, amit még meg tudok érteni - no és még valakit, aki pedig modern: Lagerlöf Zelmát!

KÜRTHY GYÖRGY
szinész, ujságiró, festő és könyvillusztrátor.
Állandó kedvenc olvasmányaim: Andersen meséi, Dickens: Pickwick-club, Shakespeare: Hamlet, Maeterlinck: A kék madár, Swift: Gulliver, Mikszáth munkái, Berzsenyi versei és Tolsztoj regényei.
Átmeneti hatást tettek: id. Dumas: Napoleon, Méray-Horváth regényei, Herczeg Ferenc munkái, Jókai, Molnár Ferenc, Déryné naplója, Conan Doyle első elbeszélései, Gorkij munkái, Ambrus Zoltán és Krudy Gyula munkái és Szép Ernő versei.

KÖNYVTÁROSOK
DIENES LÁSZLÓ
a budapesti Városi Könyvtár egyik könyvtárosa.
1. Azt hiszem, hogy állandó, vagy ujra meg ujra visszatérő olvasmányai csak bizonyos koron tul vannak az embernek. Én legalább még nem jutottam el - sajnos - odáig, hogy azokat a könyveket, melyek tetszettek s melyeket az ujból elolvasandók képzeletbeli listájába felvettem, tényleg másodszor is elolvashattam volna. Amennyiben azonban az állandó olvasmányok kialakulása mutatkozni kezd, ez dacára a modern irodalom iránti előszeretetemnek, a régi és ujabbkori klasszikusok felé irányul.
Ugy, hogy állandó olvasmányaimból a Faust mellett csak kedvenc költőimet nevezhetem meg, akik között a legtöbbet forgatom Csokonai, Vörösmarty, Arany, Baudelaire, Verlaine, Ady, Babits, Tóth Árpád verseskönyveit.
2. Ugyanaz az ok, mely az első kérdésre csaknem lehetetlenné tette a választ, itt is csaknem ugyanugy hat, csakhogy ellenkező irányban. Mert bizonyos korig melyik valamire való könyv nem gyakorol - legalább - átmenetileg mély hatást? S ugyebár nem kivánja, hogy szellemi életrajzot irjak?
Tehát csak azt irhatom, hogy az utóbbi években legnagyobb hatást szellemi fejlődésemre hitem szerint Plotinos Enneádjai, Knut Hamsun, Flaubert, Dosztojevszkij, Bang és Th. Mann regényei gyakoroltak. Az uj magyar irodalomból pedig az első kérdésemre adott válaszban emlitett költők mellett Móricz novellái és egyfelvonásosai, Kaffka: Mária évei és Szinek és évek és Laczkó Géza Német maszlag, török áfium c. Zrinyi-regénye tette rám a legnagyobb benyomást.

ERDÉLYI PÁL
az ország legmodernebb könyvtárának, a kolozsvári Egyetemi Könyvtárnak igazgatója.
A könyv végig kisérte egész életemet, pályámon igen sokféle módon és alkalommal, gazdag változatosságban mindvégig és mindig társam; kenyerem, gyönyörüségem, munkám, vigasztalásom és becsvágyam forrása volt. Nem tudok visszaemlékezni életemnek egyetlen szakaszára, mikor a könyv nem lett volna jó barátom s én barátja minden jó könyvnek. Nem is egy vagy több könyv tehát, hanem maga a fogalom, ami én reám állandó és elhatározó hatással volt. Ezért, hogy hálátlan és elfogult ne legyek, nem egy vagy több könyvnek, hanem általában a jó könyvnek köszönöm, amit velem tettek. S ha mégis megnevezhetek egy könyvet, amit életemben legtöbbször elővettem, a Bibliát, abban a tudatban tehetem, hogy azt minden korok, nemzetek és nemzedékek a könyvek könyvének ismerték el. Iróim, akiket sokszor fölkeresek, többen vannak, közöttük Dickens-t és Jókai-t, Dante-t, Shakespeare-t és népi költészetünk könyveit forgatom legtöbbször és állandóan.

FERENCZI ZOLTÁN
egyetemi tanár, a budapesti Egyetemi könyvtár igazgatója, tömérdek irodalomtörténeti és történeti tanulmány, Petőfi élete, Deák Ferenc élete irója.
1. Melyek azok a könyvek (nemcsak magyarok), amelyek állandó, vagy ujra meg ujra visszatérő olvasmányai?
Ezek a következők: 1. Biblia. 2. Homeros Iliás-a és Odysseá-ja. 3. Vergilius Aeneis-e. 4. Dante Divina commediá-ja. 5. Moličre Misanthrope-ja. 6. Shakespeare Hamlet-je. 7. Goethe Faust-ja. 8. Petőfi összes költményei. 9. Arany Toldi-ja. 10. Madách Ember tragédiája.
2. Átmenetileg mely könyvek gyakoroltak rám mély hatást?
Rendkívül sok. Ezeket felsorolnom nem is lehetne. Köztük a fontosabbak: Plutarchos párhuzamos életrajzai, Sophokles tragédiái, Thukidides, Horatius, Tacitus, Cervantes Don Quijote de la Mancha-ja, általában Moličre és Shakespeare, aztán Rousseau és Goethe, általában Balzac és Dickens regényei, Carlyle Francia forradalom története, Kant Kritik der reinen Vernunft-ja, Hegel történelem filozófiája, a magyarban Zrinyi eposza, Csokonai, Kölcsey, Vörösmarty, Kemény Zsigmondnak általában összes müvei, Széchenyi munkái, Jókai, Eötvös regényei, Mikszáth sok müve, természetesen Arany összes müvei, Gyulai Pál Vörösmarty életrajza s ujabbkori iróink közül is több, mert nagyon, de nagyon sokat olvastam, miket felsorolni lehetetlen s céltalan volna.

