IRÓK ● KÖNYVEK ● KIADÓK
EGY MAGYAR KÖNYVKIADÓ EMLÉKIRATAI

IRTA
RÉVAY MÓR JÁNOS

68 SZÖVEGKÉPPEL ÉS 17 KÉPMELLÉKLETTEL

BUDAPEST
1920
RÉVAI TESTVÉREK IRODALMI INTÉZET RÉSZVÉNYTÁRSASÁG KIADÁSA

TARTALOM

ELSŐ KÖTET
I.
EGY KÖNYV A KÖNYVRŐL.
(BEVEZETÉSÜL.)
II.
AZ ELSŐ LÉPÉS
III.
AZ ELSŐ ÉVEK
IV.
INTERREGNUM
V.
A “REGÉNYVILÁG” KORA
VI.
LÁZAS TEVÉKENYSÉG
VII.
A “MAGYAR IFJUSÁG” ÉS AZ IFJUSÁGI IRODALOM
VIII.
A “JÓ KÖNYVEK” ÉS A NÉPIRODALOM
IX.
NAGY REFORMOK
X.
BELSŐ BONYODALMAK
XI.
A TRÓNÖRÖKÖS KÖNYVE
XII.
A “PALLAS-LEXIKON”
XIII.
JÓKAI MÓR
XIV.
MEGALAKUL A RÉSZVÉNYTÁRSASÁG
XV.
RÉVAI SÁMUEL
XVI.
KÖNYVTERJESZTŐ NAGYÜZEM
XVII.
A NAGYÜZEM KINÖVÉSEI

MÁSODIK KÖTET
XVIII.
AZ ISKOLA SZOLGÁLATÁBAN
XIX.
SZAPORULATOK – TERJESZKEDÉSEK
XX.
AZ ALVÁLLALATOK
XXI.
KÖNYVESHÁZ AZ ÜLLŐI-UTON
XXII.
A “CORPUS JURIS HUNGARICI”
XXIII.
A “NAGY KÉPES VILÁGTÖRTÉNET”
XXIV.
BÁRÓ EÖTVÖS JÓZSEF
XXV.
EÖTVÖS KÁROLY
XXVI.
RÁKOSI VIKTOR
XXVII.
A “KLASSZIKUS REGÉNYTÁR”
XXVIII.
ABONYI LAJOS
XXIX.
AMBRUS ZOLTÁN
XXX.
MIKSZÁTH KÁLMÁN
XXXI.
“A MAGYAR KERESKEDŐ KÖNYVE”
XXXII.
A NAGY LEXIKON
XXXIII.
“AZ ÉLET KÖNYVEI”
XXXIV.
AZ OLCSÓ KÖNYV
XXXV.
A SZÉP KÖNYV
XXXVI.
A VILÁGHÁBORU ALATT
XXXVII.
A DIKTATURA RÉMURALMA ALATT
XXXVIII.
A KIADÓI LÉLEK
XXXIX.
A PÁLYA VÉGÉN

ELSŐ KÖTET
I.
EGY KÖNYV A KÖNYVRŐL.

(BEVEZETÉSÜL.)
1919 julius 2.
A vallomásoknak ezt a könyvét egy nyilt vallomással kell kezdenem.
Valahányszor az a kérdés merült föl előttem, vajjon egyik-másik kézirat méltó-e arra, hogy könyv alakjában kerüljön napvilágra, mindig gondosan mérlegeltem, szükség van-e reá, van-e értéke, belső becse, gyarapodik-e vele az irodalom vagy a tudomány, előbbre viszi-e a kulturát, lesz-e közönsége, lesz-e keletje, indokolt-e a kiadása, kell-e ez a könyv, kinek kell és egyáltalában méltó-e arra a soknemü gondos munkára, ami a kéziratból könyvet csinál.
A nyilvánosság elé kivánkozó kézirattal szemben ezekre a kérdésekre van hivatva válaszolni a kiadó. Ez az ő nagy felelőssége. Ezekre adott válaszától függ, hogy hivatását jól vagy rosszul teljesiti-e. A könyv tartalmáért az iró felelős, de azért, hogy a könyv világra jött, a kiadót terheli a felelősség és ezzel szinte magára vállalta a felelősséget magáért a könyvért, annak tartalmáért, annak hatásáért, annak életéért, pályafutásáért és sorsáért.
Minő fokozott felelősség terhel most engem, mikor egy oly könyvet készülök kiadni, amely magáról a könyvről szól és amelyet magam akarok megirni, amelyben iró és kiadó egy célban, egy felfogásban egyesül és amelynek jogosultságára vonatkozólag az aggályoknak, a skrupulusoknak, a kételyeknek egész tömege zúdul rám.
Egy könyv a könyvről. Olyan országban, amelyben még tegnapelőtt maga a könyv ismeretlen fogalom volt, kevés kiválasztottak ritka csemegéje, amelyben még tegnap nagy erőfeszitések, zseniális kigondolások kellettek hozzá, hogy a könyvet becsempésszük az olvasni tudók kezeibe és amelyben ma az egész államépületet, a jelent és jövőt a könyvre, a könyv kulturájára, a könyv tanitó erejére, a könyv szuggesztiójára, a könyv lélekátalakitó munkájára, a könyv fundamentumára akarják állitani.
És olyan időben, amidőn szinte eltemetettnek látszik a mult, amidőn kérdéses, vajjon a ma emberét érdeklik-e még a tegnap küzdelmei, vajjon az, amit tegnap értéknek tartottunk, ma nem ócska lim-lom-e? Olyan időben, amidőn bizonytalan, vajjon azt a kulturát, amelyért dolgoztunk, nem nyeli-e el egy egészen más kultura, vajjon nem nyeli-e el a semmilyen kultura, vajjon nem esik-e vissza az emberiség az ősállapotba, az ősi szokásokba és ősi foglalkozásokba, vajjon nem bizonyul-e hiábavalónak a lefolyt évezredek épitő munkája?
És olyan időben, amidőn maga a nyelv, amelyen és amelyért küzdöttünk és fáradoztunk, talán halálra van itélve, amidőn maga a nemzet, amelyért éltünk és dolgoztunk, pusztulásra van szánva, amelyben maga az ország, ahol születtünk, ahol elhelyezkedtünk, amelyben müveltük a nyelvet, az irodalmat, a tudományt, a művészetet, mint ország szinte megszünik.
Van-e ilyen körülmények közt értelme annak, hogy ebben a bizonytalanságban valaki leüljön és leirja azt, ami az ő foglalkozása és hivatása területén belül a magyar könyvvel egy fél századon át történt? Leirja azokat a viszonyokat, amelyeket ma talán már megmosolyognak, azokat a nehézségeket, amelyek ma már nem látszanak azoknak, leirja érintkezéseit oly emberekkel, akik iránt a mai nemzedék már nem viseltetik azzal a tisztelettel és kegyelettel, amely azokat az érintkezéseket inspirálta, és leirja azokat a szempontokat, érzéseket és nézeteket, melyeket egy szinte megszünt ország letünt nemzedéke táplált.
Évek előtt fogamzott meg bennem az a gondolat, hogy a meggyőződésem szerint fontos kulturális missziót teljesitő Révai Testvérek Irodalmi Intézetnek ötven éves fennállása alkalmából be kellene számolnia tevékenységéről és azokról az irodalmi vállalatokról, amelyeket létesitett. Sohasem gondoltam ezt oly sablonos, jubiláris publikációnak, aminőket egyes közgazdasági intézmények, bankok, takarékpénztárak közre szoktak bocsátani, sem olyan reklámizü kiadványnak, aminőkkel nagy ipari vállalatok, gyárak a maguk tevékenységét jobb világitásba szokták helyezni.
Annál a kapcsolatnál fogva, amelyben egy kiadóvállalatnak kell állania irókkal és irodalommal, müvészekkel és müvészettel, a müvelődés előharcosaival s a müvelődés intézményeivel, mindig ugy gondoltam, hogy az ilyen munkát akként kellene megalkotni, hogy abból szinte plasztikusan kidomborodjék annak az egész müvelődési ágnak a fejlődése, amelybe ez az intézet bele van kapcsolva. És mindig nagy fejtörést okozott nekem, vajjon ki lesz az, akire ezt a munkát rá lehet bizni, aki azt ilyennek meg tudja alkotni? Ki bir vajjon azzal a tárgyilagossággal, amellyel ezeket a sok irányban küzdelmes tülekedésekbe fult szándékokat, terveket meg tudja itélni; ki bir azzal az éleslátással, amellyel a fejlődés összes fokozatait és ezek összefüggését egymással észre tudja venni és fel tudja fogni; ki bir azzal az ügyszeretettel, amellyel közeledni kell azokhoz a kérdésekhez, amelyek végeredményben egy nagy emberiségi célt és eszményt tartottak szem előtt és ki bir azzal az áttekintéssel, amellyel az időben és térben, irányban és célban olyannyira különböző, olyannyira elütő szempontok tömegében megsejtse, megrögzitse és megérzékitse azt a vezérlő lelket és gondolatot, mely meggyőződésem szerint mindenben megnyilvánul, ami ennek az intézetnek keretén belül mint élő valóság testet öltött.
És minél többet gondolkodtam rajta, annál kilátástalanabbnak tünt fel az, hogy találni tudjak egy olyan embert, aki a rábizandó feladatnak ebben az értelemben meg tudjon felelni. Akikkel szándékomat közöltem, váltig arra biztattak, hogy magam valósitsam meg azt és azzal érveltek: minthogy évek óta magamban hordom ezt a gondolatot; minthogy magam rendelkezem a szükséges adatok felett; minthogy csak én emlékezhetem vissza azokra a körülményekre, amelyek érdekesen bevilágithatnak sok mindennemü dologba; minthogy én benne éltem ezekben a dolgokban és azok én bennem tovább élnek, az a kivül álló iró, akit az intézet megbizna történetének megirásával, amugy is csak az én információim és instrukcióim alapján irhatná azt meg, az ő megállapitásai és véleményei mögött amugy is az én irányitásomat sejtenék: nyiltabb, őszintébb és férfiasabb, ha minden álszemérmet félretéve, magam irom meg ezt a könyvet, amelyben a magyar könyvtermelés ötven évének képét akarom visszatükröztetni és magam állok helyt azokért az adatokért, amelyeket benne fel akarok dolgozni és azokért a nézetekért, amelyeket képviselni óhajtok.
Arra is rámutattak ezek a barátaim, hogy mindazok a jubiláris emlékkönyvek, amelyeket egyes intézetek e célra fölkért irókkal iratnak, a bennük felhalmozott értékes adatgyüjteményen és sokszor száraz kimutatásokon felül rendszerint a vezetőknek zengett dicshimnuszokban merülnek ki és hogy azokból sohasem világlik ki az a lélek, amelyből a valóság fakadt és táplálkozott.
Ahhoz a nagy kérdéshez, vajjon érdemes-e egyáltalában a mai világrengető események közepett megrögziteni egy kis üzem tevékenységét, országok és uj világok keletkezésének közepette egy letiport kis nemzet kis kulturájának kis eszközeit: hozzájárult még az a szubjektiv szempontból nagy kérdés, vajjon én vállaljam-e ennek az általam évek óta szeretettel ápolt gondolatnak megvalósitását és vajjon meg fog-e az felelni annak a feladatnak, amelyet másokra való vonatkozásában magam eléggé nehéznek állapitottam meg?
Érthető súlyos aggodalmak! Maguktól értetődő kétségek. Vajjon hogy birkózom meg velük?
Mert mindezeken felül még egy rendkivüli nehézség áll előttem: hozzám legközelebb állókról kell irnom, azokról, akiknek müködéséről megemlékezve és akiknek tevékenységét vázolva, lehetetlen mellőzni a birálatot, hiszen sokszor maga a leirás is már birálatot tartalmaz. De talán sikerül elkerülnöm a szinezést, az öntelt dicséretet, az elfogult gáncsot. Talán sikerül annyira tárgyilagosnak lennem, hogy nem esem túlzásba sem az egyik, sem a másik irányban és talán sikerül annyira becsületesnek lennem, hogy megközelitem az igazságot.
Fennmarad még mindig a legnagyobb nehézség, amellyel meg kell küzdenem, az, hogy magamról is kell irnom, mint aki negyven év óta benne vagyok ebben a munkában és bármennyire törekszem is a háttérben maradni, még sem kerülhető ki, hogy eszméim, szándékaim, reményeim, törekvéseim, ambicióim, kezdeményezéseim, eredményeim és sikertelenségeim vissza ne tükröződjenek ebben a könyvben; hogy a tülekedések, küzdelmek, nagyszámu csalódások, kisszámu sikerek rajza ne vessen egy sugarat az én egyéniségemre is.
De jól megfontolva a dolgot, jobb volna-e, ha a bevett szokáshoz hiven, az intézet egy még oly jeles irót bizna is meg azzal, hogy számoljon be az intézet müködéséről száraz aktákból, elébe rakott anyagból? Az ilyen műnek minden egyéb hiányától eltekintve, gondoljunk csak arra, hogy elbirná-e a nyomdafestéket az a sok mesterkélt és émelyitő dicséret, melyet az ily “hivatalos” biografiairó mindenre rápazarolna, ami a jubiláris irat tárgyköréhez tartozik, akár egyénekről, akár intézményekről, akár valóban kiváltságos emberekről, akár csak kicsiny szerepü és mulandó becsü személyekről vagy vállalatokról van szó.
Egyébként is egy igen szellemes irónk egyszer azt irta, hogy voltaképen az emberiség igaz történetét csak ugy lehetne megirni, ha minden, bármily jelentéktelen kis ember megirná a maga sorsát, cselekvéseit, tevékenységét, küzdelmeit, gondolatait, mert mindegyikben találkoznék valami érdekes és jellemző vonás és ezeknek a vonásoknak összességéből lehetne megkonstruálni az egész emberiség eszmekörét, életfolyamatát, világszemléletét.
Mindezek a szempontok lassan-lassan megbarátkoztattak azzal a gondolattal, hogy ezt az egy kiadói tervemet akként valósitsam meg, hogy a kiadandó munkát magam meg is irjam. Végleg eldöntötte azonban a kérdést az a rendkivüli helyzet, amelybe a könyvkiadóság Magyarországon a kommunista állam szervezkedése folytán jutott. Nem e helyütt akarom azt a kérdést megvitatni, vajjon a szellemi termelésre minő hatással lehet a kommunista államszervezet, de ami döntőleg hatott elhatározásomra, az a voltaképen perverznek mondható helyzet, amely előállott akkor, amikor a kommunista állam egyfelől főcéljául és főeszközéül tüzte ki a kultura fölényének eddig nem sejtett méretekben való kultuszát; amidőn ebben magát a könyvkiadás mesterségét és annak eredményeit soha nem remélt, nem várt, nem sejtett és talán meg sem érdemelt módon felmagasztalta – másfelől azonban a maga publikációival, szervezeti tevékenységének indokolásával és célkitüzéseivel a kapitalisztikus államban kifejtett könyvkiadói tevékenységet oly alacsony rendü, tisztátalan indoku, önző, lélektelen, programmtalan, öntudattalan foglalkozásnak minősitette, amelynek szükkeblüsége, kulturálatlansága, érzéktelensége, tudatlansága sehogysem képes megmagyarázni azokat a nagyszerü eredményeket, amelyeknek kész talajára ráállott a szocialista-kommunista társadalom.
Ha még volt skrupulusom, mind eloszlatta ez az illogikus támadás, ez az igaztalan vád, ez a rosszhiszemü beállitás, mert most már arról van szó, hogy meg kell védeni azt a munkát, amelyet többen, sokan, egy egész életen át annyi lelkiismeretességgel, annyi idealizmussal, annyi becsületes jóakarattal, annyi igaz jószándékkal folytattunk. Most már félre kell tenni minden okoskodást, előállott a védelem kötelessége.
Most már be kell bizonyitani, hogy nem velejárója sem a szocializmusnak, sem a kommunizmusnak, de legkevésbbé magának a kulturának, hogy az épitő munkát azzal kezdjük, hogy meggyanusitsuk, megtépázzuk mindazokat, akik eddig gondozták azt a kulturát, akik arra a magas nivóra emelték, amelyre egy állitólag még magasabbrendü kultura, mint biztos piedesztálra rá akar állani.
A könyvkiadó a nemzet legbecsesebb, legnagyobb és örök értékeinek gondozója, kezelője és fejlesztője. A müvelt világ kiadóinak összessége az egész világ legbecsesebb értékeinek kincstartója, megőrzője, szétosztója.
Ezeket azzal gyanusitani, hogy minden nemesebb gondolattól, minden ideális lendülettől és minden önzetlen odaadástól menten, kizárólag alacsony anyagi érdekeket hajszolnak – egyenes arculcsapása a szellemi munka egy oly osztályának, amely, ha ilyen kaliberü volna, egy pillanatig sem teljesithetné tovább a rá háramló feladatokat.
Aki ilyet állit, az sohasem volt kiadó, az sohasem érezte az alkotásnak azt a lázát és gyönyörét, amely az igazi kiadó minden dolgát, minden tevékenységét áthatja. Az sohasem tud számot adni magának a kiadó lelkéről – arról a lélekről, amely benne vibrál abban a könyvben, amit ő eljuttat az ország, a világ minden elrejtett zugába.
Aki ilyet állit, az nem hisz ebben a lélekben és ezért nem is alkalmas arra, hogy azokat a funkciókat végezze, amelyeket eddig az egyéni munka és kezdeményezés rendszerében a világ kiadói végeztek.
Aki igy érvel és csak ezzel a negativ kritikával akarja megalapozni a maga rendszerét, az végleg kompromittálja ezt a rendszert és kimutatja annak tökéletes tarthatatlanságát.
Az eddigi gazdasági rendszer egyik legkárosabb kinövése volt, hogy a kenyérért, az állásért, az érvényesülésért való tülekedésben arra nem való emberek jutottak olyan poziciókba, amelyekben tudatlanságukkal, járatlanságukkal, hozzá nem értésükkel csak kárt és bajt okozhattak. Ebben a rendszerben megtörténhetett és megtörtént, hogy mezőgazdára bizták a közigazgatást és a közigazgatási szakerőre a gazdasági ügyvitelt. Megtörténhetett, hogy a dilettánsra bizták a szinházat és szinészre a bankigazgatást. Megtörténhetett, hogy a jogászra bizták a filloxera elleni küzdelmet és a képzett botanikusra az egyházi közigazgatást. Megtörténhetett, hogy a jeles sztratégára bizták az élelmiszerszállitást, a matematikusra az iskolai rendszer vezetését, a büntető jogászra a vasuti igazgatást.
De ennek a rendszernek legalább volt korrektivuma. A szabad kritika, a jobb belátás, a keresztültörő igazság eltávolithatta őket onnan, ahova nem voltak valók. De ha az ellentmondást nem türő, a kritikát elnyomó, a véleményszabadságot kipusztitó diktatura a susztert vagy a kötélverőt állitja a kultura intézésének magas polcára, akkor ebből csak a nagy emberiségi értékek teljes csődje keletkezhetik.
Ily körülmények közt talán nem kell tovább indokolnom, hogy a magam elé tüzött feladatot ezekkel a felfogásokkal szemben védelmi állásban óhajtom megoldani. Ezen az alapon állva, remélem, sikerülni fog a munkát megóvni az önéletrajz hibáitól, mert kötelességemmé válik visszatükröztetni azt a felfogást, amely minden igaz kiadót áthat, amely a közvetlen tapasztalat, tudás és szakértelem alapján nyugszik és amelynek leghivatottabb tolmácsa mégis csak maga az érdekelt kiadó.
A kiadó állandóan a nagy nyilvánosság ellenőrzése alatt él. Minden egyes esetben, amidőn valamely publikációval kilép, kiteszi magát a kritikának, a hozzászólásnak, a legtágabb értelemben. Ő a birálatot, a gáncsot, a különböző értékelést ép ugy kénytelen elfogadni, mint az iró, a festő, a szinész, a szónok, aki a nyilvánosság elé lép.
A kritika, a sajtó, a közönség voltakép már itéletet mond a kiadó tevékenységéről minden egyes vállalkozásának közrebocsátása alkalmával, amikor azt támogatja, elfogadja vagy elháritja magától.
Ha most egy összefoglaló mű keretében egy vállalat életének fél századával be akarok számolni és azokat a kapcsolatokat feltüntetni, amelyek ezt a vállalatot a közmüveltséggel, az általános kulturális fejlődéssel és a legtágabb értelemben vett emberi civilizációval összekapcsolják: akkor voltaképen csak uj alkalmat szolgáltatok a kritikának arra, hogy összefoglaló birálatot gyakorolhasson a maga összefüggéseiben retroszpektiv módon bemutatott müködés eredményei felett.
Az ily kritika lehet méltányló, lehet felemelő, lehet gáncsoló, lehet lesujtó, mindenképen csak értékes lesz és objektiv igazságai előtt előre is meg kell hajolni. Csak egyet nem lehet elfogadni még az ilyen, a munka egész komplexumát felölelő birálattól sem, sőt attól legkevésbbé, t. i. az intenciók tisztaságának, a célok és szándékok szentségének, az akarat becsületességének meggyanusitását.

II. 
AZ ELSŐ LÉPÉS
A Révai Testvérek cég 1869. november hó 1-én alakult meg, mint könyvkereskedés és nemzeti ódondászat (antikvárium) és első helyisége a Pesti Hazai Takarékpénztár egyetem-utcai palotájának sarokboltja volt.
Hogy e cégalapitás indokairól és a hozzáfüzött reményekről magunknak tiszta képet alkothassunk, meg kell ismerkednünk az alapitók személyével. Ketten voltak, testvérek: Révai Sámuel és Révai Leó.
Révai Sámuel érdekes pályát futott meg és mindazok szerint, akik közelről ismerték, igazi, belső értékkel biró, egész ember volt.
Csak egyéniségének szerény mivolta, foglalkozásának akkori alsóbbrendüsége és a hazai közfelfogás, mely csak a szereplőkben keresi és látja a közérdeklődésre számot tartó egyéneket, okozta azt, hogy Révai Sámuelnek belső nagy értéke nem jutott tágabb körök tudomására.
Bár élete utolsó szakában megirt nagy szociológiai munkája őt mint eredeti gondolkodót mutatja be és bár ez a munkája nagy feltünést keltett és méltó elismerésre talált, az ő emberi nagysága nem ebből az irodalmi műből világlik ki, hanem abból a páratlan munkából, amelyet mint a Révai Testvérek cég megalapitója és szellemi irányitója fejtett ki évtizedeken keresztül, soha nem lankadó buzgalommal és türelemmel, s amelynek némi visszatükrözését nyujtották azok az irodalmi szempontból is elsőrendü értékü levelek, amelyeket öccséhez és fiaihoz intézett.
Különösen az öccsének szóló levelek oly csodálatos lélekről, az akkori viszonyok oly bámulatosan helyes megitéléséről, oly céltudatos akarásról és oly szivós kitartásról tesznek tanuságot, aminő csak az igazán nagyoknak, az igazán értékeseknek jutott osztályrészül.
Ezeknek a leveleknek nyomán akarok bevilágitani a cég történetének kezdetébe.
Révai Sámuel mint szegény szülők gyermeke született 1833. április 13-án. Szüleinek nem volt módjában az eleven eszü gyermeket iskoláztatni és mintha csak megsejtették volna az ő tudásszomját és tudásvágyát, az elemi iskola két osztályának elvégzése után már tanulóba adták Eperjesen egy könyvkötőmesterhez. Mestersége révén jutott egyik-másik könyvhöz és már ebben a zsenge fiatal korban önképzés utján törekedett minden lehető ismeret elsajátitására. Tót vidéken születvén, anyanyelvének voltaképen a sárosmegyei szláv idiómát tekinthetjük. Gyermekkorában ezenfelül a megyei intelligencia akkori nyelvét, a német nyelvet sajátitotta el, még pedig oly tökéletesen, hogy e nyelven irott levelei a klasszikus német stilus mintaképéül tekinthetők. Önképzés utján sajátitotta el könyvekből tanuló korában a magyar és francia nyelvet. Feljegyzéseiben megtaláltuk azoknak a nagy francia iróknak neveit, akiknek műveit már akkor olvasta, valamint a nagy magyar költőknek verseit, amelyekből a hazaszeretet érzelmeit fogadta lelkébe.
Mint vándorlegény járta be az országot, jutott el Pestre, innen Bécsbe és néhány évi vándorlás után az önállósitás tervével vissza szülővárosába, Eperjesre. Ott a Bach-korszakbeli közigazgatás elfogultságával és céhrendszerével megküzdve, nagy nehezen megszerezte 1856-ban az engedélyt egy könyvkötőműhely létesitésére és még nagyobb nehézségek elháritása után vette át 1859-ben a Benczur és Vetter-féle könyvkereskedést. Ezt tekintette akkor életevágya betetőzésének. Állandóan könyvek között élni, könyvekkel foglalkozni, másokkal könyvekről beszélni, könyveket terjeszteni... Ebben a gondolatban élt és talált kielégülést.
Közben családot is alapitott és megnyugvást talált abban, hogy kis könyvkereskedésének fejlesztésével családjának megélhetését biztosithatja. A könyvkötészettel felhagyott, mert az akkori viszonyok közt ezzel járó nehéz fizikai munkát nem birta és egész idejét, egész tehetségét könyvkereskedése fejlesztésére akarta forditani. Ebben célt is ért, amennyire az egyszerü kisvárosi viszonyok között célt érni lehetett. Lassankint kiterjesztette üzletének kereteit és gondtalan, csendes életet folytathatott volna, ha lelkét nem hevitik magasabb ambiciók.
Árván maradt öccsét, Leót, magához vette, őt a könyvkereskedés mesterségében lelkiismeretesen kitanitotta, azután elküldte világgá, hogy tovább képezze magát. Megható az a bizonyitvány, amellyel 1863. március 8-án öccsét ellátja és amelyben annak szorgalmát, hűségét, tisztességét, példás magaviseletét kiemelvén, tanuságot tesz arról, hogy öccse, testvéri szeretetén kivül, mint könyvkereskedősegéd is megnyerte egész becsülését. E nyilt ajánlólevél formájában irt okmányban azzal hivja fel könyvkereskedő-kollégáinak figyelmét öccsére, hogy bizonyossággal feltehető, hogy szakmájához való szeretetteljes ragaszkodása folytán kiváló könyvkereskedő lesz belőle.
Révai Leó először Pestre került az akkori, igen jó hirnevü Osterlam könyvkereskedésbe. Itt a pesti társadalom számos kitünőségével ismerkedett meg. Bátyja azt kivánta, hogy menjen külföldre, ahol mégis többet tanulhat, mint az akkori pesti viszonyok között. Tudomásom szerint Stuttgartban a Hoffmann-féle kiadó-üzletben és Lipcsében a List és Franke hires antikváriumában töltött egy-egy esztendőt. Ez az utóbbi állása volt döntő egész életének folyására. Ebben az abszolut tudományos antikváriumban tanulta és szerette meg ezt a foglalkozási kört, amely az ő csendes, kontemplativ, nyugodt természetének legjobban megfelelt. De itt szerezte, úgy látszik túlerőltetés folytán, szembaját is, amely későbbi életét rendkivüli módon befolyásolta.
A List és Franke cég akkortájt szerzett meg egy nagy magyar könyvtárat, a Nagy Istvánét, ennek bibliografiai feldolgozása volt Révai Leó feladata, ennek befejeztével állása feleslegessé vált.
Visszakerülvén Pestre, itt a Deutsch-féle nyomdai és lapkiadó vállalat érdekkörébe lépett. Deutschék igen vállalkozó szellemü nyomdászok voltak. Ők alapitották meg Ágai szerkesztésében és “Magyarország és a Nagyvilág” cimü, első európai nivón álló illusztrált hetilapot, a “Borsszem Jankó”-t, Klič és Jankó János rajzoló művészetére alapitva, a “Kis Lap”-ot, Magyarországnak évtizedekig legkedveltebb gyermeklapját, melynek német kiadása is megjelent egyidejüleg Lipcsében. Ők voltak a “Hirmondó” és a “Képes Regénytár” kiadói. Ugyancsak ők alapitották meg Bécsben a “Der Floh” cimü szabad szellemü szatirikus élclapot. Ennek a bécsi vállalkozásuknak vezetésére hivták meg Révai Leót. Ennek a lapnak valamelyik számában a bécsi nunciust, a római katholikus egyház főpapját ábrázoló gúnykép jelent meg, amely, úgy látszik, nagy megütközést keltett a hivatalos körökben. Minthogy a lapért minden felelősség Révai Leót terhelte, őt vonták felelősségre, ő ellene inditottak sajtópert, melynek folyamán három hónapi fogházra itélték. Érdekes, amit a Pallas Lexikona megir, hogy a bécsi legfőbb itélő törvényszék e sajtóper alkalmával hozta azt a felette fontos döntést, hogy Magyarország Ausztriával szemben külföldnek tekintendő. E döntés hiján Révai Leót, mint magyar állampolgárt, Bécsben nem lehetett volna ebben a perben elitélni.
Révai Leó felségfolyamodvánnyal fordult a királyhoz, hivatkozván arra, hogy ő ártatlan ebben a dologban, ezt audiencián személyesen nyujtotta át, de nem kapott biztató választ. Ferenc József azzal bocsátotta el, hogy majd utána néz a dolognak, de: “Übrigens g’schicht Ihna ganz Recht, sans nit bei so a Sudelblatt.”
Az 1869-i esztendőben szenvedte el a rárótt büntetést és ez alatt az idő alatt, amint Révai Sámuel leveleiből kiviláglik, ez utóbbi állandóan foglalkozott öccse jövőjének kialakitásával.
Minthogy az amnesztia iránti kérelemnek nem volt foganatja, tréfásan fogja fel a dolgot s igyekszik öccsét ez önkéntelen munkabeszüntetés alkalmából megvigasztalni. Állandóan felkeresi leveleivel, azokban informálja az őt érdeklő ügyekről, tanácsokat kér tőle, mint tapasztalt szakembertől, egyebek közt egy hetilap alapitására vonatkozólag, amelynek eszméjével akkor foglalkozott.
“Amint jól tudod, – irja, – sokkal sekélyebb tudásom és tapasztalatom van in typograficis, mint amit encyklopedikus tudásnak neveznek. Lapkezelési ügyek is idegenek előttem, de megvan az a tehetségem, hogy saját szakállamon alaposan meg tudom tanulni a nyirást. Adj Te tanácsot. Hogy én mit szeretnék, azt persze tudom: képzőleg és ébresztőleg hatni a népre, minden felesleges lárma elkerülésével; tisztességben és békességben sarkalni és ösztönözni munkára és serénységre, józanságra és becsületre. De hát Pestalozzi-Zschokke-féle elméletekkel lehet-e érdeklődést kelteni az egyrészt Montépin-kedvelő, másrészt Czemjalka-közönségben? Mindenféle lármás, nagy zajt ütő piszoknak és szemétnek nem szivesen nyitnám meg lapom hasábjait. Te itt is, mint mindenütt, bizonyára magadtól kiérzed majd benső énemet, nem kell tehát sok szót vesztegetnem, hanem kérem programmod vázlatát.”
A főtémája azonban ezeknek a leveleknek mindig a Révai Leó jövőjéről való gondoskodás. Ugy látszik, hogy állása a Deutsch-féle lapvállalatnál megrendült, talán maga a “Floh” is megingott, talán nem látják szivesen, hogy “kompromittált” helyzetében oda visszatérjen, mert azt kérdezi tőle bátyja:
“És ha majd néhány hónap mulva magad előtt látod ismét friss jókedvvel Isten szabad egét és e nyomorusággal telt földi életet: vajjon magasságos széked a hivatalodban betöltetlen lesz-e még? Vajjon nem fog-e éppen az alsóbbrendü szellemek közül, akik olyan jól értik a szubordinációt, valamelyik alantasból a helyettesed kigubózódni és nem fog-e akkor ujra alkalmazást nyerni a Fiesco-beli klasszikus mondás, amely egy fekete mór elmeneteléről szól.”
És most azután kirukkol avval a rég melengetett ideával, hogy idején való volna, ha öccse önállósitaná magát Pesten. Erről alighanem volt már szó a testvérek között, még pedig abban az irányban, hogy Leónak az volt a nézete és kivánsága, hogy antikvár-könyvkereskedést nyisson. Révai Sámuel aggályait fejezi ki:
“A két régibb pesti antikváriumnak, Horovitznak és Zw...-nak bukása gondolkodóba ejt, egyfelől, hogy nem volna-e tanácsos éppen most egy szolid vállalkozással fellépni, másfelől, hogy egy ilyen vállalkozás megállhatna-e, ha ezek a primitiv szatócsok nem tudtak megállni. Talán jó volna egyenesen nekivágni, kicsiben kezdeni a dolgot és további kiágazásait önmagából kifejleszteni.”
Értelmes, racionális és körültekintő üzem esetén nem lát ebben rizikót, mig lipcsei mintáju alapitás esetén nehéznek tartja a dolgot. Révai Sámuel beismeri, hogy e véleményét ugy közli, hogy a lipcsei példát voltakép nem ismeri, mégis figyelmezteti öccsét, tartsa szem előtt, hogy Magyarországon először meg kell teremteni ennek az üzletágnak a terrenumát, azután lassankint kell azt fejleszteni, ugy hogy nagyobb tőkének lekötése és nagyobb vállalkozásnak megalapozása nem látszik célszerünek. A levelezésből kitünik, hogy Révai Leó akkor valakinek szuggesztiója folytán egy ily nagyobb stilü, a mi viszonyainkon túlmenő, lipcsei mintára készülő tudományos antikvárium megalapitására gondolt, amelynél éppen az lett volna a társa, aki az ideát szuggerálta; erre vonatkozik ez a figyelmeztetés:
“Egyáltalában nem vagyok barátja a társas viszonyoknak. Legtöbb esetben az egyiknek engednie kell és a harmónia valóban igen ritka dolog. D. urat nem ismerem, de ugy látszik, ez az ember tulságos sokat experimentált, semhogy nevének jó hangzása lehessen.”
Közben tisztázódott Révai Leó helyzete a Floh-val, illetőleg Deutschékkal szemben. Révai Sámuel már előzőleg figyelmeztette őt arra, hogy amennyiben ujra elfoglalná állását, gondoskodjék róla, hogy ujabb kellemetlenségekbe ne kerüljön. Azt a tanácsot adja, hogy egy szerkesztő személyében egy souffre-douleurt kellene felfogadni, mert nem látja be szükségét annak, hogy öccse vásárra vigye a nevét ebben a lármás hűhóban és mint üzletvezető mindenért odatartsa a hátát. Valószinü, hogy ez irányban folytak is tárgyalások, amelyeknek eredménye az lett, hogy Révai Leó a fogságbüntetés elszenvedése után a vállalatot otthagyta. Erre vonatkozólag irja Révai Sámuel:
“A közted és főnökeid közt beállott viszonyt előre láttam, s csak ugy mellékesen meg is emlitettem. De hát egyáltalában ilyen a világ. Ne várj egyebet soha és sehol; mert nem is lehet máskép. Vigyázzon a bőrére mindenki. Az efféle eljárást vagy gondolkozásmódot különben nem szabad valamely vallásfelekezet külön kontójára róni. Én már gyakran és a legkülönbözőbb körökben azt tapasztaltam, amit egyébként a kuplé is elég világosan megmond: Wenn d’Limoni auspresst ist, so wirft man sie halt weg. (A kifacsart citromot el szokták dobni).
De mindent egybevetve, azt hiszem, hogy nemcsak öregebb lettél egy esztendővel, hanem remélhetőleg jóval tapasztaltabb is és ezzel talán végezhetünk is e dologgal.”
Később azonban ujra felmerül valamely terv a “Floh” tekintetében, még pedig, mint a levelekből kitünik, az, hogy Révai Leó azt a maga számlájára venné át, mert azt irja neki Sámuel augusztus 1-én, hogy a “Floh” dolgában a vele közölt tervvel nem barátkozhatik meg, főként azért, mert állandó tartózkodását csak Magyarországon és lehetőleg Pesten óhajtaná.
“Itt általában áldott és gazdag talaja van a mi üzletágunknak, éppen ugy, mint egyáltalán minden egyébnek. Némi tehetség és körültekintés mellett itt minden józan vállalkozásnak prosperálnia kell és a jövő részére minden lehető chanceot nyujtania. Másként áll ez a dolog oly államokban és városokban, ahol a kultura általánosságban előrehaladott, ahol minden állásra olyan sok a konkurrens, minden vállalkozásra olyan sok a spekuláns. Rád bizom a további dedukciót eme nézetemnek általánosságain túl és áttérek a részletekre:
A mi üzletágunk az utóbbi években igen szépen föllendült, de nem látjuk azt, hogy a vezetők és vállalkozók mindig és mindenütt kellően képzett, megfelelő egyének volnának. A helyi és az országos viszonyok ismerete a mi állapotaink mellett főkövetelmény és e tekintetben te jóval fölötte állasz sok tudatlan, sőt jó képzettségü külföldi kollegának; az országnak kell tehát szentelned jövődet, amely különben itt biztosabbnak is látszik.”
Mindenféleképen le akarja beszélni annak a Floh-tervnek megvalósitásáról és megpuhitani annak az eszmének érdekében, amellyel maga oly régen foglalkozott: egy pesti könyvkereskedés és könyvkiadó-vállalat megalapitásának gondolatával.
Mennyi életbölcsesség nyilatkozik következő soraiban:
“Ma még nyitva áll előtted az egész világ, ma még semmiféleképen sem vagy lekötve, tehát hosszabb ideig tartó társulásokba csak akkor szabad belebocsátkoznod, ha valamely előnyös vállalatnál egyenesen a te személyed a főmomentum és az maradna továbbra is. Kockázatos vállalkozásokba azonban sem Bécsben, sem a külföldön nem szabad belebocsátkoznod, mert ott bizony nem találod meg azt az antaeusi erőt... ott egészen más viszonyok, más emberek és más mértékek vannak.”
Fine finali arra a következtetésre jut, hogy ha határozott, sikert igérő vállalkozásról van szó, amelyben személyét érvényre juttathatja és önállóságát megalapithatja, akkor ugy ő, mint esetleg többi testvérei is készséggel bocsátják rendelkezésére a kellő tőkét. Ily vállalkozásnak tekinti az összes körülmények latba vetése mellett egy pesti könyvkereskedésnek alapitását. A dolgot elég fontosnak tartja arra, hogy meghivja öccsét, hogy legközelebb hosszabb időre látogassa meg családját Eperjesen, amikor is e dologról, egyáltalában jövőjének kialakulásáról eszmét cserélhetnek.
A látogatás megtörtént. A pesti üzlet megalapitását elhatározták, a két testvér megállapodott egymással társas-viszonyuk lényegére nézve és innentúl Révai Sámuel levelei csodálatos képét tüntetik fel annak a soha meg nem szünő gondoskodásnak, amellyel a pesti könyvkereskedés fejlesztését a maga részéről állandó utbaigazitásaival, tanácsaival és irányitásaival elő akarja mozditani.
Az üzlet tárgyára vonatkozólag a testvérek között egészséges kompromisszum jött létre, amennyiben megállapodtak, hogy szortiment-könyvkereskedést és antikváriumot nyitnak. Magának a kiadói tevékenységnek méretei dolgában esetről-esetre fognak határozni.
Révai Leó még Bécsben van, midőn bátyja figyelmébe ajánlja azokat az elveket, amelyeket ki kell fejteni a közönséggel szemben abban a körlevélben, amelyben az üzletalapitást bejelenti. Ezek közt a legfontosabb: szabatos kifejezést adni a müveltség terjesztése tekintetében az ujabb korban felmerült követelményeknek és rámutatni arra a kölcsönhatásra, melynek a közönség és a könyvkereskedő között ezen a téren meg kell nyilvánulnia. Fogadalmat kell tenni arra, hogy a tiszta tudománynak méltó és sokoldalu képviselésére fog az uj vállalat sulyt helyezni és különös nyomatékkal kiemelni az antikvárium megalapitásának jelentőségét.
Október 9-én tudatja öccsével, hogy megvan a koncesszió, – mert akkor koncesszió kellett a könyvkereskedés nyitásához. Szerető gonddal figyelmezteti öccsét azokra az aprólékos dolgokra, amelyekkel Bécsből Pestre való költözködése, ügyeinek rendezése és utazása fog járni, és azért szól mindezekről, mert hiszen: “te egész eszedet és minden gondolatodat ezután bizonyára kizárólag megalapitandó üzletünkre fogod legjobb tudásod szerint forditani.”
Ettől kezdve leveleiben maga is a legkisebb részletekre kiterjedő aprólékos utbaigazitásokat ad tapasztalatai alapján az előkészületek és teendők tekintetében és látszik leveleiből, hogy minden gondolatát a pesti üzlet dolgai foglalják le.
“Amennyiben lehetséges, kérlek, közöld velem, hogy mit végzesz, de mindenesetre igyekezzél összeszedni magadat, igyekezzél mindent tisztán átgondolni és mindig a praktikus szemponthoz ragaszkodni, nehogy esetleg nagy hibák történjenek és nagy károkat szenvedjünk. Légy ugyan mindenben serény és erélyes, de ne tégy soha semmit elhamarkodva. Kezdőnél nagyon fontos az óvatosság.
A jövő héten ujra küldök majd valamelyes pénzt, verd jól a fogadhoz, mielőtt kiadnád, mert ugy elillan majd a készpénzünk, hogy észre sem vesszük.
Mert hiszen minden a nervus rerumról szóló régi dal körül forog. Én nem szedegetem a pénzt csak ugy egyszerüen valami berozsdásodott zárú, ócska ládafiából, hanem jól megolajozott sarkú, tüzálló pénztárakból, amelyek igen szivesen kinyilnak ugyan, de arra kell törekedni, hogy a jövőben is éppen ily készségesen nyiljanak ki. Légy tehát óvatos, légy meggondolt, légy circumspectus.”
Ez a nervus rerum volt az egész dolognak legnehezebb és legkényesebb pontja. Révai Sámuel vállalta magára, hogy a pesti üzletalap tőkéjét ő maga adja, mert Révai Leónak pénze nem volt. De maga is csak mérsékelt készpénzösszeggel rendelkezett, azzal a nem túlságos nagy összeggel, amelyet tiz évi munkája eredményeként megtakarithatott. De volt azonkivül hitele, amelyet ritka becsületességével szerzett meg magának és ezt a hitelt is a pesti üzlet rendelkezésére bocsátotta. Érthető, hogy a megalakulás küszöbén öccsét komolyan figyelmezteti arra a felelősségre, amely őt fogja terhelni bátyja egész vagyonának, hitelének és becsületének megóvása tekintetében. Arra intette hát, hogy a rendelkezésre bocsátandó értékeket jól használja fel.
De hozzájárult Révai Sámuel a pesti üzlet megalapitásához még valamivel, ami pénznél, hitelnél is többet ér: jó hirnevével. Aki a könyvkereskedelem organizációját ismeri, az tudja, hogy különösen abban az időben egy uj cég csak ugy számithatott boldogulásra, ha a számbajövő nagy kiadó cégek összeköttetésbe léptek vele, ha számlát nyitottak neki, ha bizományba szállitották kiadványaikat. Aki ezt nem tudta elérni, az eleve halálra volt itélve, annak nem volt áruja, amit eladjon, az nem tudta a közönség igényeit, kivánságait, rendeléseit kielégiteni, az rövid időn belül becsukhatta a boltját.
Révai Sámuel ugy a magyarországi, mint különösen az egész németbirodalmi és osztrák könyvkiadóság körében rendkivül jó hirnevet szerzett magának eperjesi üzletének szolid ügyvitelével. Ezt a jó hirnevet fektette be, mint az alaptőke legbecsesebb részét, az ujonnan alapitandó pesti üzletbe.
Előttem feküsznek azok a meleg, szinte lelkes hangu körlevelek, amelyekkel Révai Sámuelnek bizományosai, a pesti Osterlam cég, a bécsi Hartleben cég és a lipcsei K. F. Köhler cég, az egész könyvkereskedő-világ jóindulatába ajánlják az ujonnan megalakuló céget.
Szinte páratlan módon együtt volt minden, ami abban az időben egy könyvkereskedelmi vállalat felvirágzását majdnem matematikai bizonyossággal biztosithatta: elégséges tőke, bő hitel, kitünő referenciák és a maga nemében ritka szakértelem.
És mégis!... és mégis hiányzott valami, aminek akkor az alapitók nem jutottak tudatára, ami csak nagysokára derült ki és ami megakadályozta, hogy a nagyszerü kezdetnek méltó folytatása lehessen.