GYALUI FARKAS
a Legkedvesebb könyveim cimü, 1902-ben megjelent hasonló irodalmi ankét szerkesztője, bibliografiai és irodalomtörténeti iró, egyetemi magántanár, a kolozsvári Egyetemi Könyvtár egyik igazgatója.
Ha valakinek, ugy nekem válaszolnom kell a hozzám e tárgyban intézett kérdésekre, mert hisz, 15 évvel ezelőtt magam Legkedvesebb könyveim cim alatt Singer és Wolfner kiadásában közrebocsátottam hasonló tárgyu könyvet. Tóth Lőrinc, Éjszaki Károly, Kőváry László, Jókai Mór, Prielle Cornelia Szerdahelyiné, Falk Miksa, Vámbéri Ármin, Baksay Sándor, Herman Ottó, Ágai Adolf, Gr. Kuun Géza, Berczik Árpád, Rákosi Jenő, Hegedüs Sándor, Bartha Miklós, Mikszáth Kálmán, Gr. Zichy Géza, Jászai Mari, Endrődy Sándor, Ábrányi Emil, Berzeviczy Albert, Váradi Antal, Jakab Ödön, Gabányi Árpád, Bársony István, Murai Károly, Tóth Béla, Benedek Elek, Rákosi Viktor (Sipulusz), Szabolcska Mihály, Gárdonyi Géza, Herczeg Ferenc, Tömörkény István, Malonyai Dezső adtak belé válaszokat, s hogy e fényes névsor nem volt még gazdagabb, valóban nem rajtam mult.
Mikor egy hasonló könyvről van szó tehát, a felszólitást nem tartom ildomosnak visszautasitani s a következőkben szólok az én legkedvesebb könyveimről.
Az első könyv, melyre, mint olvasmányomra tisztán emlékezem, a Vasárnapi könyvtárban megjelent, Lovász által forditott, Czuczor által átdolgozott francia mesék, képes, versbe szedett mesék, bizonyára Lafontaine meséi versben. Azt hiszem bárányhimlőben feküdtem, (s igy az állatmesék stilszerüek voltak) akkor kaptam 6-7 éves koromban egy narancscsal együtt, ami akkor nagy ritkaság volt - akárcsak ma, ujból. Egy másik könyv, melyet szerettem, egy német Fibel, az ábécés könyv és Orbis pictus egy neme, ezt egy Vera nevü kis cselédtől kaptam, akit szerelmi bánata halálba kergetett.
Mint gyermek már, nagy könyvfaló voltam, édesanyám polituros szekrényén, kasztenjén Jósika Miklós müvei mellett, melyeket nagy izgalommal olvastam akkor, Eötvös Karthauzija volt, melyből gyermekfejjel nem sokat értettem, inkább haragudtam rá, mert jó anyám többször könnyezett, mikor olvasta. Magam apró meséskönyveken kivül zsebpénzemből egy-egy Tatár Péter (Medve Imre) féle ponyva mesét gyönyörüséggel vásároltam s olvastam. Akkor itt Kolozsvárott is ponyvasátorokban árusitották ezeket a füzeteket. Igy olvastam nagy élvezettel Bohó Misi kalandjait (Till Eulenspiegel nyomán irhatták) Csontos Szigfriedet és Genovévát, meg a többit. De a Vasárnapi Könyvtárból Kisfaludy Sándor, Regék a magyar előidőkből, s e vállalat többi füzeteit is nagy örömmel szedtem magamba. Egyik kedves könyvem volt s mai napig az, gyermekoromtól fogva Ali bey, Kelet tündér világa, vagy Szaif-Züliázán szultán c. regéje, melyet Orbán Balázs forditott arabból magyarra, s mely 1864-ben jelent meg Kolozsvárott.
Mint második gimnazista gyerek, 10 éves koromban könyvtárhoz kerültem. Privát-tanitóm a kollégium könyvtárosa volt, s előttem a paradicsom minden gyönyörüsége nyilt meg: annyit olvashattam, amennyit akartam. Egy sárgult “Versfüzér” cimü füzetem maradt meg gyermekkori emlékeimből 1876-ból. Magam gyüjtöttem össze benne s lemásoltam, vagy egyik barátommal leirattam azokat a verseket, melyeket akkor leginkább szerettünk, olvastunk és szavaltunk. A 42 év előtti gyermekkorom tulnyomóan legtöbb versét Petőfi Sándortól olvastam, a többi poéták közül Gyulai Pál, Arany János, Vörösmarty Mihály, Tóth Kálmán, Czuczor, Kisfaludy Károly, Berzsenyi Dániel, Kölcsey és Br. Eötvös Józseftől. (A megfagyott gyermeket a szülei háznál kellett sokszor elszavalnunk.) Erdélyi János, Garay János, Bajza József, Tompa Mihály, Szász Károly (műforditásai ismertették meg később velünk a külföldi irodalom remekeit, köztük Danté-t, a Nibelung éneket, Longfellow-ot, Poe Edgart s mások költeményeit) és népdalok egész sorozatát látom. Mily boldogság, mily szerencse, hogy ily poéták lelkének lángja melegitett s világitott nekünk gyerekségünk s ifjuságunk utjain, - most is érzem az ő szent tüzük melegét. Ekkor (1876) jutottam hozzá Jókai Mór regényeihez. És Jókai mai napig az én legjobban szeretett, legkedvesebb mesemondóm. Mai napig olvasom állandóan, amikor csak tehetem. Teleki Sándor gr. irja, visszaemlékezéseiben, hogy bejárta a nagy világot, s megtanulja, hogy saját koltói kastélyuk a legszebb vidéken fekszik. Igy vagyok én a magyar irodalommal. Legnagyobb gyönyörüséget találok ma már, (mikor a világirodalomban eleget barangoltam) a mi magyar költőinkben. Jókaival együtt, de még előbb Petőfi-t ismertem meg, ő pedig legkedvesebb poétám, kire mindig fájdalmas gyönyörüséggel gondolok. Mennyit szenvedett!
Diákkoromban meséket, regéket nagyon kedveltem, minden lehető mesegyüjteményt elolvastam, jóval később aztán Benedek Elek mesésgyüjteményét is. Az ezeregyéjszaka regéi, Andersen meséi, Robinson Crusoe, Jelky András bajai fiu kalandjai, Swift Gulliver utazásai, melyet teljesen csak a legujabb magyar forditásban olvastam el, nagy hatással voltak rám. Két intézmény: a kolozsvári református kollégium és az akkori kolozsvári nemzeti szinház szelleme irányitották, vezették az én olvasmányaimat is. A kollégiumban 13 éves koromban, mint ötödik gimnazista azt az irásbeli föladatot is kaptam, hogy Cervantes Don Quijote-ját ismertessem. Igy e műnek Győry Vilmos által forditott teljes kiadását olvastam át s nagy hatással volt rám. Diáktársaim egyike-másika nagyon komoly olvasmányokkal élt. Egyik barátom Békéssy Géza, (most egészségügyi főfelügyelő a belügyminisztériumban) mint gimnazista ismertetést irt Dickens Copperfield-jéről. Átolvastam tehát Copperfieldet és Dickens valamennyi külföldi iró közt mai napig a legnagyobb hatással volt rám. Az ő könyveit is egyre olvasom, s ugy vagyok vele is, mint Jókaival, mindegyre más és más, ujabb részét értem meg és élvezem.
A kolozsvári nemzeti szinházban diákkoromban E. Kovács Gyula egész sereg magyar és külföldi klasszikus darabot hozott szinre. Goethe Faust-ját (már 1876-ban); Shakespeare-nek nem egy darabját, Schiller Don Carlos-át (melyet maga forditott) ő hozta szinre először magyar szinpadon, vagy Kolozsvárott. Igy ránevelt minket a klasszikus szindarabok olvasására is, mert előadás után siettünk elolvasni, amennyire hozzáfértünk, azt a klasszikus darabot, melyet láttunk. Shakespeare-t ily módon ő adta nekem ajándékba, s valahányszor olvasom ma is (három-négy kiadásban van meg otthonomban) megelevenedik előttem az ő Coriolanusa, Learje, Othelloja. Épp igy Bánk bán, mely olvasmányomul hovatovább kedvesebb nekem. Vörösmarty Csongor és Tündé-jét a szinpadról szerettem meg. Moličre-t is a régi kolozsvári szinház kedveltette meg velem. Többször olvastam magyar forditásban s eredetiben. Minden szindarab közt legkedvesebb olvasmányom s egyik állandóan olvasott könyvem Madách Ember tragédiája, melyet vigasztalásomul is sokat olvasok. Itt megemlitem, hogy a kálvinista kollégiumban, a református vallásban nevelkedvén, vallástanitóm, nagytiszteletü Herepei Gergely uram, (kit a jó Isten ma is éltet) hamar megkedveltette velem a Bibliát. Ezt a könyvet azonban mint gyógyszert tartom, nem is merek hozzányúlni, csak amikor fáj a lelkem. Sajnos az utóbbi években sokszor volt rá szükségem.
Már mint diák, korán idegen nyelveket tanultam. Német nyelvmesterem tulajdonképpen Goethe volt, kinek Reinecke Fuchs-a első német olvasmányom; az elején szótárral kinlódtam, a végén már könnyebben ment a dolog. A francia irók közül eredetiben Lammenais: Paroles d’un croyant c. müvéből részleteket forditottam, annyira hatott rám és az iskolában jutalmat kaptam érte. Karr Alfonz és Véron Pál egykor divatos iróknak annakidején tisztelőjük voltam.
Egyik gimnáziumi tanáromnak, Hegedüs Istvánnak, azóta régen budapesti egyetemi tanárnak köszönhetem, hogy a római klasszikusokat megszerettem iskoláskoromban, ami ritkaság, mert a grammatikával elgyötrik az embert. Hegedüs egyik legszeretettebb, nagyon jóságos professzorunk, a latin klasszikusok elé s mellé oly magyarázatot tartott, oly lelkesedéssel beszélt s oly szinesen rajzolta Augusztus korát például, hogy élvezettel olvastam a régi költőket, de forditásban, mert nyelvet gimnáziumban én legalább soha sem voltam képes megtanulni. Ami modern nyelvet tudok, azt magam, gyakorlati módszerrel tanúltam a grammatikai gyötrelmek nélkül.
Igy szerettem meg az antik klasszikus drámairókat is, kiket az antik vigjátékirókkal együtt többször olvastam át s kedveltem. A szinpadon semmiféle modern dráma jobban meg nem hatott mint az övék, nem hiában voltak gyakorlati mesterei is a szinpadnak. Budapesten egy évet töltöttem egyetemen s ezalatt egyebeken kivül az egyetemi könyvtár olvasótermében egyik kedvelt könyvem volt Hogarth rajzai, mintegy illusztrációul Dickens müveihez. Kolozsvárott ujsághoz kerültem hamar és mesterem Petelei István volt; a legelső amit velem végeztetett, hogy Mark Twain-ból fordittatott. Nagyon belébolondultam akkor ebbe az amerikai iróba s egy kötetrevalót forditásban ki is adtam tőle; kedvéért tanultam meg angolul.
De megszerettem Petelei müveit is. Jókai Mór, Mikszáth Kálmán mellett Petelei István, a nagy irómüvész könyvei s mellette Herczeg Ferenc müvei mondhatnám állandó szépirodalmi olvasmányaim voltak, s maradtak. Petelei István Mikszáthtal egyidőben lendült fel a hirnév magasságába. Petelei azonban a fővárosból Kolozsvárra jött, ami egymagában elég arra, hogy irói pályafutását kettétörje az ember. Emellett Petelei sulyos, tragikus talentum, a kinek ha az ember megbocsájtja szomoruságát müvészetéért, nagy élvezetben van része. Boldog vagyok, hogy 1912-ben magam rendezhettem sajtó alá Petelei Istvánnak két kötet elbeszélését irodalmi hagyatékából, melyből egy kis történeti regényt “Az asszonyért” cimüt nemsokára közrebocsátunk, az Erdélyi Irodalmi Társaság kiadásában. Azt hiszem, hogy az, aki Petelei Istvánt nem olvassa el, egyik legsulyosabb, legnagyobb magyar elbeszélő költőnk élvezetteljes ismeretségét szalasztja el.
Utirajzokat és emlékiratokat szivesen olvastam mindig. Itt kell fölemlitenem, hogy Verne Gyula könyvei gyerekségemben s ifjuságomban kedves és rám nagy hatást tevők voltak. Huszezer mérföld a tenger alatt, az a munkája, melyet többször átolvastam. Csepreghy Verne egy pár müvét szinrehozta, azokat láttam a szinpadon, azután a szindarabot olvastam el, mert az jobb mint az eredeti könyv. Egyik francia lap, az Aurore ismertetve a “Legkedvesebb könyveim” c. könyvemet, szemrehányást tett, hogy a magyarok Verne Gyulát nem olvassák eléggé. Megcáfoltattam néhai jó és nagyérdemü Kont Gyulával Párisban ezt a felületes ostobaságot. Verne Gyulának mai napig szeretem s el is olvasom a 20.000 mérföld a tenger alatt c. könyvét, melyből Nagybrittania ellen érzett jól megokolt, izzó gyülölet árad ki. Ugy látom ma, hogy a franciák (s nem a magyarok) feledkeztek meg egyebek közt Napoleon-ról is, Jules Verne-ről is. Az uti rajzok közül Vámbéry Ármin, Stanley, Nansen könyvei hatással voltak rám. Természettudományi munkákról nem is szólok, Proctor: Más világ, mint a miénk c. könyve diákkoromban is kedveltem volt. Flammarion csillagászatát nagy élvezettel olvastam, később már abbahagytam müveit, mert spiritiszta lett belőle (ezt pedig csak autoszuggesztiónak tartom). Filozófiai könyvek közül a Schopenhauer-lázon én is átestem, akár a Heine-hevülésen. Amit Schopenhauer a halálról ir, azt többször átolvastam s még elakarom olvasni.
De nem nyujthatom tulságosan hosszura vallomásomat. Rákosi Jenőnek, akit büszkén vallok és szeretettel mesteremnek, müveit, szindarabjait is, mint cikkelyeit élvezettel olvastam. Legnagyobb hatást tett rám darabjai közül A szerelem iskolája c. müve. Évtizedek előtt mondtam s irtam e műről, hogy nem kerül le a müsorról, hogy ujból és ujból föltámad. Mikor nehány évvel ezelőtt Bécsben előadták, felutaztam, s a bécsi közönség előtt aratott nagy sikerét oly büszkén élveztem, mintha legalább is magam irtam volna. Sipulusz könyveit nagy kedvvel olvastam, ezek valósággal üditő befőttek, a vidámság és jó kedv befőttjei, ha az ember rosszkedvü, nehány kanál vidámságot élvezhet belőlük. Emellett Sipulusz-Rákosi Viktor olyan humorista, hogy egyik szeme nevet, a másik sir. Mély érzésü magyar lélek.
Hálátlanság volna tőlem, ha kihagynám kedves olvasmányaimból Dumas Sándort (Monte Christója gyermekkorom egyik kedveltje volt), éppugy Daudet Alfonzot, s az elsők közül az elsők egyikét, Victor Hugo-t, akit ma is olvasok (Notredame-ját Párisban olvastam át ujból). Baudelaire-t és más francia költőket, köztük Hérédiá-t szivesebben olvastam eredetiben, mint magyar utánzóikat.
Azokon kivül, akiket már emlitettem, kedveltjeim s hatást tettek rám a következők. A magyar poéták közül Reviczky Gyula, Kiss József, Szabolcska Mihály és Gyóni Géza. Olvasok másoktól is, fiatalabbaktól szivesen s élvezettel. Az irók közül Tömörkény István, akit igazságtalanság volna csupán ethnografikus tehetségnek mondani. Oly művészettel ir, hogy posthumus könyvében (Népek az ország használatában), melyben a napokban gyönyörködtem, Mihály hazatér cimü rajza a háborus irodalom egyik igazgyöngy-szeme. Élvezettel és tanulsággal olvasom könyveit. Molnár Ferenc haditudósitásait könyvben is olvastam, ebből látom, hogy ő - nagy poéta, nemcsak ötletes irómester. Éppigy Gárdonyi Géza vidám és komoly könyveit örömmel olvasom.
Az idegenek közül néhány év előtt ismertem meg, s máig is olvasom Gerhard Hauptmann-t. Nagy hatást tett rám Schönherr Hit és hazája. Aztán néhány év előtt Rudyard Kipling-et szerettem meg. Kim-je a legnagyobb regények egyike. Dsungel-könyve egyik legszebb mesekönyv a világirodalomban. Indiát, ezt a rejtelmes, szines világot az ő müveiből ismeri meg az ember, humora elsőrangu. Rejtelmes, fantasztikus történetei, szinei majdnem megközelitik helyenkint Jókait. Sokat olvastam tőle, mondhatnám minden művét, némelyiket nehezen értem meg, mert slang-je (tájszólása) érthetetlen előttem. Most kezdek kihűlni belőle.
Lehet, hogy irodalmi szempontból nincs igazam. Corelli Máriának a Sátán keserve cimü müvéről nem szeretek megfeledkezni. Maupassant-ból fiatalkoromban forditottam is, ezt a nagyszerü mesemondót sokáig olvastam. Anatole France-ot, aki amellett, hogy az irásnak nagy művésze, nagy könyvismerő, élvezettel olvastam. Bonnard Szilveszter vétke legkedvesebb könyvem. Cinikus és romlott néha, mint nem egy kollégája, de nagy művész.
Az a könyv, amelynek most hatása alatt állok, mely életem egyik legnagyobb könyvhatása: Romain Rolland Jean-Christophe-ja. Tiz kötetre terjedő mű, csodálkozom, hogy már rég nem jelent meg magyarul. Mesterműnek tartom. Az a kötete, amelyben a francia irodalmi vásárról szól, páratlan kritika. Egy-egy része, kivált egyik szerelmének története (Antoinette) elragadóan finom, poétikus, befejezése fölemelő. Egy élet szép irodalmi szimfóniája. Az egész nagy mű egy zseniális embernek, ha nem is egyenletes, de ihletett remek műve. Örülök, hogy még osztályrészemül jutott ez a könyv, legujabb szeretett barátom, mert nekem a könyvek leghűségesebb barátaim. Hálátlan vagyok mégis hozzájuk, mert közülük sokat, régieket és ujakat, magyarokat és külföldieket, olyanokat, kik mint tanitóim is tanulsággal, gyönyörüséggel, vidámsággal és vigasztalással voltak irántam, nem sorolok itt föl. Bizonnyal némelyikről meg is feledkezem e pillanatban, de nem is akarok még tovább dicsekedni, hogy mennyi jó barátom volt és van.
Kolozsvár, 1918 január havában.

KERESZTY ISTVÁN
a Nemzeti Muzeum könyvtára hirlaposztályának igazgató őre, zenekritikus és bibliográfus.
Valóban én is szeretném ideáljaimat hirdetni, hogy számukra mások hódolatát is megszerezzem, - ámbár legtöbbjüknek igy is óriási a tábora, - de kénytelen vagyok a válaszra szánt charta blancát üresen küldeni vissza, mert ugy látom: tévedésből cimezték nekem. Az olvasmányok iránti körkérdés az utóbbi 15 év alatt felmerült irókhoz szól, holott én - ha zenei és könyvészeti szakiró vagyok is elsősorban, de néhány társadalmi irányu vezércikket, néhány elbeszélőtárcát, sok verset (amelyeknek századrészét sem próbáltam megjelentetni), két operaszöveget stb. irtam s Wagner Tannhäuser-én és a Parsifal-ján kivül néhány száz verset (többnyire énekszöveget) forditottam, tehát némi joggal általában is irónak tarthatom magamat: - már 1880-ban láttam először nyomtatva nevemet, mint szerzőét. Az ilyen koros úrról az ön nemzedéke azt hiszi, hogy ideáljai is ráncosak - s névsorukat meg sem nézné (pedig ott találná Kaffka Margit nevét is).
Ön, személyesen, talán csakugyan érdeklődik irántam; hálából megsugom, hogy az irodalommal szemben örökké szomjas eklektikus vagyok: valóságos Don Juan, s ideáljaim felsorolásához egész Leporelló-album kellene. Ennyi hely, ugy-e nem is volna Szerkesztő Ur könyvében!