III. 
AZ ELSŐ ÉVEK
A körlevél, amely az ujonnan alapitott könyvkereskedés megnyitását bejelentette, a következő programmszerü kijelentéseket tartalmazza:
“A művelődés és tudomány emelésére és terjesztésére vezető minden tényezőnek nagyfontosságu hordereje megfejthetővé teszi, hogy üzletünk iránt becses figyelmét kikérni bátorkodunk. A jelenkor kivánalmait és a hazánkban növekedő szellemi szükségletet helyesen felfogván, feladatunkká tüztük, valóban tudományos és népszerű irodalom buzgó terjesztése által a társadalom legmagasabb érdekeit istápolni, ezáltal pedig az értelmiség és közvetve a népjólét emeléséhez járulni. Ezek folytán a legszentebb hazafiui kötelességünket teljesitvén, a lefolyt évtizedek mulasztásainak helyrehozásához a legméltóbb eszközökkel járulni törekedünk, jeligénkké tevén nagy Széchenyink emlékezetes mondását: “Magyarország nem volt, hanem lesz.”
Kitüzött célunkat: hazánk emelését és felvirágoztatását azonban csak azzal érjük el, ha az ismereteket és művelődést egyaránt népszerüsitő irodalmat legtágabb körben terjeszteni iparkodunk.”
Ma sem lehetne más célokat kitüzni, ma sem lehetne a könyvkereskedelem legfontosabb feladatát máskép megjelölni, mint azzal, hogy az ismereteket és a művelődést legtágabb körben terjeszteni van hivatva.
Révai Sámuelre nézve ez a programm nem frázis, hanem belső élettartalom, legkomolyabb valóság, lelki szükséglet. Állandóan őrködik afelett, vajjon miként váltják valóra azok, akiket munkatársakul kiszemelt, leveleiben ujra meg ujra tanácsokat és utbaigazitásokat ad ennek a programmnak az értelmében.
Néhány héttel a könyvkereskedés megnyitása után türelmetlenkedés fogja el, meg akarja nézni azt az alkotást, amelyhez annyi reményt füz és felutazik Pestre, ami akkor nem volt könnyü dolog.
Tapasztalataival nincsen megelégedve. Mélyen belelát a dolgokba és minden tekintet félretételével őszintén és becsületesen megmondja nézetét.
Pestről hazajőve, levelet ir 1870. január 14-én öccsének, amely oly éleslátásról, a magyar társadalmi viszonyok oly megdöbbentően helyes megfigyeléséről tanuskodik, mely bámulatba ejt; mintha a mai Budapest életébe, a mai országos helyzet nyomoruságába 50 évvel előre tekintett volna bele, oly plasztikus szinben tünteti fel akkori meglátásait és a jövőre vonatkozó sejtéseit.
Nem hiszem, hogy bárki, főképen ha ezekben a mai napokban olvassa e levelet, szabadulni tudna megállapitásainak megdöbbentő hatása alól.
Ime a szöveg:
Eperjes, 1870. I/14.
“Kedves Öcsém!
Nos, látod, már megint a theoriáimmal állitok be hozzád. Minél tovább gondolkozom az imént mult napok élményein, annál szükségesebbnek látom, hogy nyiltan kifejezzem azt az óhajtást, vajha jórészt letennétek, Te is meg kedves Lajosunk is, arról a könnyelmü hangról, amely bizonyára csak a környezet és némely összeköttetésetek révén ragadt át reátok. Pest külső életében, mert hiszen csak abba nyertem némi kis bepillantást, a zsidók az urak, ők csinálják, irányitják – de csak a külső életet, mert a belső, szellemi, társadalmi, politikai életre egyenes, döntő befolyásuk semmiféle tekintetben nincsen. A zsidók csak ott és csak olyankor érvényesülnek, ahol és amikor szükség van reájuk; sokkal kevesebb bennük az érték, a tartalom, semhogy bárhol, bármi tekintetben is döntő sullyal tudnának fellépni. És éppen, mert ilyen felületesek, ilyen szellemi és erkölcsi tartalom hijján levők a pesti zsidók – éppen ezért destruktivak is. Ezt a jelenséget látjuk egyébként mindenütt, ahol a zsidók alapos képzettség, helyes életbölcsesség nélküli parvenük, és egy szót sem vesztegetnék az egész dologra, ha nem látnám, hogy nagyon is ki vagytok téve ez elemek kárhozatos befolyásának és hogyha nem – féltenélek tőlük benneteket. Nem tudom, de nem is akarom ezt hosszasan tárgyalgatni, csak arra kérlek hát Téged is, meg Lajost is (ha ugyan hajlandó hallgatni rám), hogy ismeretségetek körét, speciális és általános értelemben véve, lehetőleg nem-zsidókkal gyarapitsátok, és szellemi adományaitokkal, elmésségetekkel és jó humorotokkal mérsékelten élve, óvjátok meg azt a külső méltóságot, amely épp oly bizalmat keltő, mint amennyire távol tartja a fölösleges bizalmaskodást.”
De azon az általános megfigyelésen kivül, melyet a fenti levél szóvá tett, Révai Sámuel alaposan körülnézhetett, mert csak ugy dülnek és kergetik egymást a részletes figyelmeztetések és utbaigazitások az üzletvitel minden egyes részletére vonatkozólag.
Előre is elnézést kér öccsétől, hogy zaklatni fogja állandóan, mert eleven életet kell teremteni az üzletben, a pénzt forgatni kell, fejlődni, haladni kell, uj és uj terjesztési módokat kell bevezetni, mindig nagyobb és nagyobb térre kell az üzleti tevékenység körét kiterjeszteni és különösen arra kéri öccsét, ne fecsérelje el képességeit mechanikus munkában.
“Tartsd szabadon mindig gondolataidat, disponálj okosan és ügyesen az elvégzendő munkáról, magadnak csak a legfontosabbakat és legszükségesebbeket tartsd fenn, elsősorban a vevőkkel való személyes és levélbeli érintkezést.”
Ezek mellett az állandó “bombardirozások” mellett (ő maga nevezi annak) gyengéden biztositja öccsét arról, hogy teljes bizalommal viseltetik tehetségéhez és akaraterejéhez, de a kezdet nehézségeire való tekintettel, egyben-másban tanáccsal, utbaigazitással akarja megkönnyiteni feladatát; figyelmezteti arra, hogy minden jelenség okát és következményét vizsgálja meg és mindent fontoljon meg jól, mert a helyzeten uralkodni a legnagyobb müvészet az üzleti életben is. A kocsivezető feladata, hogy sohase kerüljön a kerék alá, ezért kell minden irányban körülnézni.
A publicitást, a közönség közönyének felrázását, a lapokban való hirdetést, prospektusoknak állandó és céltudatos szétküldözését, cimtáraknak beszerzését és gyüjtését, olvasóköröknek és társaságoknak, kaszinóknak, kluboknak az érdekkörbe való bevonását ajánlja minduntalan és azt a meggyőződést akarja öccsébe szuggerálni, hogy mindezeknek helyes foganatositása esetén feltétlenül sikert kell aratniok, még pedig biztos és gyors sikert.
A mai nemzedékre nézve is tanulságos, mert még mindig megáll az, amit Révai Sámuel 1870-ben, a könyvkereskedők vevőinek kiszolgálására vonatkozólag irt: minden egyes embert, aki bebotlik üzletünkbe, ugy kell kiszolgálni, hogy állandó vevője maradjon az üzletnek, szigoruan kell ügyelni arra, hogy kivánságát megértsék és teljesitsék, minden figyelmünket a vevők kielégitésére kell koncentrálnunk, levélbeli rendeléseiket a legnagyobb gyorsasággal kell elintéznünk, mert csak igy fogjuk őket vállalatunkhoz állandóan hozzákapcsolni, hűséges barátunkká tenni.
A könyvkereskedői üzem igen sok apró-cseprő irásbeli munkával jár, azok az alkalmazottak, akik ezekkel a munkálatokkal elfoglalva állanak naphosszat iróasztaluk mellett, szinte haraggal fogadják azt, aki könyvet vásárolni lép be a könyvesboltba és őket munkájukban megzavarja. Ezeknek a mai ideges könyvkereskedősegédeknek is szól Révai Sámuel ötvenéves üzenete.
Minő tapasztalatokat tehetett, hogy mindig rátér erre a témára és helyén való szókimondó modorában ugy ir róla, mintha százan és százan hallanák, pedig csak egy embernek, öccsének szólnak ezek a levelek és aligha vett más is tudomást ezeknek tartalmáról.
“Csak derekasan hozzálátni, komolyan és buzgón törekedni minden szükséglet kielégitésére, pontosan és fáradhatatlanul kiaknázni mindent, akkor egyre nagyobb és általánosan mivelő jelentőségü lesz az eredmény. Ehelyett azonban bizonyára akad olyan is, aki a régi céhrendszer szellemétől áthatva, azon rimánkodik, hogy csak ő maga nyaggathassa a közönséget és emellett kényelmesen élhessen. Amit nemrég emlitettél, hogy én megtanitottam olvasni az embereket, az teljesen igy áll. Csakhogy nem szabad restelni a fáradságot, és bizony a pesti urak is okosabban tették volna, ha nem vártak volna addig, mig az uj konkurrensek ellepik a parlagon heverő területet. Állits csak munkába két-három derék, megbizható kolportőrt, aki rendesen és rendszeresen elviszi a holmikat az embereknek a saját otthonukba, osztogattass és hozass prospektusokat, és itélőképességemnek nagyon rossznak kellene lennie, ha ezuton idővel ki nem kerekedik valami érdemes dolog. Hiába, az irodalom nem sajt és nem selyem-mantilla, amikért elmennek a boltba maguk az emberek; Pest pedig és Magyarország sokkal inkább érzik az olvasás szükségét, semhogy a kornak megfelelő eljárás mellett siker ne koronázná e téren a munkát.”
Vasakarattal és kitartással kell ezeket a teendőket folytatni, annál is inkább, mert az eredmény nem mutatkozik rögtön; lassan kialakul lelki szemei előtt egy nagyszabású propaganda lehetősége és állandóan buzditja öccsét füzetes vállalatoknak utazók utján való terjesztésére. De honnan venni alkalmas utazókat? Ez a foglalkozás akkor még ismeretlen fogalom volt. Révai Sámuel elsősorban képzett, megbizható könyvkereskedősegédeket gondol e célra megnyerhetőknek, az általuk összegyüjtött rendelőknek a folytatólagos füzeteket tanitók, vagy kisebb tisztviselők, könyvkötők vagy kiskereskedők utján gondolja kézbesithetőknek; igy ezekben a fix provizió mellett alkalmazandó érdekeltekben a könyvterjesztés kész pionirjait látja.
Révai Sámuel meglátja azt a nagy értéket is, amelyet a tanulóifjuság képvisel a könyvkereskedelemre nézve; ezekben látja a jövőbeli fejlődésnek legjelentősebb kontingensét és éppen ezért minduntalan figyelmezteti öccsét, hogy “az üzletnek az egyetemi hallgatókat a legnagyobb buzgalommal és figyelemmel kell megnyernie, mert ezek fogják hirünket kivinni az országba és mindenkor ragaszkodni fognak hozzánk.”
Egyáltalában “mozogni”, ez a Révai Sámuel jelszava, amelyet nem győz ismételni; türelmetlenül várja az értesitéseket és bár a legkisebb sikert is méltánylással fogadja, mégis csodálkozik azon, hogy soknemü kezdeményezéseinek eredményét nem látja, a jelentések nem eléggé részletesek és igy nem tudja, hogy történt-e valami ez ügyben vagy sem; de tovább is ernyedetlenül buzog, biztat, bátorit. Megfigyeli a többi könyvkereskedő dolgát és levonja megfigyeléseiből a következtetéseket; megfigyeli a közéletben felmerülő jelenségeket, a képviselőházban elhangzó beszédeket, azokat a mozgalmakat, amelyek az iskolaügy, a tudomány fejlesztése terén akkor szinte lázas egymásutánban megindultak, megállapitja emitt egy uj tanitóképző intézet, amott egy-egy uj olvasókör, egyhelyütt egy uj leánynevelő internátus, máshelyütt egy uj könyvtár megnyiltát és mindezt a pesti könyvkereskedés szempontjából figyeli és állapitja meg; abból a célból olvassa az ujságokat is és semmi sem kerüli el figyelmét, ami összeköttetésbe hozható volna vállalatának érdekeivel.
Erre nézve igy ir:
“Pillanatról pillanatra ujabb mozgolódások, ujabb kezdeményezések bukkannak föl, amelyeket egy uj üzletnek föl kell kutatnia s jó érzékkel és elszánt akarattal ki kell aknáznia, a maga javára értékesitenie. Hogy valamely üzlet föllendüljön, az csak azon fordul meg, hogy minő szellem uralkodik benne, és hogy Ráthnak olyan óriási sikerei vannak, azt feltétlenül csupán csak annak köszönheti, hogy munkára felkészülten, okosan fogta föl a viszonyokat és ragadta meg a többi cégek tulságos indolenciája mellett önként kinálkozó kedvező alkalmat. Annak a régi jó időnek, mikor kényelmesen megvárhatta az ember, hogy maga a vevő jőjjön keresni valamit, hála Istennek, immár a könyvkereskedésben is vége van; ma már mozogni kell, nagyon is mozogni, a korhoz alkalmazkodni, uj szükségleteket kelteni – és, véleményem szerint éppen ebben a tekintetben vajmi kevés az, ami Magyarországon történik, ugy hogy szolid üzleteknek vajmi szükében lévén az ország, még jó husz esztendeig Pest lesz hivatva arra, hogy az egész országot ellássa, képezze és irodalmi szükségleteit nemcsak kielégitse, hanem uj szükségleteket is ébresszen. Tehát éppen ugy, mint ahogy azért mozogsz – saját kijelentésed szerint – valamely ismerős körben, mert ez rád nézve hasznos, vagy hasznot igér: szakasztott ugy arra kell törekedned, sőt kénytelen vagy arra törekedni, hogy találj bizonyos kört az országban, találj szilárd támaszpontokat minél több helyen s légy serény, mint a méhecske, a célravezető utak és módok kutatásában. A főtényezők egyike e tekintetben a sajtó. Ezért ajánlom: olvass ujságot!
A politikai napilapok minden számában egész sereg olyan nevet vagy helyet, olyan személyt vagy kört találsz megemlitve, amely kisebb-nagyobb értékkel bir ránk nézve. Minden adatot feljegyezni s a kellő helyre és rendfokozatba besorozni, mint vásárló-törzskönyvet, fontos feladat.
Aztán nem is kell mindent magadnak végezned. Pulszky mondta egyik beszédében, amely inkább valamely társaskörbe illett volna, semmint az országházába, hogy a muzeumban most tudósok végeznek sok olyan munkát, amihez egy egyszerü irnok is elegendő volna. Te csak irányits – dolgozzanak az embereid. De serényen, fáradhatatlanul és vigyázattal!”
Minthogy természetszerüen a dolgok nem mentek egészen simán és mindenféle nehézségek merültek fel, azoknak elháritására uj és uj ötletekkel és orvosszerekkel áll elő. Különösen abban az irányban hall panaszt, hogy a könyvkereskedés helyisége nincs jól kiválasztva, nincs forgalmas helyen. Ezt a felfogást Révai Sámuel nem osztja, de különben sem tartja elsőrendü fontosságunak, mert nézete szerint a sulypontot egyrészt a terjesztésre, a kolportázsra, a vevőnek otthon való felkeresésére kell helyezni, másrészt az antikváriumot a kellő eszközökkel, ügyes publicitással, katalógusokkal, offerálásokkal föllenditeni. A szortiment-könyvkereskedésnek – mondja ő – sok-sok időre van szüksége, mig jól meggyökeresedik, hiszen nem állunk itt egyedül a piacon, de mindenesetre életképes az az Egyetem-utcában is, ha körültekintéssel, vasszivóssággal és kitünő személyzettel kezeljük a dolgokat és a súlypontot a vidékre helyezzük.
A felmerülő nehézségek elháritása végett arra is gondol, hogy maga hosszabb időt töltsön Pesten, de ezt azért nem teheti, mert saját eperjesi üzletét éppen akkor nem akarja elhanyagolni és erős érvül használja ezt fel a pesti kishitüség leküzdésére, azt mondván, hogy ime az utóbbi éveknek fáradozásai megtermik gyümölcsüket, az ő dolga most igen jól áll, forgalma erősen gyarapodott és saját példájára utalván, állitja, hogy ugyanez fog bekövetkezni Pesten is, ha mulasztások nem történnek. Utal a Ráth Mór példájára is, aki minden dolgában következetesen jár el, semmit sem ejt el és nagyszerü összeköttetései mellett mégis mindig a vidékkel törekszik érintkezésben lenni.
Minden bizalma és optimizmusa mellett a hirek és jelentések mégis kissé nyugtalanitják és már junius elején ujra bejelenti, hogy Pestre szándékozik jönni, hogy saját szemeivel lásson, saját felfogása szerint tekintsen át oly dolgokat, amelyeket az összes értesitések és jelentések nem tudnak kellőkép visszatükröztetni. Nincs nyugta, türelmetlen a vasut el nem készülte miatt, mert szándékát egyébként is csak augusztus hónapban valósithatja meg, minthogy közben egészsége helyreállitása végett a szobránci fürdőbe kell mennie. Buzditó és biztató levelezését onnan folytatja és törekszik öccsét mindenképen kedvező irányban hangolni.
“A világgal való megelégedettség és a derült világfelfogás a tisztességes exisztenciához elengedhetetlen és ha némi elnézés párosul vele mások hibái és gyöngéi iránt, egész bizonyosan el is érhető.”
Ezekből a folytonos intelmekből, figyelmeztetésekből és nógatásokból az tünik ki, hogy az ügyek nem mentek ugy, ahogy ő várta, az eredmények nem igazolták az ő várakozásait. Mégsem hallunk sohasem egy zokszót, egy szemrehányást, egy kétséget, egy panaszt. Bizalma öccse tehetségében és tudásában, becsületességében és jóakaratában oly rendithetetlen volt, hogy sehogysem birta elgondolni azt, hogy öccsének természetében lehet oly vonás, amely minden jó igyekezete mellett is képtelenné teszi azoknak a nagyszabásu várakozásoknak teljesitésére, amelyeket bátyja hozzáfüzött.
Majdnem két évi vergődés után találjuk az első panaszos hangot Révai Sámuel leveleiben. 1872 julius 17-én irja öccsének:
“A helyi viszonyokról szóló értesitéseid szomoruak, elkedvetlenitők és szinte érthetetlenek. Hiszen akkor a könyvkereskedés nagyon nyomorult mesterség! Remélem, hogy csak az illető emberekben és tulajdonságaikban van a hiba.”
Testvéri szeretete és elfogultsága oly nagyfoku volt, hogy jóformán csak akkor vette észre a bajok gyökerét, amikor már alig lehetett segiteni rajtuk. Pedig a dolog igen egyszerü volt. Révai Leó minden jóravaló vonása mellett passziv és flegmatikus természeténél fogva teljességgel képtelen volt arra, hogy Révai Sámuel nagyratörő ambicióinak végrehajtó közegévé válhasson. Teljességgel ellentétes természetek voltak. Az egyik a nagy összefüggéseket filozófiai szemmel összekapcsoló és átfogó elme, a másik apró részletekben elvesző hétköznapi ember. Az egyik ideálista minden poklokon keresztül, a másik reálista a végletekig. Az egyik szivós, erélyes és határozott, a másik lágy, puha és hajlékony. Az egyik a legkomolyabb oldaláról fogja fel az életet és annak minden megnyilvánulását, a másik minden kellemetlenséget, minden zavaró nehézséget kerülvén, az élet derült, gondtalan élvezetében találja kielégülését.
Ezek az ellentétek nemcsak azt magyarázzák meg, hogy Révai Leó nem volt a kellő médium azoknak az eszméknek szolgálatában, melyeket bátyja kitüzött, hanem azt is, hogy még egy szerény várakozásoknak megfelelő normális könyvkereskedői üzletet sem birt vezetni akként, hogy az a zökkenéstől megóvassék. Kétségtelen szakismerete egyoldaluvá tette. A könyvkereskedői ágak között megszerette az antikváriumot és ennek szentelte magát teljesen és annyi odaadással, amennyi tőle tellett. Ő róla valóban elmondható, hogy belebujt a könyvekbe, nem tudott, nem akart tőlük megválni. Amilyen megbecsülésre méltó tulajdonság ez egyébként, éppen annyira veszedelmes, katasztrófális annak, aki hivatásszerüen foglalkozik könyvek vásárlásával és eladásával. Révai Leó voltaképen csak az egyik részt kultiválta. Ő minden kinálkozó alkalmat megragadott szép könyvtárak vásárlására, de azután alig tett valamit, hogy ezeket a könyvtárakat kellő módon és üzleti szempontokból értékesitse is. Hiszen észrevette Révai Sámuel már jókorán, hogy öccse könyvkedvelővé (amateurré) vált és figyelmeztette is öccsét arra, hogy ennek ideje még nem érkezett el; de még nem látta világosan, hogy ez a könyvkedvelés hová fog vezetni, sőt mondhatni, hogy inkább Révai Leó jutott annak tudatára, hogy a dolgok igen ferde irányban fejlődnek, mert 1873-tól kezdve bátyját állandóan biztatta, hogy jőjjön fel Pestre és vegye át az üzlet vezetését.
Akkor ugyanis már egész komolyságukban jelentkeztek a pénzügyi nehézségek. Révai Leó egyrészt a felelősséget akarta magáról elháritani, másrészt abban a meggyőződésben volt, hogy minden helyrehozható, ha a könyvkereskedést és a könyvkiadó-hivatal vezetését bátyja veszi át és maga csak az antikvárium vezetését tartja fenn magának.
Hovatovább az ő derült jó kedve, amelynek a magánéletben annyi jelét adta, s amely neki igazán sok jó barátot szerzett, megbénulva, a pesszimizmusnak adott helyet és nem lehet csodálkozni azon, hogy az állandó rosszkedv és sopánkodás világából menekülni akart, hogy visszatérjen az ő egyszerü, igénytelen és gondtalan exisztenciájába.
Amikor mindez nyilvánvalóvá lett, akkor már Révai Sámuel-re nézve lehetetlenné vált még gondolni is arra, hogy eperjesi üzletét otthagyva Pestre menjen, mert a pesti üzletbe tett befektetései annyira megingatták hitelét és annyira megrázták eperjesi üzletének alapjait, hogy ha azt abban az időben otthagyja, teljes bizonyossággal tönkremegy.
Ily viszonyok között már akkor felmerült annak a gondolata, hogy a kiadványokat, vagy azoknak egy részét el kellene adni, ugyszintén a tömegekben beszerzett partie-könyveket, hogy uj befektetéstől tartózkodni kell és hogy különösen az antikvárium részére csak olyasmit szabad megvásárolni, aminek értékesitése gyors és biztos. Hogy teljesen tartózkodni kell uj kiadványoktól annál is inkább, mert hiszen azoknak irányával és mivoltával Révai Sámuel eddigelé sem volt megelégedve. Amint Révai Sámuel elébb állandóan bátoritotta és biztatta öccsét és törekedett kételyeit és aggodalmait eloszlatni, épp annyira figyelmébe ajánlotta ezekben a komoly időkben és ebben az igazán válságos helyzetben a legnagyobb vigyázatosságot és gondos mérlegelését a legaprólékosabb körülményeknek is, hogy a jónak talált intézkedéseknek következetes keresztülvitelével a cégtársak ujra visszanyerhessék szilárd poziciójukat, amely az aktivák akkori állása szerint még mindig lehetségesnek mutatkozott.
Révai Sámuel nem is engedi át magát a terméketlen töprengésnek és céltalan busulásnak, hanem eleven életerővel nekilát a helyrehozásnak. Sehogysem fér a fejébe az, hogy ernyedetlen szorgalommal és kitartással urrá ne lehetne az ember bárminő válságos viszonyokon és nem mond le arról, hogy annyi szeretettel és gonddal kezdeményezett vállalkozását végül is siker fogja koronázni.
1875 julius 16-án irja öccsének:
“Bármily kevéssé kielégitőnek tartom is a mérleget, ez csak gondolkodóba ejt, de éppenséggel nem aggaszt. Rendületlen a bizalmam, hogy üzletünk jó vállalkozás és csupán azt óhajtom, hogy az ismételten észlelt hibák kiküszöböltessenek és a vezetés, kellő eréllyel és gondos vigyázattal párosulva, nyugodt, szilárd és kitartó legyen.
Ujra hangsulyoznom kell azt az általam elejétől fogva mindig hangoztatott elvet, hogy itt nem az a fontos, hogy te magad több-kevesebb, apró-cseprő detail-munkát végezz, sőt a munkát egyáltalán inkább megbizható, bizalomraméltó és lehetőleg gyors munkásokra, biztos, szorgalmas kezekre kell biznod, mig te magad csupán az üzletben megforduló emberekkel foglalkozzál, minden belépővel, állására, öltözködésére vagy kivánságára való tekintet nélkül, a legnagyobb udvariassággal és előzékenységgel bánj, kivánságait, akár vevő az illető, akár pedig eladó, figyelmesen meghallgasd, személyesen ügyeld meg, hogy jól szolgálják ki és igy érintkezésbe juss mindenkivel, aki beteszi lábát az üzletbe, mert egyáltalán csakis ilyen bánásmóddal, minden egyes futó vevőnek csakis ilyen kezelésével lehet állandó törzsközönséget szerezni, mig az immel-ámmal való bánásmód, a nemtörődömség, egyes dolgok, sőt egyes személyek után való tulhajtott futkosás, a magát mellőzöttnek érző futó vevőt csak elidegeniti, csak visszariasztja attól, hogy máskor is fölkeresse az üzletet.
Mint már megmondottam, nem tartom helyesnek, hogy csak az antikváriátus terén dolgozol, de azt már egyenesen hibának tartom, hogy egyáltalán semmit se teszesz, hogy előbbre jussunk. Én soha sem voltam és most sem vagyok szükmarku, ha üzleti kiadásról, üzleti befektetésről van szó. Azoknak a dolog kellő felügyelete és ellenőrzése mellett meg kell térülniök, sőt ha ügyesség is járul hozzá, még gazdagon gyümölcsözniök is kell, mig az ingadozó lavirozás nagyon költséges, sőt veszedelmes is. Az üzletnek nem szabad aludnia, nem szabad az idő nagyrészét terméketlen munkára forditani, ellenkezőleg minden intézkedésnél a főcélt, az egységes fejlődést, a permanens értékesitést és kiaknázást kell szem előtt tartani.
Mindez pedig nem puszta szó, kedves öcsém; én teljesen tisztában vagyok a dolgokkal és ha csak valamiképen is módját tudom ejteni, mindenáron azon leszek, hogy munkásságomat ugy osszam meg, hogy az általam remélt siker lassanként be is következzék. Budapest maga az ország és minden nap, mindenfelől láthatod a törtetést a középpont felé, de a dolog lényege nem abban áll, hogy egyeseknek sokat hitelezzünk, hanem abban, hogy sokaknak szállitsunk.
És magad is, kedves öcsém, annál több boldogságot, annál több gyönyörüséget fogsz lelni az üzletben, minél nagyobb buzgalommal, körültekintéssel, kedvvel és polgári szorgalommal fogsz nekifeküdni (ami éppenséggel nem jelenti azt, hogy magad irkáld a zárlatokat és az ócska könyvek cimcéduláit). Nem tudom titkolni, hogy ugy látom, meglazult benned valami, bár nem látom világosan, hogy mi; nem lelsz kellő örömet az üzletben, amely pedig a te alkotásod, a te müved, amely társadalmi állást adott és fog állandóan adni neked és amely végül nagyobb boldogságot is tudna számodra teremteni, csak te nagyobb szeretettel foglalkozzál vele.”
De mintha nem biznék már annyira szavainak hatásában, már azzal a gondolattal foglalkozik, hogy Eperjesen lakó idősebb bátyját rábirja, hogy eperjesi üzletének társtulajdonosává szegődjék, hogy ő a maga részéről igy felszabadulva, évenként néhány hónapot Pesten tölthessen és az ottani üzletet saját erélyével és munkájával felvirágoztassa. Ennek a szándéknak keresztülvitele nehézségekbe ütközik és nem is sikerül. Ekkor merül fel Révai Leó részéről először az az eszme, hogy az üzletet talán el kellene adni. Révai Leó ezt egyebek közt azzal indokolja, hogy az ő ismerősei, az ő tulajdonképeni vevői már mind beszerezték a maguk házi könyvtárát, igy tehát nincs kilátás további forgalomra. Azt is felhozza, hogy az összes pesti könyvkereskedéseknek rossz az üzletmenete. Odáig megy, hogy egyik testvére utján megsugja bátyjának, jőjjön fel, vegyen át mindent, ami még megvan, addig, amig egyáltalában van még valami; elégitse ki magát követelésére nézve, amennyire tudja, nehogy az egész veszendőbe menjen.
Mindezeket a gondolatokat Révai Sámuel erélyesen visszautasitja. Még mindig nem adja fel a játszmát, még mindig hisz és bizik a sikerben. Abból a páratlanul érdekes és értékes levélből, amelyet 1875 október 10-én ezekre vonatkozólag öccséhez ir, a levél nagy terjedelmére való tekintettel csak az alábbi beszédes töredékeket közlöm:
“Már egészen rád ragadt a pesti piac és pesti kartársaink nemtörődömsége és restsége. Az Osterlam-féle tunyaság és az egyiptomi husos fazekakra való szüntelen áhitozás még mindig ott van a lábadban, azaz hogy a fejedben, mert a kereskedő és általában a modern társadalom a fejével jár (nem pedig a fején.) A csöndes várakozás, a jobb idők lesése, a puszta nézdegélés és töprengés nem a mi időnkbe, nem a mi viszonyaink közé való. “Talpra minden ember!” – most ez a jelszó és mindenkinek egész embernek kell lennie. Dolgozás, rendelkezés, serény beavatkozás és gyors intézkedés az alappillérei minden üzletnek, ha azt akarjuk, hogy felviruljon. S minthogy én nem akartam, a boldogult osztrák “Kriegsrath” módjára, az ütközet és hadjárat tervét innen a távolból állapitani meg és sohasem törekedtem a “fő”-parancsnokot játszani, azért adtam neked annyi éven keresztül és adok ezután is szabad kezet, abban a biztos föltevésben és reményben, hogy tisztában léssz vele, mit tartok én elengedhetetlennek, de egyuttal föltétlenül üdvösnek is. Az energikus munkakedv pillanatnyi fellobbanása, melyet csakhamar lomha elernyedés követ, semmit sem ér. Az elmének szüntelenül dolgoznia kell; szakadatlanul ott járjon az eszünk közeli és távolabbi teendőinken, a dolgok előbbrevitelén és kiépitésén; se rossz idő, se tomboló vihar, semmiféle nehézség nem szabad hogy elcsüggessze az embert; a munkának el kell készülnie, ez a jelszó, és az okos ember nem dolgozik ugyan egyenest szembeszállva a viharral, de igenis dolgozik minden viharnak dacára és minden viharral dacolva.
Ugyebár, ez csinos kis frázisgyüjtemény, hevenyében odavetett, kivonatos kalászat hagyományos theóriáim mezején, de hát, kedves öcsém, malter és kötőszer nélkül nem épithetsz házat és enyv nélkül az asztalos sem boldogul. Ha már egyszer kinyitottad a boltot, ha már állást és nevet szereztél magadnak, akkor ne játsszál ezekkel a dolgokkal, akkor ragaszkodj ahhoz a névhez, ahhoz az álláshoz, és ne engedd, hogy amit épitettél, a fejedre szakadjon; nem szabad túlfeszitened, de ugyancsak jól és keményen meg kell huznod az ijjat, ha azt akarod, hogy célba találj. Azt hiszed talán, hogy van olyan ember a világon, aki elég nagy ur ahhoz, hogy mindig csak a maga kénye-kedve szerint éljen, hogy mindig csak azt, ott és ugy cselekedje, ahogy neki tetszik? Minden lépésnek, minden mozdulatnak megvan a maga következménye és soha sem lehet bármi megtörténtet meg nem történtté tenni, de nem is szabad erre törekedni. Avagy nem volna-e egyenesen gonosztett (bocsásd meg ezt a kemény szót) a sorssal játszani, egy üzletet szétkallódni hagyni és a romok alá temetkezni, pusztán csak azért, mert pillanatnyi kedvetlenség fogta el az embert; egyedül csak amiatt, mert nem megy mindig minden a tetszésünk szerint. Ki biztosithatja vajjon a te jövendődet, ha a jelent, a meglevőt magad cserbenhagyod?
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Munka, kemény, megfeszitett, serény, jókedvvel végzett munka, annak szeretete, önmagunkba, saját erőnkbe vetett bizodalom, fáradhatatlan alkotni vágyás és rendületlen ragaszkodás ahhoz, amit alkottunk, szivós, megingathatatlan kitartás: ezt követeli a mai patriarchálisnak már régesrég nem mondható kor, amely kérlelhetetlenül halad tova lomha tunyaságban és közömbösségben elvesző nemzetünk keleti jellegü marazmusa fölött. És el fog pusztulni minden, ami henye, ami eleven életet nem él, ami nem tud öntudatosan akarni és dolgozni, hatni és alkotni és – ami előbbre nem halad! Mert mindennek haladnia, virulnia kell, ezzel mutatja meg, hogy joga van az életre.
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
És mi a jutalom? Az élet örömeinek élvezése, nemesebb, fenköltebb értelemben, igazán emberi módon. Látod a gyümölcsét munkádnak, éltél és dolgoztál, és dolgodban örömet lelve, általa boldogultál.
Most pedig e rövid (csak mosolyogj bátran) bevezetés után szeretnék még a magunk ügyéről egyet-mást mondani.
A mi üzletünknek is van legalább is annyi létjogosultsága, mint akármelyiknek a piacon, és ha még sem tud jobban boldogulni, ha egy és más előnye ellenére mégsem tud jobban felvirulni másoknál, akkor a vezetésben vannak hibák, amelyeket orvosolni lehet és azt hiszem, orvosolni is kell!
A kertész uj fát ültet az elkorhadt, kiszáradt helyébe; a könyvkereskedő uj vevőket szerez az elpártoltak helyett és figyelemmel, gonddal bánik velük, hogy meghozzák a maguk virágát és gyümölcsét.
A belső érintkezésben, a mühelyben, az üzletben derüs komolyság, jóakaró szigoruság, minden ingerültség és türelmetlenség kerülése, kitartás és nyugodtság, fáradatlan, indulatosság nélkül való figyelmeztetés és vezetés, szigoru rend és átlátszó világosság, méh-szorgalomra való buzditás, legelsősorban pedig saját magunk lankadatlan munkássága szükséges.
Pontosság, a legszigorubb pontosság a kötelezettségek és igéretek teljesitésében szintoly kardinális alapelv. Senki se panaszkodhassék, senkinek se legyen oka bizalmatlanságra vagy kételkedésre, – még ha vérembe kerül is. Minden rabulisztika és csalafintaság, minden legkisebb letérés a jog és méltányosság egyenes utjáról káros következményekkel jár. Akiben nem biznak, az mindent elvesztett, – ez áll befelé is épen ugy, mint kifelé.
Nem hiszem, hogy mindez közömbösen hagyna, vagy elkedvetlenitene, lehangolna téged és mégis napról-napra halasztgattam ezt az episztolát – mert ujra a legkomolyabban foglalkoztatott az a gondolat, hogy élő bizonyságát adjam neked, hogy amit mondok, az igaz, keresztülvihető és biztos sikert hoz előbb-utóbb. Minthogy azonban rám nézve nem a bizonyságtétel a fontos, mert nem vagyok okvetetlenkedő, vagy legalább is nem érzem, hogy az volnék vagy annak látszanám; minthogy van bennem elég ember- és testvérszeretet, hogy bizni tudjak és türelmes legyek: most sem siettettem a döntést, hanem tanácsba álltam a magam eszével és egynémely más kipróbált ésszel.
És az az általános, egybehangzó vélemény, hogy a kenyeremet adó, bár igen nagy mértékben és gyakran, vagy tán többnyire eredménytelenül megerőltető üzletet, amely teljesen ép és egészséges, és biztos kézzel van vezetve, nem szabad a véletlen esélyeinek odadobnom, nem szabad a családomat, a jövőmet stb. kockára tennem: ez határozatlanná és ingadozóvá tesz, ami annál kinosabb rám nézve, mert gondolataim egyrésze, még legégetőbb teendőim mellett is, folytonosan ott kóvályog e dolog körül.
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
E gondolatok között pedig éppenséggel nem a legkisebb súlyu az, amelyet bátyám utján sugalsz nekem: hogy menjek oda és vigyem, amig van mit elvinni. Ha kissé bizakodóbban gondolkozom is náladnál, az ilyesmi mégsem hagyhat hidegen, és ha évek során afféle oldalakra terjedő, hosszadalmas szentenciákat elég gyakran irtam is neked, most mégis szükségét látom, hogy ujra rekapituláljam azokat. A tönkrejutás gondolatával, kedves öcsém, már mégis csak a legeslegvégső esetben volna szabad foglalkoznunk. Én el is halasztom ezt akkorra, amikor már nem leszek. Amig dolgozni tudunk, amig az esetleg szenvedett károkat helyre tudjuk ütni, ilyen gondolatoknak nem szabad tért engednünk; ennyire kishitü nem vagyok és támaszkodom e tekintetben becsületes nevemre, tisztességes munkámra és férfias akaratomra.
Most már tehát csak a te akaratodat szeretném tudni. Ezt szeretném megismerni azok után, hogy én már oly gyakran és oly világosan kifejtettem előtted a magam álláspontját; mondd el nyiltan és tisztán gondolataidat és titkos gondolataidat is. Mert májusi nyilatkozatodból, s azelőtt és azóta elzengett siralmaidból nem tudtam kiokosodni. Vagy talán még magad sem vagy tisztában magaddal? Hát akkor igyekezzél tisztába jutni! Talán azért nem telik örömed az üzletben, mert nem egyedül magad vagy a tulajdonosa? Talán az kedvetlenitett el, hogy nem látsz elég szép eredményt? Szeretném tudni benső inditékaidat, szeretném ismerni néma gondolataidat; ha valami agyrém ijesztget, teljes erőmmel azon leszek, hogy eloszlassam, de ha ugy érzed, hogy egyáltalán nincs meg benned a kellő erő és alaposnak fogom találni ezt az aggodalmat, akkor orvoslást fogok keresni minden áron.
Hat esztendővel ezelőtt te nagy felelősséget vettél magadra – és ez alatt a hat esztendő alatt én igen nagy terheket viseltem, csak azért, hogy megalapitsak valamit, amivel hivalkodni akartam, amivel biztositani szerettem volna a te jövődet, boldognak szerettelek volna látni téged. Szomoru, megrenditő csapás volna rám nézve, ha azt kellene látnom, hogy ez az alkotás összeomlik – attól félek, hogy ez maga után vonná saját romlásomat is. És te, mihez kezdenél te voltaképpen akkor? De hát minek ujra kezdeni valamit, amikor a kész, a meglevő alapon tovább épithetünk? Vajjon nincs-e okom titkos gondolatokat kutatni, mikor minden egyéb arra a tiszta végkövetkeztetésre vezet, hogy csak egy gondolatunk lehet: föntartani a meglevőt. Mi izgat téged? Mit forgatsz az eszedben? Nem a biztos pusztulás várna-e rád, ha voltaképeni támasztékodat, amelyet öntudatod és anyagi helyzeted máris megad, egészen elvesztenéd a lábad alól?
De azzal a rideg hallgatással, amellyel élsz, azokkal az általánosságban tartott panaszokkal, amelyeket hallatsz, mitsem mondasz nekem. Mert azt a meggyőződésemet, hogy ez az üzlet életképes és legalább is biztos jövő elébe néz tulajdonosával együtt, nem egyhamar lehet megingatni. Mindenesetre tudnom kell azonban, hogy minő tényezőkkel vagyok kénytelen számot vetni.
Világosits hát föl és nyugtass meg azzal, hogy elmondod, – nem azt, hogy rosszul megy az üzlet, – hanem tisztán és világosan elmondod azt, hogy mit akarsz, hogy mik a terveid?
Ám, ha netalán megint a tőkehiánnyal akarnál előhozakodni lényeges okul, akkor ujra csak azt mondhatom: Ha dolgozol, tehát forgatsz, ha a pénz nem penészesedik a pincében elásva és nem romlik meg a saldokontón, – de még az utóbbi baleset dacára is; – ha nem leszel kishitü s nem ijedsz meg és nem esel hasra minden vaklövéstől; ha napról-napra megteszed az üzlet érdekében azt, amit minden körülmények között meg kell tenni; egyszóval, ha kedvvel és bizalommal telve az üzletnek élsz, akkor az nem fogja érezni a tőkehiányt, mert akkor tudsz segiteni magadon, akkor a munkádba és ennek gyümölcsébe vetett bizalommal némi hitelt is igénybe vehetsz rövid időre, és minél pontosabban fizetsz, minél nagyobb rendet tartasz, annál nagyobb bizalommal lesznek hozzád, annál könnyebben tudsz majd mozogni. A régi históriája ez a szőllőben elrejtve levő kincsnek, amelyet csak szorgalmas ásással lehet napvilágra hozni.
És most várom válaszodat.”
A végzet azonban feltartóztathatatlan volt. Ha a megtörtént hibákon lehetett volna is segiteni, Révai Leó személyes tulajdonságait megváltoztatni nem lehetett. Ő mindenképen rosszul érezte magát, nem tudott a nehézségekkel megküzdeni és arra vágyott, hogy megszabaduljon a gondoktól, megszabaduljon az anyagi felelősségtől és a bátyjával szemben elvállalt terhektől. Tudta, érezte és látta, hogy valaminek történnie kell, de maga se volt tisztában azzal, hogy mi az, ami célra vezet.
Révai Sámuel a sulyos viszonyok kényszere alatt már kezdett megbarátkozni azzal a gondolattal, hogy ám adja el Révai Leó, ha tudja, az üzletet, ha azért legalább oly árat tud elérni, hogy az adósságokat kifizethesse. Mindazonáltal jobban szerette volna, ha Révai Leó maga veszi át az üzletet, maga válik egyedüli tulajdonosává és elvállalja azoknak a terheknek bár lassu törlesztését, melyeket bátyja az üzlet érdekében magára vett. Erre nézve részletes javaslatot is tesz már 1876 augusztus 14-én, amelyben kijelenti, hogy arról, hogy ő a maga részéről venné át az üzletet, ismert okokból szó sem lehet, mert ha ilyen megoldás egyáltalában lehetséges volna, akkor arról nem is kellene beszélni, mert hiszen akkor a társaknak nem kellene elválniok egymástól. Révai Sámuel az ügynek még ebben a stádiumában is mindenképen meg akarja menteni a vállalatot öccse részére és mindenféle módozatokat gondol ki, amelyek lehetővé tennék öccsének a szükséges tőke előteremtését és az üzletnek saját számlájára való átvételét.
Ezek a javaslatok főként arra irányultak, hogy egyrészt a kiadványok, másrészt az antikvárkészletek értékesittessenek, hogy a bennük fekvő holt tőke felszabaduljon, hogy Révai Sámuel abba a helyzetbe juthasson, hogy soknemü anyagi kötelezettségeinek megfelelhessen és hogy maga a pesti könyvkereskedés egészségesen tovább fejlődhessék.
A cég kiadói müködésével Révai Sámuel egyébként soha sem volt megelégedve, ez nem az volt, amit ő remélt, amit ő várt, amit ő óhajtott. Mig ő erkölcsi és anyagi okokból is bizonyos határozott irányt óhajtott volna érvényesitve látni ezen a téren, valamely nem tulságosan kockázatos specialitásnak ápolását, valamely szakmának egészséges kiépitését és gondozását, addig de facto egyebet nem talált, mint rendszernélküli, jelentéktelen és értéktelen alkalmi kiadványoknak egész sorozatát. Aki valamely ki nem forrott eszmével beállitott, amelyet túlnagy rizikó nélkül meg lehetett valósitani, az körülbelül célt ért. Igaz, hogy nagyon kockázatos vállalatokba nem bocsájtkozott a cég, de a sok apró füzet és kötet mégis sok pénzt emésztett fel és nagy zavaroknak lett okozója.
“Csak egyetlen jó cikkünk volna! – kiált fel Révai Sámuel 1874-ben, – csak egyetlen kiadványunk ütne be, hogy kiérezhessük, hogy ebben a viszontagságokba kevert országban mit lehet csinálni.”
Egyetlen irányban mutatkozik biztos kiadói müködésnek kezdete. Ugyanis Révai Sámuel az eperjesi theológiai akadémia egyik-másik tehetséges végzett növendékét összeköttetésbe hozta a pesti céggel és igy jött létre néhány pedagógiai tankönyv Kiss Áronnak és körének közremüködésével. Ez minden, ami az akkori időből emlitésre méltó, minden egyéb zagyva haszontalanság és összevisszaság.
Már rámutattam arra, hogy Révai Leó-nak az antikvárium volt a kedvenc foglalkozása, ezt az egy dolgot komolyan vette, ebben elismerésre méltó ambiciót is fejtett ki, de nem kezelte üzletszerüen, sokat vásárolt, sokat gyüjtött össze és keveset adott el.
Hiszen lehet, hogy abban az időben nem volt elég könyvkedvelő az országban ahhoz, hogy egy tudományos antikvárium kellő forgalmat érhetett volna el. Minthogy ő természetszerüen leginkább hungaricákra fektette a fősulyt és talán ezekben az esztendőkben véletlenül kevés amatőr foglalkozott hungaricák gyüjtésével, e rendbeli tevékenységének nem volt nagy eredménye.
Ez csak akkor igazolódott be, amikor hosszu, hosszu előkészületek után végre ebben az időtájban, 1876-ban közzétette a 6-ik számu könyvjegyzéket, amely a legértékesebb hungaricákra vonatkozó jegyzéke volt: erre a jegyzékre Révai Leó büszke volt és méltán, ezzel a jegyzékkel erkölcsi sikert is aratott, de az anyagi eredmény nem állott arányban sem a jegyzékre forditott költséggel, sem a jogos várakozásokkal.
Napról-napra sürgősebbé válik a helyzet tisztázása és mi megértjük Révai Sámuel-t, amidőn oly hosszu idő multán, annyi türelmi próba után, annyi hiábavaló kisérlet után, végre keserüvé válik, és sürgős intézkedés megtételére hivja fel öccsét, vagy pedig arra, hogy engedje át neki a megfelelő intézkedések megtételét.
Az akkori helyzetbe élesen belevilágitanak az alábbi sorok:
“Ujra hetek és hónapok multak el fölöttem és ugyanott állok, ahol már oly régen megakadtam. Csupa bizonytalanság, csupa zavarosság és a kétséges viszonyok örökös kinja.
Nálad a kitartás és állhatatosság nem nyilvánul másban, csak a véghetetlen passzivitásban. Mint már annyiszor, most ujra elülről kezdhetem, csak éppen thémát kell változtatnom. Hogy minő komoly az én helyzetem, azt már eleget hangoztattam neked. Ha van bennem valami csekély érték, az világos látásom, amellyel a viszonyokat és dolgokat nézem. Minthogy immár túlontúl hosszu várakozás, reménykedés után, akkora béketürés mellett is, amely talán már meg is haladja a kellő mértéket, arra a meggyőződésre jutottam, hogy a dolgok ilyen menetele nem vezet jóra, hogy sokkal többet kockáztatok, mint amennyit kockáztatnom szabad, sürgős kényszerüség rám nézve, hogy a lehető leggyorsabb és legbiztosabb módon védekezzem minden veszedelem ellen és elháritsam magamról, ugy, ahogy tudom, a fenyegető romlást.
Már évekkel ezelőtt megmondtam neked, hogy mennyire terhesek adósságaim. Ez a pénzbeli adósság azóta nemcsak nem csökkent, hanem még felényivel növekedett is. Ezt a terhet semmi körülmények között sem szabad magamon türnöm és egyátalán el sem viselhetem. Tekintettel tehát a fennforgó körülményekre, elhárithatatlan kötelességem, hogy a budapesti üzlettől megszabaditsam magamat.
Minthogy ismételt kéréseim és sürgetéseim ellenére sem tetted meg a szükséges előkészitő intézkedéseket; minthogy a tőled kért pozitiv javaslatot napról-napra halasztgatod, kénytelen vagyok ujra hangoztatni, hogy mennyire kinos, sőt ellenszenves nekem ez az örökös hasztalan figyelmeztetés és sürgetés: azt a felszólitást intézem hát hozzád, hogy add át nekem az intézkedés és szabad cselekvés jogát.
Öcsém, engedd meg, hogy ez alkalommal nyiltan szemedbe mondjam, hogy méltatlanságot követsz el rajtam és eljárásod nem helyes! Mást vártam és érdemeltem tőled. Nem lett volna szabad igy bánnod velem.”
Révai Leó biztató és vigasztaló levélben óhajtja megnyugtatni bátyját, de kerüli az érdemleges választ. A folytonos habozás és halasztgatás kényszerhelyzetet teremtett Révai Sámuelre nézve és ő most már erélyesen sürgeti a cselekvést, a határozott intézkedést, a célravezető végleges megoldást.
“És végül szeretném tudni, hogy mit akarsz, mi a szándékod, mik az ábrándjaid. A lelkem fáj, mikor ezeket a kérdéseket fölteszem, – fáj, hogy kénytelen vagyok föltenni azokat, – hogy puszta báb lettem azoknak a kezében, akiknek boldogulásáért és jólétéért annyit fáradoztam, annyit töprenkedtem, annyit kockáztattam.
Én csakis feltétlenül helytálló tényezőkkel számolhatok, csakis olyan konkrét javaslatokat vehetek figyelembe, amelyek egész embertől erednek. Minden kétség, minden homály kész szerencsétlenség rám nézve.
Semmiféle körülmények közt nem akarom elveszteni becsületemet, ezt az egyetlen büszkeségemet, ezt az egyetlen pozitiv vagyonomat, amely örömmel tölt el és minden körülmények közt meg fogom tenni a kellő intézkedéseket, hogy azokat a csorbákat, amelyeket nagyon is elnéző, mindenesetre tulságosan jóakaró viselkedésem okozott, teljes elszántsággal lehetőleg kiköszörüljem.”
Lehet-e ez igazán fensőbb rendü felfogás mellett csodálkozni azon a nyugtalanságon, amely most már Révai Sámuelt keriti hatalmába, akinek minden gondolata már a likvidálásnak, a minél gyorsabb likvidálásnak van szentelve, mert hiszen a fennforgó viszonyok között csak ettől várhatja az ügyek jobbrafordultát. Minden összeomlott rá nézve, minden reményben csalatkozott, most már csak becsületét akarja megmenteni és minden erejét összeszedi, hogy ebben sikert is érjen.
Miután e nagy elhatározása megérlelődött, hamarosan beleegyezik abba, hogy a pesti könyvkereskedés két ajánlkozó fiatal könyvkereskedőnek adassék el. 1877 tavaszán kérte beleegyezését Révai Leó ahhoz, hogy a szortiment-könyvkereskedést eladja Dobrovszki Ágostnak és Franke Pálnak.
Révai Sámuel gyors elhatározással minden javaslatot elfogad, de még abban a lelki állapotban is főgondja öccsének jövője.
“Elfásultam, szinte közömbössé lettem. Persze tulságos nagy volt a tétem, tulságos sokat reméltem és vártam, még pedig jogosan várhattam, tulságos nagy csalódásokon mentem keresztül, sok mindent legyőztem magamban és most ime én is “elkészültem” üzleti reménységeimnek e becézett gyermekével.
Az utolsó levelekben tett kijelentések után nem igen volt egyéb mondanivalóm, hát hallgattam. Én az egész épületet már rég összedültnek tekintettem és romjai – nos hát, azok közül ki kell menteni, ami még menthető.
Tartsd mindig szemed előtt, kedves öcsém, hogy neked élned kell, hogy megélhetsz és tisztességesen fönntarthatod magadat, de rendezkedj be e szerint, légy végre realista, pozitiv gondolkozásu.”
Az eladás akként történt, hogy a vevők a szortiment-üzletet veszik át és folytatják, ellenben a cég megtartja ugy a kiadványokat, mint az antikváriumot és megtartja magát a céget is.
Ez eladás következtében a társas viszony a két testvér között megszünt, megállapittatván köztük, hogy a vételár-részletek Révai Sámuel követelésének törlesztésére fognak fordittatni, és a cég fennmaradó részeit Révai Leó saját számlájára fogja folytatni.
Amikor az első résztörlesztést kezéhez kapja, 1877 junius 5-én, mintegy megkönnyebbülten ezeket irja öccsének:
“Végre, végre valamelyes szerény kezdet, valami kis adósságtörlesztés. Még csak ki sem vettem a pénzt a boritékból, ugy siettem tuladni rajta. Ez nem az én pénzem és a legkeserübb, amely valaha a kezemen megfordult. Mindent el fogok követni, amint már hónapok óta teszem, csakhogy törlesszem, egyre csak törlesszem az adósságot. Mikor lesz az majd, hogy ujra szabadnak érezhetem magamat! Az egyetlen, ami ebbe a sötét képbe némi fénysugarat vet, a cég fönnmaradása. Igy legalább elkerüli nevünk a világ száját, a meghurcoltatást Ez kellemesen érintett és nagy örömet szerzett volna, ha ezt már néhány héttel előbb megtudhattam volna tőled.”
Ime ez a cég első fázisának rövidre vont története. Nem tudom, elég érdekes-e a benne rejlő tanulságokkal együtt a kivül állókra nézve, de azt az egyet tudom, hogy ez az itt vázolt eset is elibénk állit a küzdelmes életnek legküzdelmesebb korszakából egy oly történetet, amelyben mindnyájunknak gyönyörködnünk kell, mert kevés hozzá hasonlót találunk az életben.
Az igaz férfias erő, a kitartó szivósság, a cselekvés erélye, az akarat határozottsága egyesül e férfiuban. Révai Sámuel egyénisége ragyogó idealizmussal, magasratörő lendülettel, csodálatra méltó optimizmussal és a legfenségesebb emberi szeretettel teljes.