KREMMER DEZSŐ
a budapesti Városi könyvtár egyik könyvtárosa, az Apáczai Cseri János, a Felsőolaszországi muzeumok és a fővárosi muzeum és a Pest-Budát ábrázoló német metszetek c. tanulmányok irója.
Magamra hagyatva, gyermekéveimben egy vidéki kisváros szomoruan szegényes világában, mint annyi társam, csak kapkodva, minden rendszer nélkül olvastam. Ma indiántörténet, holnap egy vérfagyasztó rémregény... Tizenhárom éves koromban került végre egy olyan könyv a kezembe, mely a legmélyebb hatást tette rám. Ez a könyv Franklin Benjamin életrajza volt. A minden akadályt leküzdő akaraterő nagy feszültségi ereje, ami ebből a munkából felém áradt, valósággal lenyügözött. Mikor elolvastam, elsirtam magamat. Ettől fogva belső életem nagy átalakuláson ment át. Az öntökéletesitést tüztem ki életcélul s kis füzetet szereztem, melybe minden gyerekéletbeli hiba külön rovatot kapott, s hónapokon át vezettem. Legnagyobb emberi célnak az akaraterő kifejlesztését gondoltam. A másik könyv, mely évekig kedves olvasmányom maradt: Vámbéry Ármin: Utazásom Középázsia belsejében. Felsőosztályu gimnazista koromban rajongással vetettem magamat a latin klasszikusokra. Különösen Vergilius-t, Horatius-t és Suetonius-t forgattam.
Szerkesztő urnak arra a kérdésére, hogy ma mit olvasgatok legszivesebben, nehéz feleletet adnom. Mütörténeti és kulturhistóriai tanulmányaimnak megfelelően minden szabad időmet olyan müvek olvasása foglalja le, melyek a régi magyar müvelődés kutatásaival foglalkoznak. Pihenő óráimat Ady, Babits, Kosztolányi, az idegenek közül Aleardi, Leopardi és Carducci versei s Shakespeare (magyar forditásban) töltik ki. Kevés és válogatott magyar regényt olvasok.

SZABÓ ERVIN
a Városi könyvtár igazgatója, ismert bibliográfus, az elméleti szocializmusnak és a szociológiának eredeti művelője, Marx és Engels műveinek magyar kommentálója, A Szocializmus, A Tőke és munka harca, Imperializmus és tartós béke stb. tanulmányok irója.
Emersonnal tartok, aki szerint az ember a könyvekből okulást nem, de ösztönzést kap.
Amennyire visszaemlékezem, sok könyvet olvastam alaposabban, vagy sok szerzőt intenzivebben, olyanokat, akiknek hatása szellemi egyéniségemre csekély volt, de akárhányat csak felületesen vagy ritkán, akiknek igen sokat köszönhetek. Szinte azt mondhatnám: akiken quasi végig kellett magamat rágnom, azoktól kevesebbet vettem, mint azoktól, akiknek olykor csak egy könyvét, egy cikkét vagy épen csak néhány sorát ismerem.
Talán ez az oka, hogy “ujra meg ujra visszatérő olvasmányom” aligha van. Még leginkább Faust-ot nevezhetem ilyennek. De általában élek a gyanuperrel, hogy a legtöbb ember ugy van ezzel az “állandó” olvasmánnyal, mint én.
Ellenben sok könyv van, mely ha átmeneti olvasmányom volt is, állandó hatást gyakorolt rám.
Nekem abban a szerencsében volt részem, hogy a szülői házban viszonylag nagy és igen gondosan válogatott könyvtár állt rendelkezésemre. Igy a világirodalom legjavával már akkor ismerkedtem meg, amikor társaim még az iskolai szerzőkkel vesződtek.
Azt hiszem, hogy egész érzés- és gondolatirányomra az első erős hatást Dickens filantrópikus regényeitől kaptam, amelyeknek teljes sorozata megvolt otthon. Kivált Oliver Twist-re emlékszem.
Ugyancsak otthon találtam Schiller filozófiai dolgait és Lassalle több beszédének első kiadásait. Ezek még határozottabban érlelték meg a dickensi csirákat.
Petőfi sok versét szerettem magamban szavalni.
Bécsben, az egyetemen ismerkedtem meg Nietzsché-vel, illetve először Schopenhauer als Erzieher-jével. S ez - mondhatom - forradalmi átalakulásokat idézett bennem elő.
Ehhez kapcsolódtak - minden ellentétességük mellett mégis valami misztikus összefüggésben - Emerson és Tolsztoj.
Amikor a szakstudium komoly ideje kezdődött, Marx és Engels kisebb, fökép bölcseleti és szociológiai értekezéseinek hatása alatt állottam; de individualisztikus hajlamaimat ébren tartották Krapotkin és Lavrov. E furcsának látszó épület betetőzéséhez főként a francia Georges Sorel és az olasz Vilfredo Pareto segitett.
Grünwald Béla Régi Magyarországá-nak köszönhetem, hogy elméleteimet magyar anyagon mindig ki tudtam próbálni.
Tökéletlen volna a kép, ha nem emliteném meg, hogy költők és regényirók sokszor és mindujra óvtak meg a megcsontosodástól.
Hiányosnak tartom ma is minden napomat, amelyen nem volt módomban, hogy rajtuk és általuk üdüljek fel. Egyenkint megnevezni őket nehéz volna. Gyakran olvasom Goethé-t és a magyarok közül Ady-t és Babits-ot. De mellettük régiek és ujak, magyarok és külföldiek, tarka egymásutánban kapcsolják össze napjaim kevés szabad óráját a goethei mondás értelmében: Man sollte alle Tage wenigstens ein kleines Lied hören, ein gutes Gedicht lesen, ein treffliches Gemälde sehen, und wenn es möglich zu machen wäre, einige vernünftige Worte sprechen.

KIADÓK
BIRÓ MIKLÓS
a legujabb kiadói nemzedék tagja, a könyv csinálásán kezdte és eljutott a kiadói kezdeményezéshez. Sokat igérő akaratot - egy-két beváltott igéretet - és kiadói képzeletében élő szép könyvek életbehivásának vágyát képviseli. A jövő magyar könyvpiacának sok várnivalója van tőle.
Nagyon szeretem a szép könyvet, legfőbb vágyam megcsinálni a legszebbet. Ez tulzás és tudom, nem is fog sikerülni, de hogy sok szépet fogok csinálni azt érzem. Az ezutáni vágy éppen oly erős bennem, mint az iróban megirni a legjobb könyvet.
Gyerekkoromban szerettem meg a könyvcsinálás mesterségét és husz esztendőn keresztül ez csak fokozódott bennem. Két évvel ezelőtt, amikor áttértem a könyvkiadásra is, ünnep volt részemre az a nap, amikor az első könyv - Kaczér Illés Khafrit regénye - kiadásomban megjelent.
De a könyvet nemcsak testéért, hanem lelkéért is szeretem. Igen sokat olvasok és igy nem is tudnám határozottan megmondani, hogy mik a kedves olvasmányaim. Mindenféle könyvet olvasok és legtöbbször a könyvszekrényem előtt döntöm el az aznapi olvasmányomat. Az utóbbi időben a szépirodalmi könyvek: Mikszáth, Gárdonyi, Ambrus Zoltán, Ignotus, Tormay Cecil Régi háza, Petőfi, Ady, Swift Gulliverje, Tolsztoj, Shaw, Mark Twain, képezik kedves olvasmányaimat. A legmélyebb hatást Jókai Jövő század regénye tette rám kb. 14 éves koromban. Olyan hatást azóta nem éreztem, de ha olvasok, a könyvben élek és az alakokkal sirok vagy nevetek, gyülölöm vagy szeretem őket.

KNER IMRE
A kifejezetten tipográfiai művészetre törekvés a gyomai Kner-cégnek könyv-iparművészeti elve. Fő része van ebben a cég fiatalabb gazdájának.
Strindberg irja, hogy a lélek fejlődése bibliográfia formájában irható meg legjobban. “Der Sohn einer Magd” cimü könyvében, amelyben ifjuságát, szellemi fejlődését olyan bátor őszinteséggel irja meg Strindberg, sokat foglalkozik az irodalommal. Elmondja, hogyan ébredt fel benne is az a nagy kérdés, amely az egész modern művészeti és irodalmi forradalom meginditója lett: a szép és az igaz kérdése. - Elmondja, hogyan alakult viszonya az irodalomhoz, hogyan jutott el 1870-ben ahhoz a kérdéshez, hogy a forma vagy a tartalom-e a fontos. Könyve más helyén pedig elmondja, miért van az, hogy a régi irodalom nem “érdekes”, s már ekkor, 1886-ban, örömmel üdvözli azt a mozgalmat, amely az irodalmat megszabaditja a “művészet rabszolgaságából.” Valósággal fellélekzik, amikor azt irja, hogy: “a költőnek már nem kell a saját korával szemben érzéketlen kóklernek lennie. Elhagyhatja az álmokat és leszállhat a saját kora valóságába”. Szerinte ezzel “megnyilt a pálya az akkor realizmusnak és naturalizmusnak nevezett átmeneti forma számára, amely az önéletrajz felé vezet!” Hogy mennyire igaza van Strindbergnek ebben a jóslatában, azt a jelenkori irodalom legjelentősebb könyveire vetett egyetlen pillantás igazolja.
Az én viszonyom a könyvekhez igy alakult:
Gyerekkorom, kis gyerekkorom legfőbb és szinte egyetlen olvasmánya Robinzon mellett egy nagy Petőfi-diszkiadás volt, amelynek minden sorát ismertem. Nekem, mint alföldi gyereknek, különösen friss és eleven volt minden sora.
Senki sem vezetett olvasmányaimban, mint maguk a könyvek és az élet, amely minden irót, minden könyvet csodálatosképen éppen akkor adott a kezembe, amikor éppen szükségem volt rá.
13 éves koromban Jókai-val kezdtem és évekig egyetlen olvasmányom volt. Minden könyvét ötször-hatszor elolvastam és lassanként, mint valami narkotikum, nélkülözhetetlen életszükségletté vált számomra. Egészen az ő világában éltem, rajta keresztül láttam és gondolkoztam.
Ahogy a gyerekévek multak, már nem volt kapcsolat közte és az életem között. Életkörülményeim folytán alkalmam volt közelről látni a vidéki munkásság szervezkedését. Igy hamar kinyilt a szemem bizonyos realitások számára, amivel a diákoskodó gyerek csak nagyon későn ismerkedik meg. Ekkor került a kezembe Zola egy könyve. Zola volt az, aki Jókai után vezetőm lett, minden könyvét elolvastam, sorban az egész Rougon-Maquart-ciklust.
Ahogy az életbe kikerültem, gyakran kellett éreznem az iskolai müveltség hiányát. Elkeseredésemben és felbuzdulásomban megszereztem egy nagycsomó klasszikust, amelynek magam vágtam neki, minden vezetés nélkül. De egy-kettőre abban is maradt ez a kisérlet. Nem érdekeltek, nem értettem őket. Az a filológiai érdeklődés, amelyet az iskola nevel, vagy kényszerit bele a diákba, belőlem hiányzott és ahoz, amiről ezek a klasszikusok szóltak, nem volt semmi közöm.
Csak később, lassanként találtam rá azokra a könyvekre, amelyekre szükségem volt, amelyekhez közöm volt. Ezek azok, amelyekben Strindberg jóslata beteljesedett. Azok a könyvek, amelyekben egy-egy emberi lélek sorsa, küzdelme, fejlődése van leirva. Önéletrajzok, amelyekben egy-egy sokat átélt ember, akit nagyobb erkölcsi értéke, vagy fokozottabb érzékenysége arra jelöl ki, hogy ama nagy harcot sokakért, az utánakövetkezőkért megharcolja, beszámol küzdelméről, diadaláról vagy vereségéről, vagy arról a rezignációról, amely olyan sok ilyen könyvnek a végakkordja.
Legelső ilyen nagy élményeim Zola után Strindberg, Ibsen, Hauptmann voltak. Ezeket mind teljes oeuvre-ükben olvastam. Addig nem kezdtem el egyiket sem olvasni, amig a szó szoros értelmében nem találkoztam velük. Amikor már nem térhettem ki többé előlük, elolvastam minden könyvüket sorban, ahogy születtek és ezzel párhuzamosan életrajzukat, leveleiket vagy más vallomásaikat. Igy valóságos élménnyé lettek számomra.
Ezek az irók érttették meg velem az iró végtelenül nagy és félelmetesen felelősségteljes hivatását. Rendkivül sokat köszönhetek nekik. Mai viszonyom hozzájuk olyan, mint azokhoz az emberekhez, akik valaha, amikor találkoztunk, barátaim voltak, de azután másfelé vezettek az utaink. Az ilyen viszonyok szétszakadása bizonyos gène-t hoz magával. Nem olvasom őket, mert ma más érdekel. És nem szeretek találkozni velük, mert mint a régi barátaimmal szemben, valami jogosulatlan és igazságtalan vádat érzek, a hütlenség vádját.
Azok a könyvek, amelyek legnagyobb hatással voltak rám, rendesen olyanok, hogy utánuk egyszerre más szemmel véltem látni a világot. Olvasás közben az az érzésem, mintha valakivel beszélgetnék, aki nagyon, szinte fájdalmasan őszintén elmond nekem mindent. - Rendesen egy olyan ember sorsa van ezekben a könyvekben, akinek élete, sorsa, bajai, fájdalmai és örömei éppen rokonok az enyémmel. Ezért aztán nagyon-nagyon megértem őket. Később, érettebb ésszel jöttem csak rá, hogy olvasás közben nem az iró tesz vallomást, hanem abban a megértésben én teszek vallomást magamnak, én vetek számot magammal azokban a nagy kérdésekben, melyeket velem együtt a kornak ezer és ezer más gyermeke érez az irónak a vallomásaiban, aki előttünk - kiválasztott és elhivottként - élte és érezte át ezeket.
Csupa-csupa önéletrajz ezek a könyvek. És mennél őszintébb, mennél becsületesebb a vallomás, annál nagyobb, tisztább, emberibb a lélek, fájóbb és nemesebb, érzékenyebb a sziv, amely a könyv mögött van. Annál több az, amit a könyvben találok, annál határozottabb az igen, vagy a nem, annál mélyebb a hatás, annál nagyobb az eredmény, amelyet a könyvből meritek.
Néhányat emlitek fel csak ezek közül a könyvek közül: sok lesz olyan közöttük, amely felől sokan talán másként vélekednek. Sokat elfelejtettem, soktól eltávolodtam, soknak emlékét elmosta bennem azóta más.
Legfontosabbak talán Strindberg önéletrajzi könyvei. Ibsen majd minden drámája, amelyek mint összefüggő oeuvre, egymásután olvasva sokkal hatalmasabb hatást tesznek. Hauptmann nagyon sok drámája, különösen például az “Einsame Menschen.” Thomas Mann minden könyve csupa autobiografia. Keller: Zöld Henrik. Mereschkowsky nagy hármas regénye: Julianus Apostata, Lionardo, Nagy Péter. Schnitzler több könyve. Lilly Braun: Memoiren einer Sozialistin. O. J. Bierbaum: Prinz Kuckuck. Max Dauthendey: Der Geist meines Vaters. Henrik Pontoppidan: Hans im Glück. Jakob Wassermann: Das Gaensemaennchen. Lagerlöf, Max Brod: Tycho Braches Weg zu Gott. És végül Girolamo Cardano önéletleirása.
Állandó olvasmányom, amelyhez mindig visszatérek, alig van. Sokszor érzek valóságos honvágyat egy-egy régi könyv után, de ha megpróbálom ujra elolvasni, rájövök, hogy a honvágy nem a könyvnek, hanem a régi énemnek szólt, amelyben már nem vagyok otthon.
Mégis majdnem minden évben egyszer elolvasom a Goethe Faust-jának első részét, amelynek nagy emberi szépségei mindig érdekelnek. És nagyon sokszor elolvasom Benvenuto Cellini önéletrajzát a Goethe forditásában. Egész, eleven emberi élet ez a könyv, minden jó és rossz tulajdonságunk őszinte képe, hazugságában és álszenteskedésében, ravaszságában, naivságában és szemérmetlenségében, romlottságában és nagy-nagy akarásában egyformán emberi, örök és igaz.
Ezenkivül egy állandó olvasmányom van: a mese, amelyhez időnkint mindig visszatérek. Az Ezeregyéjszakától a székely népmeséig minden, amit csak az ember mesélő kedve alkotott. Hogy mekkora emberi tartalom és milyen csodálatos szépségek vannak ezekben, azt csak kevesen tudják. Nem hiába jelenik meg annyi gyönyörü és gazdag mesegyüjtemény Németországban.
Abban, amit itt elmondtam, benne van a magyar irodalomtól való elfordulásom magyarázata is. A mai magyar irodalom elfordult a tartalomtól a forma kedvéért. Évről-évre alig jelenik meg magyar könyv, amely őszinte és igaz lenne, amely mögött érezné az olvasó az iró-“ember” felelősségtudatát. Az irás-“művészet” tulteng, eszközből céllá lép elő, a bravur virágzik, de nem érzünk eleven emberi sorsokat, igaz részvétet a magyar regényekben, a magyar drámában szinte soha. Nagyon-nagyon ritka a kivétel; akiket annak érzek néha: Ady, Móricz Zsigmond uj regénye (a “Fáklya”, amely már sokkal kevésbbé “irodalom”, mint előbbi könyvei, s néhány régebbi könyv).
Alig, alig van ma magyar iró, aki egy egész ember érző lelkét viszi irásaiba. De van. Van még magyar iró, aki érzi az iró nagy-nagy felelősségét, ki az irást többnek tekinti “müvészetnél”, aki érzi az irásnak, mint hivatásnak, hatalmas erkölcsi sulyát. De ezeknek az irásoknak ma még alig, alig kel viszhangja.