IV. 
INTERREGNUM
Talán ez a leghelyesebb cime ennek a fejezetnek, amely arról a rövid néhány esztendőről szól, amely alatt az eddig legfontosabb alkatrészétől megfosztott cég, valóban mint egy kormányzó nélküli sajka, vezetés és irányitás nélkül ide-oda imbolygott és himbálózott.
Révai Leó magára maradván, elérte azt a vágyát, hogy üzletét összevonhassa, hogy azt saját erejével, minden segéderő nélkül elláthassa. A dolgokat annyira leegyszerüsitette, hogy még uj üzlethelyiséget sem bérelt, hanem otthagyta készletének javarészét hónapokon keresztül az átadott helyiségben, amig az ennek folytán utódaival keletkezett kellemetlenségek és surlódások végre rábirták, hogy 1878 elején, a volt Párisi háznak koronaherceg-utcai részében egy kis boltot béreljen, ahol ujra berendezkedett.
Ennek az évnek az őszén kerültem én fel Budapestre egyetemi tanulmányaim megkezdése végett. Nagybátyám szivesen látott, a maga lakásán helyezett el, megigérte, hogy gondoskodni is fog rólam, nem kell apám terhére lennem, én is legyek azonban segitségére az ő üzletében; én erre természetesen készséggel vállalkoztam, mert hiszen minden hajlamom a könyvkereskedői foglalkozáshoz vonzott és el sem tudtam volna képzelni az életet a könyvesbolt levegője nélkül.
Édesapánk már gyermekkorunkban mindenféle apró-cseprő dolgokat bizott ránk, fiaira; játszva, mulatva, szórakozva tanultuk meg a különböző teendőket; emlékszem rá, hogy 10–11 éves koromban már résztvettem a szortiment-könyvkereskedésnek legkomolyabb és legtöbb munkával járó dolgában, az évenkénti husvéti elszámolás előkészitésében. Ez különösen mulattatott minket, mert nagy hühóval járt az u. n. “umwerfolás”, igy nevezik azt, amikor egyszer egy esztendőben, husvét táján, a szakmák szerint szépen elrendezett összes könyveket ki kell venni a fiókokból és szerte a földön, az asztalon és mindenütt, ahol egy kis hely található, a kiadók szerint csoportositva kell elhelyezni, hogy meg lehessen ejteni az egyes kiadókkal az elszámolást, illetve közölni lehessen velük a készleten levő könyvek (disponendák) jegyzékét.
Az eperjesi könyvkereskedés kitünően fel volt szerelve, minden valamire való kiadóval összeköttetésben állott és igy ez a munka, mellyel nagyon kellett sietni, mert azalatt az üzem szünetelt, rendesen 1½–2 napig tartott és szünet nélkül dolgoztunk éjszaka is; természetesen mindenféle jó ennivaló állott a személyzet rendelkezésére, husnemü, sőt bor és sör is az idősebbek részére. Ezt az “umwerfolást” mi oly mulatságosnak tartottuk, hogy ilyenkor alig birtak bennünket ágyba kergetni.
Ebben és hasonló munkákban meglehetős sok könyvészeti ismeretet sajátitottam el, úgy hogy 18 éves koromban a gimnázium elvégzése után Pestre kerülve, nagybátyám joggal számithatott arra, hogy hasznomat veheti.
Nagybátyám iránt nagy szeretettel viseltettem és hálás voltam azért, hogy mindenüvé magával vitt, a maga kellemes körével megismertetett és igy a gyerekembert jóformán egészen kellemes életkörülmények közé juttatta.
Büszkévé tett, hogy “nagy feladatot bizott rám”, igy nevezetesen azt, hogy egy akkor megvásárolt nagy könyvtárat rendezzek és katalogizáljak; ezt a munkát kedvvel és lelkesedéssel végeztem el a Pesti Hazai Takarékpénztár Kálvin-téri palotájának sötét és nyirkos pincéjében és ez annyira lefoglalta egész érdeklődésemet, hogy bizony az egyetemi előadásokat igen gyakran elmulasztottam. Édesatyám nem szerette, hogy tanulmányaim rovására megy a dolog és gyakran megintett ebben a tekintetben; de leveleiből meggyőződtem arról, hogy mégis szivesen látja a pesti üzlet iránt bennem megfogamzott érdeklődést, mert valamit remélt ettől; hogy mit, arról akkor talán még magának sem tudott számot adni.
Csak későbbi, hozzám intézett leveleiben érinti ezt a dolgot és kérdi: “Miért ne lehetne ennek a cégnek ujból virágzásra jutni, miért ne lehetne mindent helyrehozni, becsületet, hitelt, tekintélyt, tisztességes állást és vagyont szerezni, ha megvan a szándék, az akarat.” Ezentul már én hozzám intézett leveleiben foglalkozik a pesti üzlet ügyeivel, tanácsokat ad nekem, mulasztásokra figyelmeztet, régi hibákat és bünöket ostoroz.
Mindezek fájó, gyötrő gondolatokat ébresztenek benne, de egyszersmind alkalmul szolgálnak arra, hogy igazán tartalmas, parainesis-szerü leveleket intézzen hozzám, telve leszürt életbölcsességgel.
Minél jobban meggyőződik édes atyám arról, hogy engem e szakma megfogott, hogy benne vagyok, hogy alig tudok tőle szabadulni, bár eredetileg más terveim voltak, annál fontosabbnak tartotta kellő kiképeztetésemet és tanulmányaim folytatását. Mivelhogy a Pesten magamra vállalt ügykör alig enged szabad időt tanulmányaim folytatására, állandóan sürgeti, hogy külföldre menjek.
Határozott kivánságára az 1879–80-iki tanévet a lipcsei egyetemen töltöttem, azért ott, mert atyám kivánta, remélte és óhajtotta, hogy a világkönyvkereskedelemnek ebben a metropolisában a könyvkereskedői vállalatok körében is alkalmam lesz körülnézni és ismereteket szerezni.
Ez a reménye nem igen vált be. Lehet, hogy a magam félszeg természete, lehet, hogy a körülmények okozták, de azok az egyes előkelő kiadókhoz intézett ajánlólevelek, amelyekkel édes atyám ellátott, gyakorlati tekintetben nem igen váltak hasznomra. Az egyes kiadók igen szivesen fogadtak, egyik-másik meg is hivott családja körébe, de kiadói ügyekről annál kevésbbé nyilatkoztak, minél inkább érdeklődtem azok iránt. Ebben a tekintetben zárkózottak, bizalmatlanok voltak, nemcsak mint szakmabelivel, talán még inkább a külföldivel szemben.
Midőn ezirányu tapasztalataimat, mintegy a magam igazolásául, édes atyámmal közöltem, ő azt válaszolta nekem, hogy “ha a főzés mesterségét meg akarjuk tanulni, mindenesetre a konyhába kell fordulnunk, akár csak vendégképpen, itt-ott körültekintvén, valamit ellesvén.” Ha a kiadói mesterség dolgában odakünn tájékozni akarom magamat, inkább értelmes, művelt könyvkereskedősegédekkel való érintkezés utján érhetem el azt, mint a kiadó főnökökkel való társalgás közben. “Ezek – mondja ő – csak általános eszméket fejtegetnek, amazok valamely irodalmi vállalat mibenlétéről, terjesztési módozatairól, előállitásáról, kezelési, technikai adatairól nyujthatnak és bizonyára nyujtanak is felvilágositást.”
Ilyen összeköttetést azonban nem igen sikerült találnom, de nem is igen törekedtem rá. Teljesen elfoglalt az egyetem, az előadások, a kitünő tanárokkal való érintkezés és az az abszolut tudományos levegő, amelyben a német egyetemi városok tanulósága él. A tanár meghivja magához hallgatói közül azokat, akikben érdeklődést vél felfedezni a tárgy iránt, ott azután a fiatalok összeismerkednek, barátságot kötnek és eszmecserébe bocsátkoznak.
Bár mint külföldi, nem vehettem részt a Burschenschaft életében, mégis ezen az úton ismerkedtem meg a német diákélet minden gyönyörűségével és a lipcsei tanulótársaim körében eltöltött időt tekintem ma is életem legszebb, leggondtalanabb korszakának.
Egészen más levegő volt az, mely minket ott körülvett, egészen más hang volt az, mint amit a pesti egyetemen megszoktam. A közös vitatkozások és eszmecserék, élvezetes kirándulások, a komoly tanulmánynak és az élet derült örömeinek egybefonódása egészséges szellemet és hangulatot teremtett, melyben mindenki jól érezte magát.
A gondtalan ifjuság eme napjaiban foglalkoztunk legbehatóbban jövendő életcéljainkkal, komoly életfeladatokra való előkészületeinkkel. Ezekben a napokban szőttük a terveket, az álmokat és készültünk elő a magunk jövendő életének megalapozására.
Ebben a légkörben élve, ily lelki hajlamok mellett még a rendesnél is nagyobb hatással voltak rám édes atyám levelei, amelyek mindegyikében volt valami, ami kapcsolatban volt jövendő hivatásommal.
“Mi mindennap! haladunk a magyarosodásban, – irja egyik levelében, – és nem érti meg a maga idejét, a maga korát és nem ismeri fel annak igényeit, aki – a mi szakmánkban – nem törekedik idejekorán lerakni alapjait oly kiadó-vállalatoknak, amelyek a fokozódó igényeket kielégitik, habár csak a jövőben gyümölcsözhetnek is.
Tanulnod kell és folyton, minden szakban tanulnod, mert itthon emberekre, férfiakra, életrevaló, értelmes és fáradhatatlan szorgalmú emberekre van szükségünk. Ismét eszembe jut a muszka “Nagy” (?) Péter, akinek nem derogált ácsmunkával foglalkozni, csakhogy hazáját hozzájuttassa egy hajórajnak habár csak szerény csirájához is. A mi dölyfös, buta, munkát megvető, vagy azt kerülő ficsurainknak példát kell adni, miképen fejlesztheti egy jóra törekvő család a hazai irodalmat és közművelődést.”
Egy másik alkalommal a magyar könyvkereskedelemről elmélkedik és azt irja, hogy ennek, illetőleg a könyvkereskedelmi értelem hiányának van főrésze abban, hogy a magyar irodalom nem gyarapodott. Nem látták meg a kézzelfogható dolgokat, most sem veszik észre őket. Könyvre szükség volna, meg is venné azt a magyar ember, csakhogy fel kellene őt keresni otthon, nem pedig bevárni, mig egy-egy kaputos ember felrándul a fővárosba egyet-mást vásárolni.
“A magyar könyvkereskedő nem értett máshoz, mint ahhoz, hogy a kész német irodalmat könnyü szerrel rásózza az irodalomra vágyó, a könyvet, az olvasmányt kereső magyarra.”
Akkoriban valamely uj irodalmi vállalat terve merül fel Budapesten, erről olvas egy lapközleményt és felháborodik azon a könnyelmü felületességen és frivolitáson, amellyel azt nyélbe akarják ütni.
“Gyarló egy fajzat ez a budapesti könyvkereskedő nép és éppen azért, mert látom, hogy ezekben a felületes emberekben mennyi a gyarlóság, mennyi az értelmetlenség, mely a legaljasabb önzéssel párosulva, a közönség félrevezetésére birja őket; éppen azért, mert én jobb jövőt remélek, mert én beláttam mindenha, hogy képzettség, értelem, müveltség és szorgalom nélkül nincsen fejlődés és gyarapodás: azért vágyódtam mindig arra, hogy kiküldhesselek külföldre titeket. Most már rajtatok mulik a tanulás, a tapasztalás, gondos és ügyes felhasználása az időnek és a kinálkozó alkalomnak.
El ne mulasszátok hát az alkalmakat és igyekezzetek a mélyére hatolni azoknak a körülményeknek, amelyeknek odakünn az irodalmi vállalatok felvirágzásukat köszönhetik. Akinek sokfélére van szüksége, az nem engedheti meg magának a kényelmet és könnyü gondolkozást. Nekünk olyan emberekre, olyan férfiakra van szükségünk, akik helyre tudják hozni a végtelen mulasztásokat, akikben megvan a kellő erő és elszántság arra, hogy kirántsanak bennünket a tespedésből. Nem szabad tehát pusztán az elméleti tudományoknak és szórakozásnak élned, hanem napról-napra, szüntelenül kutatnod kell a módot és alkalmat, hogy megszerezd a gyakorlat terén is a kellő képzettséget és jártasságot jövendőbeli pályádra.
E tekintetben már oly tüzetesen kifejtettem teendőid sorát, hogy igazán alig van hozzátennivalóm. Megirtam, hogy igyekezzél könyvárusi körökben forogni, igyekezzél ellesni mindenkitől a hasznos gyakorlati dolgokat. Tanulni bárkitől lehet, nem szabad hát senkit sem lekicsinyelni, hanem a méhecske módjára ki kell szivni minden virágból azt az édes nedvet, amelyet az nyujtani tud.
Ugy látszik, már hosszabb idő óta nem fordultál meg könyvkereskedői körökben; legalább is nem irsz erről semmit leveleidben, amelyeket különben is szükszavuaknak találok. Ujra figyelmedbe ajánlom, hogy igen hasznos volna, ha szünidőd egy részét, amennyiben lehet, valamely kiadói üzletben töltenéd; ezt szivesen látnám. Nem szabad semmiféle okból sem elszalasztanod azokat az előnyöket, amelyekkel rád nézve a praktikus munka jár; még akkor sem volna szabad e tekintetben bármit is elmulasztanod, ha az efféle munka vállalása nehézségekkel, kellemetlenséggel volna összekötve.
Egyre csak tevékenységre, változatos, több oldalu munkásságra és foglalkozásra serkentelek, elvárva, hogy nem válik belőled megcsontosodott német szobatudós, aki egyetlenegy pókra vesztegeti rá egész életét, hanem elsősorban jövendőbeli pályádra tudományos képzettség, ismeretek és gyakorlati tapasztalatok dolgában kellőképen felszerelt olyan férfiu, aki majd képes lesz a maga szakmájában hazáját szolgálni, és anyagilag gyarapodva, irodalmunk gyarapodásán közremunkálni.”
Atyám kivánságait azonban már nem volt módomban teljesiteni, mert közben olyasvalami történt, ami egészen más irányba terelte legközelebbi jövőmet. Leó nagybátyám ugyanis több izben felkeresett leveleivel és rá akart birni arra, hogy térjek vissza hozzá Budapestre. Én eleinte húzódoztam, hivatkoztam atyám kivánságára, hogy hosszabb időt töltsek még külföldön, hivatkoztam tanulmányaim folytatásának szükségességére, de akkor oly kéréssel állott elő nagybátyám, amelynek nem tudtam ellentállni. Azt irta ugyanis, hogy az ő folyton gyengülő látása lehetetlenné teszi rá nézve az ügyek továbbvitelét azon a módon, ahogy azt elgondolta, és egész vállalata összedül, ha valahogy nem segitünk rajta. A segitséget abban vélte, hogy én menjek Budapestre, lépjek be üzletébe, ahol nekem biztos jövőt, kellemes életet biztosit, gondoskodik róla, hogy lesz időm tanulni, egyetemre járni, irodalmi kedvteléseimnek élni, csak jőjjek minél előbb, minél gyorsabban.
Tekintve fiatal koromat (a 20-ik esztendőben voltam), az ajánlat csábitó volt. Hizelgő volt, mert képességeimre volt alapitva és felemelő, mert ugy volt beállitva, mintha kizárólag tőlem függne nagybátyám sorsa, vállalatának léte, atyám kedves eszméjének megvalósitása vagy végleges elmerülése.
De én mindezek ellenére, bár felette örültem a hivásnak, bár megvalósulni láttam titkolt reményeimet, bár talán még szebb szinben láttam a perspektivát, amelyet nagybátyám – ezuttal talán először életében – rózsás szinekben elibém rajzolt, mégsem mondottam rögtön igent.
Még élénk emlékezetemben voltak édes atyám vivódásai, küzdelmei, tudtam csalódásairól, ismertem azok okát. Nem akartam sem rá nézve, sem magamra nézve hasonló helyzetet teremteni és azért tárgyalni kezdtem, feltételeket szabtam – de puissance ŕ puissance.
Édes atyámat már közvetlenül értesitette nagybátyám arról, hogy velem milyen tervei vannak és bár restelte atyám, hogy ily hamar térjek vissza, holott szerette volna, hogy még néhány évet töltsek külföldön, és bár sajnálta, hogy csak neveltésem és fejlődésem rovására valósitható meg a szóban forgó terv, némi ellenkezés után mégis beleegyezését adta hozzá, abból a kettős okból, amellyel én érveltem.
Nagybátyámnak megirtam, hogy boldognak vallom magam, ha sulyos helyzetében segitségére lehetek, de minthogy egész jövőmről van szó, a helyzetet tisztázni kell mindenképen. Én csak ugy egyezhetem bele, ha az atyám és az én saját kiadói terveimnek megvalósitására alkalmas helyzetet teremthetünk; ez esetben bizonyára sikerülni fog atyámat rábirni, hogy ujra vállalja a társas viszonyt, hogy ujra belépjen a cégbe és ujra pénzügyi terheket vállaljon magára, de azután legyen is ennek látszata és eredménye.
Nagybátyám, aki az elmult idő alatt meggyőződhetett arról, hogy meg sem tud mozdulni önmagára hagyatva, készséggel beleegyezett feltételeimbe. Édesatyám is könnyen vállalhatta a cégtagságot, mert hiszen tőkéjének legnagyobb része még mindig benne volt a vállalatban és biztosabbá vált rá nézve, ha a saját beavatkozása mellett és agilisnak tudott fia közremüködésével, eleven üzleti forgalom utján gyümölcsözővé tétetik, mint ha az elhalóban levő vállalatban lassan felemésztődik.
Mindennek ellenére édesatyám csak nagynehezen adta meg végleges beleegyezését és erős dorgatóriumban részesitett elbizakodottságom miatt.
“Félek – irja, – hagy mégsem neveltelek jól titeket. Én önállóságra utallak mindenben, hogy képesek legyetek minden viszonyok közt bátran mozogni. De nem olyan értelemben, hogy máris egészen a magad feje szerint akarsz dolgozni... Intettelek ezerszer meg ezerszer, hogy lépj a reális alapra, de te mindig nagy dolgokat forgattál fejedben. De hát, édes, fiam, deus ex machina nincsen. A gyermekből fiu lesz, a fiuból lassan-lassan... férfi. Te át akarod ugrani a kort, a körülményeket, minden kezdetet. Meg nem gondolod, hogy természetes folyamat szükséges, hogy a salto mortale nyakszegést jelent.”
Mindezen apró intelmek mellett is kiéreztem leveléből, hogy maga is örül annak, hogy a vállalat, amelybe annyi reményt és bizalmat fektetett és amelyben annyit csalódott, most uj fejlődés lehetősége előtt áll és talán beváltja annyi viszontagság után az ő várakozásait.
Igy azután tele tervvel és reménnyel kerültem vissza Budapestre és fogtam hozzá ahhoz a munkához, melynek negyven esztendő óta szentelem minden erőmet, minden gondolatomat, egész lelkemet.