RÉVAI MÓR
a Klasszikus regénytár, Mikszáth és a Révai lexikon szerkesztő-kiadója, a Magyarság ügye külföldön és Magyar demokrácia, magyar választójog c. tanulmányok irója.
A felvetett kérdésekre kiadó nyilatkozhatik legkevésbbé.
Aki benne él a könyvben, aki neki, belőle, vele él - akinek minden gondolata, minden törekvése, minden vágya, minden reménye a könyvben merül ki - akinek sorsa a könyv - és aki sokszor maga is sordöntő tényezője a könyvnek - az nem igen képes elfogulatlanul, tárgyilagosan válaszolni ezekre a kérdésekre.
Azt hiszem, hogy egyáltalában épen most nem azokat kellene ezekre vonatkozólag megkérdezni, akik hivatásuknál fogva tényleg a legintimebb viszonyban vannak a könyvvel - hanem ellenkezően, a nagyközönséget, az olvasókat, azokat, akik részére készül a könyv, nem pedig azokat, akik csinálják a könyvet.
Az iró jóformán nem is tud számot adni olvasmányairól, mert - a legtöbb iró egyáltalában nem olvas. Korunk legnagyobb magyar irója csak hallomásból ismerte a világirodalom jelenkori korifeusait, csak névleg ismerte hazai irodalmunk kiválóságait. Munkáikról annyit tudott, amennyit környezete beszélgetés közben szóba hozott. - Egy másik nagy irónk azt a néhány jelentős szépirodalmi vagy történelmi munkát ismerte, amelyekre én hivtam fel figyelmét, amelyeket én adtam neki oda magyar forditásban olvasásra.
A kiadó annyira össze van nőve azokkal a könyvekkel, amelyeket ő ad ki, azokkal az irókkal, akik munkáikat az ő gondozására bizzák, - hogy jóformán meg sem lát mást az irodalom óriási erdejében, - legfeljebb még azokat az irókat és azokat a munkákat, amelyeket szeretne kiadni.
De ez ugy is van helyén. - A lelkiismeretes, a céltudatos, a hivatását átérző kiadó azokat a könyveket szereti a legjobban, amelyeket ő adott ki; azért adta ki őket, mert jónak, okosnak, üdvösnek tartotta épen ezek közrebocsátását. - Az ilyen kiadó át van hatva attól a tudattól, hogy neki módjában van gyakran irányitó hatást gyakorolni az irodalmi termelésre és ezért és e szerint válogatja meg az irókat és válogatja meg a munkákat.
Én mindig a nagy elbeszélőket, a nagy humoristákat tartottam az emberiség legnagyobb jóltevőinek - meg vagyok győződve róla, - bárminő áramlatok keletkeznek időnként, bárminő uj irányok iránt érdeklődik az olvasóközönség egyes korszakokban - mindig vissza-vissza fog térni a nagy elbeszélőkhöz, a nagy mesemondókhoz.
Ezeknek munkái a minden áramlatot, minden divatot, minden válságot, minden korszakot, minden világfelfordulást túlélő és értékükben a haladó korral mindig növekedő nagy közkincsei az egyetemes emberiségnek.
Ily meggyőződéssel természetes, hogy ezeknek a nagy elbeszélőknek munkáit, ugy a hazaiakat, mint a külföldieket iparkodtam nemzetem irodalmában a legkülönbözöbb formákban hozzáférhetővé tenni kiadói tevékenységem révén - mert ezekről hiszem, hogy mindig ujra visszatérő olvasmányai lesznek minden idők olvasóközönségének.

TEVAN ANDOR
A békéscsabai Tevan-cég sok szép könyvvel, köztük egy sereg pompás amatőr-kiadvánnyal ajándékozta meg a magyar könyv barátait.
Swift Gulliver-jét nevezhetem mindig visszatérő olvasmányomnak.
Hatást gyakoroltak rám: Kemény Zsigmond regényei, Goethe: Wahlverwandschaften, Stendhal: La Chartreuse de Parme, Thackeray: Vanity Fair.

TOLNAI SIMON
a Tolnai Világlapja és Tolnai Világlexikona kiadója.
Őszintén sajnálom, hogy nem tudok kivánságának megfelelni, hogy melyek azok a könyvek, melyek olvasmányaimat képezik. Annyira rabja vagyok ugyanis foglalkozásomnak, hogy nem jutok hozzá könyvek olvasásához.

WIESNER J. EMIL
a Singer és Wolfner cég igazgatója, a Corvina szerkesztője, Der ungarische Buchhandel c. munka irója.
Nyolc esztendős voltam, amikor az első elbeszélést olvastam. Akkoriban az iskolakönyvet kivéve, nem igen akadt más könyv a kezembe. - Egy nagy ládában áru érkezett az édes apám kis boltjába. Én szedtem ki az árut a ládából. A papirhulladék között egy kis könyvnek a második felére akadtam, talán a századik oldalnál kezdődött: Robinzon volt. Már Robinzon régen a szigeten tartózkodott, amikor olvasni kezdtem s egy ültömben be is fejeztem. - Soha, semmiféle könyv ilyen hatást nem tett reám.
*
Amikor tizennégy esztendős koromban könyvkereskedésbe kerültem gyakornoknak, a könyvek tömegükkel hatottak reám. Valami szuggesztiv erővel fogott meg az olvasás vágya, a tudás vágya, hiszen egy kisebb könyvesboltban is gyakran több könyv van, mint egy nagyobb könyvtárban. Kell, hogy a könyvárus érezze azt a kisugárzást, azt az erőt, ami a temérdek könyvből, halhatatlan szellemek alkotásaiból kiárad. - Én éreztem.
*
Az iskolában sem időm, sem módom nem volt olvasgatni, ennek természetes következménye volt azután, hogy mint könyvkereskedés gyakornoka, a szó legszorosabb értelmében rávetettem magam az olvasásra. Ez volt az az időszak, amikor “ettem a könyveket”. Ennek a rengeteg olvasásnak a hatása abban nyilvánult meg, hogy napról-napra büszkébbnek éreztem magam, abban a tudatban, hogy könyvkereskedő vagyok és mélységes vágyakozás fogott el, hogy egyszer én is azok közé kerüljek, akik a könyveket termelik, tehát könyvkiadók mühelyébe.
Azóta eltelt harminc esztendő. Elolvastam sok mindent, temérdek kéziratot, érdekes és unalmas könyvet, tanulságos és nem tanulságos munkát, amelyeknek a hatása azután abban nyilvánul meg, hogy meg tudom becsülni az igazi, szép, komoly könyveknek az értékét.
*
Az egyetlen könyv, amelyet ujra és ujra kezembe veszek, a Biblia, amit azonban tulajdonképen nem olvasok. Ott van a hálószekrényemen a kis könyv. Gyakran lapozgatok benne és elmélyedek egy-egy mondatában. Megnyugtat, megpihentet és egyuttal felfrissit, uj erőt ad, uj feladatokhoz.
Mély, maradandó hatást tett reám Anatole France-nak Silvester Bonnard vétke cimü könyve, amelyet a legbölcsebb és legemberibb könyvek egyikének tartok.
Talán tiz évvel ezelőtt Drezda és Berlin között utazva olvastam Móricz Zsigmond akkor megjelent Hét krajcár cimü novelláskönyvét. A másfélóráig tartó uton megfeledkeztem mindenről, ami körülöttem történik és egyszerre csak azon vettem magam észre, hogy Berlinben vagyok. - A sötét, barátságtalan, esős őszi estén napsugarat varázsolt a kis könyv a szemem elé. És hány ezer ilyen napsugarat köszönhetek a könyvnek, - a magyar könyvnek; a mi változatos, gazdag, napsugaras novella-irodalmunknak? - Mennyi szeretet, hála füz engem a magyar iróhoz!
Többször mélyedtem el Wilde De profundis-ába. Ezt a könyvet az emberi fájdalom egyik legmegrázóbb kitörésének tartom. Talán azért hatott reám oly maradandóan. - Nagyon szeretem Mikszáth könyveit olvasni. Akármelyik könyvét is lapozom fel, akármelyik lapra is nyilik a kötet, mindig tudok gyönyörködni abban az utolérhetetlen humorban és abban a mély filozófiában, ami végigömlik Mikszáth irásain.
*
Legutóbb a mai irodalom egyik leghatalmasabb alkotásában, Romain Rolland: Jean Christophe cimü könyvében gyönyörködtem. Azt hiszem, ebben az egy munkában az emberi érzéseknek minden skálája olyan erővel nyilvánul meg, az élet küzdelmeinek olyan tragikus és megrázó jelenségeivel találkozunk, amelyek minden emberre - akinek szive és lelke van - mély hatást tesznek.

FÜGGELÉK
GÁRDONYI GÉZA
válasza a Gyalui Farkas-féle körkérdésre 1902-ben, az iró rendkivül érdekes vallomásának kiegészitéseül.
Az irodalom-történet irónak ezt felelem: Legerősebben hatott reám Darwin. Harminc éves elmultam, amikor a kezembe vettem, s nem birtam másra gondolni hetekig, mint az ő okoskodásaira. Talán azért is hatott reám olyan megrohanó erővel, mert a r. k. iskolában, ahol a lelkemet idomitották, Darwin-t mindig olyan hangon emlegették, mintha azt mondták volna: Dummer August. S én belekezdve a munkába, egy fenséges erejü tudóssal találkoztam. Elkábitott, megszégyenitett, fölemelt. Én nem azt olvastam ki a munkájából, hogy az ember a majomból származik, hanem azt, hogy az emberi test a természet törvényei szerint épült és hogy a beleszállt léleknek ideiglenes hajléka. Gondolkozásomnak a köznap alacsonyságából való fölemelkedése ennél a munkánál kezdődött. Ez volt az ajtó-sarkvas, amelyen az ajtóm megfordult.
A pszikologusnak ezt felelem: Az emberben minden könyv nyomot hagy, jegyet ver a lélekre, mint az obeliszkre a képiró. De bár külsejében tele van az obeliszk jeggyel, a márvány minőségét ez nem változtatja meg. Meggyőződésem szerint születésünkben magunkkal hozzuk a márványunkat s nem a belénk vivődő jegyből alakulunk.
*
(Egy később irott leveléből.) Nem a könyvhatások állitják elő az irót, hanem az életi hatások, amelyeket a velünk született irói erő már a gyermekkorban befogad. Én p. a természet szépségei iránt való fogékonyságomat megtalálom 6-10 éves koromban. A magyar lelki világ ismeretét anyámtól, apámtól, gyermekkori környezetemtől kaptam. A magyar nyelv titkai már akkor megnyitották előttem s a magyar nyelv ismeretét nem szerezhettem könyvekből.
A vallási nézeteimet se huztam ki idegen tarisznyából. Darwin-ban megakadtam, s éveken át gondolkodtam, hogy micsoda megoldása lehet az ember születésének, földi életének, halálának. Rájöttem, hogy csaknem minden magyarázat benne van minden vallásban, de a gyönge értelem elforgatja; a papok nem tudják megmagyarázni, mink meg nem tudjuk érteni, mert elménk unja a gondolkozást.
A magányosság az iró legnagyobb tanitó mestere. Ez tanitja meg arra, hogyan nézzen bele az életbe, s hogyan lásson be. A könyvek csak az irodalmi formákat adják elénk. Amelyik iró könyvből meriti, amit könyvbe önt, az bizony értéktelen iró, mert csak az ér valamit, ami uj, amit még nem mondott senkise, aminek az iró első kinyilatkoztatója.
(Gyalui: Legkedvesebb könyveim, p. 136-138.)

BIBLIOGRÁFIA
Az olvasásról. - Vallomások könyvekről. -
Önéletrajzok olvasmányok alapján.
(Alexovics Bazil.) A könyvek szabados olvasásáról. Pest: Patzkó 1792. (13) 278 l.
Névtelenül megjelent munka az atheista irodalom ellen, melyben “eleven festékekkel lerajzoltatik Voltér, Bayle, Ruszszó (sic) és megmutattatik, hogy Voltér buja, gyalázatos, Bayle álhatatlan és semmihitü, Ruszszó pedig hibás erköltsü”.
* Blatchford, R. My favourite books. London: Clarion pr. (1900.) 253 l. 2 sh. 6 d.
Books, that I love. London: Harrap 1912. 192 l. 2 sh. 6 d.
Százkilencvenkét, 23 hijján makulátlanul fehér lap, rajtuk egy-egy citátum a könyvkedvelésről s erről szóló bevezető tanulmány. Arra való, hogy olvasmányaink naplója legyen.
De Lyris, J. (P. Combes.) Le goűt en littérature. Avignon: Aubanel (é. n.).
Diederich, F. Vom häuslichen Vorlesen. München Callwey, 1909. (Dürerbund, Flugschriften, 5.) -.10 M.
Emerson, R. W. Gesellschaft und Einsamkeit. 2. Aufl. Jena: Diederichs. 1907.
Bücher, p. 149-176.
Faguet, É. En lisant les beaux vieux livres. Paris: Hachette 1911. IV, 318 l. 3 fr. 50 c.
Faguet, É. L’art de lire. Paris: Hachette 1912. 165 l. 2 fr.
*Fertiault, F. Les amoureaux du livre. Sonnets d’un bibliophile. Fantaisies d’un bibliomane. Paris: Claudin 1877. 30 fr.
*Fertiault, F. Les légendes du livre. Paris: Lemerre 1886. 6 fr.
*Harrison, F. The choice of books and other literary pieces. London: Macmillan 1886. VII, 447 l. 6 sh.
*Hatvany Lajos. Én és a könyvek. Bp.: Nyugat 1910. 118 l. 3 K.
*Ignotus. Olvasás közben. Jegyzetek és megjegyzések. Bp.: Franklin 1906. 383 l. 4 K.
Jenkins, G. The reading public. New York: Houghton Mifflin 1914. 106 l. 75 c.
Keiter, H. Die Kunst Bücher zu lesen. 5. Aufl. Essen a. d. R.: Fredebeul 1905. VI, 127 l. 1 M.
Kisfaludy Árpád. Levelek hugomhoz az olvasásról. Bp.: Szt. István társ. 1888. 105 l.
Az atheista irodalom ellen.
*Kuhns, O. A one-sided autobiograhy. New York: Eaton & Mains (1913.) l. 1 st.
Kuhns, O. The love of books and reading. New York: Holt 1910. 158 l. 1 st.
Legouvé, E. L’art de la lecture. Paris: Hetzel 1877. II, 171 l. 2 fr.
- : Az olvasás müvészete. Bp.: Franklin 1886. 1 K.
Nyssens, P. Comment lire et étudier avec le plus de profit. Bruxelles: Libr. de cult. humaine (1913.) 138 l. 2 fr.
Penniman, J. H. Books, and how to make the most of them. Syracuse, N. Y.: Bardeen (1911.) 99 l. 50 c.
Ruskin, J. Szezámok és liliomok. Ford. Farkas Klára. Kiadja a Kisfaludy társ. Bp.: Franklin 1911. 225 l. 4.50 K.
Schopenhauer, A. Über Lesen und Bücher. Leipzig. (Insel-Bücherei, 138.) -.60 M.
*Schönbach, A. E. Über Lesen und Bildung. 6. erw. Aufl. Graz: Leuschner u. Lubensky 1900. XIV, 369 l. 4 M.
Bücherlisten p. 343-367.
Schriftsteller, Verleger und Publikum. Eine Rundfrage. Zehnjahrskatalog des Verlags Georg Müller München. 1 M.