V. 
A “REGÉNYVILÁG” KORA
Az első terv, melynek megvalósitására törekedtem, egy regény-folyóirat kiadása volt. Előterjesztettem atyámnak és nagybátyámnak. A terv oly egyszerünek látszott, oly plauzibilisnek, oly tetszetősnek, hogy azonnal elhatároztuk megvalósitását.
Mikor azután néhány hétre rá édesatyám apai hiuságtól sarkalva átment Aigner Lajos-hoz, hogy neki megmutassa imént elkészült első füzetét annak az uj irodalmi vállalatnak, mely “Regényvilág, Magyar Családi Regénytár a müvelt közönség számára” büszke cim alatt kért magának helyet a világon, hogy azt neki, az irónak és szerkesztőnek, az igazi irodalmi könyvkiadóinak bemutassa, Aigner a maga nyers és cinikus modorában azt vágta oda: “Taposott nyomok”.
Hogy a könyvkiadói gondolatot, melyet a “Regényvilág” meg akart valósitani, mennyire meg nem értette, azt néhány évvel később, mikor összes szépirodalmi kiadói vállalkozásaival olyannyira elbukott, ő maga is beismerte előttem.
Mert a “Regényvilág” akkoriban valóban fontos problémát akart megoldani.
A napilapok rohamos fejlődése magához vonzotta az irókat. Termelésük is a napi sajtó igényeihez alkalmazkodott. A könyvirodalom, amely a kiegyezést követő első esztendőkben a nemzet önállóságának fejlődésével maga is nagyobb arányu fejlődést mutatott, éppen a vázolt és egyéb körülmények folytán majdnem teljesen megszünt. Iróink kisebb elbeszélésekben, rajzokban, tárcákban meritették ki erejüket és alig tudták elérni, hogy egy-egy regényük könyvalakban is megjelenjék.
Akkoriban egy-egy esztendőben egy-két eredeti regény jelent meg. Mindegyik uj kiadó azzal kezdte pályafutását, hogy a divatos irók közül egyiknek-másiknak egy-egy munkáját kiadta, azután abbanmaradt a dolog. Jött egy uj kiadó, ugyanigy próbálta, ugyanigy végezte. Egyik sem folytatta, mindegyik néhány kisérlet után felhagyott a szépirodalommal. Ez mindenesetre annak a jele és bizonysága, hogy nem volt sikere, nem tudott boldogulni. Igy jártak akkor a neves kiadók: Emich Gusztáv (később Athenaeum), Heckenast (később Franklin-Társulat), Ráth Mór, Lauffer Vilmos, Aigner Lajos. Igy jártak az akkori neves irók: Abonyi Lajos, Beniczkyné Bajza Lenke, Degré Alajos, Kazár Emil, Pálffy Albert, P. Szathmáry Károly, Tolnai Lajos, Vadnai Károly, Véka Lajos, Vértesi Arnold. Az egyetlen Jókai volt, akinek állandó és biztos kiadója évenkint kiadta az ő évenkénti uj regényét, de hát ő maga is egyetlen és páratlan volt a maga nemében.
Mik hát akkor a jobb közönség olvasmányai? Féval, Gaboriau, Gondrecourt, Montépin, Luise Mühlbach, Ponson du Terrail regényei és olyan memoárszerü iratok, mint aminők a Pitaval-féle gyüjtemény: “Világhirü bünesetek tárháza” és Sanson-nak “A vérpad titkai” cimü hatkötetes műve, mely a Parisban hét nemzedéken keresztül hóhéroskodott Sanson-családnak emlékiratait tartalmazza; és ez még annak az irodalomnak a jobbik része volt, mert volt ennél rosszabb is. Ha e helyett az irodalom helyett mást akarunk nyujtani a jobb közönségnek, annak, amely esetleg fogékony értékesebb irodalmi termékek iránt, ha jobb iróinkat szóhoz akarjuk juttatni, akkor más módon kell azt megkisérelni, mint ahogy eddig tették. Világos volt előttem, hogy igy nem megy a dolog, világos volt, hogy a magyar könyv még nem oly kelendő, hogy elbirná az önálló megjelenés drága előállitási költségeit.
Oly vállalatot koncipiáltam tehát, amely ezt a költséget lehetőleg leszállitja és a mellett lehetővé teszi 15–20 jó szépirodalmi könyv közrebocsátását évenkint, szem előtt tartva azt, hogy kisebb példányszám eladása esetén is a kiadó kockázata elviselhető legyen.
Egy időszaki folyóiratra gondoltam, melynek a szedése akként legyen beosztva, hogy a könyvkiadás részére is fel legyen használható. Igy a drága szedés dija megoszlik a lap és a könyvkiadás között és ugyancsak igy oszlik meg a másik nagy tétel, az irói tiszteletdij is.
Ezen a módon elérhető, hogy a folyóiratot is aránylag jutányosan lehet előállitani és olcsó előfizetési áron közrebocsátani, s igy a könyvkiadás költségeit is aránylag kis példányszám eladása fogja fedezni.
Ebből a gondolatból született meg a “Regényvilág” 1880 őszén.
*
A fődolog most már az volt, gondoskodni jó, eredeti munkákról, elsőrendü külföldi regényekről és jó forditásokról. A lehető legmagasabb irodalmi szinvonalat akartuk elérni és ezért azon kellett lennünk, hogy a legjelesebb hazai iróinkat megnyerjük a folyóirat munkatársaiul.
Csak ez uton remélhettük, hogy megnyerjük a közönségnek azt a müvelt részét, mely nyelvismeretei folytán a legjelesebb külföldi irodalmi müveket eredetiben olvashatta, valamint azt a részét is, mely jobb hiányában rá volt utalva a forditott selejtes irodalomra.
Hogy ezt a programmunkat megvalósithassuk, ujra munkára ösztönöztük a regényirodalomnak azokat a veteránjait, akik a kiadás lehetőségének hiányában már jóformán teljesen visszavonultak, és versenyre hivtuk a fiatalabb nemzedék jelesebb tehetségeit, tért nyitva érvényesülésüknek.
De hát lehetett-e egyáltalában regény-folyóiratra gondolni Jókai Mór nélkül? Lehetett-e egyáltalában hozzáfogni anélkül, hogy elsősorban a magyar regény fejedelmét, a világirodalom egyik legelső regényiróját biztositsuk vállalatunk részére?
Ez volt a legfontosabb feladat, ennek sikerétől tettük függővé vállalkozásunk sikerét. Ma megdöbbenek azon a merészségen és azon a bátorságon, amellyel ennek a nehéz feladatnak fiatalos elszántsággal és vakmerőséggel nekimentem.
Azt tettem ugyanis, hogy egy nap kora reggel, 20 éves tacskó létemre, egyszerüen beállitottam Jókai Mór portájára a Külső Stáció-utcában, abban a földszintes kis falusi házban, amely az akkori Pest külvárosában állott a Kálvária mellett.
Beállitottam és avval az elfogódottsággal, amely az ünnepelt nagy iróval szemben szinte hangtalanná tett, elmondtam, mi a célom, mi a szándékom, mi a reményem, hogy egyedül tőle függ, vajjon ezt a kisérletet a magyar szépirodalom fejlesztése érdekében meg lehet-e tenni és kértem, irjon egy regényt, amellyel a folyóirat megindulna.
Jókai Mór rámnézett az ő jóságos szemeivel, megveregette a vállamat, bizonyára elcsodálkozott azon a kis legényen, aki ilyen nagy fába akarja vágni a fejszéjét és megigérte, hogy gondolkozni fog a dolgon, azután majd válaszol, mert nem tudja, hogy “A Hon-ék” beleegyeznek-e abba, hogy máshol is jelentessen meg regényt.
“A Hon-ék” – ez volt t. i. Jókai akkori napilapja, – ugylátszik beleegyeztek, mert még aznap délelőtt 11 órakor Jókai Mór megjelent saját személyében a koronaherceg-utcai könyvkereskedésben és nagybátyám előtt, kit ő személyesen ismert már előbbről is, és előttem, aki szerényen a háttérbe vonultam, kijelentette, hogy a “Páter Péter” cimü regényt meg fogja irni folyóiratunk számára és hogy annak első folytatására október közepén biztosan számithatunk. Sem feltételekről, sem honoráriumról, sem egyébről nem esett szó, sem most, sem később.
Ez az első találkozásom Jókai Mórral volt egész kiadói pályám legjelentősebb mozzanata, ez irányitotta további lépéseimet, ez alakitotta ki további müködésemet; mindezekről azonban külön fejezetben akarok beszámolni.
Jókai beleegyező nyilatkozata és igérete eldöntötte a vállalat sorsát. Ekkor vált véglegessé az elhatározás, csak ezután lehetett nyomda után nézni, papirost beszerezni, szerkesztőségi és kiadóhivatali helyiséget berendezni a Koronaherceg-utca 9. számu ház első emeletén.
Csak ezután lehetett a többi munkatársat közremüködésre felszólitani; természetesen mindenki kész örömest hajlandó volt dolgozni egy oly folyóiratnak, amelynek Jókai Mór lesz vezető munkatársa.
Abonyi Lajos munkáinak legszebbikét: “Az özvegy tehénkéjét” bocsátotta rendelkezésünkre és a Véka Lajos álnév alatt iró Vajkay Károly, aki akkortájt tünt fel “Lajos pap” cimü történeti elbeszélésével, egy nagy irodalmi regény megirására vállalkozott. A külföldi irodalomból az akkori német irók legnépszerübbikének, Spielhagen Frigyesnek “Quisisana” cimü regényét és egy hirneves spanyolnak, Galdosnak “Gloria” cimü elsőrangu munkáját kezdhettük meg már az első számban, de hogy ezek mellett a külföldiek során egy a Jókai nagyságához méltó társat találhassunk, Alphonse Daudet-nak, az akkori legismertebb francia regényirónak “Numa Roumestan” cimü regényét biztositottuk a “Regényvilág” részére. Ez volt talán az első eset, hogy magyar vállalat tiszteletdij-fizetés ellenében francia regénynek jogositott forditását bocsátotta közre.
Mindezek az intézkedések magának a “Regényvilág”-nak programm szerinti megjelenését biztositották, de hátra volt a legnagyobb, a legnehezebb, a döntő feladat, a vállalat anyagi sikerének biztositása: a megrendelők, az előfizetők szerzése.
Mert a vállalkozás arra volt alapitva, hogy a füzetes kolportázs eszközeivel terjesszük, ami a könyvkereskedelem akkori rendszerében azt jelentette, hogy az e célra alkalmazott kolportőrök bejárják a vidéket, hogy mutatványfüzetek segitségével rendelőket szerezzenek, azokat átadják a legközelebbi könyvkereskedésnek, amely azután a további füzetek kézbesitéséről gondoskodik. Ez a mód mutatkozott az egyedül célravezetőnek és ezért, amidőn elhatároztuk a “Regényvilág” füzetenkinti közrebocsátását, magától értetődőleg tisztában kellett lennünk azzal is, hogy a célt csak ugy érhetjük el, ha a folyóirat részére megszervezzük a kolportázst.
Megszervezzük? Hiszen akkortájt kifejlesztett kolportázs volt Magyarországon, olyan, mint sem azelőtt, sem azután soha.
Éppen ez volt a baj, mert hiszen ez a kolportázs terjesztette a rémregényeket óriási arányokban magyar és német nyelven országszerte, városszerte és faluszerte.
Akkor burjánzott teljes erejében az a 10 krajcáros füzetes irodalom (?), melyre ma már senki sem emlékszik.
A legszenzációsabb cimek alatt, a legkalandosabb tartalommal jelentek meg végnélküli folytatásokban ezek az alsóbbrendü néposztály szenzációhajhászatát, botrányéhségét és érzékiségét fölkeltő és kielégitő regénycsinálmányok. Nagyrészt külföldi gyártmányok voltak; de itthon is készült akárhány; tény az, hogy milliószámra jöttek be az országba és terjedtek el itt ezek a füzetek. “Ubryk Borbála, a befalazott apáca”, – “A gályarab menyasszonya”, – “A londoni néma koldus”, – “Rinaldo Rinaldini, az Abruzzók királya”, – “Marinelli Marino, a gályarab, vagy a velencei rémes éj”, – “A Rókus-kórház titkai”, – “Ártatlanul halálra itélve”, – “Kossuth Lajos kéme”, – “Szulejka, a hárem gyöngye, vagy a sztambuli fekete leányrabló”. – Azoknak a kolportázs-füzetes ponyvaregényeknek ezek a cimei még ma is eszembe jutnak. Ez azonban csak egy kis választéka a rendkivül nagy termelésnek. Ezekből a regényekből az első 2–4 füzetet nagy tömegekben vitte magával a kolportőr és ezeket a füzeteket lerakta jóformán minden lakás ajtaja elé. A füzetekhez mellékelve volt egy prospektus, amelyben hátborzongató részletességgel el voltak mondva a szenzációk, amelyekben a mű bővelkedni fog. A füzetek hátlapján fel voltak sorolva a csábitó ajándékok: órák, olajnyomatu képek és hasonló prémiumok, amikre az előfizetőnek jussa lesz, csak igen csekély portóköltség megtéritése ellenében.
A spekuláció az volt, hogy ha akár a szakácsné, akár az urnő, a kezébe jutó füzeteket el fogja olvasni, kiváncsi lesz az érdekfeszitő folytatásra és meg fogja rendelni a regényt. Másnap azután be is állitott a kolportőr a rendelő bárcával, amelyet legtöbb esetben csakugyan aláirt vagy a szakácsné, vagy az urnő, de sokszor mindakettő.
Aki azután az ilyen rendelő-bárcát aláirta, az meg volt fogva hosszu-hosszu időkre, mert a regényt huzták száz, kétszáz, sőt háromszáz füzeten végig is és mikor azután valamikor mégis csak lehetetlen volt tovább huzni és be kellett fejezni, akkor jött a még érdekesebb folytatás, a személyek további sorsának kialakitásával, néha a már eltemetett hősnek feltámasztásával, az átvett prémiumnak feltétlenül szükséges kiegészitésével, a szállitott kép párjának igéretével.
Ezzel a kolportázzsal kellett megküzdenie annak, aki bárminemü füzetes vállalatot akart a magyar közönség kezeibe juttatni. Ezt a leviátánt kellett legyürnie annak, aki szabaddá akarta tenni az utat a jobb magyar olvasó házába. Kétségbeejtően nagy feladat! Nem is ment könnyen, nem is sikerült egészen.
Megpróbáltuk megszervezni az ügynöki kart azokból az elemekből, amelyek e célra ajánlkoztak. Sok-sok haszontalan fráter volt közöttük, állandóan selejtezni, kiegésziteni, reorganizálni kellett a szervezetet. De a jobb elemek még kevésbbé birták felvenni a küzdelmet azokkal a szédelgőkkel, akik a ponyvaregényekkel oly könnyen boldogultak és akik a mi közönségünk hiszékenységénél fogva oly könnyen fértek hozzá. Mi váltig abban biztunk, hogy hiszen a jobb közönség csak nem megy lépre a 10–12 krajcáros ponyvafüzeteknek és állandóan csalódtunk. Ez a küzdelem a ponyvával volt az első komoly küzdelem a magyar könyvért.
Hihetetlenül nehéz volt és szinte reménytelennek látszott. Visszfényét ma is megdöbbenve olvasom atyám akkori leveleiből és csodálkozom rajta, hogy nem hagytuk abba, amikor láttuk, minő kloakába vezet az út.
Mikor atyámnál, eperjesi üzletében jelentkezik egy ilyen kolportőralak, következőket irja:
“Éppen most jött be egy nagy marha, a ... cég utazójának mondja magát. Mily “sundot” hoz a közönségnek, azt nem tudom, de az emberrel azonnal tisztában voltam. Nagy hiba, hogy ily pimaszok diszkreditálják a dolgokat, de hát keressetek jóravaló embereket, ha csak néhányat is; ha szolidak, nem fogják kidobni őket és lassacskán majd csak célt lehet érni velük. Néhány ilyen embert kitartani is könnyebb, mint egész raj lumpot.”
Nemde, szép jellemzés?
Egy más alkalommal:
“Annak a kolportőr-rajnak pedig a selyemzsinórt kellene utánaküldeni, csakhogy ők beérik komisz vastag madzaggal is (ha kell, szolgálok vele e haszontalan akasztófáravalók számára!) – kolportőrnek ne csapjon fel minden éhenkórász, hanem csak olyan ember, aki a viszonyokkal meg tud küzdeni. Az életrevaló szép eredményre juthat, a szájhős oktondit egyszerüen kisöprik a házból. Egyébként higyjétek el, hogy olyan svindler-vállalatra valamirevaló ember nem fizethet elő.”
És mikor Eperjesre akarunk küldeni utazót előfizetések gyüjtése végett, megadással irja:
“Isten neki, hát küldjétek nyakamra a választott nép egyikét, akinek nagyszerü konneksziói vannak?! – ... a kolportőröknek egyébként körmükre kell koppintani; svindlerekre nincs szükségünk, aki eredményt nem mutat fel, takarodjék, legalább nem rontja becsületünket. És ezek mind zsidók?!”
A sok baj láttára azt ajánlja:
“Csak arra kérlek, hogy gyakorlott, a manipulációban jártas emberektől tudjátok meg, hogy e here-raj pusztitásaitól hogyan óvhatjuk meg magunkat; e részben Rautmann tudna egy kis utbaigazitással szolgálni, vagy talán Martin?”
Ez időben valami F... Testvérek nevü cég jelentkezett nálunk azzal az ajánlattal, hogy hajlandó átvenni a “Regényvilág” egész kolportázs-üzemét, megállapitandó feltételek mellett. Felelősségünk tudatában közöltük a dolgot Révai Sámuellel, aki visszautasitandónak tartja az ajánlatot, dacára az el nem tagadható és alig leküzdhető nehézségeknek. Véleménye igy hangzik:
“A F... Testvérek (miféle Schiffmansplatzi cég ez!) megbizottjával jövőre jó lesz az ajtót kivülről csukatni be. Mi semmiféle svindlerrel ne lépjünk összeköttetésbe, inkább veszitsünk valamit, ha kell, a kolportőrök utján. Isten őrizzen az ilyen közvetitéstől és szégyenfolttól, aminőt ilyen cég manipulációi ránk mulhatatlanul vetnének.
Mi Magyarhonban élünk, ahol a fák nem nőnek egészen az égig. Talán csak győzzük magunk is (akárhány alkalmazandó munkással) a munkát. Nem kell nekünk sem alvállalkozó, sem viceárendás. Nem kell nekünk és nem szabad szóba állnunk! haszontalan zsidó macherrel; ha van bennünk élet, hát tegyünk meg magunk minden tőlünk telhetőt, ugy a lap belső értékére, mint annak gondos, szolid terjesztésére nézve.
Isten mentsen meg tehát az ilyen operációktól. Törekedjünk a legmagasabb nivo elérésére és szerezzünk cégünknek minden irányban és tekintetben oly becsületet és köztiszteletet, aminőt már ez első kezdeményező vállalatunk is szerezni fog, ha reális alapon maradunk.”
Ez a belső érték az, aminek hóditó erejében Révai Sámuel nem tud kételkedni. Erre mindig visszatér, ettől vár minden eredményt, ennek fenntartására sarkal minket állandóan.
A bajok kétségkivül nagyok voltak. A számitásba valahol hiba csúszott be. Mi azt hittük, hogy van egy rétege a közönségnek, amely jó olvasmányra vágyik és meg voltunk győződve, hogy az kapni fog az uj folyóiraton, ha az neki ezt a jó olvasmányt nyujtani képes. Erről a hitről nem akartam lemondani még akkor sem, amikor a terjesztés nagy nehézségeivel küzdöttünk. Vajjon elég erős lett volna-e bennem ez a hit, ha azt atyám igazán lánglelkü leveleivel nem támogatja folytonosan, azt nem tudnám megmondani. Lehet, hogy kifáradtam, kimerültem volna a küzdelemben és csalódottan abbanhagytam volna. Igy azonban a láng mindig uj tápot nyert. Atyám levelei türelemre buzditottak és erőt adtak a feltornyosuló nehézségek leküzdésére.
Csak néhány mondatot akarok itt kiragadni ezidőbeli leveleinek tartalmából:
“Ádámról nem beszélek most, sem Mózesról, (már a közbeeső patriarchákat érdemes volna ugyan felhozni, de félek, hogy gyanusitani fogtok) és inkább áttérek Krisztusra. Tudjátok tehát, mi tette Krisztus hitét oly hatalmassá? Nos! megmondom titokban: a hit! Aki csak ugy megy neki a világnak, kétkedve, bizalmatlanul, akit nem hat át tökéletesen, akit nem lelkesit az az eszme, melynek munkásságát szentelte, az sohasem fog prosperálni. Sem a nagyratörés, sem a magasztos eszme nem hordja magában a siker magvát, hanem igenis magában hordja minden bizonnyal a hit, az ernyedetlen, kifáradhatatlan, buzgó ragaszkodás az eszméhez.
Aminek a morálja az, hogy te, édes öcsém, ne tamáskodjál, ne félj, hanem indulj bátor, hitteli szivvel, lélekkel, meggyőződéssel előre, nem csüggedve, nem aggódva, mert miénk lesz a győzelem, ha el nem lankadunk, ha “Alle Mannen an Bord” leszünk. Csodákat fogsz látni néhány hét mulva, hogy mit jelent az, lélekkel, ésszel, a viszonyok helyes felismerésével dolgozni, valamit kezdeményezni. Ha programmunkhoz hiven és változatlanul!! fogunk ragaszkodni és állandóan a legjobb dolgokat éppen csak elég jóknak találni a közönség számára, bizton remélem, hogy sikert fogunk aratni.”
A csoda azonban csak nem akart bekövetkezni és néhány hét mulva ujra csak aposztrofálni kellett Révai Tamást. Igy szólitotta ezután hozzánk közösen irt levelében nagybátyámat. Megállapitja, hogy vállalatunk érdeklődést kelt, ami kiviláglik az eddigi megrendelésekből. Ha sok vesződséggel jár is, de hát minden nehézséget kikerülni nem lehet és azért, hogy a dolog nem megy simán, nem való kétségbeesni,
“... hanem nap-nap mellett kell folytatni az alkalmas és célszerünek látszó lépéseket és intézkedéseket, amelyek lassanként célra fognak vezetni. Én nem tágitok, a lap jó irányát nem lehet kifogásolni. Aki ma nem rendeli meg, majd megrendeli holnap; hanem stimulusz kell hozzá. Meg kell mozditani eget, földet. Itt hirlapot, ott könyvárust, majd próbaszámot és egyebeket; ez mind munkával jár ugyan, de a költség nem oly irgalmatlan és végre hát eredményre kell jutnunk, mert különben kételkednem kellene a mi jó magyar közönségünkben és azt kellene kérdeznem: hol maradt Magyarhon?”
Egyben mindjárt gyakorlati tanácsokat is ad arra nézve, hogy miként kell a könyvkereskedelemre és főként erre alapitani az egész terjesztést, miként kell ott, ahol könyvkereskedő nincsen, a postamestereket megközeliteni a terjesztés céljából és hogy Jókait fel kell kérni:
“hogy az Istenért, tegyen ő is valamit hirlapjában és egyebütt vállalatunk érdekében; ne nézze ezt senki tréfadolognak, mert ha még ezzel a lappal is kudarcot lehet vallani, akkor kár fitogtatni a hazafiui kötelességeket. Mulhatatlanul szükséges, hogy minden befolyásos tényező felkarolja ezt, mert különben ujból odasülyed az annyira pengetett szépirodalom, ahol ezelőtt volt. Meséld el neki a nagy misèret, fejtegesd előtte ugy, mintha én magam tenném, a kényes helyzetet, hogy hiába minden törekvés a szépirodalom felvirágoztatására, ha egyetlen ilyen vállalat sem prosperál.”
Különösen fontosnak tartja, hogy a vidéki könyvkereskedőket állandóan nógassuk és unszoljuk, mert a vállalat biztos jövője csakis a szortimenter kezében van. De azt állandóan biztatni kell, mert nem olyan óra az, amit egy évben csak egyszer kell felhuzni; mert: “minden nap meg kell győződni a gépezet helyes voltáról, minden nap meg kell azt olajozni és felhuzni! akkor pompásan fog járni.”
Ilyen véleménnyel volt Révai Sámuel a magyar könyvkereskedőkről. Persze maga után indult, aki intenziven dolgozott és eredményt is ért el a “Regényvilág”-gal a maga körében, a maga hálás közönsége között.
Épp azért nem szünik meg bizni a végső sikerben és uj meg uj propoziciókkal áll elő.
“A hibát kutatni kell és segiteni rajta mielőbb, mert hibának valahol lenni kell. Én nem vagyok szangvinikus, sem nem akarok ilyennek tartatni. Hanem van hitem, bizalmam abban, amit józan ésszel és tapasztalattal kezdeményezek.
Örülök, hogy legalább te, édes fiam Mór, nem egészited ki a kollegiumot és nem fujod ugyanazt a trombitát, mint kedves nagybátyád és édes sógorod.
Emelkedjetek, kedveseim, a vállalat szinvonalára, ne legyetek szükkeblüek, ne féljetek, hanem bizzatok saját vállalatunkban; csakis ez a bizalom és az öntudat, hogy folyóiratunkat nem kell szégyelnünk, csakis ez a tántorithatatlan hit és önbizalom adják meg az erőt és az el nem csüggeszthető erélyt azoknak az intézkedéseknek állandó folytatására, amikkel egyedül vihetjük sikerre vállalatunkat. Programmunk, értem: lapunk tartalma oly kiváló és bizalomgerjesztő, hogy megnyugvással és önelégüléssel léphetünk ki vele a sikra. Jobbat lehet és amennyiben módunkban lesz, kell is hoznunk, rosszat, sőt gyengébbet, sohasem. Ezzel a jeligével igényt tarthatunk a közönség elismerésére és pártolására és most csak a kezdet nehézségeiről lehet szó.
R. (Rautmann) bukása nem lehet ránk megfélemlitő hatással; mi nem kockáztatunk annyit (Isten ments!), a mi vállalatunk nem oly merész. Veszithetünk az első évben egy kis pénzt, de tönkre talán csak nem megyünk rajta.”
A Révai Sámuel optimizmusa beigazolódott annyiban, hogy 1881 január havában felvittük nagynehezen 2000 példányra. Igy tehát szerinte többé aggodalomra ok nem volt, de azért azt irja: “Kezeinket zsebre tenni még most sem szabad, sőt mulhatatlanul szükséges tovább is fürkészni, mi uton-módon lehet még nagyobb sikert elérni.”
Az előfizetők száma körülbelül ezen a nivón maradt állandóan. A második évfolyam meginditása alkalmával kissé le is apadt. Révai Sámuel akkor megállapitja, hogy nagy ternót nem csináltunk még mindig evvel a “Regényvilág”-gal, de a küzködés, ugy látszik, egyaránt nagy bármelyik hazai vállalatnál. Például felhozza az “Ország-Világ”-ot, amelynek előfizetői száma aggasztóan apadt. Az ő eperjesi könyvkereskedésében az “Ország-Világ” uj évfolyamát egyetlenegy előfizető sem tartotta meg. Révai Sámuel ezen felettébb megütközik, alig tud megnyugodni benne.
“Mit akar a mi közönségünk? Könyvet nem vásárol, füzetes vállalatokat nem karol fel, folyóiratokat nem járat, hát mi csak bolondjai legyünk a bornirt, követelő, nagyérdemü közönségnek?”
Kemény kifakadása során arról tesz emlitést, hogy egy hatásos cikket szeretne erről a kérdésről irni valamelyik napilapba, de nincs kellő hangulatban. A jelenség okát is kutatja és részben abban találja meg, hogy a német füzetes vállalatok nagyon el vannak terjedve és nem engedik érvényre jutni a magyar vállalatokat.
“Hiszen vége volna nemzeti életünknek, gyarapodásunknak, ha más téren is előfordulnának az efféle jelenségek. Ki kell túrni mindenünnen a germán vállalatokat, amelyek a hazai irodalmi termékek felvirágzását lehetetlenné teszik.
Magyar családjaink német üstből meritik vagy a tiszta német lét, vagy a piszkos moslékot: magyar irodalom pedig nem kell nekik, elég, hogy a szerző és kiadó annak megalkotása közben kiszáritja az agyvelejét.
E dologban tenni kellene valamit, a dolog komoly és vészt hozhat irodalmunkra és egyes irodalmi vállalatokra, minket pedig közelről is érdekel, mert folyóiratunk, ugy látszik, prosperálni nem fog, ha az általános viszonyok ily tespedő állapotban maradnak.
Ha módotokban van, szólitsátok fel a napilapok néhány életrevaló emberét, hogy rázzák fel a magyar közönséget, bizonyitsák be a folyóiratok nagy fontosságát, nevezetesen abból a szempontból, hogy a külföldi (német) szellem paralizálására egyedül a családi körben hathatós befolyásu folyóirat szolgál alkalmas eszközül.”
Miután elkeseredésének ebben a magánlevélben kifejezést adott, két hétre rá mégis megirta cikkét erről a kérdésről és beküldte azt közlés végett a “Pesti Napló”-hoz. Ebben a cikkben komoly intelemmel fordul a magyar közönséghez azzal a kérdéssel:
“Hát csakugyan való volna, hogy a magyar közönségnek vinkón, kolbászon és cigányon kivül egyébre nincs szüksége? legkevésbbé pedig szellemi táplálékra?”
De ezzel a cikkel nem érte be Révai Sámuel. Röviddel rá ujra megpenditi azt az eszmét, hogy az irók és müvészek társasága köréből és esetleg annak firmája alatt kellene kibocsátani egy husvéti szózatot a magyar olvasó közönséghez, amely azt “feltámadásra” buzditsa és amely azt a gondolatot vigye be a közönségbe, hogy a magyar irodalom gyarapitásának egyetlen módja az, ha a magyar közönség a magyar irodalmi termékeket elsősorban szerzi be és csak szükség esetén pótolja a hézagot külföldi müvekkel.
*
Még sok mindenféle terjesztési kisérletet tettünk, ezen a téren igazán semmit sem mulasztottunk el, mindig ujabb és ujabb injekciókat kiséreltünk meg, mégis évekig tartó páratlan erőfeszitéseknek, sok becsületes akarásnak és sok igazi hozzáértésnek és sok tudásnak eredménye mindössze az volt, hogy felvittük 1800–2000 példányra.
Igy festett a cég első “kapitalisztikus” vállalkozása.
És még örülnünk kellett, ha ez a szám a 3-ik, 4-ik, 5-ik évfolyamban megmaradt. E keretek között ellézenghettünk volna még évekig, közvetlen anyagi eredmény nélkül, de jelentékeny veszteséget sem szenvedve, beérvén azzal, hogy a “Regényvilág” révén szép kiadványi törzs birtokába jutunk és megelégedvén azzal, hogy ezuton rövid időn belül a jelentékenyebb kiadók közé küzdhetjük fel magunkat.
Ebben a mozdulatlan állapotban meg is maradtunk volna talán még jó sokáig, ha egy esemény hirtelen fel nem boritja a helyzetet.
Mi a “Regényvilág” életében öt éven keresztül Abonyi Lajos, ifj. Ábrányi Kornél, Bartalus István, Beniczkyné Bajza Lenke, Bródy Sándor, F.-né Gyujtó Izabella, Gabányi Árpád, Jókai Mór, P. Szathmáry Károly, Tolnai Lajos, Véka Lajos mintegy 25 regényét tettük közzé. Ugyanebben az öt évfolyamban a legnevesebb külföldi irók u. m.: Cantacuzene, Claretie, Daudet Alfonz, De Maistre, Delpit, Dosztojeszvkij, Ebers, Erckmann-Chatrian, Galdos, Gréville, Halévy, Catulle Mendčs, Marlitt, Ohnet, Pierantoni-Mancini, Robida, Spielhagen, Turgenyev, Twain Mark, Zola mintegy 25 regényét tettük közzé a legjobb forditásokban. Körülbelül 100 kötet tartalmát nyujtottuk a közönségnek, valóban emlitésre nem méltó csekély összegért. A “Regényvilág” öt évfolyamának előfizetési ára, tehát ennek a 100 kötetnyi tartalomnak a vételára 30 forintot tett ki. Mi joggal mondhattuk: módját ejtettük annak, hogy a közönség tulajdonul jóval olcsóbban szerezhesse meg az irodalom legjava munkáit, mint amennyit a kölcsönkönyvtárban a kölcsöndij kitesz.
Ha általános műveltségi viszonyok folytán a nagy közönség tényleg megnyilatkozó elismeréséről ezért a tevékenységünkért le is kellett mondanunk, feljogositottnak érezhettük magunkat legalább iróink elismerésére, legalább is azon irókéra, akik egészen a “Regényvilág”-ra és ami ezzel kapcsolatos, a mi kiadói tevékenységünkre állitották be irodalmi müködésüket.
Méltán elcsodálkozhattunk tehát, midőn egy napon arról értesültünk, hogy egy uj vállalat van keletkezőben, teljesen a “Regényvilág” mintájára; munkatársaiul is a “Regényvilág” gárdáját nevezték meg.
Mi ezt hinni sem akartuk, de midőn a prospektus kezünkbe került, tényleg ott diszelegtek jóformán összes munkatársaink nevei, az egy Jókai kivételével.
Mikor az első füzetet kézhezvettük, megállapithattuk, hogy a prospektus való igazat mondott. Két “irónk” regénye kezdődött abban a füzetben és meggyőződhettünk róla, hogy az egész publikáció – “Gondüző” volt a neve – hű kópiája a “Regényvilág”-nak, szerkesztési módja, beosztása, szedési rendszere, alakja, papirja, betüinek vágása tekintetében is. Semmiben sem különbözött a “Regényvilág”-tól, csak a cimben.
Megütközésünkhöz hozzájárult, hogy a lap kiadója – egyébként jóravaló, tisztességes ember, – a fent felsorolt ponyvaregények egyikének-másikának kiadója volt és ha őt rábirhatta a konkurrens vállalat meginditására talán az a kilátás, hogy éppen mint a kolportázs-regények kiadója és terjesztője, nálunknál talán jobban fog boldogulni nagyszámu kolportőrje segitségével azzal a regényvállalattal is, mely nyilván ő szerinte is a jobb közönségnek volt szánva – az iróknak, a mi erős hitünk szerint, mégis csak meg kellett volna gondolniok a dolgot. Mégis csak meg kellett volna fontolniok azt, hogy ha még egy ilyen regényfolyóirat kiadását teszik lehetővé, holott egy is alig tud a lábán állni, akkor bizonyára bekövetkezik mind a kettőnek a bukása és azonfelül nézetünk szerint nem kellett volna nevüket prostituálniok az “Angyal Bandi vagy a lovagias haramiavezér története” kiadóvállalatánál.
Ez az esemény döntötte el végleg a “Regényvilág” sorsát.
Elhatároztuk, hogy meg fogjuk azt szüntetni az évfolyam befejeztével. Hibásan mondtam, hogy “elhatároztuk”, – nem, magam határoztam el és semmiféle logikai okoskodás, semmiféle józan tanács, semmiféle helyes okfejtés nem birt eltériteni elhatározásomtól. Kivül álló jóindulatú barátok is kapacitáltak és társaim sem voltak határozottak a megszüntetés dolgában, mert egészen helyesen azzal érveltek, hogy a nagynehezen meghóditott poziciót nem való feladni, ha sérelem ért is bennünket, ha meg vagyunk is bántva egyesek részéről; azt is felhozták joggal, hogy esetleg összeomlik egész terjesztési apparátusunk, ha megfosztjuk azt magától a legfontosabb objektumától és hogy gyengeségnek fogják nézni, hogy a konkurrens elől küzdelem nélkül meghátrálunk.
Azonfelül biztosak voltak abban, hogy két ily regényvállalat nem maradhat fenn, mert erre nincs elegendő közönség, de az irodalom sem tudja mind a kettőt táplálni, a konkurrens vállalat tehát bizonyára meg fog szünni, ha mi kitartunk.
Én nem szálltam sikra mindezekkel az érvekkel, nem vontam kétségbe ezek helytálló voltát, de határozottan és eltökélten – ha ugy tetszik, dacosan és nyakasan – megmaradtam szilárd elhatározásom mellett és megfogadtam, hogy nem folytatom tovább a dolgot.
Akkor is beláttam, hogy nekem bizonyára nincs igazságom, hogy legalább is nem “üzletszerü”, nem gyakorlati a felfogásom és elhatározásom, ma is azon a nézeten vagyok, hogy a könyvkiadói érdek és a vállalkozói szempont talán ellenkező megoldást javasolt volna, de ezért ma is, 35 esztendő elmultával, csak azt mondhatom, ha ma kerülnék ugyanabba a helyzetbe, ma is ugyanazt az utat követném, ma is következetes maradnék magamhoz, természetemhez, ahhoz az erkölcsi felfogásomhoz és ahhoz az érzékeny emberszemlélethez, mely akkori eljárásomat sugallta.
Elhatározásom nem volt impulziv felháborodás következménye. Ha nem volt is megfontolt okosság, nagy, hüvös meggondolás előzte azt meg.
Nekem addig az volt a kiadói credóm, hogy az iró és a kiadó közti viszonyt nem az irott szerződés szabályozza, mely a megállapitott pontozatokat sorolja fel, hanem az a lelki harmónia, az a tudatos célközösség, az a kölcsönös bizalom, mely nélkül a kiadó nem teljesitheti azokat a kötelességeket, melyek őt az iróval és az iró közönségével szemben megilletik és amely nélkül az iró nem lehet megnyugodva kiadójának rendelkezései tekintetében.
Mindig ez volt a hitvallásom, mindig igy éreztem “iró”-immal szemben és ezért később is megtörtént, hogy nem kezdeményeztem és nem folytattam összeköttetést irókkal, amikor láttam, hogy ily bizalmi viszony akár az én hibámból, akár a másiknak körülményeinél vagy egyéni természeténél fogva ki van zárva. Ha hivatásomból kifolyólag, pályám során volt módomban magyar iróknak esetleg értékes szolgálatokat tehetni, azt csakis ennek a bizonyára impraktikus egyéni vonásnak tulajdonithatom.
*
Mielőtt a “Regényvilág” megszüntetésére vonatkozó elhatározásomat megvalósithattam volna, még egy kemény kisértésnek voltam kitéve.
A “Gondüző” a “Regényvilág” ötödik évfolyamának megjelenése közben indult meg, ennek csinált konkurrenciát, mi ősszel akartuk lezárni az évfolyamot és megszüntetni a vállalatot. A nyarat egészségem helyreállitása végett fürdőn töltvén, ott ért utól édesatyám azon értesitése, hogy a “Gondüző” dolga rosszul áll, hogy maga a kiadó bevallotta Bródy Sándor-nak, hogy összesen 2200 példányban nyomatja a folyóiratot, ami lapkiadói nyelvre forditva azt jelenti, hogy tengődik és utban van a tönkrejutás felé. “Ha ő maga nem tud öt- vagy tizezer példányt hazudni, akkor mégis indikálva látom, hogy mi ne abdikáljunk. Bródy és mások véleménye szerint is a “Gondüző” nem fog a folyó évfolyamnál tovább megjelenni.”
Ez a kisértés sem fogott rajtam. Elhatározásom átgondolt és végleges volt és amidőn a “Regényvilág” ötödik évfolyamának utolsó számában az olvasóktól elbucsuztunk, egyszersmind megállapitottuk a folyóirat szerepét a magyar irodalomban:
“Midőn öt év előtt a sajtó és a közönség feltünő pártolása mellett meginditottuk lapunkat, egész más viszonyokkal álltunk szemben. Lapunk az első és egyedüli közlönye volt az eredeti magyar regényirodalomnak. Jókai és pár jelesünk irt ugyan előbb is regényt, de eredeti magyar regényirodalomról a “Regényvilág” megjelenése előtti évtizedben nem lehetett szó. Öt év lefolyása alatt mi törekedtünk teremteni ilyet. Öt év lefolyása alatt több eredeti regényt adtunk, mint amennyi az előző két évtized alatt termeltetett. Legjelesebb tollu novellairóink lapunkban léptek fel először, mint romancierek. És a magyar regényirás történetében beállott az a periódus, amelyet méltán el lehet nevezni “Sturm und Drang”-korszaknak. A közönség pedig kezdte tudomásul venni a magyar regényirodalom létezését. Majd lassan megkedvelte. S ezen kedv nyilatkozása nyomán napilapjaink is méltó helyet adtak az eredeti regénynek.”
Ez a méla utóhang sehogysem indokolta meg a folyóirat megszüntetését; nem is akartam az igazi okot a nagy közönség előtt feltárni; nem akartam megmagyarázni, hogy a “Sturm und Drang” korszaka után miért nem vártuk be a virágzás korát.
Biztos voltam benne, hogy rövid időn belül igazolva lesz álláspontom helyes volta, az irók be fogják látni, hogy helytelenül jártak el, saját érdekeik ellen cselekedtek, és hogy e felismerés révén a jövőben talán majd nem lesznek annyira kockázatosak a hasonnemü irodalmi vállalkozások; talán nem fog megismétlődni olyan eset, hogy midőn emberfeletti küzdelmet folytat egy vállalat a közönség közönyének megtörésére, akkor maguk a belső emberei, a munkatársai, a támaszai hátba támadják, létalapjait megingatják, biztos bukásba döntik.
Amit előre láttam – bekövetkezett. A “Regényvilág” hű kópiája, a “Gondüző” még egy évig jelent meg, azután – évközben, be sem várva az évfolyam befejezését – csendesen megszünt, illetőleg beolvadt a “Képes Családi Lapok”-ba. Nem volt szép halál.
A magyar regényirodalomnak nem volt többé állandó hajléka; maguk az irók pusztitották el. A legtöbben ezzel végképp elmerültek a feledésben.
A nagysokára ujonnan keletkezett szépirodalmi vállalatok már egészen más, uj irói nemzedék szolgálatában állottak – most már erősebb, szélesebb, megbizhatóbb alapon.