Kalauzok a könyvválogatáshoz
(“Legjobb könyvek”)
a) Könyvek
*Acker, H. Was soll ich lesen? Ein Ratgeber für Studierende. 2. verb. Aufl. Trier: Paulinus Dr. 1912. VI, 237 l. 2 M.
3. kiadása folyamatban: 1918. Bd. 2. 1918. 3.50 M.
*Aimé-Martin, L. Plan d’une bibliothčque universelle & Catalogue des chefs d’oeuvre de toutes les langues. Bruxelles: Hauman, Cattoir 1837. 482 l.
*L’Almanach Hachette. Paris: Hachette 1874.
Baldwin, J. The book lover. A guide to the best reading. 15. rev. ed. Chicago: Mac Clurg 1910. 293. l.
*Berthold, A. Bücher und Wege zu Büchern. Unter Mitwirkung von Elis. Foerster-Nietzsche, Peter Jessen und Philipp Rath. Berlin: Spemann 1900. 497 l. 8 M.
*Bisseker, H. A student’s library. London: Kelly (1911.) 2 sh.
Bräutigam, L. Übersicht über die neuere deutsche Literatur, 1880-1900. 2. Aufl. Ohlau: Leichter 1913. 77 l. 1 M.
*De Brandis, H. J. Comment choisir nos lectures. Paris: Schleicher 1911. 298 l. 3 fr. 50 c.
Cim, A. Une bibliothčque: l’art d’acheter les livres. Paris: Flammarion 1901. 10 fr.
*Comte, A. Bibliothčque positiviste. 1854. (Ezt az összeállitást megtalálja az olvasó Berthold és De Brandis könyvében is.)
*Le Lyris, J. (P. Combes.) Le choix d’une bibliothčque. Avignon: Aubanel 1906. 195 l. 3 fr.
Dürerbund. Leichtes zum Lesen für anspruchsvollere Leute. München: Callwey 1912. 27 l. (Dürerbund, Flug-Schriften, 103.) -.30 M.
*Faguet, É. Ce que disent les livres. Paris: Hachette (1912.) 104 l. 1 fr.
*Feigl, H. Jahresrundschau empfehlenswerter Bücher. (Jahrbuch dtscher Bibliophilen. Wien: Perles 1913-.) 3 K.
*Förster, A. Was sollen wir lesen? Ein Leitfaden bei der Auswahl von Büchern mit einer Einleitung über Klassiker. Essen a. d. R.: Fredebeul u. Koenen 1906. 86 l.
Egyuttal francia és angol künyvösszeállitás is.
*Gray, W. F. Books that count. A dictionary of standard books. London: Black 1912. XIX, 630, LVIII l. 5 sh.
*Gulyás P. Népkönyvtári cimjegyzék. Kisebb közkönyvtárak részére ajánlható müvek magyarázati jegyzéke. 1-2. pótfüzettel. Bp.: Muzeumok és könyvtárak orsz. tanácsa. 1910-16.
*Katalog schöpferischer Lebensbücher in Essays von den Mitarbeitern der Tat. Jena: Diederichs 1913/14. 857-986 l. -.50 M.
*Krier, J. B. Das Studium und die Privatlektüre. 6. verm. Aufl. Freiburg i. Br.: Herdersche Verl. 1911. XIV, 371 l. 2.40 M.
*Librairie rationaliste. Essai de bibliographie contemporaine sur la résumé de nos connaissances depuis l’antiquité jusqu’ ŕ nos jours. Paris: Schleicher 1906. 126 l.
*Literarischer Ratgeber und Literarischer Jahresbericht des Dürerbundes. Hg. durch F. Avenarius. München: Dürerbund 1910-. 5 M.
Loele, K. Das billige Buch. Ein Ratgeber für Bücherkäufer. Leipzig: Zieger 1912. 42 l. -.30 M.
*Lubbock, J. (Lord Avebury.) The pleasures of life. Leipzig: Tauchnitz 1880. 295 l. 1.60 M.
A song of books - The choice of books “A száz legjobb könyv”: p. 46-72.
*Madzsar J. Mintajegyzék városi nyilvános könyvtárak számára. Bp.: Városi könyvtár 1913. X, 240 l. 4 K.
*Mazel, H. Ce qu’il faut lire dans sa vie. 9. éd. Paris: Mercure de France 1911. 391 l.
*Meyer András Szerentsi Nagy István által magyarra forditott és néhol holmi aprólékos szükséges jegyzésekkel bővitett Barátságos oktatása, hogy kellessék egy ifju asszony embernek magát a diszes erköltsökben méltóképpen formálgatni. Buda: Benedickt és Tarjai 1783.
Meyer, R. M. Anleitung zur deutschen Lektüre. 2. Aufl. Berlin: Bondi 1914. 68 l. -.80 M.
*Peignot. Traité du choix des livres. Paris 1817.
Petrik G. Kalauz az ujabb magyar irodalomban. Bp.: Magy. könyvker. egy. 1894. 288 l. 2 K.
Gyors utbaigazitásra szótárszerü berendezésénél fogva rendkivül alkalmas, sajnos, a legujabb irodalomra vonatkozólag már nem.
*Powys, J. C. One hundred best books. New York: Shaw 1916. 73 l. 75 c.
*Pryde, D. What books to read and how to read. With classified lists of over 1700 books by F. W. Halsey. London: Funk a. Wagnalls 1912. 204 l.
Bibliographies: p. 176-204.
*Richardson, Ch. F. The choice of books. London: Putnam 1905. IV, 208, 167 l. 5 sh.
Házi könyvtár jegyzéke: p. 1-176.
Rouveyre. Ed. Connaissances nécessaires ŕ un bibliophile, accompagnées de notes-critiques et de documents bibliographiques. F. 1-10. Paris: Rouveyre 1899. 60 fr.
T. 3: Du choix des livres, etc. 239 l.
Sonnenschein. W. S. The best books. A readers guide to the choice of the best available books (about 100,000) in every department of science, art and literature, 3. ed. London: Routledge 1910 -. 14 sh.
A legnagyobbszabásu e nemü kisérlet, de csakis az angol nyelvü (angol és amerikai) irodalomra vonatkozólag.
*Szüry Dénes. Száz év. 1. Irodalom, nyelvfejlődés Bessenyeytől a kiegyezésig, 1767-1867. 2. Széchenyi kora és az önvédelmi harc. 1825-1867. Bp. Egyet. ny. 1907.
Über Klassiker-Ausgaben. Welche Ausgabe kaufe ich mir? München: Callwey (1917). 39 l. (Dürerbund. Flugschriften, 129.) -.75 M.

b) Folyóiratok
The Athenaeum. A journal of politics, literature, science and the arts. London: Athenaeum office (Bream’s buildings: Chancery lane) 12 sh.
Das Literarische Echo. Halbmonatsschrift für Literaturfreunde. Hg. v. E. Heilborn. 20. Jahr. Berlin: Egon Fleischel (W. 9. Linkstr. 16.) 20 M.
*Literarisches Zentralblatt. Hg. Prof. Ed. Zarncke. Mit der halbmonatlichen Beil. “Die schöne Literatur”. Leipzig: Ed. Avenarius. (Ross str. 5/7.) 36 M.
*Polybiblion. Revue bibliographique universelle, publié par la Société bibliographique. Paris (rue de Saint-Simon 5). 22 fr.

c) Ankétek
*Aubry, R. Une enquęte sur les trois livres préférés. Préf, de Jules Lemaitre. Paris: Ollendorf 154 l. 2 fr.
*Bahr, H. Die Bücher zum wirklichen Leben. Nebst Briefen von P. Altenberg. R. Huch, E. Mach, R. M. Rilke etc. Wien: Heller 1908. 16 l. -.50 K.
*Die Besten Bücher aller Zeiten und Litteraturen. Ein deutsches Gegenstück zu den englischen “Listen der 100 besten Bücher”. Berlin: Pfeilstücker 1889. 108 l. -.60 M.
*Ferričre, A. Cio che essi leggono. Riposte all’inchiesta per la biblioteca di un libero cenobita. Lugano: Coenobium 1909. 207 l.
*Gyalui F. Legkedvesebb könyveim. Irták Tóth Lőrinc, Jókai Mór, Mikszáth Kálmán, Herczeg Ferenc stb. Bp.: Singer és Wolfner 1904. 160 l. 3 K.
*Hoepli, U. Fra i Libri. Milano: Hoepli 1892.