VI. 
LÁZAS TEVÉKENYSÉG
A “Regényvilág”-nak az a kitüzött programmja volt, hogy felvirágoztatja az eredeti regényirodalmat. Ezt a célt meg is valósitotta, még pedig annyira, hogy maguk a “Regényvilág” hasábjai szükeknek bizonyultak mindannak befogadására, amit immár elhelyezésre hoztak a regényirók. Legjelesebb iróink, felébredve lankadt tespedésükből, oly hévvel és örömmel láttak hozzá a munkálkodáshoz, hogy rövid idő alatt tárgytalanná vált egyik része ama panasznak, mely szépirodalmunk hanyatlásáról úton-útfélen elhangzott.
A “Regényvilág” kapcsán keletkezett termékenység kiadóhivatalunkat szinte az egész regénytermelésnek középpontjává tette. Ezekben az esztendőkben alig is jelent meg egyebütt számbavehető regény.
De ez a pozició kötelezettségekkel is járt. Minthogy a “Regényvilág” nem birt mindent megemészteni, amit az irók alkottak, magunknak kellett arról gondoskodni, hogy más módon tegyük lehetővé a “Regényvilág”-ból kiszorult müveknek megjelenését.
Minthogy folyóiratunk révén a közönség – ha lassan is – tudomásul kezdte venni a magyar regényirodalom létezését és megbarátkozott azzal a ténnyel, hogy ilyen is van, napilapjaink is kezdtek helyet adni az eredeti regénynek; annál is inkább tették ezt, mert mi oly összeköttetést létesitettünk a legelterjedtebb napilapokkal, amely rájuk nézve ennek a kérdésnek anyagi nehézségeit is megszüntette.
Abban állapodtunk meg ugyanis az “Egyetértés”-sel, a “Budapesti Hirlap”-pal és a “Hon”-nal, illetve a későbbi “Nemzet”-tel, hogy tárcaregényeiket közösen fogjuk honorálni és a szedésnek a lapban való felhasználása után mi külön-nyomatban könyvalakban fogjuk közrebocsátani azokat.
Ebben a gondolatban ugyanaz az eszme nyert megvalósulást, amely a “Regényvilág” üzleti alapjául szolgált. Igy vált lehetővé, hogy a “Regényvilág” rendes munkatársain kivül azoknak a regényeit is megjelentethessük könyvalakban, akik a lapokban helyezték el közvetlenül, vagy a mi közvetitésünkkel kézirataikat. Ezen az uton egész sorozata látott a magyar irók müveinek napvilágot, igy többek között: Degré Alajos, Gyarmathy Zsigáné, Kazár Emil, Kvassay Ede, Rákosi Jenő, Wohl Stefánia és sok kitünő külföldi iró, u. m.: Disraeli, Claretie, Kraszevszki, Gréville, Ohnet, Turgenyev, Wilkie Collins, Zola és mások regényei.
De az elbeszélések irói és az akkor virágzásban levő rajz jelesebb müvelői is kiadóhivatalunkat keresték fel müveikkel és mi készséggel bocsátottuk közre a korán elhalt Bodon József-nek, a szellemes Milkó Izidor-nak, a kitünő Petelei István-nak, a külföldre elvetődött Siklósi József-nek, a néprajzi novellát ápoló Tóth Sándor-nak első munkáit.
És mint kat’exochen szépirodalmi kiadóknak a lirai költészetet is bele kellett vonnunk kiadásunk keretébe és ezekben az esztendőkben közrebocsátottuk Beöthy Zsolt-nak, Kiss József-nek, Komócsy József-nek, Torkos László-nak, Reviczky Gyulá-nak, Szabó Endré-nek, Vajda János-nak, Zichy Géza-nak költeményeit és költői elbeszéléseit és mint müforditói irodalmunk egyik kiválóságát, Byron Don Juanját Ábrányi Emil remek forditásában.
Gerince azonban kiadói tevékenységünknek ebben az időben és későbben is az volt, hogy 1880 óta mi bocsátottuk közre Jókai-nak minden regényét és 1882 óta Mikszáth Kálmán-nak minden munkáját. Ezek az akkori kiadások alkották alapját a későbbi monumentális összkiadásoknak, amelyekről egy későbbi fejezetben fogok beszámolni.
Mi kiadói tevékenységünket azonban sohasem tartottuk kimeritettnek abban, hogy a könyvet kinyomattuk s a rendes sablon szerint szétküldöttük a könyvkereskedőknek, hanem ahogy a “Regényvilág”-nál össze akartuk gyüjteni az előfizető közönséget, épugy a szépirodalmi egyes kiadásoknak meg akartuk teremteni az olvasó- és vevőközönséget. Ebben különbözött a mi kiadóvállalatunk azoktól az addigi vagy akkori kiadóktól, akik hébe-korba kiadtak egyes müveket, azután várták, mig a közönség azt észreveszi, megveszi vagy meg nem veszi és ezenközben álmosan, telve fatalizmussal, lethargikus módon tengették életüket.
Egyébként abban az időben ezek a kiadóvállalatok már alig funkcionáltak a szépirodalom terén. Aigner Lajos már kimerült, az Athenaeum a nagy nyomdai munkák és lapvállalatok révén jutott nagy jelentőségre, de az eddig általa kultivált szépirodalommal annyira felhagyott, hogy még Jókait is nekünk engedte át. A Franklin-Társulat minden egyéb téren fejtett ki elismerésre méltó tevékenységet, csak éppen a szépirodalomban nem. Lauffer Vilmos már teljesen visszavonult iskolakönyvei közé, Ráth Mór azokban az esztendőkben bocsátotta közre nagy Arany-kiadását és abból a különböző különkiadásokat.
*
Mint akik jóformán az egész szépirodalmat koncentráltuk üzemünkben, a magunk kötelességének tudtuk ennek az irodalomnak propagálása érdekében a lehetőt megtenni, vagy legalább is megkisérelni.
Arról volt szó, hogy a közönségnek a szépirodalom iránt tanusitott közönyösségét megtörjük.
Ebből a célból igénybe vettük az akkori sajtót és őszinte hálával és elismeréssel kell megállapitanunk, hogy az akkori sajtó mindazokat az eszméket, amelyek a szépirodalom fejlesztése, és mindazokat a terveket és törekvéseket, melyek a közönség érdeklődésének felkeltése érdekében felvetődtek, meleg szivvel és őszinte buzgósággal támogatta. A sajtó támogatásával indithattuk meg azt az akciót, amelyről már az előbbi fejezetben tettem emlitést, azokat az akciókat, amelyek különböző változatokban a magyar könyvnek közönséget akartak toborozni, egyszer az arisztokrácia, máskor a plutokrácia körében, egyszer a könyvkölcsönzés divatját ostorozván, máskor a kölcsönkönyvtárak káros hatását mutatván ki, egyszer a hiuságra, máskor a kötelességre appellálván, egyszer a kulturérzéket ébresztve fel, máskor a divatot véve segitségül.
A közönséget meg akartuk tanitani arra, hogy könyvet vásároljon, és propagandát kezdeményeztünk a tulajdonkönyv mellett a kölcsönkönyvtári könyv ellen. A tiszta és uj könyv mellett, a piszkos és ócska könyv ellen.
És meg akartuk különösen tanitani arra, hogy az irodalmat ne pártolja nagyuri fölényességgel, hanem hogy belső lelki szükségből, müvelődési ösztönből, tanulási vágyból ismerje kötelességének a jobb hazai kiadványoknak megszerzését, valamint arra, hogy ne játssza az irodalommal szemben a pártfogó szerepét, hanem legyen hálás, elismerő lekötelezettje annak az irónak és annak a tudósnak, aki tehetsége és tudása legjavát adja munkájában.
De emellett a fontos sajtóbeli mozgalom mellett más fegyvereket is vittünk a harcba. Felvilágositó röpiratokat, körleveleket, tájékoztató prospektusokat stb., stb., nem szólva azokról az ujszerü könyvkatalógusokról, melyek többé nem voltak száraz, unalmas felsorolásai holt könyvcimeknek, hanem lehetőleg érdeklődést keltő olvasmányok, amelyekben egyes jelentősebb müvek mutatványai vagy ismertetései révén felkeltettük az ujabb irodalmi események iránt az érdeklődést.
Különös gondot forditottunk minden ilyen publikációban arra, hogy a közönséget a még mindig túlságos nagy mértékben terjesztett sok mindennemü hitvány olvasmány kiszoritására birjuk.
Müködésünk bizonyára nem volt meddő. Az elvetett mag csirázott és gyümölcsöt érlelt. Lassan-lassan mégis csak jobbra fordultak a viszonyok, kevesbedtek a küzdelmek és szaporodtak az eredmények. De ekkor mi már a “Regényvilág” megszüntetése folytán lemondtunk arról, hogy az egyes irók egyes munkáit piacra hozzuk. Az az elhatározás, mely bennünket a “Regényvilág” beszüntetésére rábirt, azt is jelentette, hogy vállalatunk megszünik nagyarányú szépirodalmi kiadó lenni. Ennek az elhatározásnak következményeit igen komolyan vontuk le, sohasem tettünk kivételt és következetesen megmaradtunk azon az uton, amelyre akkor léptünk.
A szépirodalom nagyobb arányú és különleges müvelését az akkor keletkezett Singer és Wolfner cég vette át első szerencsés vállalatával, az Egyetemes Regénytár-ral. Ma már a magyar szépirodalom oly hatalmas tényezője a nemzeti irodalomnak, amelyet már nem egy kiadó cég, hanem az életrevaló, ügybuzgó, a kor szinvonalán álló és feladatukat kitünően teljesitő cégek egész sorozata müvel.
Az ebben a korszakban kifejtett kiadói müködése vállalatunknak azonban nem merült ki a szépirodalomban. Más irányban is kellett egyet-mást kezdeményeznünk, hogy azt a terjesztési organizációt, melyet a “Regényvilág” részére nagy nehézségek közepette megalkottunk, fenn is tarthassuk.
Közben Méhner Vilmos is tett egy nagyérdekü kisérletet a füzetes kolportázs terén, amely fényesen bevált.
Méhner Vilmos külföldről bevándorolt könyvkötő volt, aki könyvkötészete mellett az idők során többrendbeli népies könyvet és ponyvaregényt adott ki és terjesztett el a szokásos módon. Anyagi sikerei folytán jó módba jutván, csak megbecsülni való volt az a törekvése, hogy több irányban akarta most már terjesztési szervezeteit felhasználni. E célra Petőfi költeményeinek akkoriban megjelent nagy negyedrétü diszkiadását szemelte ki és a tulajdonos Athenaeum részvénytársasággal oly megállapodásra lépett, mely lehetővé tette neki Petőfit füzetes kiadásban 40 krajcáros szép füzetekben elterjeszteni.
Méhner ötlete brilliánsnak bizonyult. Nagy sikert aratott vele és megérdemelt elismerésben részesült. Mindez buzditólag hatott rá és fokozatosan felhagyva a ponyvaregény-irodalommal, ezentul számos előkelő szinvonalu irodalmi vállalat kiadásával és terjesztésével emelte hirnevét és jelentőségét.
Az akkori könyvkiadói viszonyokat jellemzi, hogy egy németországi könyvkötőnek kellett ide jönnie, hogy Petőfi, utána később Vörösmarty, Tompa és más iróink müvei szélesebb körökben elterjeszthetők legyenek és hogy megmutassa az utat, amelyen haladni kell.
Minket Méhner sikere csak megerősitett abban a meggyőződésünkben, hogy a füzetes kolportázs alkalmas arra, hogy a közönséggel megkedveltessük az irodalmat, a könyvet. Ebben a meggyőződésben inditottuk meg a “Világhirü utazások könyvtára” cimü gyüjteményes vállalatunkat és ebben először gróf Széchenyi Béla keleti utazását adtuk ki.
Gróf Széchenyi Béla akkor tért vissza expediciójával együtt India, Japán, Kina, Tibet és Birma országokban tett nagy felfedező utjáról és utazása Európa-szerte méltán keltett feltünést úgy komoly céljai, mint eredményei folytán. Aránylag rövid idő alatt, harmadfél év alatt 2000 geografiai mérföldnyi utat tett meg az európai civilizáció előtt azideig elzárt területeken és a hirek szerint igen nagy tudományos, főként kartográfiai anyagot hozott magával. E kiadványunknak nyomát már 1880 októberében találom édesatyám leveleiben, aki felhivja erre figyelmünket és aki abban a meggyőződésben van, hogy gróf Széchenyi maga irta tudományos művet óhajt közrebocsátani. Én utánajárván a dolognak, megtudtam, hogy tervbe van ugyan véve egy nagy munka közzététele, ez azonban csak évek multán fog elkészülni, az expedició tudományos vezetőjének, a kitünő Lóczy Lajos-nak szerkesztésében.
Közben az expedició egy másik tagja, Kreitner Gusztáv főhadnagy elkészült egy ismertető munkával, melyet egy bécsi könyvkiadó cég készült közrebocsátani. Édesatyám a maga vidéki elvonultságában is megütközött azon, hogy a magyar expedicióról szóló mű magyar ismertetéséről nem történt gondoskodás. Ily irányu leveleinek hatása alatt léptünk összeköttetésbe a bécsi kiadóval, aki eleinte igen rátartós volt, de végre mégis csak sikerült vele olynemü megállapodásra lépnünk, hogy a Kreitner-féle munkát magyarul ugyanabban a kiadásban, ugyanazokkal a képekkel közrebocsáthattuk, ha nem is a némettel egyidejüleg. Meg volt mentve a nemzeti becsület és mi 1881 április havában közzétehettük a munka prospektusát.
A mű, mely eléggé érdekes leirása a Széchenyi-expedició utazásának, a bejárt keleti birodalmaknak, az expedició tagjai személyes élményeinek és kalandjainak és eléggé népszerü ismertetése a tudományos kutatásoknak és vivmányoknak, kedvező fogadtatásra talált, ugy, hogy füzetes és kötetes kiadásban az akkori viszonyokhoz képest elég nagy példányszám (3000 példány) kelt el. A siker, ha nem volt is nagy, mégis kielégitő volt és igy már szinte biztos talajon állva, biztositottuk magunknak az Utazási Könyvtár részére második kötetül Stanley H. “Utazásom Afrikában” cimü művének kiadási jogát.
Stanley neve, mint a maga kora legzseniálisabb utazójáé, ismeretes volt a közönség előtt. Minden európai irodalom nyelvére le volt forditva már első műve is, amelyben arról ad számot, hogyan találta meg Livingstone-t. Az általunk most közrebocsátott magyar kiadás az első ilynemü vállalkozás volt, amely az eredeti angol kiadásnak eredeti angol illusztrációival jelenhetett meg.
A munka befejeztével egy harmadik műről gondoskodtunk, amely megint magyar kutatónak eredményeit tárja a közönség elé. Ujfalvy Károly-nak, a Párisban élő magyar tudósnak felesége, Bourdon Mária, ki férjét utján elkisérte, vonzó munkában irta le ennek az utnak néprajzi és földrajzi érdekességeit.
Ugyancsak ebben a korszakban, füzetes kiadásban bocsátottuk közre “Az illem könyve” cim alatt a müvelt izlést és tapintatos modort tárgyaló kézikönyvet, amely megfelelő sikert aratott.
Akkor bocsátottuk közre “A magyar művészek” cimü diszművet, az “Arany dalai” cimü illusztrált munkát és Marczali Henrik “A legujabb kor története” cimü munkáját.
Ugyancsak abban az időben léptünk szerződéses viszonyba a Magyar Tudományos Akadémiával oly célból, hogy az általa előfizetői részére közrebocsátott Akadémiai könyvkiadóvállalat köteteit egyenként hozhassuk könyvkereskedői forgalomba. Az Akadémia ez uton mozgékonyabb terjesztésre törekedett, mert általunk az egész magyar könyvkereskedelmet belevonhatta ezeknek a becses köteteknek terjesztésébe. Három éven át történt ily módon az Akadémiai könyvkiadóvállalat köteteinek terjesztése és ez idő alatt igazán kiváló munkák egész sorozata látott napvilágot.
A forditott munkákon kivül Beöthy Zsolt: “A szépprózai elbeszélés története”, Concha Győző: “Ujkori alkotmányok”, Heinrich Gusztáv: “A német irodalom története”, Simonyi Zsigmond: “A magyar nyelv” cimü könyvei ez uj intézkedés folytán hamarosan el is fogytak, ami addig az akadémiai kiadásoknál szokatlan eset volt. Kár, hogy nem lehetett folytatni a terjesztésnek e bifurkációját a következő ciklusnál. Utját állta az a körülmény, hogy az előfizetők száma az Akadémiánál nagyon leapadt és igy az egyes könyvekre megállapitható bolti ár tulságos magas volt ahhoz, hogy sikerrel terjeszthetők legyenek.
Ebben az időszakban kiséreltük meg Jókai egyes nagyobb regényeinek füzetes és illusztrált kiadásban való terjesztését is, ezzel is megküzdeni óhajtván a ponyvaregénnyel. Ilyen kolportázs-kiadásban bocsátottuk közre “A lőcsei fehér asszony”, a “Kis királyok” és “A három márványfej” cimü regényeket. De többet nem volt módunkban ily módon kiadni, mert füzetes kiadásra csak nagyobb regény alkalmas, Jókai pedig e két műve befejezte után hosszabb ideig csak kisebb, egy-két kötetes regényeket irt.
Ha végül még felemlitem, hogy ugyancsak füzetes kiadásban terjesztettük “Szalon-könyvtár” cim alatt előzőleg kötetekben megjelent jobb regénykiadásainkat és hogy Zolá-nak akkor közzétett “Germinal” cimü regényét is igy juttattuk a közönség körébe, akkor körülbelül beszámoltam azzal a tevékenységünkkel, amelyet a kolportázsterjesztés céljaira és eszközeivel kifejtettünk.
Ebbe a korszakba esik még két ily irányu vállalkozásunk, ugymint a “Magyar Ifjuság” megalapitása és a “Jó könyvek” vállalat meginditása. Mindkettőről külön fejezetekben óhajtok beszámolni.
*
Ellenben e helyütt szeretnék még megemlékezni egy oly irodalmi műfaj ápolásának szerény kezdeteiről, mely iránt mindig különös szeretettel viseltettem, amelyet azonban alig volt módomban különösebben ápolni.
Ebbe a korszakba esik gróf Teleki Sándor-nak fellépése az irodalomban. Gróf Teleki Sándor nem volt iró a szónak valódi értelmében. Barátja volt Petőfi-nek, Victor Hugo-nak, később sok jeles magyar irónak, sok kiváló külföldi irodalmi férfiunak és nagy szeretettel viseltetett az irodalom és ennek művelői iránt. Mint a magyar emigráció egyik előkelő tagja, sokat járt-kelt a világon, sokat tapasztalt, sokat átélt, különösen Olaszországban mint Garibaldi katonája. Mikor azután hazakerült az amnesztia után és itt felujitotta érintkezéseit az akkori irókkal, az a rendkivül érdekes mód, ahogy változatos élményeit élőszóval előadta, ahogy finoman megkomponálta és ahogy ügyesen kipointirozta – azt a gondolatot ébresztette egyik-másik iró-szerkesztőben, hogy felkérje őt arra, hogy ezeket az érdekes eseteket irja meg. Igy lett iróvá Teleki Sándor és ettől fogva kedvvel és verve-vel irta egymásután azokat a nagy feltünést keltett, sokszor brilliánsul megirt tárcáit, melyekben gazdag élete eseményeit élvezetes formában irta le.
Első két kötetét a Petőfi-Társaság adta ki “Emlékeim” cim alatt. Azontul mi bocsátottuk közre munkáit több kötetben. Ezek a munkák: “Egyről-másról”, “Természet után” és “Garibaldi alatt”, nagy feltünést keltettek és igen népszerüvé tették szerzőjük nevét.
Sok elmondani valója volt még és nagy irodalmi tervei voltak. Azok közül csak keveset valósithatott meg. Betegsége, majd halála korán véget vetett ennek az öreg korában kezdődött fiatal irói pályának – nagy kárára a magyar mémoire-irodalomnak.
*
Én mindig különös előszeretettel viseltettem a mémoire-irodalom iránt. A nagy nyugati irodalmakban nagyon becsülik ezt a műfajt. Az igazi, válogatós olvasók különösen kedvelik. Ritka becses csemegének tekintik egy-egy érdekes, tartalmas embernek emlékiratait, még ha az illető nem hivatásos iró is, abban az értelemben, hogy verset, drámát, regényt, novellát irna. Sőt ez esetben leginkább keltik fel az emlékiratok a nagyfoku érdeklődést.
Mert mig a lirai költő, a drámairó, az elbeszélő iró szépirodalmi alkotásainak tárgyát rendesen magából meriti, élményeit, megfigyeléseit ezekben a munkákban irja le, addig mémoire-okat rendesen azok a finom elmék irnak, akik vágyat éreznek magukban érzéseik, meglátásaik, tapasztalataik elmondására, egy érdekes korszaknak, kimagasló eseményeknek, történeti fejlődményeknek leirására.
Dickens, Balzac, Flaubert, Dosztojevszkij, Tolsztoj, Mikszáth, Musset, Goethe, Heine, Petőfi, Byron belső világukat, belső átéléseiket lirai és elbeszélő müveikben juttatják kifejezésre. Verseik, regényeik, elbeszéléseik egyszersmind önéletrajzuk is.
Ellenben nagy hadvezérek, vezető államférfiak, kiváló politikusok, előkelő publicisták, nagyműveltségű litterary gentlemanek gazdag lelkivilága és eseménydús élete – szépen megirt mémoire-munkáikban tárul elénk. Az a sok érdekes momentum, mely ily férfiak életéhez füződik, azok a nagy dolgok, melyeknek cselekvő tényezői vagy szemtanui voltak – az ő emlékirataikban elevenednek meg előttünk és válnak valóságos közkincseivé az emberiségnek, mert ezek az igazi emberi és történelmi dokumentumok és kevésbbé vannak alávetve a változó divatnak és izlésnek, mint a “fikció” művei.
Az irodalom legbecsesebb művei közé tartoznak a Julius Caesar, Nagy Frigyes, Bismarck, Moltke, Benvenuto Cellini, Baskircsev Mária, Gentz, Metternich, Beust, Károly román király, Hohenlohe herceg, Marlborough, Bolingbroke, Walpole, Saint-Simon, Richelieu, Lafayette, Mirabeau, Carnot, Broglie herceg, Guizot, a magyarok közül Cserei Mihály, Apor Péter, Mikes Kelemen, II. Rákóczi Ferenc, Kossuth Lajos, Görgey Arthur, Pulszky Ferenc, Mészáros Lázár, Szögyény-Marich emlékiratai.
Anatole France a Goncourt-testvérek naplójáról irt essay-ében azt mondja, hogy a mémoire-okban és önéletrajzokban az igaz emberit keressük, a valóságot, semmi egyebet. Minden emberben megvan az igazságra való vágyakozás és vannak időpontok, amidőn éppen ezért félreteszi a képzelet legszebb alkotásait is, amidőn ösztönösen olyat akar olvasni, amit csak emlékiratokban és autobiografiákban találni. France szerint ezért még a szépirók művei közül is az önéletrajziakat olvassák legtovább. Ezt két érdekes példával illusztrálja. Chateaubriand minden művében önmagát rajzolta, illetve önmagát szerepeltette, mégis manapság csak a “Mémoires d’outre tombe”-ot olvassák már, azt a munkáját, melyben saját élete folyását beszéli el. Rousseau “Émile”-jét és “Uj Heloise”-jét alig veszi már valaki kézbe, “Vallomásai”-t ellenben minden időben, örökkön-örökké fogják olvasni.
*
Munkám beosztásánál fogva bajos lenne később visszatérnem rá, azért már itt akarok megemlékezni azokról a mémoire-szerü munkákról, melyeket a Teleki Sándor könyvein kivül intézetünk – bár sokkal későbben – kiadott: a Falk Miksa és a Berzeviczy Albert könyveiről.
Falk Miksa voltaképpen soha sem irt mémoire-okat; ő tartalmas és nagyhatásu vezércikkekben élte ki magát; ritka alkalommal, ha arra különösen felkérték folyóiratok vagy ünnepi alkalmi kiadványok szerkesztői, megirta érdekes pályafutásának egy-egy epizódját, megemlékezését korának valamely kimagasló vezető egyéniségéről, akivel a legbensőbb érintkezésben volt.
Ezeket az értékes irásait fia, dr. Falk Ernő gondosan összegyüjtötte és atyja beleegyezésével kötetben kiadta.
Soha senki ugy meg nem elevenitette Erzsébet királyné emberi alakját, Széchenyi István lelki világát, báró Eötvös József, Kemény Zsigmond és más jeleseink képét, mint Falk Miksa ezekben az essay-iben.
De ha már az elmult félszázad irodalmi dolgairól szóló könyvben Falk Miksa neve az ő mémoire-munkája révén szóba kerül, nagy mulasztás volna meg nem emlékezni róla más irányban is.
Falk Miksának sokat köszönhet a magyar irodalom. Ő komolyan vette az általa szerkesztett “Pester Lloyd”-nak azt az általa célul kitüzött hivatását, hogy a külföldön ismertesse meg Magyarországot. Ő nemcsak a magyar politikáról akarta informálni a külföldet, hanem kulturánkról is, elsősorban irodalmunkról.
Ezt a programmot következetesen keresztül is vitte. Az ő idejében jelentékenyebb magyar könyv nem jelenhetett meg anélkül, hogy a “Pester Lloyd” tudomást ne vett volna róla. Hüségesen és rendszeresen regisztrálta nagyértékü irodalmi rovatában a magyar irodalom minden valamire való termékét. Az irókra nézve ez nagyon megnyugtató volt. A magyar lapok ismertetése sokszor függött személyi tekintetektől, pajtásságtól, lappolitikától, kiadói szempontoktól – a “Pester Lloyd” tárgyilagos kritikai ismertetése mindig biztos volt. Az igaz, hogy akkor nem jelent meg annyi könyv, mint a későbbi időben.
De Falk Miksa ezenfelül magát az irodalmat valósággal is kivitte a külföldre – nemcsak ismertetésekben. Évente kiadta lapja tárcájában a legkiválóbb magyar regényeket német forditásban (Jókai-nak sok regénye jutott igy a német közönség elé) és állandóan kiváló magyar irók tárcáit közölte jeles tárcarovatában; bevett szokás volt akkor, hogy néhány iró heti vagy alkalmi tárcáját magyar lapban és ezzel egyidejüleg németül a “Pester Lloyd”-ban közölte.
Aki ezekről ir, elismeréssel kell adóznia Falk Miksának. Az ő idejében az akkori magyar irók az akkori “Pester Lloyd”-ra bizton számithattak.
*
Egy másik mémoire-munka, melyet módunkban volt kiadni, a Berzeviczy Albert “Régi emlékek” cimü könyve, az ujabbkori Magyarország egyik legműveltebb emberének finom érzékkel és művészi ambicióval megirt értékes munkája.
Senki sem veheti rossz néven tőlem, ha ez a könyv más szempontból is különlegesen közel érintett. Hiszen annak a megyének életét és társadalmát rajzolja, melyből én is származom, annak a kornak a képét tükrözteti vissza, amelyben én is átéltem legfiatalabb éveimet, vagy amelyről a szülei házban hallottak révén legelső impresszióim keletkeztek.
Maga Berzeviczy Albert is egy ilyen erős fiatalkori impresszió rám nézve. Édesatyánk nekünk már gyermekkorunkban mindig beszélt a sárosmegyei tanfelügyelő nagykészültségü és tehetséges fiáról, aki egészen fiatalon már nővérével együtt kézirásos ujságot szerkesztett, mely a város művelt családjai körében házról-házra járt a gyermekek közt. Azután messziről megcsodáltam, amint a művészet iránt fogékony társaival szinieladásokat rendezett, amint megvetette alapját és nagyszerü organizációját egy nagy hivatásu közművelődési egyletnek, az eperjesi Széchenyi-Kör-nek; tanuja voltam közpályája kezdetének a vármegyénél, tudományos pályája első állomásának a jogakadémia tanári székében és a szükebb hazából, az egyazon városból származó földinek büszke rokonérzésével kisértem fényes pályafutását – a nálunk elérhető legfelsőbb polcig – a Tudományos Akadémia elnöki székéig.
Talán őt is az erre való emlékezés inditotta arra, hogy – bár egyéb műveit másutt jelentette meg – ennek a művének kiadását az én társulatomnak engedje át.
Munkája szinte naplószerü közvetlenséggel és melegséggel fest képet a mult század ötvenes-hatvanas éveinek érzelemvilágáról, társadalmi és kulturviszonyairól, megelevenitve egy magyar szellemü, jelentős felvidéki gentry-család életét és viszontagságait a szabadságharcot követő abszolutizmus, a provizórium és a kiegyezés első évei alatt. – Egyik legkiválóbb munkája a magyar mémoire-irodalomnak.
*
A sokoldalu feladat, melynek szolgálatába állitottuk vállalatunkat, valóban lázas és megőrlő munkát és tevékenységet rótt mindegyikünkre. Hogy minő belső viszonyok és körülmények között teljesitettük akkori feladatunkat, arról a továbbiakban lesz szó.
Ilyen volt a cégnek kiadói müködése ezekben az esztendőkben. Igazán lázas, sokoldalu tevékenység, éjt-napot összetevő munka. Nyugtalan, mégis céltudatos, tapogatódzó, mégis bátor kezdeményezés, igazi öntudatos, férfias dologtevés.

VII. 
A “MAGYAR IFJUSÁG” ÉS AZ IFJUSÁGI IRODALOM
Ha azt kérdezné tőlem valaki, hogy a sok tervezgetés és félbenmaradt eszme közül, melyek a kiadó müködésétől elválaszthatatlanok, mi az, aminek elmaradását legjobban sajnálom, egy pillanatig sem haboznék és azt mondanám: amit pályám folyamán legjobban sajnálok, az, hogy nem alkothattam meg a magyar ifjusági irodalmat saját felfogásom szerint.
Mi az ifjusági irodalom? A legkevesebb ember van tisztában ennek jelentőségével. Pedig ez a gerince a dolognak, egész fejlődésünknek, tudásunknak, kulturánknak, emberségünknek.
Semmiféle könyv, amelyet későbbi korban olvasunk, nincs olyan mély és egész életre kiható hatással reánk, mint az az egy-két könyv, melyet fogékony ifju lelkünkkel veszünk fel magunkba.
Én tizenkétéves koromban születésnapi ajándékul kaptam nagybátyámtól egy könyvet, mely a klasszikus ókorból való elbeszéléseket tartalmazott. Akkor még nem tudtam, de később rájöttem arra, hogy Homer Odisszeájának és Iliászának legszebb részei vannak benne prózában a gyermek felfogó képességéhez mérten feldolgozva.
Soha későbbi olvasmány nem tett rám akkora hatást, mint ez a könyv, soha későbbi könyv nem volt oly befolyással gondolkodásomra, érzésemre, az életről való felfogásomra, szépérzékemre, müvelődésem menetére, mint azok a naiv mesék, melyeket ebből a könyvből ismertem meg.
Talán ez a hatás okozta azt, hogy az ifjusági irodalom jelentőségéről oly korán alkottam magamnak képet és már pályám kezdetén felismertem, hogy ha közönséget akarunk teremteni a magyar könyvnek és különösen a jó könyvnek, akkor azt már a gyermeknél, az ifjunál kell kezdeni.
Csodálatos az a nagy nemtörődömség és bünös mulasztás, amit egyébként gyermekeiket szerető szülők elkövetnek azáltal, hogy gyermekeik olvasmányait nem kisérik figyelemmel és tudatosan vagy öntudatlanul is engedik, hogy azok rossz olvasmányokkal fertőzzék meg lelküket és szellemüket. Ugyanaz a szülő, aki aggódó gondossággal ügyel arra, hogy gyermeke valamely rosszul készitett étellel gyomrát el ne rontsa, teljességgel érzéketlen az iránt, hogy a rossz könyv minő pusztitást vihet véghez abban a gyermekben. Sokan nem tudják, hogy azok a gyári üzemekben előállitott tákolmányok, amelyeket nagyrészt az antikváriusnál vagy a játékkereskedőnél vásárolnak meg ajándékképpen, tisztán a külső boriték feltünő voltára lévén tekintettel, nem pedig a könyv belső tartalmára, esetleg gyermekük egész jövendőjét dönthetik el. Azt tartják ezek, hogy a tartalom egészen mellékes. A gyermek egy pár óráig, vagy egy-két napig örül a könyvnek, azután ugyis összepiszkitja, összerongyolja. Egyébként sem érti meg. Majd ügyelnek arra, hogy jó könyvet kapjon a gyermek kezébe, ha majd magasabb értelmiségi fokon áll és meg is tudja érteni az olvasmányt.
A pedagógusok feladata, hogy ezeket a téveszméket megcáfolják és a maguk részéről a rendelkezésükre álló eszközökkel: az iskolával, az iskolai könyvtár utján és minden egyéb uton helyrehozzák azt, amit otthon a szülők vétkeznek. Ehelyütt ezzel a kérdéssel ebből a szempontból nem óhajtok foglalkozni, mert hiszen engem most az illet meg, hogy a kérdést azokban a vonatkozásokban ismertessem, amelyekben az a könyvtermeléshez áll.
Egyes kiadóknak elismerésre méltó jobbra törekvése ellenére is a magyar ifjusági irodalom a nyolcvanas évek elején igen-igen szegény volt. Külföldi, nagyrészt német könyvek silány forditásaiból állott, amelyek leginkább a könyvbe foglalt rikitó szinü képek mellőzhetetlen tartozékának tekinttettek.
Hevesi Lajos szerencsés ihlettel megalkotott “Jelky András kalandjai” cimü könyve és a gyermek lelki világába behatolt Győry Vilmos-nak verses és prózai munkái emelkedtek ki ebből a sivár irodalomból.
Sokan foglalkoztak már akkor, irók és pedagógusok, ezekkel a kétségkivül beteg viszonyokkal és azzal, lehetne-e és miként a bajokon segiteni. Ezek közül helyes és gyakorlati irányba terelte a kérdést a sajtó egyik buzgó munkása, Kürthy Emil, akit az irodalom iránti szeretet vitt erre a pályára, amidőn felvetette egy ifjusági lap alapitásának eszméjét, amely a gyermek életében mintegy folytatása volna a Forgó bácsi által szerkesztett kitünő “Kis Lap”-nak és a serdültebb ifjuságot olvasmánnyal ellátná mindaddig, amig az a nagy irodalom részére megérett. Kürthy Emil közölte velünk eszméjét és mi azonnal hajlandók voltunk annak megvalósitását lehetővé tenni.
1883 december 1-én szerződés jött köztünk létre, amely szerint mi közösen közrebocsátunk egy ifjusági folyóiratot Kürthy Emil szerkesztése mellett. A folyóirat mindkét fél tulajdona lesz, anyagi hasznában vagy veszteségében mindkét fél egyformán részesedik. Tekintet nélkül az anyagi eredményre, köteleztük magunkat a lapot három éven át okvetetlenül fenntartani.
A lap 1884 január 1-én “Magyar Ifjuság” cim alatt indult meg. Felelős szerkesztője: Kürthy Emil, főmunkatársai: Győry Vilmos és Mikszáth Kálmán, rendes munkatársai: Ágai Adolf, Bartók Lajos, Csiky Gergely, Herman Ottó, Jókai Mór, László Mihály, Pósa Lajos, Reviczky Gyula, Szabóné Nogáll Janka, Sebők Zsigmond, Szabó Endre, P. Szathmáry Károly, Szépfaludy Ferenc, Könyves Tóth Kálmán, Törzs Kálmán voltak.
Abból indultunk ki, hogy a legjelesebb irókat kell megnyerni az ifjusági irodalom részére, mert az ifjuságnak a legjobbat kell adni, amit a magyar irodalom előteremteni képes. Lehet-e ennél szebb munkatársi névsort összeállitani?
Ez a névsor azonban nemcsak programm volt, nemcsak az előfizetők megnyerésére alkalmas csábitóeszköz, hanem kész valóság; mi tényleg megnyertük mindazokat az irókat arra a rájuk nézve szokatlan feladatra, hogy “emelkedjenek fel” az ifjusághoz és lássák el annak szellemi szükségletét. Mindjárt az első füzet Bartók Lajos, Csiky Gergely, Győry Vilmos, Jókai Mór, Sebők Zsigmond, Törzs Kálmán közleményeivel indult meg és ezen munkatársi szinvonalon maradt a lap folytatólag is. Ide irta Mikszáth Kálmán már a második számban “A mi kis Morzsánk” cimü elbeszélését és a “Magyar Ifjuság” avatta őt azoknak a világirodalomban páratlanul álló elbeszéléseknek költőjévé, amelyeket a gyermekekről irt és amelyek munkásságának legjavát alkotják. Itt kezdte ifjusági irói pályáját Gaal Mózes, itt közölte Könyves Tóth Kálmán tudománynépszerüsitő jeles dolgozatait. Itt irta meg Csiky Gergely még ma is utól nem ért gyermekszinmüveit és itt kezdte meg a magyar gyermekköltészetben korszakos pályafutását Pósa Lajos. Itt közölte Vajda János legkedvesebb vadászrajzait és a “Magyar Ifjuság”-ban váltott jegyet a gyermekirodalommal Benedek Elek és Sebők Zsigmond is.
Hogy a külföldi ifjusági irodalom legjavát, valamint az előrehaladott illusztrativ müvészetnek termékeit biztosithassuk magunknak, megállapodásokat létesitettünk előkelő francia és angol kiadókkal, amelyek a “Magyar Ifjuság”-nak biztositották e kiadók java ifjusági iratainak forditási jogát. Különösen a világhirü párisi Hetzel céggel, a francia ifjusági irodalom ez elsőrendü müvelőjével kötött megállapodásunk igen nagy értékeket biztositott a “Magyar Ifjuság”-nak. Ő általa jutottunk közvetlen érintkezésbe Legouvé Ernő-vel, aki egészen uj irányt jelentett az irodalomban, a bölcselkedő oktatás terén.
A “Magyar Ifjuság” nemcsak efemer értékü aktualitásokkal foglalkozott és nemcsak kisebb elbeszéléseket, rajzokat, ismertetéseket és leirásokat közölt, hanem épp ugy, mint a “Regényvilág” és épen abból az üzleti értékesitési gondolatból kiindulva, folytatásokban közölte az ifjusági irodalomnak elismert kiváló termékeit.
A “Magyar Ifjuság” utján jutott a magyar irodalom azokhoz az ifjusági munkákhoz, amelyek még ma is, harmincöt év mulva – önérzettel állapitom meg – a magyar ifjusági irodalom legjava termékeit alkotják.
Elég ha hivatkozom Burnett: “Kis Lord”, ugyane szerző “Sárika története”, Daudet Alfonz: “Egy hajó története”, Genin: “Egy valódi hős”, Mayne-Read: “Skalpvadászok”, ugyane szerző “Vilmos, a hajósinas” és a “Tüzföld”, Mikszáth Kálmán: “A két koldusdiák”, “A kis primás”, Stevenson: “A kincses sziget”, P. Szathmáry Károly: “Rossz asszony várat veszt”, Tóth Sándor: “Kurucvilág” és Mark Twain: “Koldus és királyfi”, “Tamás urfi kalandjai” és “Huckleberry Finn kalandjai” cimü elbeszélő műveire és Bánffy: “Magyar László utazásai”, De Gerando: “Az emberiség jóltevői”, Szathmáry: “Magyar Pantheon”, Tissandier: “A tudomány vértanui”, K. Tóth Kálmán: “A munka bajnokai” cimü ismeretterjesztő munkáira.
De amennyire sikerült a “Magyar Ifjuság” köré csoportositani a klasszikus irók, az ihletett költők, a hivatott tanférfiak, nevezetes tudósok és kitűnő illusztrátorok egész gárdáját, épp oly nehéz volt a lapnak olvasókat és előfizetőket szerezni és állandóan biztositani. Ennek a körülménynek egy sajátságos tünet az oka. A serdültebb ifjuságnak való ifjusági lapot a kiadó nagy, költséges reklámmal ismerteti a tanulóifjuság körében, azután összehoz ezen az uton egy pár száz vagy egy pár ezer előfizetőt és egy vagy két év mulva egyszerre szemben találja magát a semmivel.
Az előfizetők gyermekekből férfiakká válnak, a gimnazistákból egyetemi hallgatók, az ifjusági lap előfizetőiből politikai napilapok olvasói lesznek és a kiadó kezdheti ujra a rendkivül nagy propagandaköltséget, hogy magának uj előfizető közönséget szerezzen. Ezt a világ egyetlen kiadója sem birná el soká. Ez az oka annak, hogy kisebb nemzeteknél a serdülő ifjuság számára való ilynemü folyóirat nem tud állandóságra vergődni. Ezt bizonyitja minden egyes kisérlet, amely azóta is történt, annak az egynek, a “Zászlónk”-nak kivételével, mely oly anyagi forrásból táplálkozott, mely lehetővé tette, hogy jóformán ingyen küldessék szét igen nagy példányszámban a tanuló ifjuság körében.
A “Magyar Ifjuság” elismert kiválósága mellett is már a második évfolyam megindulásakor tette ezt a tapasztalatot, mindamellett folytatni óhajtottuk a lapot, amelynek igen nagy jelentőséget tulajdonitottunk kulturális tekintetből és különös tekintettel az ugynevezett melléktermékekre, azokra a könyvekre, amelyek különnyomatképpen a “Magyar Ifjuság”-ból keletkeztek.
Az anyagi siker kimaradásának okát természetesen már a második évfolyam meginditásakor észrevettük és tudtuk, hogy állandó küzdelemre lesz szükség, ha a lapot fenn akarjuk tartani. El is készitettük azt a tervet, amely szerint ez még lehetségessé válnék bizonyos korlátok között anélkül, hogy évenkint fokozódó deficittel kelljen megküzdenünk.
Azonban Kürthy Emil, az igazán lelkes szerkesztő és társtulajdonos, nem akarta hinni, hogy a passzivitásnak ily természetes oka van és az adminisztráció hibájául rótta fel azt, hogy a lap előfizetőinek száma nem gyarapodik és hogy csak ujabb és ujabb injekciókkal tartható fenn bizonyos standardon.
Azzal az indokolással, hogy a “Magyar Ifjuság”-ba “bele van szerelmetesedve” és szeretne annak egyedüli kiadótulajdonos-szerkesztője lenni, 1885 julius havában felkért bennünket arra, hogy az év végével bontsuk fel szerződésünket és engedjük át neki a lap tulajdonjogát. Ő meg akar próbálkozni, nem tudná-e saját erejével a lapot virágzásra juttatni.
Mi készséggel hozzájárultunk ehhez a javaslathoz, mert Kürthy Emil nekünk a nagyobb lélegzetü munkák önálló könyvkiadásokban való közrebocsátásának lehetőségét biztositotta és ránk nézve ez volt a fődolog.
Kürthy Emil még néhány évig folytatta a “Magyar Ifjuság”-ot csodálatraméltó szivóssággal, lelkességgel és ügyszeretettel, de azután nem birta tovább, kénytelen volt átadni másoknak. Tábori Róbert és Zempléni P. Gyula kisérleteztek vele még egy ideig, azután végleg megszüntették.
Azóta több ifjusági folyóirat keletkezett, meg is szünt. Azt hiszem, egyik sem érte el a “Magyar Ifjuság” szinvonalát.
*
A “Magyar Ifjuság” megszüntével az ifjusági irodalom is kivált kiadói tevékenységünk köréből. Más feladatok foglaltak el bennünket és sohasem jutottunk hozzá, hogy mindazt megvalósithassuk, amit az ifjusági irodalom terén még ma is, sőt ma még inkább, mint valaha, megvalósitandónak tartunk.
E soroknak nem lehet feladata programmot adni a jövőre, mert hiszen ez a munka visszatekintést akar nyujtani a multra. Mégis ide akarok vetni a tapasztalatból leszürt néhány gondolatot, talán hozzájárulok ezzel annak a kérdésnek a tisztázásához, amely még ma is megoldatlan.
A könyv, amelyet a gyermeknek, a serdülő ifjunak nyujtani akarunk, legyen “le meilleur des livres possibles”, a lehető legjobb könyv. Erre kell törekednie első sorban a kiadónak. Voltaképpen csakis neki, mert az iró nem is igen törekedhetik erre. Azt gondolom ugyanis, hogy az iró, midőn leül az iróasztalhoz azzal az előleges feltevéssel, hogy most könyvet fog irni a gyermeknek, hogy leszáll a gyermek értelmi képességéhez, törekszik beleélni magát a gyermek lelkületébe és gondolkodásába: egyáltalában nem tud gyermeknek való jó könyvet irni. Az a mesterséges hangulat, amelyet az iró magára erőszakol, nem alkalmas kisérője az irásnak. A jó gyermekkönyvek azok, amelyeket eredetileg nem a gyermekek részére irtak. Azok, amelyek gyermekkönyvvé váltak. Gulliver-t, Robinson-t szerzőik nem szánták gyermekolvasmánynak, felnőtt, komoly emberek számára irták ezeket a könyveket és belső értékük folytán váltak az ifjuság irodalmi klasszikusaivá, mert tárgyuknál, tartalmuknál, müvészetüknél, szellemüknél fogva erre alkalmasaknak bizonyultak. A tündérmeséket sem irták gyermekek részére. A nép helyes ösztöne találta ki azokat a csodákat, amelyek a mesékben megragadják az egyszerü nép, az egyszerü gyermek képzeletét.
Semmiféle mese, amelyet bármely iró azért irt le, hogy most a gyermeknek meséljen, hozzá nem ér, meg sem közeliti a legegyszerübb népmesét.
Az következik ezekből, hogy ifjusági irodalmat nem lehet mesterségesen elállitani, nem lehet, de nem is kell, mert az megvan klasszikus iróink munkáiban, ahonnan ki kell emelni a kincset, megtisztitani attól, ami esetleg hozzátapadt és kellő feltálalásban, aranytálcán nyujtani az ifjuságnak. Megvan a görög és latin irodalomban, megvan a francia és angol irodalomban, megvan a német és spanyol irodalomban. De megvan a magyarban is, csakhogy nem nyultunk még utána, nem fedeztük még fel, nem aknáztuk még ki.
A kiadó kötelessége, de érdeke is az uj, a klasszikus ifjusági irodalmat a legjobb iróknak, mint átdolgozóknak és szerkesztőknek segitségével megalkotni, mert hiszen ez a legjobb propagandája a nagy irodalomnak.
A gyermek, aki rossz könyvet olvas, aki unalmas könyvön rágódik, akire ráerőszakolják, hogy tudákos, moralizáló, okoskodó, báj és költészet nélküli, fellengős és szellemeskedő könyvet olvasson, az megutálja az olvasást és többé nem is akar könyvhöz nyulni. A gyermekkel kell megszerettetni a könyvet, ha azt akarjuk, hogy a férfi hive legyen a könyvnek. Ha a gyermekek körében tettük lelki szükséggé az olvasást, ami csak igazán jó könyvekkel érhető el, akkor meg van törve az utja az irodalomnak a későbbi férfiak, asszonyok körében.
A nagy klasszikusok, akik nem is gondoltak a gyermekekre, mikor munkáikat irták, ezek beszélnek a gyermekek szája ize szerint.
Anatole France azt irja egyik tanulmányában:
“Sokszor olvastattam nagyon fiatal gyermekekkel néhány éneket az Odisszeából jó forditásban. El voltak ragadtatva. Don Quixote (sok kihagyással) a legkellemesebb olvasmány, melyben egy tizenkét éves lélek megfürödhetik. Magam, amikor olvasni tanultam, elolvastam Cervantes könyvét és annyira megszerettem, átéreztem, hogy ennek az olvasmánynak köszönhetem még ma is vidámságom nagy részét.”
Ugyanebben a tanulmányban találkozunk Louis Figuier nevezetes francia tudóssal, aki felháborodik arra a gondolatra, hogy a gyermekek tündérmeséket olvassanak.
“Igen, kis leányom Jeanne, csukd be hamar a meséskönyvet, amely ugy megrikatott az imént és hamar olvasd az étherizációt. Szép volna, ha még hét éves korodban sem volna kész véleményed az azót-protoxid anesztétikus hatásáról!”
Louis Figuier azt is felfedezte, hogy a tündérek képzeleti lények. Ezért nem szenvedheti, ha tündérekről mesélnek a gyermekeknek. Ő a guanóról beszél nekik, ez igazán nem képzeleti tárgy. Nos, doktor ur, igenis vannak tündérek, épp azért, mert képzeleti lények. Megvannak az üde és naiv képzeletekben, amelyek mindig nyitva állanak a népies tradiciók örök-fiatal poézise előtt.
A legcsöppebb könyvecske, amely egy költői gondolatot ad, egy szép érzést sugall, szóval, amely megmozditja a lelket, végtelenül többet ér a gyereknek, mint az önök egész mechanikus könyvtára.
Mese kell a kis és nagy gyerekeknek, szép mese versben vagy prózában, irás, amin nevetünk vagy sirunk, amely magával ragad. Ma kaptam egy ilyen szép mesekönyvet, amelynek előszavában azt olvasom, hogy az álmokra szüksége van az emberiségnek s hogy a nevetésnél inkább különbözteti meg az embert az állattól az ábránd.
Nos hát a gyereknek is szüksége van az ábrándokra. Érzi, hogy képzelete dolgozik, s ezért kellenek neki a mesék. A mesemondó ujra megteremti a világot a maga módja szerint.”
A magyar gyermekeknek valóban ujra meg kell csinálniok a világot, ha élni akarnak benne a maguk módja szerint. Azért kell gondoskodnunk arról az ifjusági irodalomról, melyben megtalálja a magyar ifjuság az álmokat és az ábrándokat, amelyekből megalkotja az eltünt és elpusztult helyébe az igazi uj Magyarországot.

VIII. 
A “JÓ KÖNYVEK” ÉS A NÉPIRODALOM
Érdekes tünet, hogy amig egyáltalában nem vették észre, vagy csak igen későn, az ifjusági irodalom selejtes voltát, addig sokan, a legkülönbözőbb társadalmi rétegekből, felismerték a nép alsó osztályainak olvasmányul szánt ponyvairodalom káros hatásait. Lehet, hogy ennek oka az osztályérdek volt, mert különösen azokban a körökben, gazdasági egyesületekben és szervezetekben merültek fel különböző eszmék a ponyvairodalom káros hatásának ellensulyozására, amelyek a földmivelő néppel voltak állandóan érintkezésben. Ez a körülmény fejti meg, hogy annak a közönynek ellenére, mely a kormányköröket az irodalommal szemben eltöltötte és annak a betüiszonynak ellenére, mely a felsőbb társadalmi osztályokat jellemezte, a népirodalom kérdésével állandóan foglalkoztak, azt állandóan szőnyegen tartották a sajtóban, az irodalmi és gazdasági egyesületekben, de még a törvényhozásban is.
Nem arról a ponyvairodalomról van itt szó, mely rémregények formájában befészkelődött a jobb családokba is és amelyről már egy előző fejezetben szólottam, hanem azokról a két-öt krajcáros füzetekről, amelyeket piacokon, búcsúkon, hetivásárokon árusitottak, különösen ünnepnapokon, és amelyeknek a nép körében annál nagyobb keletjük volt, minél kiáltóbb cimek alatt jutottak forgalomba és minél szenzációsabb tartalmat igértek. Arról a ponyvairodalomról, amelyet annak terjesztői nemcsak hetivásárokon tényleg felállitott ponyvák alatt bocsátottak áruba, hanem amellyel azután városról-városra és faluról-falura jártak házalni. Ez a valóságos ponyvairodalom speciális hazai termék, amelyet az ötvenes évek táján egy Bucsánszky Alajos nevü könyvnyomdász létesitett egy pár népies iró segitségével. Ezek közül még a mai nemzedék előtt is ismert név a Tatár Péter neve. A Bucsánszky által kiadott füzetek közül a legkapósabbak azok voltak, amelyek Rózsa Sándorról, Sobri Jóskáról és Bogár Szabó Imréről terjesztettek sok-sok legendaszerü mondát és hőstettet és gondoskodtak róla, hogy az érdeklődés a világhirre vergődött, egyébként felakasztott vagy agyonlőtt zsiványok iránt állandó maradjon.
A “Tatár Péter regekunyhója” – mert ez volt népszerü cime ennek a gyüjteménynek – a Pintye Gregor, Berente Gábor és Lefágyi Takács István hires rablóvezérek gyilkosságait irta le, szinte idealizálva ezeknek elkövetőit és közölte a Spanga, Pitély és Berecz siralomházi bús nótáit, amelyekben azok a társadalom ártatlan áldozatainak vannak feltüntetve.
Hiszen igaz, hogy jelentek meg ezek közt a ponyvairodalmi füzetek közt ártatlanabbak is, történeti leirások, mesék, tréfás elbeszélések, de igaz az is, hogy mindezek a füzetek oly módon voltak megirva, hogy csak butitó hatással lehettek az olvasóra.
Kétségtelen, hogy az ilyen iratok terjesztése befolyást gyakorol az alsóbb néposztály értelmi fejlődésére, annak lelkületére és igy nem lehet csodálkozni azon, hogy erős visszahatást szült és oly tervek is merültek fel, amelyek ennek az egész irodalomnak rendészeti uton való egyszerü eltiltását kivánták.
Az akkori idők liberális szelleme ettől a radikális megoldástól tartózkodott. Minthogy azonban a törvényhozás termében ismételve emelkedtek hangok, amelyek valamelyes intézkedést sürgettek, Trefort Ágoston, az akkori kultuszminiszter arra az igen helyes elhatározásra jutott, hogy jó olvasmánnyal fogja helyettesiteni a rossz olvasmányt. Ha veszedelmes méreg a népre nézve a rossz olvasmány, akkor meg kell szabaditani attól ugy, hogy ellenmérget adunk neki. A ponyvát magával a ponyvával kell ártalmatlanná tenni, magát a ponyvát kell kitünő termékekkel ellátni.
Trefort e szándékát, igen helyesen, akként óhajtotta megvalósitani, hogy magához a Bucsánszky, akkor már Rózsa-féle céghez fordult és ezt a céget, mely eddig is legtüzetesebben foglalkozott a ponyvatermékek előállitásával és terjesztésével, szólitotta fel a magyar ponyvairodalom átalakitására. A miniszter megbizottai, a tervezett uj vállalat kiszemelt szerkesztői, több izben is felkeresték a céget és igyekeztek rábirni, hogy kilátásba helyezett támogatás mellett vállalja el annak a nagyjelentőségü müveletnek a keresztülvitelét, amely a terv szerint a rossz ponyvát helyettesiteni akarta a jó ponyvával.
A Bucsánszky–Rózsa cég azonban, akár azért, mert az eszmét nem birta felfogni és méltányolni, akár azért, mert annak megvalósitásától saját üzleti érdekeit féltette (ez utóbbi látszik a valószinübbnek), sehogysem volt rábirható Trefort eszméjének megvalósitására.
E sikertelen kisérlet után fordultak cégünkhöz és mi vállalkoztunk rá, hogy e szép és nemes eszmét sikerre vezetjük. A miniszter felszólitására 1882 március 30-án tettük meg a keresztülvitel módozataira vonatkozó részletes előterjesztésünket. Kedvem volna ezt az iratot egész terjedelmében közölni, ha ez nem lépné túl e munka kereteit és ha nem szeretném elkerülni az olvasó érdekében azt, hogy e munkát dokumentumok gyüjteményévé tegyem.
Igy tehát csak röviden jelzem, hogy előterjesztésünk felölelte a meginditandó népirodalmi vállalat egész programmját és azokat a módozatokat, amelyek mellett a kiadandó füzetek kibocsátását lehetőnek, és sikeres elterjesztését valószinünek tartottuk. Mi magunkra vállaltuk az egész vállalatnak saját költségünkön való közrebocsátását, olyformán, hogy a kormány csak a közremüködő szerzőket és az illusztrátorokat dijazza. Ellenben részesitse teljes erkölcsi támogatásban a vállalatot és annak füzeteiből az első egy-két évben propaganda céljaira néhány ezer példányt juttasson a nép közé a tanfelügyelők és tanitók utján. Igy gondoltuk az első füzetekkel a talajt kellőképpen előkészitendőnek a később megjelenő füzetek számára és el akartuk érni, hogy a nép lassanként ilyképp szokjék hozzá a nyujtott jobb és izletesebb szellemi eledelhez és bizonyos idő elmultával, olvasási kedve fokoztával maga kivánja meg a hasonló szellemü, mulattató és oktató füzeteket.
Magunkra vállaltuk a terjesztés mindennemü eszközeinek megszervezését, nevezetesen azt, hogy a kiadandó füzeteket könyvárusok, könyvkötők, kolportőrök és ponyvaárusok utján fogjuk eljuttatni oda, ahol eddig csak a Bucsánszky-féle ponyvatermékek voltak kaphatók. Egyuttal már ebben az első előterjesztésünkben ráutaltunk arra, hogy e cégnek az idők folyamán keletkezett és megszilárdult egyedárusága folytán rendkivül nehéz lesz az összes árusokkal mindjárt eleinte összeköttetésbe lépni. Ráutaltunk még sok egyéb nehézségére is a vállalkozásnak, de megfogadtuk, hogy amidőn az annyira fontos vállalatnak elintézését ránk bizzák, mindenképpen azon leszünk, hogy az anyagi siker nem nagy kilátásai mellett is tüzzel és lélekkel, tántorithatatlanul szolgáljuk a nemes ügyet, melynek eredményéhez a kormány és a társadalom oly nagy reményeket füzött.
A miniszter előterjesztésünket a magáévá tette. Csak két dologra nézve volt az ő kivánsága, vagyis inkább a Trefort által megbizott szerkesztőknek, P. Szathmáry Károly-nak és Komócsy József-nek nézete eltérő a mienktől. Először: mi ugy találtuk volna célszerünek, hogy már a vállalat első füzetei tartalmazzák a magyar irodalom klasszikus és népszerü költőinek, nevezetesen Petőfinek és Aranynak népies munkáit. Másodszor: a külső kiállitás tekintetében, legalább eleinte, a Bucsánszky-féle füzetekhez kellene alkalmazkodni, hogy igy észrevétlenül juttathassuk el füzeteinket a nép közé, mely egyébként minden ujitással szemben gyanut fog.
Ebben a két pontban nem birtunk megegyezni, amit később maguk a szerkesztők is felette sajnáltak. Mi ugy gondoltuk, hogy Petőfi és Arany munkái felvehetők egy olyan vállalatba, mely a kormány égisze alatt jelenik meg. Ellenben a szerkesztők, akiknek ebben el kellett járniok, azt állitották, hogy teljesen lehetetlen ezidőszerint a szerzői jog tekintetében fennálló nehézségeket elháritani. Arany László ugyan maga is vágyott arra, hogy atyja munkái a nép kezébe kerüljenek, de Arany régi kiadója ezt később a maga üzletkörében, külön valósitotta meg.
A külső kiállitás tekintetében szükségesnek tartották az alak és kiállitás különbözőségét és azt, hogy füzeteink szebbek és mutatósabbak legyenek, abból indulva ki, hogy a nép első pillantásra a tetszetősebb után fog nyulni, valamint abból, hogy szokjék hozzá a nép a már külsőleg is felismerhető csinosabb alaku és szebb kiállitásu füzetekhez.
A vállalat “Jó könyvek a magyar nép számára” cim alatt még azon év őszén megindult a legnagyobb publicitással, amely az akkori viszonyok közt elérhető volt. A legjelesebb magyar irókat és költőket nyertük meg, mindazokat, akik képesek voltak a nép felfogási köréhez mérten népies nyelven irni. Jókai Mór-nak “Mátyás diák és Bente ur” cimü verses népregéjével indult meg a vállalat, amelynek füzeteit aztán Endrődi Sándor, Gabányi Árpád, Hajnóczy, Inczédy László, Jókai Mór, Koroda Pál, László Mihály, Mayer Miksa, Mikszáth Kálmán, Rédiger Géza, Reviczky Gyula, Rudnyánszky Gyula, Sikor Margit, Szabó Endre, P. Szathmáry Károly, Tolnay Lajos, Törzs Kálmán, Tóth Endre, Vajda János, Várady Antal, Vargha Gyula, Vaskovitsné Serédy Izabella és Vékony Antal irták.
Az illusztrációkat jeles magyar rajzolók készitették, többek közt Dörre Tivadar, Feszty Árpád, Gyulay László, Jankó János.
A felsorolt irók tényleg kedvvel és lelkességgel fogtak a munkához és szinte vetélkedtek abban, hogy minél több füzettel járulhassanak hozzá a “Jó könyvek” sikeréhez. Egyszerre hét-nyolc füzetet bocsátottunk közre és Jókai Mór meg lett volna bántva, ha valamelyik ilyen sorozatból kihagytuk volna, annyira szerette azt a gondolatot, hogy ő most az ő szeretett magyar népe számára ir.
Most már az alkotás lázas pillanatai következtek: azok a folytonos tanácskozások, azok a mindennemü kigondolások és értekezések, amelyek minden uj irodalmi vállalat születését megelőzik. Milyen legyen a betü, milyen legyen a papir, jó lesz-e ez a kép, hogy csináljuk a boritékot, melyik legyen az első, melyik a második füzet. Nem lesz-e baj, ha tulságosan sok oktató füzet lesz mindjárt az első sorozatban.
Ezek a szülési fájdalmak, amikor minden barátja a vállalatnak valami jó tanáccsal szolgál, amikor mindenki hozzá akar járulni a sikerhez, amikor igazán nehéz tapintatosan és sértés nélkül megszabadulni a százféle ötlettől és zseniális kigondolástól.
A “Jó könyvek” dolgát az akkori irodalom oly fontosnak tartotta, hogy az összes munkatársakat és mindazokat az irókat, akik valamelyes szolgálatot tehettek az ügynek a sajtóban vagy egyebütt, összehivták külön ankétre, amelyen Jókai elnökölt és amelyen kijelentette, hogy: “Urak, mindaddig él és virágzik a régi ponyva, mig ezt az asztalt tele nem rakhatjuk olyan ponyvairodalmi termékekkel, amelyeket mi irunk. De mi is nagyobb buzgalommal, mint bármi mást.”
Ugyanakkor kimondották, hogy a “Jó könyvek”-kel kapcsolatban még egy más mozgalmat is szükséges lesz meginditani és pedig a törvényhozó testületben, a képviselőházban. “Álljon ennek is az élére koszorus költőnk, Jókai Mór, mint honatya”. Csak két szakaszból álló törvényjavaslat benyujtását kellene inditványoznia, mely javaslatban szigorú büntetés volna kimondva mindazokra, kik a ponyvát erkölcsrontó és butitó füzetekkel árasztják el.
Az inditványozó Zádor Gyula azzal érvelt, hogy “ha jogában áll az államhatalomnak büntetni azokat, akik egészséget megrontó élelmiszereket forgalomba bocsátottak, mennyivel inkább joga és kötelessége sujtó kezét kiterjeszteni azokra, kik lelket ölő olvasmányokat árulnak.”
Ily előzmények után bocsátottuk közre a “Jó könyvek” első nyolc füzetéből álló sorozatot. Az első példányokat Kossuth Lajosnak küldöttük el. Ezt kötelességünknek tartottuk megtenni azért, mert Kossuth Lajosnak tulajdonitottuk jórészt azt, hogy ebben a kérdésben oly egyöntetü módon nyilatkozott meg a közvélemény.
Kossuth-hoz intézett levelünkben utaltunk arra, hogy voltaképen ő az, aki a most megvalósult eszmét ily alakban megpenditette és mi hálatelt szivvel ragadjuk meg az alkalmat, hogy őt, akit oly sok esetben keresnek fel kellemetlen ügyekben, ezuttal egy oly örvendetes tényről értesithetjük, mely közművelődésünk terén talán korszakos lesz, ha azt akként sikerül megvalósitani, amint ő a célt kitüzte.
Kossuth Lajos ugyanis már 1879 február 28-án Bodon Józsefhez, a “Mulattató Ujság” szerkesztőjéhez levelet intézett, melyben csodálatos tájékozottsággal tárgyalja a magyar népirodalom kérdését és megmondja azt is, miként kell a bajokon segiteni. “Szeget szeggel”, a rossz ponyvairodalmat jó ponyvairodalommal kell megtámadni.
Kossuth Lajos annyira kimeriti ennek a kérdésnek mindennemü vonatkozását, hogy helyesnek találom levelét e helyütt a maga teljes egészében közölni. A levél igy hangzik:
Bodon József urnak, a Mulattató Ujság szerkesztőjének
Collegno al Baraccone, Italia
Febr. 28. 1879.
Tisztelt Uram!
Igen szent czélt tüzött Ön maga elé, midőn népies irányu hetilapjával az ugynevezett ponyvairodalom mételyének ellen-folyóiratára vállalkozott.
Örvendetes dolog, hogy a mostoha viszonyok dacára már is szép számu olvasót sikerült lapja körül csoportositania, bár amint Ön irja, e csoportosulás még sem oly terjedelmü, mint aminőt a cél üdvös voltánál s a vállalat meginditását kisért biztató jelenségeknél fogva várni lehetett volna.
Ön ennek okát abban keresi, hogy a ponyvairodalom mételye már annyira beette magát népünk lelkébe, miszerint megrongált izlését nemesebb szellemi táplálékhoz átterelni nem könnyü feladat.
Nekem igen nehezemre esnék elhinni, hogy e métely nagy elterjedését a magyar nép izlésének romlottsága magyarázza.
Én hajlamosabb vagyok hinni, hogy népünk nem azért kap annyira a ponyvairodalom kárhozatos termékein, mert izlése romlott, hanem mert azokhoz pár krajcár árán és igen könnyü szerrel hozzáfér.
Ez a hozzáférési könnyüség az a “vibrió”, amely “járványt okoz.”
Magában abban, hogy a nép veszi amaz undokságokat, melyeket Ön programmjában oly méltán megostoroz, én annak jelét látom, hogy a nép vágyik valami szellemi táplálék után. Ez ösztön ingerénél fogva ahhoz kap, amit talál, ami könnyü szerrel, megerőltetés, áldozat nélkül a kezeügyébe esik.
Én nem kételkedem afelől, hogy amely körbe az Ön Mulattató Ujságja eljut, onnan a ponyvairodalom kikopik, s csak szerencsét kivánhatok Önnek azon nemes elhatározásához, hogy az akadályokkal el van tökélve megküzdeni.
Afelől sincs kétségem, hogy a Mulattató Ujság izlésnemesitő hatásának köre mindinkább és inkább tágulni fog, különösen, ha a lelkészek, a néptanitók, jegyzők, községi birák s földbirtokosok szivükre veszik az Ön felszólitását s oly tevékenyen érdeklődni fognak a vállalat terjesztése körül, mint azt a nép értelmi és érzelmi emelkedésének nagy érdeke meg is kivánja, meg is érdemli.
Ez az érdeklődés olyan, mint a harmat a természetben. Zajtalanul, észrevétlenül tömérdek áldást hagy hátra maga után. Ez a harmatszerep nagyon szép szerep a népies társadalom mezején.
Hanem azt ne várja Ön, hogy egyedül hirlappal, forintos hirlappal a ponyvairodalmat, a krajcárost a nép köréből egészen kiüzheti.
Szerintem a dolog nyitja abban van, hogy bemegyen a falusi nép az országos meg hetivásárra. Elad valamit. Ellátja szükségleteit és mig érez maga körül néhány forintot, vagy egy kis aprópénzt, ott látja maga előtt a ponyván a 3–4 krajcáros füzetkéket. Felébred lelkében a szellemi táplálék ingere. Nem arról van szó, hogy forintokat adjon ki, mire nehezen adhatná rá magát. 3–4 krajcárról van szó és nem kell hivatalt keresnie, hogy előfizethessen, nem kell utjából kitérnie, lehajlik a ponyvára, felkap egy füzetkét, melynek cimén vagy durva fametszetén szeme megakad, levágja a 3–4 krajcárt és viszi a mételyt haza. Olvasmány után vágyott; nála nem az a kérdés elsősorban, hogy minő olvasmányt kapott, hanem hogy mennyibe kerül? 3–4 krajcár! ez csábit, ez dönt, nem mert izlése rossz, hanem mert olcsó a portéka.
Ezzel a 3–4 krajcáros árral, ezzel a hozzáférhetési könnyüség csábjával hirlapnak bajos dolog megküzdeni. Ahhoz már forintok kellenek, legalább forint kell. S ami fődolog, egyszerre kell. Vannak, akiktől ez az “egyszerre” is kitelik és, ezért a hirlapnak meg is lesz a maga közönsége; de azoktól, akik csak pár tucat tojást, pár font vajat, pár csirkét stb. visznek eladni a hetivásárra, ez nem telik; pedig ezek képezik a ponyvairodalom nagy közönségét, nem azok, “akik körül delelés közben simára hizott saját igásjószágaik kérődznek.”
Aztán a hirlapra előfizetés végett nem lehet csak ugy lehajolni a ponyvára; ahhoz utánjárás kell s a lejárat észbentartása kell, miről még magamforma emberen is megesik a megfeledkezés. Mindez megannyi nehézség.
Miért irom mindezeket? Azért, mert kifejezést akarok adni azon nézetemnek, hogy az ujság nagyon jó, nagyon szükséges, de magában még nem elég a kárhozatos ponyvairodalom legyőzésére. Szeget szeggel. A hasonszenvi gyógymód e járványos betegségnél is a legsikeresebb. A ponyvairodalom nem azért kárhozatos, mert ponyvairodalom; hanem mert rossz. Miszerint a siker teljes legyen, a rossz ponyvairodalmat jó ponyvairodalommal is meg kellene támadni, nemcsak ujságra szoritkozni.
Mondja Ön talán, hogy a Mulattató Ujság egyes számonként is kapható és az pótolja azt, amit én mondok. Nem gondolom, hogy pótolná. Nem az árkülönbség miatt mondom ezt, bár ez is valami, de elvégre is csekélység; hanem mondom azért, mert az ujság egyes számainak elárusitásával megbizott ügyvivőségek nem viszik azokat a hetivásárokra, a falusi nép kezeügyébe s Önök nem is nyomathatnak bizonytalan fejében annyi példányt, hogy velök a hetivásárokat eláraszthatnák, miként a ponyvairodalom elárasztja. Aztán az ujság eszméje időhözkapcsolás eszméjével jár; ujságszám nem marad mindenkorra ujság, mint az Álmoskönyv, melyen az áll, hogy “nyomatott ebben az esztendőben.” Ujság januári számát nem veszik az emberek márciusban. Elavult ujságnak nézik. És végre az is akadály, hogy az ujság nem minden egyes száma bevégzett egész, mint a ponyvairodalom minden egyes füzete az. Többször egy tárgy több számon huzódik keresztül, amit nézetem szerint az egyes számok elárusitása tekintetéből a lehetőségig kerülni is kellene.
Hát én azt mondom: az Ön ujságja nagyon üdvös vállalat, sok jót tehet; de épp azért, mert ujság, a ponyvairodalom mételyét nem fogja kiirthatni. Szeget szeggel. A jó máslásnak megvan a maga közönsége, mely megadja érte a forintot. De biz a 4 krajcáros rossz bort forintos máslással nem, hanem csak 4 krajcáros jó borral lehet a vásárról kiszoritani.
Bocsánatot kérek a megjegyzésekért. Nem tanácsot akartam adni. Ez itt nem volna helyén, mert a dolog végre is üzlet dolga, a kiadók kalkulusára vonatkozik. De miután tény, hogy a rossz ponyvairodalomra bőven akadnak kiadók, mert nyereséges üzletnek tapasztalják, nem azért, mert rossz, hanem mert ponyván árultatik a vásárokon: hát én valóban csodálkozom, hogy nem akad kiadó, kinek a jó irányhoz annyi bizalma lenne, mint a rosszhoz sokaknak van, s némelyik meg is gazdagszik vele.
Van szerencsém Önt tisztelettel üdvözölni:
Kossuth.”              
*
Az első sorozat megjelenése után kezdődött a nagy munka, a nehéz, szinte lebirhatatlan feladat: a “Jó könyvek” elterjesztése. Minden tényezőt, amelytől valamelyes üdvös közremüködés várható volt, igénybe vettünk. Beutaztattuk az országot, felkerestük a könyvárusokat, a naptár-árusokat, a ponyvásokat. Összeköttetéseket létesitettünk az ugynevezett repülő könyvárusokkal. Körleveleinkkel felkerestük a tanitókat, a lelkészeket, a jegyzőket, a községi birákat, a földbirtokosokat, egyáltalában mindenkit, akikről fel lehetett tételezni, hogy a népművelés előmozditására törekednek és akikről tudtuk, hogy egész életüket a nép körében kifejtett humánus müködéssel töltik, és akikről feltettük, hogy átérzik annak a szükséges voltát, hogy a magyar nép minél magasabb szellemi szinvonalra emeltessék, és akikről feltételeztük, hogy a néppel való folytonos érintkezésüknél fogva birják annak bizodalmát is.
Ráutaltunk körleveleinkben arra, hogy itt nem üzérkedési vállalatról van szó, hanem hogy ezuttal népünk erkölcsi és irodalmi felemelése a nagy cél, amelyet csak ugy érhetünk el, ha a közrebocsátott füzetek elterjedés tekintetében teljes sikert aratnak. Ha a selejtes ponyvatermékeket, a zsivány- és szörnytörténeteket, a nép erkölcsét és izlését rontó füzeteket leszoritjuk a térről. Részletes utasitásokat adtunk arra nézve, hogy miként kell a propagandát vidékenként és községenként szervezni, miként kell éberen megfigyelni mindent, ami e téren történik és az alapot a “Jó könyvek” részére akként megszervezni, hogy azok bátran megküzdjenek az ezernyi akadállyal, melyek eléjük gördülnek.
A lelkesedést, mellyel a közvélemény ezt a vállalkozást kisérte, jellemzi az, hogy többek között az Első Magyar Általános Biztositó Társaság igazgatósága a saját nagy ügynöki szervezetét rendelkezésünkre bocsátotta és ügynökeit arra utasitotta, hogy “a nemes ügy érdekében kövessenek el mindent, hogy nemzeti közmüvelődésünk e hatalmas tényezőjét az intézet ügynökeinek hathatós közreműködése folytán méltán érdemlett sikerre lehessen vinni.”
Külön mozgalmat inditottunk a közművelődési egyletek segitségével. Ezek ekkor kezdtek kibontakozni és kapva kaptak rajta, hogy ily hálás müködési tér nyilik számukra.
A terjesztés nehéz és folytonos munkát igényelt; csak lassan haladt előre, de haladt. Nem is volt könnyü a száz éves rablóromantika ponyvairodalmával szemben gyorsan diadalt aratni és nem volt könnyü a megszokott, meggyökeresedett, konzervativ üzleti formákba egy uj, szokatlan, más célu és alakulatu vállalattal behatolni. Hónapok és rövid esztendők alatt a nép rossz izlését átalakitani lehetetlen. Még csak megingatni is nehéz.
Mi minden apró sikernek örültünk és hónapról-hónapra több ilyen sikert tapasztalhattunk. Több és több helyütt hatoltunk be és alapos volt a reményünk, hogy füzeteink el fognak jutni a maguk természetes utján a mestergerendára, oda, ahova szánva vannak. Ehhez csak kitartás kell és az meg is volt bennünk.
Közben apró ünnepeink is voltak. A történelmi kongresszus foglalkozott a “Jó könyvek” ügyével és azt a kivánságát fejtette ki, hogy a hazai történetet a “Jó könyvek” utján kellene a néppel megismertetni. Pályázatot irtunk ki a pálinka káros hatását feltüntető elbeszélés megirására és a dijat Sikor Margit nyerte el a Győry Vilmos-, Komócsy József- és Mikszáth Kálmánból álló jury itélete alapján.
Bensőséges ünnepe volt a “Jó könyvek”-nek az a nap, amikor Mikszáth Kálmán füzetét bocsátottuk közre Jókai Mórról, a komáromi fiuról, aki a világot hóditotta meg. Meglepetésnek volt ez szánva Jókai Mór részére, de ő valamely indiszkréció folytán megtudta, hogy ily füzet készül. A meglepetés tehát nem sikerült, amit azzal pótoltunk, hogy a füzetet külön diszkiadásban bocsátottuk közre és azt, mint a “Jó könyvek” ünnepi számát, a vállalat összes munkatársainak és barátainak, valamint Jókai összes személyes ismerőseinek és hiveinek megküldöttük, ezáltal is örömet akarva szerezni Jókainak.
Gyors egymásutánban jelentettük meg a füzeteket; az első két esztendőben 52 kisebb-nagyobb füzet jelent meg; ha még két évig folytatjuk ebben a tempóban, talán befödhettük volna azt a nagy tanácskozó asztalt, amelyre Jókai rámutatott.
Hétről-hétre szaporodott az elárusitók száma és növekedett a forgalom; még egy-két esztendő és már százával lettek volna olyan elárusitóink, akik kizárólag a “Jó könyvek” elárusitásával foglalkoznak és abbahagyják az előbbi ponyvaterjesztést.
Füzeteink meghóditották az olvasókat és minden uj füzet biztositotta a rákövetkezőknek sikerét. Hónapról-hónapra kevesbedett az ingyen szétküldött füzetek száma és nőtt a készpénzért vásárolt füzetek mennyisége.
A legjobb úton voltunk az óhajtott cél, a kivánatos siker felé, de hát – Magyarországon vagyunk – az nem következhetett be.
Magyarország a nagy lángolások, a nagyszerü kezdetek, a lázálmok, a fellengős frázisok, a nagy szalmatüzek, a svihák tempók, a politikai cselszövények, a szemérmetlen utánzások és az irodalmi botrányok hazája. Magyarországot – irta egyszer szellemes modorában Hegedüs Lóránt, – mindenekfölött az irigység hullámai árasztják el.
Az irigység hulláma seperte el a “Jó könyvek” szerény sajkáját a háborgó vizekről, mert utjában állott valamely akaratnak, törtetésnek; ugy látszik, a szerkesztők elég szerény dijazását, a vállalat jelentőségével velejáró irodalmi pozicióját irigyelhette valamelyik fiatal óriás (hiszen a vállalat deficitjét bizonyára nem irigyelhette meg senki), mert egy szép napon bejelentette nekünk a szerkesztő, hogy tovább kéziratot nem szolgáltathat, mert a miniszter megvonta tőle a megbizást és ezután a Méhner Vilmos cég által fogja kiadatni a “Jó könyvek” folytatólagos füzeteit.
Mi nem akartuk elhinni ezt a képtelenséget, akkor még azt gondoltuk, hogy miniszter nem képes ily abszurd eljárásra és bár anyagi szempontból nem volt okunk bánkódni az ügy befejezésén, mégis felette bántott, hogy az általunk szeretettel életre hivott és gyengéden gondozott szép vállalat most valamely rosszindulatu besugás, vagy problematikus szándéku cselszövény folytán ily válságba kerül.
Sehogy sem voltunk képesek beletekinteni a rejtélyes ügy szövevényébe, szerkesztőinknek mégis sikerült utóbb megtudniok, hogy Méhner Vilmos egyenesen vádiratot intézett ellenünk a közoktatási miniszterhez, azzal vádolva bennünket, hogy a “Jó könyvek” elterjesztését sehogyse birjuk sikerre vinni, mert nincsen ahhoz való megfelelő szervezetünk. Azzal vádolt meg, hogy a füzeteket nem juttattuk el a ponyvára, csak a könyvárusok kirakataiba és polcaira.
Ezt az igazsággal homlokegyenest ellenkező vádat nem hagyhattuk magunkon száradni és ezért részletes előterjesztésben feleltünk rá és fejtettük ki az ügyre vonatkozó nézetünket, azon való restelkedésünket, hogy még a mi pályánk sincsen mentesitve az alattomos verseny ilynemü kinövéseitől; ráutaltunk arra a köztudomásu tényre, hogy füzeteink már több százezer példányban el vannak terjedve országszerte, hogy az első sorozatok már ismételten utánnyomásra kerültek, hogy nagyszámu összeköttetéseink utján folytonosan őrködünk afelett, hogy a füzetek a magyar városok és falvak ponyváin eladassanak és a vásáros emberek által helyről-helyre vitessenek; kimutattuk, hogy a “Jó könyvek” már kezdik is kiszoritani a rémhistóriás népirodalmat a ponyváról. Méhner állitásával szembe szegeztük azt a tényt, hogy Magyarországon egyetlen cégnek sincs oly jól szervezett kolportázs-üzeme, mint a miénknek és ha ő kijelenti, hogy évenként 150.000–200.000 füzet eladására számitott, evvel szemben mi viszont megállapithatjuk, hogy mi ezt a számot már tényleg elértük és a füzetek szaporodtával meg fogjuk kétszerezni, háromszorozni és tizszerezni.
Méhner Vilmos ajánlatáról azt tudtuk meg, hogy ő a “Jó könyvek” mellett világi és vallásos históriák kiadását is tervezi és ezzel szemben figyelmeztettük az illetékes tényezőket arra, hogy ha ilyeneket a “Jó könyvek” keretén kivül akar közrebocsátani, ez okvetlen csakis a babonás, butitó, erkölcsrontó, felekezeti gyülölséget, nemzetiségi türelmetlenséget szitó, régi stilü ponyvairodalmi irány ápolását jelentheti. Kifejeztük, ami különben is világos lehet mindenki előtt, hogy az ajánlatnak voltaképpen csakis az lehet a rugója, hogy a kormány erkölcsi támogatásának köpenyege alatt akar még nagyobb elterjedést biztositani rémregényes, rablóhistóriás kiadványainak. Hozzá is füztük előterjesztésünkhöz az 1885-ös legujabb kiadványait felsoroló jegyzékét és kifejeztük afeletti mélységes csodálkozásunkat, hogy az, aki eddigelé ilyen legalsóbbrendü irodalmat terjesztett, miből meritheti a bátorságot arra, hogy a magyar nép erkölcsi nevelésének nagy munkájából részt kérjen magának.
Módunkban volt hivatkozni arra is, hogy a “Jó könyvek” keletkezésekor ugyanez a Méhner Vilmos, mint a népies irodalomnak specialistája, nekünk valósággal kondoleált a vállalathoz, melynek bukását bizton előre látta és hogy nyilvánvaló, miszerint őt nem a sikertelenség, sőt ellenkezőleg éppen a “Jó könyvek” sikere birja erre a lépésre. Arról a sikerről neki legközvetlenebb tudomása lehetett, mert véletlenül a saját házában felállitott Rudnyánszky-nyomda gépeinek zakatolása éjjel-nappal ezt a sikert zugta a fülébe.
Mi előterjesztésünk sikere tekintetében egy pillanatig sem voltunk kétségben, azért nem is füztünk hozzá konkrét kivánságot. Tartoztunk cégünk becsületének azzal, hogy megvédjük az alaptalan rágalmakkal szemben, de nem erőszakoltuk az ügynek javunkra való elintézését, nem kérvényeztünk és nem kilincseltünk, nem hoztuk mozgásba összeköttetéseinket, mi nem a magunk részéről sajnáltuk a természetszerüen passziv vállalatot, hanem sajnáltuk, hogy a gyönyörüen indult eszme ime a biztos bukásnak néz elébe.
Ez a bukás be is következett. Mi ugyan tovább nem érdeklődtünk a dolog iránt, nem is követtük figyelemmel egyéb elfoglaltságunk mellett a ponyvairodalom további sorsának fordulatait, de azt az egyet tudjuk, hogy a “Jó könyvek”-ből mi két év alatt 52 füzetet bocsátottunk közre. Méhner Vilmos a rákövetkező 3 év alatt összesen 18 füzetet, és további 10 év alatt összesen 10 füzetet, tehát 13 év alatt összesen 28 füzetet, 1910-ben 80 füzetből állott az egész vállalat. A bibliografia szerint ugylátszik teljesen megszünt, azonban a ponyvairodalom tovább él és virágzik.
Ha sikerült népünk bizonyos rétegeibe jobb irodalmat belevinni, a jobb olvasmányt megkedveltetni, ez érdeme azoknak a tényezőknek, akik a közmüvelődés más tényezőivel, a népkönyvek iróival és egyebekkel értek eredményeket és különösen azoknak a vállalkozó szellemü és ügyes üzleti tényezőknek, akik az ujság- és könyvterjesztés utján hatalmas lendületet adtak a népfelvilágositásnak és müvelődésnek.
De a népnek egy bizonyos rétege még ma is hüségesen kitart a “Regekunyhó” és “Mesemondó” mellett és ennek az az oka, hogy a “Jó könyvek” hóditó hadjáratát legnagyobb győzelmei idején hirtelen megszakitották.
A “Jó könyvek” a mi első és utolsó, egyetlen, hivatalos támogatás mellett létesitett u. n. szubvenciós vállalatunk volt.
Ezeknek a kiadására is egyenesen felszólitottak bennünket; nem mi jártunk utána, de házhoz hozták, végül mégis igy bántak el velünk!
Mi levontuk a következményeket ebből az eljárásból: soha semmiféle állami pályázaton nem vettünk részt. Az évek során cégünk jelentőségének és hirnevének emelkedésével tömegesen küldték hozzánk a különböző kormányzati ágak a pályázati felhivásokat a legkülönfélébb kiadásokra, kecsegtető szállitásokra, hivatalos kiadványokra és nyomtatványokra. Mi soha egyetlen egy pályázatra nem álltunk ki, egyetlen ajánlatot nem adtunk be. Ha közvetlenül felhivtak és választ kértek, udvariasan kijelentettük, hogy elvi okokból nem veszünk részt pályázatokban, rendesen pedig papirkosárba dobtuk a pályázati felhivásokat.
Egyébként is nekem mindig az volt a felfogásom, hogy nem életrevaló az oly vállalkozás, amely hivatalos támogatásra, szubvencióra szorul; áll ez bárminemü iparra, amelyből az állami erőszakolt támogatás mesterséges üvegházi növényt nevel, áll ez különösen az irodalmi vállalatokra is, amelyek hatást csak ugy érnek el és hivatásukat csak ugy tölthetik be, ha természetes uton, mint keresleti cikkek juthatnak az olvasóközönség birtokába. Az a könyv, amelyet kinyomattak és ily értelemben nem tölti be hivatását, hiába jelent meg; a szubvenciós könyvek pedig rendesen ilyenek.
Van mindamellett az irodalmi termelésnek egy ága, amely rá van utalva arra, hogy állami, társadalmi, társulati, vagy akadémiai anyagi támogatás utján jőjjön létre; ez az a bizonyos felsőbbrendü tudományos vagy müvészeti termelés, amelynek részére a müvelt országokban még speciális minisztériumok is vannak felállitva. Franciaországban, Angliában az állami költségvetésben igen nagy összegek állanak évenként rendelkezésre ily kiadványok közzétételére; de hát ez a különbség Franciaország és Magyarország között.
Ez egyik érdekes fejezete a kulturtörténetnek.

IX. 
NAGY REFORMOK
Révai Sámuel Budapestre költözik
Amikor édesatyám én reám való tekintettel és az én személyemhez füzött reményekkel elhatározta ujból való belépését a budapesti üzletbe, magától értetődőleg levonta mindazokat a tanulságokat az előbbi korszak tapasztalataiból, amelyeknek felismerésére jutott.
Világos volt, hogy az egész ügyvitelt nem bizhatja immár Leó öccsére, mert az ezután bizonyára épp oly kevéssé fog érdeklődni más iránt az antikváriumon kivül, mint a multban. Az ő feladata tehát az antikvárium gondozása volt és hogy amellett egyes kiadói vállalkozásokra vonatkozó szakkérdésekben segitségemre legyen gazdag ismereteivel és világos értelmével.
Minthogy a kiadói vállalkozások kizárólag az én hatáskörömbe tartoztak, kellett valaki, aki az üzletvitelt, a könyvelést, a pénztár kezelését megbizhatóan és pontosan elintézze.
Ezzel a feladattal édesatyám megbizta vejét, Sziklai Henriket, egy tanult és igen szakképzett könyvkereskedőt, pontos és pedáns embert, aki a reá bizott teendőket igen lelkiismeretesen elvégezte, mert rendben tartotta az ügyeket, de e mellett félénk természeténél fogva sokszor bénitólag hatott az ügyek menetére.
Minden kereskedői érzéknek hijával volt. Nem volt képes a dolgokat a jövő fejlődés perspektivájából tekinteni és ha valamely befektetés a legközelebbi napokban meg nem térült, már végleges katasztrófákkal rémitette önmagát és környezetét.
Jelentéseit édesatyámhoz is ily szellemben irta meg, de ezekkel atyám bizalmát meg nem ingathatta:
“Kérlek, hagyj fel – irja édesatyám – a sok lamentációval. Te örökké jajjjjgatsz! Megnéztem, hány j van a leveledben, hogy adósod ne maradjak. Hidd el fiam, ez nem jó tulajdonság; de még ha szóval jajveszékeltél itten, férfihez, reális, okos emberhez méltónak, illőnek nem találtam, de a dolog levélben egészen más szint ölt. Hiszen te, kedves fiam, állandóan ugy szinezed a napi eseményeket, hogy még magam is Schwarzseherré válnék, ha képes volna egyáltalában valaki engem e részben megmásitani. Nem szabad mindig panaszolkodni, a türelmet elvesziteni; rólad tudom, hogy dolgozol, hogy mulasztást nem követsz el, tehát légy türelemmel és kitartással: serény, meggondolt, pontos munka meghozza majd a maga jutalmát.”
Egy más alkalommal igy ir:
“Félek, hogy zavarba hoztok még engem is. Tudtommal gyermekjátékot nem üzünk már és ahol “A”-t mondtam, nem szeretek a “B”-vel adós maradni. Hát miféle fennakadástok van, az Istenért, a pénzben? Én igazán mindezt nem értem és nagyon restelem a folytonos lamentációt. Ha kell pénz, megmondhatjátok, ha jóra forditjátok, ha okosan felhasználjátok, nem tagadom meg; de hát minek és honnan ez a hang? “Ez az álláspont”, melytől te, kedves Henrikem, “nem tágithatsz...” Nem megy minden teljesen ugy és abban a sorrendben és olyan számokban, amint azt te, kedves fiam, képzelted? Hát tessék, csináld meg másképp, faragj magadnak mandlikat, akik pontosan a te kedvedre mozogjanak... de csupán lamentálni és ezt “álláspontnak” tekinteni! Köszönöm szépen. Ha te, édes fiam, jó tanácsomat nem fogadod, nem akarod követni, akkor hiába minden kisérletem. Egy teljesen berendezett, jó forgalomnak örvendő, hitellel, tekintéllyel rendelkező előkelő üzletet vezetni, hidd el, nem mesterség, ha csak az nem, miként lehetne még ilyet is elrontani. Hanem akkor rátermett az ember, a férfi, ha képes is, akar is a nehézségekkel megküzdeni és azokat legyőzni. Ha te, fiam, már most a fejedet vesztetted, már most csak annyit tudsz, hogy neked van igazad, mert nincs pénz a pénztárban, ugy bizony neked nincs igazad és attól kell félnem, hogy nem is lesz, de nekem nagy aggodalmam van ezen “álláspont” miatt.
Kiveheted mindezekből, hogy kihoztál a sodromból. Én tiszta, világos értesitést kérek minden mozzanat felől, nem kérek csupán rimánkodást, mert csupán ebből én képet, tisztán átlátható képet, még saját türelmem minden megerőltetése mellett sem alkothatok magamnak.”
A folytonos zsémbelés és örökös akadékoskodás végre is türhetetlen helyzetet teremtett és sógorom maga is belátta, hogy az ő csendes bürokrata természete nem bir beleilleszkedni ebbe a lázas és sokoldalu tevékenységbe. Azonfölül annyira belemerült a tisztán adminisztrativ ügykezelésbe, hogy produktiv munkát egyáltalában nem birt végezni, holott a cél az volt, hogy az 1877-ben felhagyott, illetőleg eladott szortiment-könyvkereskedést ujra életre keltsük és hogy ő, mint kitünő szortimenter, abban érvényesüljön. Ily körülmények között édesatyám lassanként mégis meg kezdett barátkozni azzal a gondolattal, hogy Budapestre költözik és maga veszi át ennek az üzletágnak a vezetését. Ezt most annál könnyebben tehette, mert hiszen eperjesi üzletét vejére bizhatta, aki ebben a csendes ügykörben bizonyára sokkal megfelelőbb elhelyezést találhat.
Midőn szándéka végleg kiformálódott és elhatározássá vált, első dolga volt, minket arra utasitani, hogy most már megfelelő üzlethelyiségről, könyvesboltról gondoskodjunk, ahol egy előkelő szinvonalú könyvkereskedés folytatható legyen; oly helyiségről, ahol az összes üzemek egyesithetők volnának.
Sikerült is ilyet találni a Váci-utca 11. sz. házban, amelynek utcai nagy bolthelyisége alkalmas volt a szortiment részére, a hátulsó részben pedig elhelyezhettük a kiadóhivatali irodát és a hátsó udvari helyiségben az antikváriumot.
Atyám 1882 őszén jött Budapestre és bár akkor majdnem 50 éves volt, fiatalos lelkesedéssel és munkabirással fogott hozzá a maga elé tüzött feladat megvalósitásához.
Le akarta fektetni az alapokat, amelyeken biztosan megállhasson ezzel az üzletággal is. Mindenekelőtt az volt a helyes nézete, hogy a szortiment-üzlet elsőrendü hivatása, saját kiadványainkat intenziven terjeszteni közvetlenül a közönség körében. Ilyképpen függetlenithetjük magunkat a könyvkereskedők tunya és közönyös részétől, mig ellenben ily irányu működésünk az életrevaló és ügybuzgó könyvkereskedőkre saját kiadványaink terjesztése tekintetében is buzditólag fog hatni.

Révai Ödön
Magát a szortimentet ugy gondolta kiépitendőnek, hogy különösen oly specialitások ápolását tüzte ki céljául, amelyeket a többi könyvkereskedők nem vettek fel üzemükbe. Nem akart versengeni senkivel, nem akart kárt okozni senkinek sem, nem akart járt utakon haladni, nem akart utánozni, nem akart sablonokat követni. Abban a meggyőződésben volt, hogy a fővárosi könyvkereskedők a dolog könnyebb végét fogták meg mindig, a közkeletü és könnyen hozzáférhető irodalmat terjesztették annál a közönségnél, amely a legkönnyebben elérhető. Ő a nehezebb részét akarta megfogni. Meg volt győződve róla, hogy vannak az irodalomnak oly specialitásai, amelyek kultiválása a közönséget, ha lassan is, de biztosan az ő könyvkereskedésébe fogja terelni. Nagy műveltsége és nyelvismerete kiválóan kvalifikálták erre a maga elé tüzött feladatra. De hogy egész biztosan haladjon és a korával járó esetleges hiányokat paralizálja, e munkájához segitségül maga mellé vette ifjabbik fiát, Révai Ödönt.
Révai Ödön is kitünő nevelésben részesült. Édesatyám egyáltalában szükös viszonyai közepett, ugy látszik, minden nélkülözhető vagy nem is nélkülözhető pénzét gyermekeinek nevelésére forditotta. Ez volt az egyetlen érték, amit velünk akart adni, hogy megállhassuk helyünket az életben. Viszonzásul atyai áldozataiért azonban megkövetelte, hogy minden tekintetben méltóknak bizonyuljunk azokra és főként azt, hogy elsőrendü tanulók legyünk. Minthogy öcsémben nem vélte felfedezni a tudományos pálya iránt való hajlamot, a gimnázium hatodik osztályának elvégzése után őt gyakorlati kiképzésre vette. Beállitotta a maga könyvkereskedésébe azzal a céllal, hogy belőle kitünő könyvkereskedőt képezzen. A pályája iránti szeretet oly nagy volt benne, hogy mindenkit, akinek sorsára befolyást gyakorolhatott, erre a pályára akart rávezetni. Hogyne tette volna hát ezt saját fiaival!
Közben gondoskodott róla, hogy Ödön fia az eperjesi kis nyomdában a nyomdai üzem elemeit elsajátitsa. Miután a könyvkereskedelmi üzem minden részletébe alaposan beavatta és meg volt győződve róla, hogy nem fog vele szégyent vallani, további ismeretek szerzése végett és hogy világot lásson, arra sarkalta, hogy menjen ki külföldre, keressen ott állást, amelyből megélhet és mint kész férfi jőjjön annak idején vissza, hogy tapasztalatait hazájának javára értékesithesse.
Révai Ödön néhány évet töltött el Svájc fővárosában, Bernben és Bajorország fővárosában, Münchenben, hol látkörét tágitotta, a könyvkereskedői teendőkben nagy gyakorlatot szerzett és értékes összeköttetéseket is kezdeményezett a jövőre nézve.

Az európai szinvonal és a nemzeti szellem
Ezzel a segitséggel indult tehát neki atyám a szortiment felélesztésének. Meg akarta e téren valósitani mindazt, amit vidéki elvonultságában éveken át elgondolt és meg akarta mutatni, hogy milyennek képzeli ő egy ország fővárosának könyvkereskedését. Meg akarta alkotni az európai szinvonalon álló könyvkereskedést. Nem mintha addig is nem lettek volna Budapesten igen jelentékeny szortiment-könyvkereskedések, de abban az értelemben, ahogy azt Révai Sámuel elgondolta, európai nivón egyik sem állott. Részben mint a Bach-korszak csökevényei, teljesen a német könyvkereskedelem járszalagán jártak, legfőbb becsvágyukat abba helyezték, hogy minél több német könyvet hozzanak forgalomba, a kezdetleges magyar irodalmat lenézték és elhanyagolták és az ébredő nemzeti szellemet meg nem értették.
Kis részük, és ezeknek élén Ráth Mór, elismerésre méltó módon állott szolgálatába azoknak a nagyszabásu feladatoknak, amelyeket a kiegyezés után megujhodott Magyarország elibük tüzött, de viszont abban azután olyan egyoldaluak lettek, hogy ebből az okból nem vergődhettek európai szinvonalra.
Révai Sámuel az akkori idők könyvkereskedését a nemzeti szellem ápolására és az általános kulturai érdek képviseletére tartotta hivatottnak. Neki az volt a meggyőződése és ehhez ragaszkodott egész életén át következetesen, hogy egy olyan kis nemzetnek, aminő a magyar, saját nemzeti kulturáját és elsősorban irodalmát talán még behatóbban és szivósabban kell ápolnia és megvédenie, mint a nagy nemzeteknek, de másfelől éppen kicsiny voltánál fogva a nagy nemzetek kulturájának gyümölcseit saját előhaladása céljából kell a maga részére meghóditania.

A fejlődés legnagyobb akadálya
Hogy eszméit keresztülvihesse, mindenekelőtt termőképessé kellett tenni a talajt. Az akkori könyvkereskedelem igen nagy bajban sinylődött, olyanban, amely egymásután elpusztitotta a legéletrevalóbb alkotásokat. A fiatalabb nemzedék, mely önállóságra vágyott és egymásután alapitotta az ujabb és ujabb könyvkereskedéseket, olyformán vélt sikerre vergődni, ha előnyök nyujtásával magához csábitja a közönséget.
Igy keletkezett a könyvkereskedelemnek az a valóságos rákfenéje, amit rabattozásnak nevez a közönség. Először 2–3 százalékot, azután 5 százalékot, végül 10 százalékot engedett a könyvkereskedő a megszabott bolti árból rendes vevőjének; de ez még nem volt elég: a versengés mindig uj és uj formákat talált ki. Az egyik portómentességet igért, mire a másik ráduplázott és 10–20 forintnyi vásárlás esetén rabatton és portómentességen felül még valami ajándékkönyvet is helyezett kilátásba.
Révai Sámuel, amellett, hogy ezt a versengést mindenképpen illojálisnak tartotta, meg volt győződve arról is, hogy az a cég, amely ily módon szerzi és tartja meg vevőit, képtelen felvirágzani. Meggyőződését igen beható és erélyes hangu cikkekben fejtegette a könyvkereskedői szaklap utján s világosan és megdönthetetlenül bebizonyitotta kollégáinak, hogy ha abból a 25 százalékból, melyet akkor a kiadók nekik a bolti árakból engedtek, levonják a bizományosi, helyiségbér, személyzeti és egyéb költségeket, még 10 százalékjuk sem marad, tehát alig elegendő ahhoz, hogy üzletükbe befektetett tőkéjüknek kamatját és saját megélhetésüket biztositsák. De mindez a kapacitáció nem segitett, kollégái megmosolyogták, “Prinzipienreiter”-nek, legjobb esetben idealistának mondották Révai Sámuelt és örültek annak, hogy ő fiatal üzletét erre az alapra helyezvén, versenytársnak egyáltalában nem lesz tekinthető, mert hiszen nyilvánvaló, hogy a közönség messze el fogja kerülni azt a könyvesboltot, amely nem ad rabattot. Bezzeg megszünt a mosoly, amikor a budapesti könyvkereskedések sorban egymásután válságba kerültek, fizetésképtelenséget jelentettek be, megbuktak. Ebben a rövid 2–3 esztendőben igy járt az Aigner Lajos, Lafitte és Elsner, Tettey Nándor, Zilahy Sámuel cége, pedig mindegyiknek élén igazán rátermett, képzett, szorgalmas könyvkereskedő állott.
De Révai Sámuelt még ezek előtt a bukások előtt sem tántoritotta meg soha semmi ebben a kérdésben, annyira tisztán és világosan látott. Megtörtént, hogy egyik-másik esetben mi magunk, az ő munkatársai, rámutattunk bizonyos félszegségekre, amelyek ebből az elvhez való szilárd ragaszkodásból keletkeztek. De ő még akkor sem engedett helyesnek tartott álláspontjából.
Váci-utcai üzletünk közvetlen szomszédságában volt a Lampel Róbert-féle könyvkereskedés, mely akkor már a Wodianer-család birtokában volt s a fiatal és ügybuzgó Wodianer Arthur szakavatott vezetése alatt állott. Megtörtént nem egyszer, hogy valamely könyvvásárló beállitott könyvesboltunkba, ott egy könyvet kért, amelyet elibe tettek és a véleménye szerint neki járó 10 százalékos engedménnyel meg akarta azt vásárolni és fizetni. A rabattot természetesen megtagadtuk és a vevő eltávozott. Bement a közvetlen szomszédságunkban levő Lampel-féle könyvkereskedésbe, ahol az a könyv nem volt meg. Lampelék, amint az egyáltalában szokásban volt a piacon, átküldték hozzánk, mi nekik számlára kiszolgáltattuk a szóban forgó könyvet, az egymásközt megállapitott 15 százalék rabattal, mire ők azt az illető vevőnek 10 százalék rabatt engedménnyel el is adták. Ilyen esetek napirenden voltak, ilyenek döbbentettek meg minket is a tekintetben, vajjon kereskedőileg helyesen járunk-e el?
De Révai Sámuel ebben a tekintetben tántorithatatlan volt. Nemcsak az volt szilárd meggyőződése, hogy szolidul vezetett könyvkereskedés nem maradhat fenn, ha rabattot ad a közönségnek, amint azt a következmények igazolták is, hanem azt is fontosnak tartotta, hogy a közönséget rá kell nevelni arra, hogy semmi körülmények között ilyen rabattot igénybe ne vegyen, ne követeljen és el se fogadjon, mert a közönségnek elsőrendü érdeke az, hogy a könyvkereskedések prosperáljanak, mert csak ugy képesek a gondjaikra bizott kulturális érdekeknek szolgálatot tenni. Minthogy Révai Sámuel azt akarta, hogy minden egyes könyvkereskedésben kulturtényezőt lássanak, megkövetelte minden egyes kulturembertől, hogy a maga részéről ennek a kulturtényezőnek fennmaradásához és prosperitásához hozzájáruljon.

Könyvvásárlás a külföldön
Amint ebben az egyetemes könyvkereskedői érdeket védte, ugy más irányban is kezdeményezőleg és ujitólag lépett fel az egész magyar könyvkereskedelem érdekében. Mozgalmat inditott a könyvkereskedői egylet utján az ellen a multból áthozott szokás ellen, hogy éppen a legnagyobb könyvvásárlók, a tudományos könyvtárak és a tulajdonképeni könyvamatőrök könyveiket nagyrészt külföldről hozatják, külföldi könyvkereskedők utján, a hazai könyvkereskedelem teljes kikapcsolásával.
Révai Sámuel, eltekintve a közgazdasági kártól, amelyet az okoz, hogy a közvetitői haszon külföldi embernek és nem magyar honpolgárnak jut, főként abból a célból tartotta szükségesnek gyökeres változásra törekedni, hogy a magyar könyvkereskedelmet ezáltal megerősitse, megszilárditsa, létalapjait biztositsa. Mikor amugyis küzdött ez a kezdetleges könyvkereskedelem az önfenntartás nehézségeivel, semmikép sem volt menthető az, hogy megfosszák a forgalomnak attól a részétől, amelyet főként a közpénzekből fenntartott intézmények könyvtárai képviseltek. A Magyar Könyvkereskedők Egylete Révai Sámuel kezdeményezését helyeselvén, őt bizta meg az idevágó memorandum elkészitésével. Ebben a memorandumban kimutatta, hogy az a külföldi verseny, amely hazánk legjobban felszerelt közintézményei részéről dédelgető simogatásban, indokolatlan kedvezésben és buzditó pártfogásban részesül, mennyire zsibbasztólag és bénitólag hat a magyar könyvkereskedelem fejlődésére. Rámutatott arra a képtelen állapotra, hogy ez a külföldi verseny még a saját magunk által produkált honi irodalmi termékeknek terjesztését is lehetetlenné teszi, mert, amint mondja: “előttünk, magyar könyvárusok előtt be van zárva a magyar közintézetek és a magyar mágnások ajtaja.”
Trefort Ágost akkori kultuszminiszternek volt érzéke az ügy fontossága iránt és ki is adta azt a rendelkezését, hogy az összes fennhatósága alá tartozó intézetek és könyvtárak ezentul mind magyar, mind külföldi könyvszükségletüket csakis hazai könyvkereskedőktől szerezzék be.

Szakkönyvkereskedések berendezése
Már fent kifejtettem, hogy Révai Sámuelt a szortiment megnyitásánál az a szempont vezette, hogy valóságos szükségletnek feleljen meg ez a vállalkozása, tehát ne másolja egyszerüen azt, amit mások már megcsináltak. A körlevél, amelyet a könyvkereskedés ujból való megnyitása alkalmával közrebocsátott a cég, világosan körülirja, hogy elsősorban saját nemzeti irodalmunk számára óhajtunk tért hóditani a közönség körében, az idegen nyelvü irodalmak termékeit pedig azokban az esetekben fogjuk propagálni, amikor saját hazai irodalmunkkal a szükségnek megfelelni még nem lehet. Ebből az alapelvből indult ki, amikor oly specialitások ápolását kezdeményezte, amelyek vagy egyáltalában ismeretlenek voltak magyar földön, vagy pedig eddigelé külföldi cégek által müveltettek. Ilyen volt a müvészet és az iparmüvészet, a mérnöki tudomány, az ipar és a müipar, az épitészet, a technologia és a technika irodalma. Ezeknek magyar irodalmuk egyáltalában nem volt. Ami ezekből a fontos dolgokból hazánkba eljutott, az volt, amit egyes külföldi szakkönyvkereskedések ide küldött ügynökei jónak láttak magukkal hozni és ez nem volt mindig java az irodalomnak.
Első dolgunk volt tehát egy politechnikai szakkönyvkereskedésnek a megalapitása, amely a felsorolt irodalmi ágakat felölelje. Ez a politechnikai szakkönyvkereskedés magas szinvonalon állott, nagy raktárat tartott francia, angol, német és olasz munkákból és képes volt a legkülönbözőbb szükségleteknek megfelelni. Ebben a tekintetben fel is vehette a versenyt a külföld bármely hasonnemü szakkönyvkereskedésével. De nem vehette fel egy olyan téren, amely hazánk akkori közgazdasági viszonyaival volt kapcsolatos: nem vehette fel a hitelezés terén.
Magától értetődőleg a külföldi verseny kiszoritásának éppen e szakkönyvkereskedés müködési területén kellett leghamarabb bekövetkeznie, mert mindazok a tényezők, amelyeknek technikai könyvekre volt szükségük, eddigelé külföldről szerezték be azokat. Mi tehát hivatkozással a fontos gazdasági közérdekre és támogatva Trefort fent idézett rendelete által, joggal fordulhattunk mindezekhez az intézetekhez azzal a kéréssel, hogy ezután általunk szerezzék be szükségletüket és ne Bécsből, Berlinből, Lipcséből, Frankfurtból és Párisból. Legtöbb helyütt szivesen is vették, már saját kényelmük szempontjából is, ajánlkozásunkat, azonban... egy olyan “azonban”-ra akadtunk, amelyre igazán nem lehetett számitani.
A Műegyetem akkori rektora kijelentette például, hogy ő a legnagyobb készséggel fogja ezutáni szükségletét nálunk megrendelni, minthogy azonban neki évenkint csak 6000 koronás könyvtári büdzsét bocsát rendelkezésére az állam, ellenben az ő könyvadóssága a Wasmuth berlini cégnél körülbelül 60.000 márkát tesz ki, ezidőszerint nekünk, ha a Műegyetem könyvszállitására reflektálunk, számolnunk kell azzal a körülménnyel, hogy csak mintegy 14 év múlva fogja megkezdhetni a 14 éven belül szállitandó könyvek számláinak évenkénti 6000 koronával való törlesztését.
Ilyen és hasonló nehézségeket tártak fel más tényezők is. Nem kellett hozzá Adam Riese matematikai jártassága, hogy tisztában lehessünk azzal, hogy ily körülmények között politechnikai szakkönyvkereskedésünk nem igen fog gyarapodhatni azoknak a klienseknek utján, akiknek számára voltaképpen életbe hivatott. Akkor, amikor a kamatláb 7 és 8 százalék között ingadozott, még két évi hitelezésre sem voltunk képesek, holott a német, aki az árut igen előnyösen állithatta elő, 1–1½–2 százalékos kamatlábbal kalkulálhatott.
Atyámat és öcsémet a közintézetekkel tett ez a tapasztalat kellemetlenül érintette ugyan, de nem bátortalanitotta el őket. Ők azt remélték, hogy a magánfelek révén elérendő forgalom talán elégséges lesz a politechnikai osztály fenntartására. De az épitészeti iparban akkor beállott krizis bekövetkezése folytán ebben a reményükben csalatkoztak és ha fájó szivvel és csak nagysokára is, elfogadták azt a javaslatomat, hogy a viszonyok kényszeritő hatása folytán evvel a szakmával hagyjunk fel. Sok pénzünk volt belefektetve, ha azt benne hevertetjük, idővel vállalatunk egyébként egészséges gyökereit megtámadja és válságba viszi azt. Gyönyörü készletünket felküldtük tehát Bécsbe és ott egy aukció utján értékesitettük.
Különleges osztályt alapitottunk azután a mezőgazdasági és erdészeti szakmának, abból indulva ki, hogy ebben az agrikulturális országban különös súlyt kell helyezni a mezőgazdasági ismeretek terjesztésére és minthogy müvelt gazdáink nagy része bécsi könyvkereskedők utján fedezte könyvszükségletét, itt is annak az eszmének csináltunk propagandát, hogy az ország önállóságának kiépitése érdekében közönségünk szokjék ahhoz, hogy bevásárlásait magyar földön, magyar vállalatoknál tegye.
A kitüzött célnak következetes keresztülvitelében a jogász-közönség használatára azután közrebocsátottunk egy “Bibliotheca juridica” cimü könyvjegyzéket, amelyben szakmák szerint részletesen rendezve, a magyar és a külföldi irodalom összes jelentékeny munkáit felsoroltuk. Ez volt az első ilynemü jegyzék, azóta sem jelent meg hozzá hasonló.

Az olvasókörök meghóditása
De a legnagyobb agitációt a kaszinóknak és olvasóköröknek megnyerése érdekében fejtettük ki. Ezekben az olvasókörökben látta akkor mindenki a magyar szépirodalom elterjedése szempontjából a legfontosabb tényezőt. Minthogy a közönség nem igen vásárolt könyvet, hanem olvasási kedvét és szükségletét a minden városban és nagyobb helységben megalapitott olvasókörök révén elégitette ki, fontos volt, hogy ezek minden ujonnan megjelent könyvet egy vagy több példányban meg is vásároljanak. Az a rossz szokás kapott azonban lábra, hogy ezek az olvasókörök összeállitották tervezett könyvrendeléseiket azokat többszörösitve szétküldötték az antikváriusoknak és olcsó ajánlatokat kértek. Megindult most már a hajsza, ki adja olcsóbban és a könyvtárnokok egész törekvése abban merült ki, hogy egy pár krajcárral, egy pár forinttal olcsóbban szerezzék be évi szükségletüket.
Ezzel az állapottal szemben mi évről-évre ismétlődő agitációt fejtettünk ki. Először is a hazai irodalom egészét felölelő “Kaszinói könyvtár” cimü könyvjegyzéket szerkesztettünk és azt évről-évre megujitva szétküldöttük az összes számba jövő társasegyleti könyvtáraknak. Évről-évre felszólitó leveleket intéztünk hozzájuk, amelyekben lelkükre kötöttük azt, hogy szépirodalmunk életének és felvirágzásának sorsa egyedül a könyvtárral rendelkező társasegyletek kezébe van letéve. Kimutattuk, hogy ha a hazánkban könyvtárral rendelkező 5–600 társasegylet, felfogva nemes hivatását, minden jó magyar szépirodalmi könyvet bekebelez könyvtárába, ezáltal az irók megélhetését és szépirodalmunk gyarapodását segitik elő hathatósan; azaz lehetővé teszik egyáltalában a szépirodalmi könyvek kiadását. Megmagyaráztuk nekik, hogy kötelességük éppen e szempontból könyvszükségletüket a könyvkiadók vagy könyvkereskedések utján megrendelni, azok teljes bolti árát megfizetni és kötelesek mellőzni antikvár-példányok beszerzését, már csak azért is, hogy az olcsó könyv után kapkodó közönség elől ezeket az antikvár-példányokat el ne vonják.
Amit mi az olvasókörök irányitása tekintetében mint magáncég véghezvittünk, az igazi pionir-munka volt, amely az egyetemes könyvkereskedelemnek és a magyar irodalomnak nagy hasznára vált. A mag, ha lassan is, mégis csak kikelt, a szépirodalmi könyvek kelendősége évről-évre fokozódott és ma már nem öt- és hatszáz és nem ezer példányban, hanem öt-tiz és még több ezer példányban kel el egy-egy jobb magyar szépirodalmi könyv.

A francia irodalom meghonositása
Hanem a legérdekesebb és legnagyobb kihatásu műve a cég ily irányu törekvéseinek az az akció volt, amelyet a francia irodalom meghonositása érdekében véghezvitt. Tudni kell, hogy a budapesti könyvkereskedések szükségletüket francia, angol, olasz és más nyelvü könyvekből eleddig Bécsből vagy Lipcséből hozatták oly nagybizományosoktól, akik az illető francia, angol kiadóktól nagyobb készleteket kaptak abból a célból, hogy ezekből az ő országukban levő könyvkereskedések rendeléseit elintézhessék. A magyarországi könyvkereskedések, nem lévén semminemü közvetlen összeköttetésük párisi és londoni kiadókkal, ezekhez a forrásokhoz fordultak, ami azt jelentette, hogy először keveset kaptak, másodszor drágán kapták, harmadszor későn kapták.
Révai Sámuel zseniális ötlete volt, hogy a magyar könyvkereskedelmet ezen a téren is önállósitani kell és megszüntetni azt a függő viszonyt, amelyben a bécsi és lipcsei nagy szortimenterekkel voltunk. Ez azonban nem volt könnyü. Meg kellett nyerni először a külföldi kiadót arra, hogy megfelelő feltételek mellett Budapestre is szállitson és meg kellett nyerni a budapesti könyvkereskedőt arra, hogy szükségletét abból a budapesti központi telepből hozassa el, amelybe könyveit a külföldi kiadó el fogja szállitani. Nehéz volt az első is, hiszen akkor Budapestet még Ázsiához tartozónak képzelték, különösen a franciák, de legalább is a Kelethez, a Balkánhoz valónak gondolták azok a franciák, akiknek földrajzi ismeretei akkor is igen gyengék, ha kiadókról van is szó. A francia kiadók hivatkoztak arra, hogy nekik tudomásuk van a lipcsei bizományos kimutatásaiból arról, hogy Budapesten igen kevés francia könyv fogy el, ennélfogva nem érdemes nekik ott külön készletet tartani. Ezzel szemben azzal érveltünk, hogy hozzánk a párisi ujdonságok a lipcsei nagy szortimenterek utján csak akkor jutnak el, amikor azok már nem ujdonságok, amikor azok már nem aktuálisak és egész más lesz ezeknek a könyveknek a kelendősége, ha azon frissen, “vient de paraitre” jelzéssel kerülnek a budapesti kirakatokba, amikor a közönség még hatása alatt áll a franciaországi és a világ összes lapjaiban közzétett ismertető cikkeknek.
Ezt az akciót cégünk francia kiadókhoz intézett magánlevelekben teljesen saját felelősségére kezdette, mégis kiszivárgott indiszkréció folytán és igy a lipcsei nagy szortimenterek felhasználták befolyásukat a francia kiadóknál arra, hogy kalandos terveinkre ne álljanak rá. Ezzel szemben mi a francia kiadókat teljesen informáltuk a helyzetről. Megmagyaráztuk nekik, hogy a németek mintegy missziót látnak benne, hogy összes intellektuális szükségleteinkről gondoskodjanak. Ezért erőszakolják ránk közbenjárásukat a könyvvásárlás tekintetében is. A németek akarják nekünk a folyóiratokat, a professzorokat, a mérnököket, a gyárigazgatókat, a munkavezetőket, a vasuti igazgatókat, a bankárokat és még sok egyebet szállitani és ugy viselik magukat, mintha mi vadak volnánk, akiket nekik kell megszeliditeniök és kimüvelniök. Jogcimet formálnak arra, hogy ők legyenek a mi civilizátoraink. Természetes, hogy ezek után elterjesztik országunkban a német szellemet és folytatják a németesitésnek azt a munkáját, amelytől a Bach-korszak lezártával alig szabadultunk meg. A kérdésnek ezt a politikai részét domboritottuk ki leginkább, minthogy úgy gondoltuk, evvel lehet leghamarabb célt érni a francia kiadóknál.
Célt is értünk. A legelőkelőbb kiadók: Charpentier, Dentu, Hetzel, Calmann-Lévy, Hachette, Quantin, Jouaust, Lemerre, Ollendorff, Plon, összeköttetésbe léptek velünk és segitettek bennünket francia irodalmi telepünk megalapitásában.

Küzdelem a németekkel
A németek azonban nem tágitottak. Most már nyilvánosságra vitték az ügyet. Az előkelő lipcsei könyvkereskedői szaklapban kezdték az ügyet tárgyalni és gyülöletes szinben feltüntetni cégünket, mint amely a német könyvkereskedelem és ennek jelentősége ellen tör.
A válasz, amelyet édesatyám erre a támadásra adott, mindenképpen meggyőző volt. Rámutatott arra, hogy a magyar könyvkereskedőtől nem lehet megvonni azt a jogát, hogy saját nemzeti és saját irodalmi érdekeit önállóan ápolja; csak másodsorban és harmadsorban vezetheti be az idegen irodalmakat, amelyeket azok értéke és belső becse szerint törekszik érvényre juttatni. Kimutatta, hogy a német kiadók a francia, angol és olasz irodalmak elsőrendü kincseit hozzánk főként forditásokban, néha kiváló és kitünő, sokszor azonban gyenge és vizenyős forditásokban juttatják és nem kivánhatják tőlünk azt, hogy mi lemondjunk arról, hogy a külföldi nagy irodalmak munkáival eredetiben megismerkedhessünk. Ráutalt arra, hogy nekünk közgazdasági érdekünk ezeket a külföldi irodalmakat közvetlen összeköttetések utján a kiadóktól beszerezni s nem hónapok és évek multával a nagy szortimenterek raktárában heverő maradékokkal beérni. Mi mindenképpen tiszteljük és becsüljük a német szorgalmat és a német szellemet, de azért nem hajolhatunk meg a német Schulverein célzatai előtt, amelyek ebben az esetben is megnyilatkoznak, mert a magunk kulturáját a magunk országában a saját tényezőink utján óhajtjuk létesiteni. Visszautasitotta ebben az iratban az ujabban Németországban divatba jött hangot és azt, hogy a német kiadó a magyar könyvkereskedelmet mintegy tributárius vazallusának tekinti és vétkül rója fel neki, ha nemzeti célokat követ. Mi köszönettel vesszük mindazt a jót, szépet és becseset, amit a német kultura nekünk nyujt, de kötelességünknek tartjuk a ránk nézve veszedelmessé váló gyámkodást minden tisztességes eszközzel paralizálni. Ilyen eszköznek tartjuk a francia irodalomnak és a francia szellemnek ápolását a mindinkább előre tolakodó németesitéssel szemben.
Az egész könyvkereskedelemre kiható lipcsei szaklapnak nagy publicitása mellett is, amelyben édesatyám felvilágositó sorai megjelentek, csak nem akartak szünni a támadások. Most már a Bécsben megjelenő osztrák szaklap vette fel a küzdelmet. Bécsben nem germán nemzeti szempontból, hanem egyszerüen a zseb szempontjából birálták el a dolgot és fájt nekik az, hogy a mi akciónk őket a közvetitésből kikapcsolni készül. A bécsi szaklapban közzétett névtelen támadásra adott válaszában ezekre rá is mutat édesatyám, amidőn a következőkben utasitja vissza az illetéktelen vádakat és különösen azt a gunyolódást, amelyet az osztrák sógor magának Magyarországgal szemben megenged:
“Semmiképp sem jó szolgálat soha, senkivel szemben: versengést és gyülölséget szitani olyan emberek, osztályok vagy népek között, amelyek szükségképpen egymásra vannak utalva, amelyek csak kölcsönös segitséggel és barátságos szomszédi jóindulattal boldogulhatnak, és bármily kevéssé óhajtanék is politikát csinálni ott, ahol tisztán üzleti érdekekről van szó, mindamellett a “suum cuique” elvéhez mindenkor hiven ragaszkodva, nem szeretnék senkit sem megröviditve látni jogaiban, öntudatában, hazafias akaratában és törekvésében. Ugy tetszik hát nekem, hogy D. urat nem egészen ez az indulat hatja át, mikor tréfálkozva “Nagy-Magyarországnak” szenteli egész komoly figyelmét.
A tagadhatatlanul szép Ausztria azért jutott idáig, mert ott igen sok D. fajta ur fáradozott már évtizedek óta azon, hogy mindent a feje tetejére állitson s egy dicsőséges nemzettől még a legbecsesebb kincsét, a nemzeti nyelvét is eldisputálja.
Óvjunk meg hát valamelyes méltányosságot és mérsékletet és ne vigyük bele a politikai jó- vagy rosszindulatot az üzleti megbeszélésekbe és a könyvkereskedői forgalomba. Prosperitásunk és jól felfogott érdekeink intenek bennünket arra, hogy békésen és türelmesen dolgozzunk és alkossunk egymással és egymás mellett, s legfölebb csak sajnálkozásunkat nyilvánitsuk még ott is, ahol anyagi károsodás ért bennünket...”
A mi cégünknek sok anyagi kárt okozott ez az akció, amennyiben némely német kiadó messzemenő következtetéseket vont belőle és mindenképpen visszatorlással élt velünk szemben. Voltak német könyvkiadók, akik e miatt a mi francia akciónk miatt az évek óta fenntartott összeköttetést egyszerüen megszüntették. Igen érdekes és jellemző a német gondolkodásra az a levelezés, amelyet édesatyám az egyik stuttgarti céggel (jobb talán a nevét meg sem jegyezni) folytatott és amely mélyen bevilágit abba, hogyan jutott el az egyébként nagy kvalitásu német nemzet ahhoz a páratlan világgyülölethez, mely a világháboruhoz vezetett, mely felsorakoztatta ellene jóformán a világ összes népeit és mely nem szünt meg még ma sem, amikor leverten fekszik az óriás.
“A sok kellemetlenség és bosszuság, – irja egy levélben – amely egy kétségtelenül rosszindulatuan magyarázott levél miatt ér egy idő óta bennünket, arra késztet, hogy e hó 24-én kelt levele kapcsán e néhány sorral forduljunk Önhöz a megértés kedvéért.”
És felvilágositja arról, hogy a szóban forgó cég minő károkat okoz saját magának, amidőn az összeköttetésről lemond és kiadványai természetesen ezen a fontos piacon képviselet nélkül maradnak. Aztán igy folytatja:
“Nekünk kellemetlenséget szereznek Önök, az igaz, de hogy lesz-e majd valami hasznuk ebből, azt csak a jövő fogja megmutatni.
És miért teszik ezt, ha szabad kérdenünk?
Mi célul tüztük ki, hogy megkönnyitsük a francia irodalom bejutását is városunkba és hazánkba, és mondhatjuk, hogy az eredmény éppenséggel nem rossz.
Mi kifogásuk lehet ez ellen az uraknak? Nem áll-e vajjon szabadságunkban, ugy vezetni a magunk üzletét, ahogy jónak látjuk, és az irodalomnak azokat az ágait kultiválni, amelyeknek kultiválását előnyösnek tartjuk magunkra nézve?
Talán bizony (hogy annak a nyilvános támadásnak egy perfid inszinuációját illusztráljuk) azt kellett volna azoknak a francia uraknak mondanunk: Látjátok, mi szivesen vennénk és adnánk el a ti könyveiteket, de kedves szomszédaitoknak ez nem tetszik; nem vásárolunk hát egyebet tőletek, csak azokat a Zola-féle regényeket, amelyek nincsenek leforditva németre; de valamely fizikai tankönyvet vagy a francia forradalom történetét a világ minden kincséért el nem adjuk és el nem adhatjuk, mert akkor a német kiadó urak nyomban lezárják a számlánkat és hegyibe még üldözőbe is fognak, mint egész nemzetük ócsárlóját.
Ugyan már hová jutnánk igy? Azt hiszem hát, hogy okosabb volna, ha politikai hitvallásunkat szépen otthon hagynók s a boltba és az irodába nem vinnénk magunkkal egyebet, csak az egészséges és tiszta üzleti felfogását ezeknek az anyagi dolgoknak.
Mi nem importáljuk (vagy legalább is nem szivesen importáljuk) az eredeti német müvek francia vagy angol forditását, mert aki müvelődni, tanulni akar, az olvassa eredetiben az illető irodalmat (különösen a világnyelvekét), nem vagyunk tehát barátjai annak sem, hogy a jó vagy teljességgel rossz francia irodalmi termékeket német forditásban áruljuk. Mi csak ennyit mondottunk.
Hát e miatt tudnak önök annyira felzúdulni? Vagy egyáltalán nem találják érdemesnek az urak, gondolkozni egy keveset azon, amibe a maguk vagy a mások kárára belefognak?
Azt hisszük, hogy embereknek és népeknek meg kellene férniök békességben egymással és üzleti összeköttetéseikben csak azt tartaniok szem előtt, ami éppen lényege az üzletnek.
Más felfogásra és meggyőződésre tériteni bennünket: számlalezárással bizony aligha fog sikerülni.”
Ezt a tárgyilagos, felvilágositó, mindenképpen udvarias levelet a német kiadó visszaküldte azzal, hogy:
“Miután Ön hivatottnak tekinti magát arra, hogy nekem előadásokat tartson arról, hogy mit követel meg a jó kereskedelmi felfogás, eredetiben visszaküldöm Önnek levelét, minthogy ilyen irásoknak az én repozitóriumomban nincs helye.”
Kell-e beszédesebb bizonyiték a német gőg és önhittség mellett?
De mindezek a kellemetlenségek csak nekünk ártottak, ám az általuk okozott kárt el birtuk viselni. Ellenben a célnak, amit el akartunk érni, ez nagy hasznára vált, sőt mondhatjuk, teljes sikerre vezetett.
Az akkoriban megjelent “Gazette de Hongrie”-ban Sasvári Ármin egyik cikkében irja, hogy ugy érzi magát ujabb időben Budapesten, mintha a Rue des Saints-Pères-ben vagy a Boulevard des Italiens-en járna. A könyvkirakatok tele vannak francia irók: Zola, Alphonse Daudet, Theuriet, Ohnet, Malot munkáival, a szép Lemerre- és Quantin-kiadásokkal. Tényleg az ebben az időben megjelent jobb francia munkák Budapesten 3–400 példányban keltek el megjelenésükkor, szinte nagyobb példányszámban, mint ugyanazon könyveknek magyar forditásai.
Nehezebb volt magukat a budapesti könyvkereskedőket rábirni arra, hogy ezt az általunk megalapitott központi szervezetet igénybe is vegyék. Egyesek sehogysem akartak lemondani arról, hogy nekik ne Brockhaus vagy Twietmeyer küldje meg a könyvet. Nem bánták azt sem, ha elkésve kapják, de valami sajátszerü rivalitási érzülettel nem tudtak megbarátkozni azzal a gondolattal, hogy legyen Budapesten egy könyvkereskedés, amely megtudja, hogy egy másik könyvkereskedésben ebből vagy abból a munkából hány példány fogyott el. Ugy akarták megőrizni ezt a titkot, mint valami csodatevő szert.
De minket ezek az apró kanapé-pörök el nem kedvetlenitettek, mi tudtuk, hogy a francia szortiment közvetlen behozatala tárgyában meginditott akciónk belekapcsolta Budapestet és egész Magyarországot az európai könyvkereskedelem körébe. Ezóta vannak nálunk a szó igaz értelmében vett európai könyvkereskedések.
1883-ban Párisba mentem, hogy személyes érintkezés utján mélyitsem a megkezdett összeköttetést.
Sok kedves emlék füződik ehhez az uthoz.

Madame Edmond Adam
A legkedvesebb emlékek egyike az, mely Mme Edmond Adam-hoz, a hires francia irónőhöz füződik. Mme Adam-ot (Juliette Lamber), sok szép könyvnek elismert szerzőjét, nagyszabásu irodalmi tevékenysége, társadalmi jelentősége és politikai szereplése alapján a maga kora legkiválóbb asszonyának tartották. Mint a Nouvelle Revue cimü nagy francia havi szemle szerkesztője és kiadója, a diplomáciában és a nemzetközi politikában nagy befolyásra tett szert. Ilyformán igazán jelentős volt ránk nézve, mikor elhatározta, hogy eljön Magyarországba, szétnéz itten, megismerkedik államférfiainkkal, iróinkkal és müvészeinkkel, társadalmunk különböző egyéniségeivel, kulturális intézményeinkkel, közjogi helyzetünkkel, nemzeti aspirációinkkal.
Tapasztalatairól az ő nagy Revue-jében tanulmányokat tett közzé és ezekben szivének őszinte melegével ismertette hazánkat. Különösen elragadóan szép fővárosunkat, népszokásainkat, nemzeti történetünket, nagy embereinket, fejlődő irodalmunkat és ifju müvészetünket. De ezekben a tanulmányokban nem mindenben hódolt az emberi hiuságnak, mint ahogy azt az ilyen alkalmi utazók tenni szokták, hanem sokszor éles hangokat is használ, midőn egyes kinövésekről szól, vagy politikai életünket és pártjainkat rajzolja.
Nyilvánvaló volt, hogy Mme Adam ezeket a tanulmányokat össze fogja gyüjteni és ismételt látogatásaim az ő gyönyörü Boulevard Poissonnière-i lakásán éppen azt célozták, hogy könyve francia kiadásával egyidejüleg megjelenjék az magyarul is.
Mme Adam könyvének magyar kiadásával cégünket bizta meg, de ránk ruházta a francia kiadás terjesztésének dolgát is Magyarországon; éppen tekintettel a francia könyvkereskedelem terén vállalt szerepünkre és missziónkra. Meg is jelent “A magyarok hazája” cim alatt magyarul és “La patrie Hongroise” cim alatt francia nyelven.
Nagyon meghatotta a bájos irónőt, hogy a rendes kiadáson kivül egy emlékkiadást is nyomattunk finom velin papiron közéletünk ama kitűnőségei számára, akiknek alkalmuk volt Mme Adammal személyesen megismerkedni és akikről könyvében megemlékezik.

Az “Intermédiaire littéraire”
A közvetlen személyes érintkezés a párisi kiadókkal még egy dolgot érlelt meg. Az 1884-ik évi julius 1-én lépett életbe nálunk az uj szerzői jogi törvény, melytől sokan ugy belső irodalmi életünkben, mint a külföldi irodalmakkal való érintkezésünkben sok tekintetben üdvös változásokat reméltek.
A francia regényirodalom akkor élte virágkorát. Európa-szerte minden nyelven forditották a francia irók regényeit, a nagy lapok tárcái ezekkel voltak tele, a magyarok is.
A francia iróknak és kiadóknak nagy érdekük volt, hogy Magyarországon is védve legyenek és igy jóformán természetes, hogy a francia kiadók, amidőn velünk az ő kiadványaiknak Magyarországba való szállitásáról és kiadói érdekeik gondozásáról tárgyaltak, a szerzőjogi védelem ügyét is szóba hozták és szinte egyenes felszólitást intéztek hozzám: legyünk e tekintetben segitségükre.
Ezekből a megbeszélésekből alakult ki azután egy oly intézmény megteremtésének gondolata, mely a különféle nemzetközi irodalmi és kiadói érdekeket megóvja.
Az intézményt 1884 julius havában létesitettük Intermédiaire littéraire, Bureau International de littérature Révai Frčres (Nemzetközi irodalmi közvetitő intézet) cime alatt s feladatát és müködési körét a következőkben jelöltük meg: Meg akarjuk óvni a magyar irók érdekeit a külföldön és a külföldi irók érdekeit Magyarországon. Ha a külföldi müvek jogosulatlan forditásainak özönét megakadályozni sikerül, ezzel a magyar regényirodalomnak használunk, egyben azonban biztositjuk azoknak az elsőrendü külföldi irodalmi müveknek sorsát, amelyeknek leforditása egyetemes kulturális érdek és a magyar közönségnek is érdeke.
Már az első francia nyelvü körlevélben, melyben az Intermédiaire megalapitását az érdekelt irók és kiadók tudomására hoztuk, hivatkozhattunk arra, hogy a legelső francia kiadók: Calmann-Lévy, Dentu, Ollendorff, Firmin-Didot, Marpon és Flammarion, Plon és mások, a legkiválóbb francia irók kiadóinak bátoritása folytán szerveztük meg az intézetet és hogy ők érdekeiknek minden tekintetben való képviseletével biztak meg bennünket.
Intézetünk első sikere az volt, hogy Jókai Mór egyik regényét elhelyezhettük egy előkelő párisi napilapban és egy nagy kiadónál és hogy Mikszáth Kálmán egyik munkájának is szereztünk francia kiadót, hogy továbbá Mme Adam közbenjárásával egy párisi irodalmi folyóirat a magyar irodalom kiváló szépirodalmi müveinek, különösen verses munkáknak jeles forditásokban való közlését határozta el.
Azután megkezdődött a nagyon élénk levélváltás a francia irókkal és kiadókkal. Ha az Intermédiaire levéltárából megemlitjük a Jules Claretie, Francois Coppée, Alphonse Daudet, Albert Delpit, Octave Feuillet, Hector Malot, Guy de Maupassant, André Theuriet, Émile Zola neveit, körülbelül az egész akkori francia szépirodalom félistenei – a francia szereti irodalmi nagyságait demi-dieu-knek nevezni – vonulnak el lelki szemeink előtt.
De ezeken a félisteneken kivül sok érdekes levélváltást folytattunk a másodsorban levőkkel is, azokkal, akik akkor irodalmi pályájuk kezdetén állottak. Ezek: Émile Bergerat, Noel Blache, Edouard Delpit, Georges Duval, Camille Flammarion, Théophile Gautier fils, M. Gennevraye, Henry Gréville, Comte d’ Hérisson, H. Lafontaine, A. de Launay, René Maizeroy, Marc Monnier, Georges Ohnet, Henry Rabusson, Pierre Sales, Maurice Sand, Léon de Tinseau, Jules Verne. Hány név vergődött azóta ezek közül világhirre!
Különösen érdekes és jellemző az a két összeütközés, mely Émile Zola-val, és Jules Claretie-vel keletkezett abból az okból, mert épp oly járatosak voltak a földrajztudományban, mint többi honfitársaik. Ebben azután a franciák között teljes egyformaság uralkodik.
Zola Emil ránk bizta egyik regényének elhelyezését Magyarországon: “la publication en Hongrie”. Mi rövid idővel rá értesitettük arról, hogy a regényt egy budapesti magyar lap fogja közölni, továbbá egy budapesti német lap, végül egy budapesti kiadó magyar könyvkiadásban. Mindhárom közlés diját elszámoltuk vele, tudomásul is vette, meg is köszönte. Hónapokkal később egész magánkivül levelet irt nekünk és kérdőre vont amiatt, hogy mi megkérdezése nélkül az illető regénynek német kiadását “merészeltük” egy lapnak átadni, holott ő ezt a jogot a bécsi Presse-nek engedte át; felszólit bennünket, hogy azonnal tegyük hatálytalanná a mi megállapodásunkat.
Ez persze teljes lehetetlenség volt, mert hiszen mi az ő tudtával és beleegyezésével szabályszerüen hoztuk létre amaz üzletet a budapesti német lappal és nem voltunk okai annak, hogy ő tényleg tájékozatlan volt a tekintetben, hogy neki voltaképpen csak arra kellett volna jogot adnia, hogy mi a munkát magyar nyelven helyezhessük el, ha a német kiadással másnemü kötelezettségei voltak. De Zola Emil tájékozatlan volt egyáltalában a tekintetben, hogy Magyarországon minő nyelven irnak és olvasnak, épp oly kevéssé tudta azt, hogy itt magyar nyelven adatnak ki a könyvek, mint ahogy nem tudta, hogy itt német lapok is jelennek meg.
Ehhez hasonló bajt zuditott magára Jules Claretie is. Egyik, még pedig magyar tárgyu regénye német nyelven való közlésének jogát átruházta egy berlini ujságra. Ugyanakkor felhatalmazott minket arra, hogy ezt a regényét, melynek magyar nyelvü kiadását magunknak biztositottuk, a Pester Lloyd-nak is engedjük át közlésre. Mikor a berlini lap a Pester Lloyd hirdetését látta, természetesen felháborodott ezen és goromba levelet irt a Lloyd-hoz, el akarván tiltani a Lloydot a további közléstől. Mi, mint közbenjárók, Claretie-hez fordultunk felvilágositásért, aki akkor a normandiai parton, Trouvilleban nyaralt és onnan azt közölte velünk szeretetreméltó naivitással, hogy ő abban a hiszemben volt, hogy a Pester Lloyd is magyarul jelenik meg.
*
Az Intermédiaire addig müködött, amig egyáltalában módunkban volt a francia könyvek központi üzemét fenntartani.
Idővel annyira fokozódott a francia könyvek kelendősége, hogy egyes budapesti cégek már előnyösnek tartották, közvetlen érintkezésbe lépni a párisi kiadókkal, egy francia nagybizományos pedig, Le Soudier, elég jelentékenynek tartotta már a piacot arra, hogy külön gyors-szolgálatot rendezzen be és egyesitve az összes budapesti cégek párisi csomagjait, gyorsfuvarral juttassa el Budapestre.
Lassan-lassan feleslegessé vált a mi központunk – betöltötte hivatását.
Mint sok egyébnek, a francia könyvforgalomnak is végét vetette a világháboru. Vajjon mikor éled fel ujra?

A fiatal könyvkereskedők kioktatása
Amellett, hogy teljesen uj utakat jelölt és uj célokat tüzött ki, édesatyám különös gondot forditott oly jelentéktelennek látszó alapigazságokra is, melyek szerinte fontosak voltak a könyvkereskedés sikerének és a közönség megelégedésének szempontjából. Amily egyszerü és magától értetődő dolognak látszik, hogy a könyvkereskedésekben is épp oly udvariasan és figyelmesen kell a vevőkkel bánni, mint bármely más nyitott boltban, épp oly természetesnek találta a könyvkereskedősegéd akkor, de részben még ma is, ennek az ellenkezőjét.
A közönséges halandóval szemben felsőségét akarja fitogtatni, amelyre feljogositottnak véli magát az által, hogy némi könyvészeti ismeretei vannak; de még a magasabb inteligenciáju tanárral, ügyvéddel, vagy általában intellektuellel szemben is morózus, kedvetlen, barátságtalan. Az irodai munkától elkényszeredetten különösnek tartja, ha valaki egyáltalában könyv iránt érdeklődik, kérdezősködik, vagy pláne azt meg akarja nézni és venni. “Nincsen” ez oly stereotip válasz a könyvkereskedésben, mint egyebütt a “jónapot”.
Édesatyám ezt a “nincsen” szót kitiltotta és számüzte a boltjából, még akkor sem volt szabad ezt a szót kiejteni, ha tényleg nem volt készleten a kivánt könyv, ha egyáltalában meg sem lehetett szerezni. Akkor is azt kellett mondani a kérdezősködőnek, hogy megvolt, elfogyott, de pár nap mulva ujra itt lesz, vagy tessék várni, behozatjuk, vagy megrendeljük, elküldjük, előjegyezzük, mindent lehetett igérni, magyarázni, kilátásba helyezni, csak azt nem volt szabad mondani, hogy “nincsen”.
Azután persze nagy gondot forditott arra, hogy az igéret be is váltassék, a rendelt mű minél előbb el is szállittassék.
Különben sem győzte segédeinek lelkére kötni azt az alapvető elvet, hogy mindig a rendelő érdekét, kivánságát kell szem előtt tartani, a szerint kell kérdéseket intézni hozzá, figyelmeztetni őt, ahol a legkisebb kétely, vagy félreértés felmerülhetne.
Egyáltalában a könyvkereskedői üzem egyik alapvető föltételének tartotta a segédszemélyzet kiképzését; megkivánta segédeitől a tudást, a szakértelmet, a jó modort és szerény fellépést, a szorgalmat, a szolgálatkészséget és a hűséget. Az utóbbit oly magától értetődő attributumnak, a tisztesség oly elemi követelményének tartotta, hogy hallani sem akart arról, hogy valakinek dijazása azért legyen jobb, mint másé, mert hűséges odaadására lehet számitani.
Erre nézve igy ir:
“Egyáltalán (de ne nevess megint theóriáimon) határozottan ellenzem azt, hogy jutalmat kinálgassunk az erénynek. A segédnek, bárminő állást tölt is be, kötelessége, hogy hű és szorgalmas legyen, hogy szeretettel és buzgó igyekezettel éljen az üzletnek, akkor aztán megkapja a kitüntető jutalmat önként, gyakran észrevétlenül és tudtán kivül; de az odaadó munkásságot feltételekhez kötni, meggyőződésem szerint se nem célszerü, se meg nem okolható.”

A fiatalság a könyvesboltban
De nemcsak a segédeket akarta ránevelni arra, miként bánjanak a közönséggel, miként szoktassák azt be a könyvkereskedésbe: a közönséget is rá akarta nevelni arra, hogy barátkozzék meg a könyvvel, hogy az olvasást valódi életszükségletnek tartsa, igazi élvezetnek és szellemi gyönyörüségnek érezze, és a könyvvásárlást az élet egy oly természetes tartozékának tekintse, mint a többi szükségletek beszerzését.
Különösen az ifjusággal szeretett foglalkozni; az uj nemzedékben látta a jobb jövő magját és nem kimélte a fáradságot, hogy minden egyes kezeügyébe eső fiatalemberrel behatóan foglalkozzék, azt kikérdezze tanulmányai, körülményei felől és biztató, bátoritó szóval bocsássa utnak.
Bevezette azt a budapesti könyvárusok által “öngyilkos”-nak bélyegzett ujitást, hogy jóravaló, szorgalmas, szegény fiatalembereknek hitelt adjon a cég, hogy megvehessék tankönyveiket és egyéb szükséges könyveket ugy, hogy havonként 2 forintot törlesztenek arra a számlára. Ez volt a részletüzlet primitiv kezdete a magyar könyvkereskedelemben.
Annak a 2 forintnak havonkénti pontos törlesztésére nagyon ügyelt. Ez a törlesztés volt értékmérője a fiu tisztességének, ebből vonta a legmesszebbmenő következtetést.
Aki zavartalan pontossággal rótta le a havi obulust, az korlátlan hitelt élvezett, amely sohasem állott arányban a törlesztéssel, de atyám abból indult ki, hogy aki tanul, s aki a könyvekben leli örömét, abból lesz is valami, az boldogulni fog és módjában lesz felgyülemlett tartozását azután egyszerre hálásan leróni.
Ebben alig is csalódott. Az ő kis kedvencei lettek is valamik és atyámnak a későbbi évek folyamán is mindig öröme telt benne, ha egy hajdani diákja előmeneteléről értesült. Volt eset rá, hogy államtitkár korában fizette ki számláját az egykori diák.
De azután szigoru is volt a fiatalokkal szemben a könyvkereskedői pulpitus mögött; ha egy fiatalember, sőt néha fiatal leány olyan könyvet keresett, amely nyilván nem illett korához, mely érzéki ingerek, vagy érzéki kiváncsiságok kielégitésére volt alkalmas, azt jóindulatulag, de szigoruan felvilágositotta, hogy az a könyv nem neki való és hogy azt itt meg nem kaphatja. Ilyenkor törekedett az illetőt a helyes utra vezetni és oly olvasmányt ajánlott neki, melytől a legjobb hatást remélhette.
Ugyanigy járt el a világfájdalom fiatalabb koru akkori snobjaival, akik Schopenhauer vagy az akkor divatos Hartmann filozófiai könyveit keresték.
“A pesszimizmus bölcselete nem nektek való – mondotta, – ti örüljetek az életnek, szedjétek le virágait; ezekkel az irókkal még ráértek később foglalkozni, elég hosszu az élet.”
Sokan köszönettel fogadták az “öreg Révai” atyai figyelmeztetéseit, de voltak, akik nehezteltek érte és azontul kerülték a preceptorkodó könyvkereskedő boltját.

Révai Sámuel levelezése és a könyv kultusza
De ezzel ő nem törődött. Ő arról, ami meggyőződése volt, meg akarta győzni embertársait és arra minden alkalmat megragadott. Inkább vidéki klienseivel szemben engedhetett ennek a passziójának, oktató, agitáló, felvilágositó és buzditó apostoli hivatásának, mert azoknak levelet irhatott. Az élőszónak nem volt annyira ura, de a levélnek mestere volt.
Nem hiszem, hogy volna rá még egy példa, hogy egy cég a maga vidéki klienseivel oly levelezést folytatott volna, mint a mi könyvkereskedésünknek ebben az időben folytatott levelezése volt. Éveken át minden fontosabb levelet atyám irt, vagy mondott tollba és minden levél tele volt értékes tartalommal. A könyv kultuszának propagandája volt minden egyes levél tárgya és sohasem fogyott ki az argumentumokból, hogy ad hominem demonstrálja a maga igazát.
Ha gyakrabban találkozott valamely, nézete szerint hibás felfogással vagy panasszal, menten leült és menten taglalta a kérdést. “Tájékoztatót” irt és ezt azontul jó hosszu ideig minden kimenő levélhez mellékelte, tehát mindaddig, amig gondolta, hogy célt ért, hogy felvilágositotta a közönséget, széles rétegek tudomására juttatta mondanivalóját, azután jött egy uj “Tájékoztató hazai könyvvásárló közönségünk szives figyelmébe”, uj tartalommal, uj rendeltetéssel.
Egy ilyen tájékoztató utján vitte a közönség elé az ő kedves témáját, a külföldi könyvkereskedelem versengésének kérdését és egészen népszerü, kézzelfogható módon magyarázta meg, hogy miért kell a magyar közönségnek magyar könyvkereskedőnél vásárolnia szükségletét, kimutatta a kérdés nemzetgazdasági, kulturális, nemzetfenntartó szempontjait, és nem tartózkodott attól sem, hogy bizonyos rétegeket kemény szóval ostorozzon, ha azt hitte, hogy ugy ér célt velük szemben.
Megdöbbentő számokat sorol fel, midőn kimutatja különösen a Brockhaus és a Meyer Lexikona egy időben nagyban való terjesztése alkalmából, hogy milliókra megy az a pénzösszeg, mely csupán könyvvásárlás cimén kivándorol országunkból és amely pénzből alig kerül vissza hazánkba egy pár krajcár.
A magyar közönség jóindulatára és belátására appellál és érzékeny hurokat penget:
“Nyomasztó érzés száll meg, midőn azt a magyar könyvkereskedelemre nézve sajnálatos tényt kell konstatálnunk, hogy hazai közönségünk cserben hagy; sem minket támogatni nem hajlandó, sem készséges szolgálatainkat igénybe nem veszi, mig a külföldi vetélytársak a magyar könyvkereskedőket kinevetik és sajátságos fogalmat alkotnak maguknak azon közönség hazafias érzéséről, mely közönséget ők elég ügyesen tudják kizsákmányolni.”
Igy törekedett Révai Sámuel hozzáférkőzni a jobbak lelkéhez, igy iparkodott őket a maga becsületes ügye részére megnyerni. Nem magának, nem a saját, hanem a könyvek egyetemes érdekének akarta meghóditani őket.
Révai Sámuel apostoli müködésének meg is volt az eredménye: a csendes, de intenziv propaganda megtermette gyümölcseit.
Ha végre-valahára megszünt a magyarság betüiszonya, idegenkedése a nyomtatott betütől, ha végre megbarátkozott a könyvvel, ha azt jó barátjának, hűséges kisérőtársának fogadta az élet harcában: ebben Révai Sámuel fáradhatatlan küzdelmeinek, soha meg nem szünő céltudatos, lelkes munkásságának nagy része van.

X. 
BELSŐ BONYODALMAK
Mikor atyám 1880-ban ujra belépett az általa alapitott cégbe – azt a programmot tüzte elénk: a kiadvány gondos kiépitése mellett fejleszteni kell a szortiment-könyvkereskedést és értékesiteni az antikváriumot.
Hogyan vittük keresztül az elénk tüzött feladatot? Beszámoltam arról a lázas munkáról, mely rövid néhány év alatt kiadóvállalatunkat a nemzeti irodalom jelentős tényezőjévé emelte és az akkori kiadók között előkelő sorba helyezte; ecseteltem a szortiment felélesztésének és fejlesztésének egy nagy szellem által irányitott nagyszerü munkáját – lássuk már most, miként vált be a programm harmadik pontja, az antikvárium értékesitése. Miután minden egyes resszortnak megvolt a maga felelős gazdája és Budapestre költözése óta édesatyám mindenre kiterjedő gonddal és minden egyes ág iránt egyforma szeretettel ügyelt az egész vállalatra – Leó nagybátyám most már egész figyelmét és egész munkáját az antikváriumnak szentelhette. Elérte végre, amire mindig vágyott – azt az ügykört, mely neki kedvtelés, passzió, kellemes szórakozás volt, – amellett, hogy komoly életfeladat, érvényesülés és életfenntartás is volt rá nézve.
Eleinte bevette magát készletének egy kis részével a váci-utcai helyiség udvari részébe; az volt a feltevés, hogy lipcsei módra fogja itt intézni az ügyeket, t. i. egy teljesen elkészitett és folyton ŕ jour tartott cédulakatalógus segitségével a szaklapok desideratái alapján kiirja az ajánlatokat és elintézi a beérkező rendeléseket. Ezen az uton összeköttetésbe léphetett volna az egész világgal – a tudományos antikváriumok centrumaival, Londonnal, Párissal, Lipcsével, Frankfurttal, Rómával.
De hát ez a cédulakatalógus sohasem készült el! A könyvek ott hevertek a különböző raktárakban, de a bibliografiai leltározásuk alig haladt előre. “Az a 12 év óta hiányzó betürendes cédula-lajstrom elkészül-e valahára?” – kiált fel Révai Sámuel egyik levelében 1880-ban. Igy voltunk vele azután is, elmult egy év, két év és mozdulatlanul ott álltunk egy helyben azzal az antikváriummal, mely a nehezen előteremtett tőkék nagy részét elnyelte és csak nem akarta visszaadni.
Végre maga Révai Leó is belátta és kijelentette, hogy ez igy nem mehet tovább: az antikvárium ebben az udvari helyiségben teljesen elvesztette kapcsolatát a közönséggel, nyitott bolt kell, csak igy lehet forgalomra szert tenni. Különben is nyitott bolt nélkül nem lehet vásárolni és vásárlás nélkül az antikvárium nem tud el lenni.
Nosza, menjünk neki a városnak, keressünk hát ujra helyiséget. Találtunk is ilyet, megfelelt, az Egyetem-utcában, a 9 sz. alatt, majdnem szemben azzal a hajdani helyiséggel, ahonnan elindultunk.
De nemcsak helyiséget találtunk, hanem embert is.
Mikor 1884-ben ujra Párisba mentem, hogy fölkeressem ottani üzletbarátainkat, hazajövet Frankfurtot is érintettem, hogy a hires Baer-féle antikváriumot is megnézzem. Ott legnagyobb meglepetésemre egy fiatal magyart találtam, Ranschburg Viktort, akit tudásszomja vitt ki és aki ebben a mintaszerü tudományos antikváriumban alapos müveltségen nyugvó jeles képzettségét mindenképpen csak kifejleszthette.
Észrevettem, hogy e fiatal embert honvágy emészti, hogy még huzamosabb időt nem szeretne ott tölteni, bár főnöke teljes bizalmának örvendett és szép poziciót töltött be. Azt a javaslatot tettem tehát neki, hogy ha tényleg elhatározza magát a hazajövetelre, jőjjön hozzánk, a mi antikváriumunkba, amely módot fog neki nyujtani az érvényesülésre. Ranschburg örömmel fogadta ajánlatomat és még az év folyamán történt belépése tényleg örvendetes lendületet adott végre, tizenöt év multán, vállalatunk eme igazi “fájdalomgyermekének”.
E részben tehát végre talán bekövetkezett volna némi megnyugvás – de más bajok jelentkeztek.
Nagybátyám ebben az időtájban megházasodott. Édesatyám volt az, aki a megátalkodott agglegényt erre rábeszélte. A családi élettől jótékony hatást remélt kedélyére és hangulatára, mely egyre morózusabb, sivárabb, egykedvübb lett.
Ugyanakkor engemet beiktattak a cégtagok sorába. Atyám kivánta ezt igy, hogy nagybátyám családalapitásával kapcsolatosan törvényes formák szerint is megvalósittassék az az igéret, melyet nagybátyám évek előtt jövőm tekintetében tett.
Házassága után bizonyos változás volt észlelhető nagybátyámon, azon magatartás tekintetében, melyet a vállalat ügyeinek szokásos közös megbeszélései során tanusitott. Mig azelőtt jóformán néma résztvevője volt ezeknek a tanácskozásoknak, alig nyilvánitott véleményt, legeslegritkábban ellenvéleményt; mig azelőtt helybenhagyott és helyeselt mindent, amit előterjesztettünk – mostanában kritizálni kezdte az előterjesztéseket, néha éles gunnyal, néha kétkedéssel és szkepszissel fogadta őket.
Ezt a változást nem birtuk magunknak megmagyarázni. Aki azelőtt teljes közönnyel, apathiával nézte a dolgokat, mintha nem is őt illetnék, az most egyszerre harcos ellenzője lett jóformán minden felvetődő eszmének, ötletnek, intézkedésnek.
Mi okozhatta e változást? – Azt lehetett hinni, hogy most, a családalapitás után, több komolysággal, fokozott felelősségérzettel veszi a dolgokat, inkább behatol azok lényegébe és innen a kriticizmus szelleme. De ezzel szemben állott az, hogy több, nekünk jónak tetsző, eddigi tevékenységünkből szinte önként folyó ügyet egyenesen megakadályozni törekedett – egyik-másik esetben oly meggyőző erővel, hogy célt is ért.
Akkor sehogysem tudtunk e tünet nyitjára jutni. Évek multán azt a magyarázatot véltem helytállónak, hogy nagybátyám házassága alkalmával felesége hozományát fektette be az üzletbe és most már azt féltette – vagy ő, vagy mások. Szuggesztiv természet volt; soha sem lehetett tudni nála, kinek a befolyása alatt áll.
De akármi volt megváltozott viselkedésének az oka, tény az, hogy édesatyámra ez rendkivül idegenszerüen, bántóan hatott. A régi harmónia megszünt – szinte világos volt, hogy nagybátyám feszélyezve érzi magát abban a társasviszonyban, mely eddig rá nézve mindent jelentett – függetlenséget, állást, megélhetést, jövőt. Szinte ugy tetszett, mintha kikivánkoznék belőle és csak alkalmas ürügyet keresne ennek a kivánságnak kifejezésére.
Ha valakiben ilyen szándék van, az okot, az ürügyet hamar megtalálja hozzá.
Ebben az időben kezdtük tárgyalni annak a nagy vállalkozásnak előkészitő és alapvonásait, amely cégünk életében azután fordulópontot is alkotott.
Rudolf trónörökös nagy irodalmi eszméjének miként való megvalósitásáról voltak, a dolog akkori stádiumában természetesen egészen bizalmas előzetes tanácskozásaink, melyek bizonyossággá tették azt, hogy ennek a nagy műnek a közrebocsátását cégünkre fogják bizni.
Magáról erről a műről a következő fejezetben óhajtok szólni – itt csak azt akarom megemliteni, hogy amikor odáig jutottunk, hogy az előkészületeket már jóformán meg kellett egész csendben kezdenünk, az első dolog volt alkalmas helyiség után nézni, ahol az adminisztrációt elhelyezhetjük. A szerencsés véletlen ugy hozta magával, hogy abban a házban, amelyben üzleti helyiségünk volt, az éppen felettünk levő emeleti helyiség kiürült és mi ezt lefoglalhattuk magunknak. Ezt meg is akartuk tenni és egy belső lépcsővel összekötni a két helyiséget. Erre különösen édesatyám helyezett nagy sulyt, mert állandó kontaktusban akart lenni a fent dolgozó személyzettel, elsősorban velem.
Nagybátyám skrupulizált a helyiség dolgában, költségszaporulatot, miegymást emlegetett, de különösen kifogásolta a tervezett belső falépcső megrendelésének tervét, még pedig oly módon és oly modorban, amely sehogysem illett ahhoz a szerephez, amelyet a közös vállalat keretén belül betöltött. Végre édesatyámból is kitört a hónapok óta élesztett elkeseredés, egyik szó adta a másikat, kemény összetüzés keletkezett a testvérek közt és nagybátyám végre kijelentette, hogy ő nem akar többé a cég vállalkozásaiban részt venni, ki akar lépni a cégből.
Aki szives volt idáig figyelemmel kisérni feljegyzéseimet, az meg fogja érteni, minő érzéseket válthatott ki ez a bejelentés édesatyámból. Egy világ omlott össze benne. De férfias megadással nekilátott a helyzetből folyó teendőknek. Minél előbb rendet, végleges rendet akart teremteni, kerüljön bármibe, történjék bármi.
Meg volt sértve benne mélyen és helyrehozhatatlanul az atyai mentor, a szerető testvér, az önfeláldozó társ, az igazságos ember.
Mégis azt lehetett várni, hogy az elválás nagyobb izgalmak nélkül fog végbemenni. De nem ugy történt. A tanácskozásra, amelyen az elválás pontozatait meg kellett beszélni, nagybátyám ügyvéddel jelent meg. Ez legtisztább érzelmeiben sértette atyámat. Ezt öccsének soha sem birta elfelejteni. Ez választotta őt el örökre tőle.
Az elválás végbe is ment 1885 julius havában, még pedig ugy, hogy nagybátyám teljesen ranzsirozottan és gondtalanul vonulhatott vissza, minden teher, gond, felelősség rajtunk maradt. Nagybátyám átvette az antikváriumot, ami azonfölül mint őt illető vagyonrész neki járt, valamint felesége hozományát kikapta. Mi átvettük a kiadóvállalatot és a szortiment-könyvkereskedést és az összes, eléggé tekintélyes terheket.
Hogy igy elválhassunk és nagybátyám követeléseit teljesen kielégithessük, édesatyám egy másik testvérének, Révai Ignác-nak segitségét kellett igénybe venni, ki azt testvéri szeretettel felajánlotta.
Atyám annyira igazságosan óhajtotta ezt az ügyet is elintézni, hogy helyesnek találta felajánlani még azt is, hogy nagybátyám kiválása után is részesedjék annak a műnek az esetleges jövedelmében, melynek óriási méretei és sperativ jövedelmei akkor mint egy fata morgana lebegtek előttünk. Azért, hogy tagja volt a cégnek ezekben az utolsó hetekben, midőn az előkészitő lépések történtek, akarta őt éveken át oly jövedelmekben részesiteni, melyekhez ő soha semmivel hozzá nem járult.
A végleges lebonyolitás során igen kellemetlen izgalmak voltak napirenden; apró ügyekből eredő torzsalkodások, kicsinyes elszámolási differenciák elmérgesitették a viszonyt, mely akkor meg is szakadt teljesen és véglegesen a két testvér között. Soha az életben többé nem találkoztak.
Édesatyámnak végtelen fájdalmat okozott ez a válás és mindaz, amit ennek során tapasztalt. Én a válást követő hónapot szabadságon töltöttem és akkor hozzám intézett leveleiben kiönti keserüségét:
“Nem is tudom, mikor és mit irtam hozzád; nem csoda, annyi izgalmam és bosszuságom volt. Nem ez a cél lebegett előttem, nem ez volt az ut, amelyen életem javarészében haladni iparkodtam. Szenvedélyes, indulatos lettem a számtalan csalódás folytán és eltértem, el kellett térnem attól a jóindulatu és előzékeny gondolkodástól, mely azelőtt bárkivel szemben irányitotta eljárásomat és érintkezésemet.
Annyi áldozat, annyi jóakarat más eredményt szülhetett volna; fáj a csalódás, fáj, végtelenül fáj a háládatlanság, mely határt nem ismer, mely csak egy mentséggel bir: “Budapesti tempó.”
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
“Elkeseredésemben Eperjesre ugy irtam, ahogy, legalább irásban, nem szoktam nyilatkozni; nincs mit csodálkozni rajta, kifogytam a türelemből, kimerültem az engedékenységben.”
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
“Szóval az örömök hullámai árasztják el keblemet és én olyan jól érzem magamat, mint pár évvel ezelőttig soha. Jó testvérem füszerezte életemet, megtanultam becsülni azt a hüséges sáfárkodást, melyet másfél évtizeden át gyakorolt vagyonommal és becsületemmel. Tudom már most, mennyi köszönet és áldás van abban, mikor egy ember testvérének állást, tekintélyt, önállóságot és könnyü, gond nélküli életet biztosit, mikor saját gyermekei jövőjét az ilyen hű sáfárra bizza.
Egy idényre éppen elég tapasztalás!
Nem csoda hát, ha ritkán irok és nem oly hangon, mint valaha. Husz év alatt kiadtam kedélyemnek, rokoni hű keblemnek a javát, hogy azt formáljam emberré, kibe reményt helyeztem saját és gyermekeim jövőjére nézve. Felvettem busásan az árát. Quittek vagyunk.”
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Ezt a fájdalmas csapást édesatyám élete utolsó percéig nem birta kiheverni.
*
Révai Leó kilépése után az antikváriumot, amelyet gazdag és értékes készletekkel felszerelve vett át, ugy ahogy elvezetgette a maga módja szerint. Sokat vásárolt, amikor csak lehetett – keveset adott el akkor is, amikor lehetett volna.
Az értékes erő, akit örökségül hagytunk rá az elváláskor, Ranschburg Viktor néhány év mulva elhagyta őt, akkor, amikor Emich Gusztáv-ot meghivták az Athenaeum-hoz igazgatónak és ő Ranschburg-ot felszólitotta, hogy legyen a munkatársa.
A feladat nagysága csábitó volt. Ranschburg az Athenaeum kötelékében szép pályát futott meg, évek óta egyik igazgatója a naggyá nőtt vállalatnak.
Révai Leó magára maradt. Most talán beláthatta, mily végzetes hibát követett el – bizonyára nem saját kezdeményezéséből, hanem talán inkább a dolgokban és viszonyokban teljesen tájékozatlan emberek befolyása alatt.
A mi vállalatunk évről-évre nőtt, fejlődött, virágzásra jutott – az övé stagnált, küzdött, elcsenevészedett.
Hogy is irta atyám 1879-ben?
“Pest! Pest! Mennyi ámitás, mennyi veszendőbe ment remény, mennyi baj, mennyi gond! Hol és miképp kezdettem volna a gyógykezelést?
Ahol erélytelen, lankadó kéz viszi a gyeplőt – ott rosszul fejlődnek a dolgok.”

XI. 
A TRÓNÖRÖKÖS KÖNYVE
A “Regényvilág” két értékes örökséget hagyott ránk: egy erkölcsi jellegüt és egy materiálist. Az egyik a Jókai barátsága volt, a másik az a köztudat, hogy nekünk megvan az a szervünk, az az organizációnk, amely alkalmas arra, hogy egy nagyobbszerü irodalmi vállalatot terjeszthessünk. A szakkörök is megbecsülték azt a kolportázs-szervezetünket, melyet éveken át folytatott szorgos munkával magunknak megalkottunk, a közönség is a maga módja szerint értékelte.
Olyan volt akkor a helyzet, hogy ha valakit az elé a feladat elé állitottak volna, hogy egy nagy irodalmi mű elterjesztéséről gondoskodjék – mulhatatlanul rá lett volna utalva a mi apparátusunk igénybevételére. Mert csak ez nyujthatott némi biztositékot a sikerre és csak a mi cégünk már akkor elismert reputációja nyujthatta az ilynemü feladat megoldására okvetlen szükséges biztositékokat minden irányban.
Teljesen bizonyos azonban, hogy ha csak ezekkel az objektiv kellékekkel rendelkezünk, sohasem juthattunk volna abba a helyzetbe, hogy a trónörökös könyvének közrebocsátását ránk bizzák. Ősi magyar szokás és hagyomány szerint rábizták volna azt a legkevésbbé alkalmas tényezőre, mulhatatlanul sikerült volna megtalálni azt, aki az egész világon a legeslegkevésbbé jöhet számba és arra rábizták volna a nehéz feladatot.
Hát nem is ennek a mi alkalmas voltunknak, a mi rátermettségünknek tulajdonitható az, ami történt – hanem igenis ennél sokkal fontosabb faktornak, a Jókai Mór értékes és kitüntető barátságának.
Ugy történt az eset, hogy Jókai Mór, akinek mi lettünk 1880 óta állandó kiadói, e réven velünk a legélénkebb összeköttetésben volt. Minden irodalmi dolgát, minden fontosabb magánügyét bizalmasan megbeszélte velünk és igy alkalma volt velünk igazán behatóan megismerkedni és módjában volt nemcsak gondolkodásunkat, felfogásunkat megismerni, hanem betekintést szerezhetett üzleti dolgainkba, tervezgetéseinkbe, manipulációinkba is és abba a szellembe, mely ránk nézve e téren irányadó volt.
Igy azután csak természetes, hogy midőn ő tudomást szerzett arról a tervről, mely Rudolf trónörökös agyában megfogamzott, mi voltunk az elsők, talán az egyedüliek, akiknek erről a még teljesen embrionális dologról emlitést tett. Velünk beszélte meg, hogy milyen álláspontot foglaljon el a maga személyére nézve, melyek legyenek azok a szempontok, amelyeket mint magyar irónak és magyar politikusnak érvényesitenie kell, mi legyen a biztositéka annak, hogy a mi közjogi helyzetünk teljes mértékben kidomborittassék ennél a tervnél, amelynek akkor még csak ködös körvonalai kóvályogtak a levegőben.
Mi már 1884 tavaszán folytattuk ezeket a megbeszéléseket, több mint másfél évvel a mű meginditása előtt. A tanácskozások a legnagyobb titokban folytak – egy szót sem volt szabad azokból bárkinek is idő előtt elárulni, igy kivánta azt a legfőbb intézője a dolognak, de igy kivánta ezt a magyar álláspont érdeke is és igy kivánta a mi érdekünk is.
Jókai ebben az időben gyakran járt Bécsbe, hogy maga is tájékozódjék arról, mi voltaképpen a célja Rudolf trónörökösnek és hogy a maga részéről is tájékoztassa azokat az ottani tényezőket, akik a terv kivitele tekintetében számbajöhettek. De midőn az előzetes megbeszélések után végre őt szólitották fel arra, hogy tegyen részletes előterjesztést az egész munka szerkezete és a kiadás miként való létesitése tárgyában, különösen ez utóbbira vonatkozólag a mi előterjesztésünket kérte be.
Mi ezt elkészitettük, átadtuk neki, elvitte Bécsbe, ott előterjesztette és ez alapon 1884 május 29-én a legilletékesebb tényező, maga a trónörökös olyképp döntött, hogy a kiadandó műnek mi legyünk a magyar kiadói.
Erre a nevezetes alkalomra magam is felmentem Bécsbe, hogy Jókainak szükség esetén rendelkezésére álljak bárminemü felvilágositással.
Jókai Bécsben mindig a “Hotel Wandl”-ban, ebben az egyszerü, régies kis bécsi szállodában szállt meg; ott töltöttem vele az időt, amig elment a Burgba, ott vártam meg, mikor visszajött arról az intim megbeszélésről, amelyen kivüle és a trónörökösön kivül csak a munka kiszemelt osztrák szerkesztője, Weilen József, a trónörökös bizalmasa vett részt. Jókai ekkor fejtette ki programmját, felfogását, szempontjait a tervezett munkáról és teljes sikert aratott. Mindenben az ő felfogása győzött. Pedig voltak igen kényes kontroverz pontok, amelyekről egész sor memorandum feküdt a trónörökös előtt. A hagyományos osztrák felfogás sehogysem birt a teljes paritás gondolatával megbarátkozni. A cimtől a tartalomig, a technikai kiállitástól a kiadás eszközléséig valahogy mindenbe bele akarták venni az osztrák elsőséget. Nem sikerült.
Mikor Jókai visszajött a “Hotel Wandl”-ba, megölelt, megcsókolt és boldog megelégedéssel mondotta el nekem, hogy nagy nap ez a magyar nemzet életében: a leendő magyar király oly álláspontot fogadott el, aminőn még nem állt egyetlen elődje sem, a mű, mely mihamarább meg fog indulni, dicsőségére fog válni a fejedelemnek – de a nemzetnek is. Ő teljes lelkesedéssel fogja magát a rábizott feladatnak szentelni és hiszi, hogy célt fog érni.
Attól a naptól kezdve még sokszor kellett Jókainak Bécsbe mennie, hogy a különböző bizottságok ülésein részt vegyen, még sok kemény diót kellett feltörnie, sok bonyolódott kérdést megoldania, de mindvégig hüségesen kitartott ennek az első döntő napnak az álláspontján és ha bármi differencia merült fel, mely már-már konfliktusra vezetett – mindig maga mögött tudta a trónörököst, aki épp oly szivósan ragaszkodott első megbeszélésükhöz, mint Jókai.
Mi eredetileg ugy terveztük, hogy a munka magyar kiadását mi magunk bocsátjuk közre, a német nyelvü kiadást pedig adja ki egy bécsi kiadó; a nyomdai költséget viseli mindegyik kiadó külön-külön, ellenben a mindkét kiadást terhelő költségeket – igy különösen az illusztrativ költségeket és a tiszteletdijakat – a kvóta arányában (70:30) vagy esetleg a példányszám arányában osztjuk meg.
Mi annyira biztunk a munka jelentőségében és abban, hogy közönségünk azt fel birja fogni és sikert biztosit majd neki, hogy meg mertük tenni ezt az ajánlatot.
Legnagyobb csodálkozásunkra azonban az erre felszólitott bécsi kiadó ezt a kockázatot nem merte vállalni; ő amellett érvelt, hogy ezt a munkát, mely az uralkodó-családot exponálja, csak oly munificenciával szabad közrebocsátani, aminőre magánkiadó nem vállalkozhatik. Ezért azt javasolja, hogy a munka kiadója legyen a bécsi államnyomda, mely különben is ki volt szemelve a nyomtatási munkára és a közrebocsátással megbizandó könyvkiadó csak a terjesztés és árusitás, a kiadói adminisztráció és expedició munkáját végezze, ugy, hogy bizományba kapja a füzeteket és elszámol velük ily alapon. Érdekes, hogy a bécsi kiadó, akinek német nyelvü kiadására az óriás német nyelvterület állott rendelkezésére, kevesebb bizalommal viseltetett a munka vonzóereje iránt, mint mi, akik a szük magyar nyelvterületre voltunk korlátozva.
A bécsi kiadó állásfoglalása már most arra késztette az illetékes bizottságot, hogy érintkezésbe lépjen ugy a bécsi, mint a budapesti államnyomdával. Ránk nézve ez uj helyzetet teremtett, uj tényezővel állottunk szemben, egy állami bürokrata intézménnyel, amely szigoruan előirt minták szerint jár el. Az államnyomda akkori vezetősége felelőssége tudatában kijelentette, hogy természetesen a legnagyobb készséggel vállalja a munka kiadását, annak tipográfiai elsőranguságát minden tekintetben biztositja, azonban egyrészt fedezve kell lennie az esetleges deficittel szemben, másrészt a terjesztés dolgát pályázat utján ruházhatja csak át a legkedvezőbb ajánlattevőre.
Mindezekről a tanácskozásokról és fordulatokról természetesen állandóan értesült Rudolf trónörökös. Ezt az igen kényes kérdést is elibe kellett terjeszteni és ebben azután ő maga dönteni nem is tudott, mert hiszen az esetleges deficit fedezésének kérdése nagy anyagi következményekkel járhatott, ezért ezt a kérdést a maga részéről királyi atyja elé terjesztette. Ferenc József azonnal kijelentette, hogy az esetleges hiány fedezését magára vállalja. Ezt Rudolf trónörökös azonnal levélben közölte Jókai Mór-ral, aki rögtön egybehivatta a már közben megalakitott pénzügyi bizottságot, melynek tudomására hozta a király elhatározását, amiben az államnyomda kikötéseinek egyike, a nehezebbike, kielégitő megoldást nyert. Ami már most a másik kikötést illeti, arra nézve kijelentette, hogy az államnyomda megteheti azt, hogy pályázat utján ruházza a kiadandó mű terjesztését valamely könyvkereskedői bizományos cégre, ez esetben azonban ő, Jókai Mór, visszalép a szerkesztéstől és a vállalat vezetésétől, ő ezt az ügyet nem tartja sablonos pályázat utján elintézhetőnek. Akire a trónörökös könyvének elterjesztését, ennek a munkának a közönséggel szemben való képviseletét és érdekeinek gondozását ráruházzák, annak nemcsak anyagi, hanem erkölcsi biztositékokkal is kell rendelkeznie és képességgel kell birnia arra, hogy a hozzáfüzött reményeket megvalósitsa. Ez nem szálllitási üzlet, amelynél keressük az olcsó ajánlattevőt, ez nem munkateljesitmény, amelynél anyagi garanciákkal bástyázzuk körül a kikötések teljesitését, ez a trónörökös könyve közrebocsátásának legfontosabb életkérdése, ezen fordul meg annak sikere; mi sem a trónörököst, sem magunkat a bukásnak ki nem tehetjük egy régi copf és oly elv kedvéért, amelynek helyességéhez különben is szó fér. Egyébként is a maga személyében annyira angazsálva van a Révai Testvérek céggel szemben, amely az összes előmunkálatokat eddigelé vele együtt végezte, hogy semmi tekintetben nem állhatna az ügynek tovább rendelkezésére, ha ennek a cégnek a közremüködése kikapcsoltatnék. A felhozott érvek természetesen eldöntötték a kérdést, nem is annyira az érvek, mint Jókai egyéniségének varázsa. El sem képzelhették azok az urak, hogy Jókai nélkül létre lehetne ezt hozni; hogy a magyar nemzeti szempontot a trónörökös e vállalkozásában más is megtestesithetné, mint Jókai Mór.
Ez előzmények után jött létre 1885 julius 8-án szerződésünk a magyar királyi államnyomdával, mely ránk ruházta a kiadandó mű főbizományát. Aki nem élte át mindazt, amit az eddigiekben bizonyára csak halvány szinekben sikerült ecsetelnem, aki nem érezte át azoknak a küzdelmeknek sulyát és terhét, amelyeket meg kellett vivnunk; a közönség tájékozatlanságával, tudatlanságával, közönyével és nemtörődömségével, aki nem vivta meg oly igazán és keservesen a maga struggle for life-ját, aki nem táplált hiábavalóan annyi reményt és akit nem ért annyi csalódás: az nem igen tudja mérlegelni ennek az eseménynek a horderejét. Ránk nézve, képzeletünkben és meggyőződésünk szerint, ennek a szerződésnek megkötése vállalkozásunk eddigi életében a legfontosabb esemény, valóságos fordulópont volt. Semmiféle eddigi balsiker nem birta megingatni azt a hitünket, hogy ennek a vállalkozásnak feltétlenül sikerülnie kell. Ami csak biztosithatja egy irodalmi munka sikerét, az itt meg volt adva. Minden tényező harmonikus együttmüködése megvolt. A legnagyobb elterjedésre lehetett épiteni, a legnagyobb érdeklődést lehetett számitásba venni.
Ezuttal nem is csalódtunk. A siker bekövetkezett.
*
Megindult az előkészités lázas munkája. Jókai maga mellé vette Nagy Miklóst, a gyakorlott, fürgelábu, szorgalmas szerkesztőt. Megindult a szerkesztőség, a különböző bizottságok összeállitásának dolga, az irók összeválogatása, a művészek kiszemelése és minden egyéb, ami ily nagy mű előkészitésével jár. Hiszen a legnagyobb munkáról volt szó, amelyet eddig magyar nyelven közrebocsátottak. És amellett állandóan összeköttetésben kellett maradniok az összekötő szerveknek a bécsi szerkesztőséggel, a bécsi bizottságokkal, a bécsi nyomdával, a szükséges harmónia fenntartása miatt, és ügyelniök kellett arra, nehogy valami helyrehozhatatlan hiba történjék.
A közélet legelső tényezőinek közremüködésével alakult meg a legfelsőbb igazgatótanács, a szerkesztő-bizottság, a pénzügyi bizottság és a müvészi bizottság.
Emellett meg kellett oldani a legnagyobb problémát, azt, hogy hazánk sajátságos népalkatánál fogva ebben a munkában a nemzeti szempont megóvása mellett az összes népfajok tárgyilagos ismertetésének dolga feltétlenül biztosittassék, és mindazok a szempontok érvényesüljenek, amelyek az egységes Magyarország létjogát megállapitják. Ezt a nagy nehézséget akként oldották meg, hogy a szerkesztő-bizottságba a horvátok, szlavonok, szerbek, románok, erdélyi szászok, tótok, rutének, szepesi németek, Bács- és Temes-vidéki németek, bolgárok, zsidók, örmények, cigányok népismei részére külön-külön referensek hivattak meg az illető népelemek kiválóságai közül, azoknak hozzájárulásával, azoknak kijelölése mellett.
Ennyi előkészület után végre 1885 október 20-án bocsáthattuk közre első közleményünket a könyvkereskedelemhez intézve és november 15-én a hivatalos prospektust a nagy közönség részére.
1884 március 27-én levélben értesitettem Jókai Mór-t arról, hogy épp most olvastam el “a nagy vállalat tüzetes programmját” és 1885 november 15-én volt csak lehetséges ezt a tüzetes programmot közzétenni. Mennyi változás esett rajta e hosszu idő alatt! Mennyire nem volt még tüzetes az első fogalmazvány! Ez volt a legnehezebb munka, a programm megállapitása, a nagy nehézségek leküzdése, a megmozdulás, az inditás.
Az egyébként igen rövidre fogott tájékoztató prospektus bejelenti, hogy Rudolf trónörökös főherceg kezdeményezésével és közremüködésével 1885 december 1-én megindul ,,Az Osztrák-Magyar Monarchia irásban és képben” cimü mű, amelynek célja a monarchia határain belül lakó minden népfaj történeti kifejlődését, nyelvét, kulturája fejlődését a művészetben és tudományban, munkáját kereskedelemben és iparban, sajátságait népjellemben és szokásokban, teljes hűséggel előadni és a népies modorban megirottakat müvészi kivitelü rajzokban megeleveniteni.
A munka akkor 15 kötetre volt tervezve, amely két heti időközben megjelenő két ives füzetekben tiz év alatt kerülne teljesen a közönség elé. Ezt Jókai akkor oly hosszu időnek tartotta, hogy megnyugtatásul mindjárt hozzá is tette egyik közleményében:
“A szerkesztőségi apparátus azonban ugy van berendezve, hogy bármelyikünk müködésének időközbeni megszünése legkisebb fennakadást sem fog okozni.”
Jókai a terjesztés dolgába nem avatkozott bele. Teljes bizalommal volt hozzánk és azt egészen ránk bizta. Meg volt győződve arról, hogy mindent el fogunk követni a terjesztés sikere érdekében. De magának tartotta fenn, különösen az első időben, a sajtónak közleményekkel való ellátását. Igen nagy sulyt fektetett erre és a prospektus megjelenése idején állandóan azok felett a módok felett töprengett, amelyek a sajtó érdeklődésének megnyerésére alkalmasnak látszanak. Ezidőbeli hozzánk irott levelei, névjegyei és cédulái mind e körül forognak. Hol ugy intézkedik, hogy küldjük szét a prospektust, hol visszaszivja még aznap délután e rendelkezését, mert előbb más közlést akar a lapokba tenni. Végül abban állapodik meg, hogy maga szerkeszt egy ismertetést a sajtó és a munkatársak részére, amelyben őket teljesen tájékoztatja a munka felől. Ezt meg is irta és saját neve aláirásával küldette szét általunk. Ez volt az ő külön programmja, amelyben azokról a dolgokról is jelentést tett irótársainak és a sajtónak, amelyeket a nagy közönség előtt a programmban nem volt szükséges feltárni. Ebben a közleményben nyilatkozik a kvótáról, amely minket ebben a vállalatban megillet s amely a teljes paritás elvén alapszik. Részletesen elmondja az első kötetek tartalmát, felsorolja az első cikkek fejezeteit, mintegy utasitást akarva adni a munkatársaknak, mire legyenek figyelemmel cikkeik megirásánál, hogy “tárgyaikat kellő rövidséggel közöljék, anélkül, hogy az eladás érdekességét csorbitanák, a kutatás alaposságát mellőznék.”
Közli továbbá, hogy minta gyanánt megirt egy próbacikket Debrecenről, amelyet kész minden munkatársnak, aki kivánja, megküldeni. Közli ebben az ismertetésben a kiadás körülményeit és azt is, hogy a trónörökös az őt megillető tulajdonjogot a két államnyomdára ruházta át és hogy ha veszteség volna a vállalaton, azt az uralkodó saját magánpénztárából fogja fedezni. Erre azonban – jegyzi meg, – aligha kerül sor. Közli továbbá, hogy “e mü számára egy önálló xylographiai intézetet állitottak fel Budapesten Morelli tanár vezetése alatt, melyben legkitünőbb fametsző müvészeink müködnek becsületünkre váló szép sikerrel”.
Erről a szép sikerről beszél más vonatkozásban is. Azt mondja:
“Ugyanezt fel kell jegyeznem szellemi munkatársaimról is. Ez nehéz munka. De még eddigelé mindazok az irótársaim, akik közremüködnek, a legnagyobb előzékenységet tanusitották. Annak nevezhető, amidőn egy iró a kidolgozott müvet a másik által átidomittatni, beolvasztatni, alkalmaztatni, vagy éppen, ha nem volt a célnak megfelelő, egészen mellőztetni engedi. Saját cikkeim is alá vannak vetve e procedurának, egész kiszedett ivek, összevissza korrekturázva, s utoljára keresztülhuzva hevernek fiókomban saját feladványaimból. Annak ezután is igy kell menni. Szakbizottságaink éppen azért vannak, hogy előlegesen szigoru kritikát gyakoroljanak, s minden barátságot és deferenciát mellőzzenek; ami első kézből nem a célnak megfelelően ütött ki, azt át- vagy ujradolgoztassák.
Ha mindamellett is lesznek a munkának hibái és hiányai, azoknak feljegyzéseért a szerkesztők csak háladatosak lesznek a kritika iránt.
Közvéleményünk orgánumairól feltesszük, hogy a mű megitélésénél figyelembe veendik a nehézségeket, amelyeken annak magát keresztül kell küzdenie s mindenek előtt azon szempontot nem fogják elveszteni, mely szerint a munkában a monarchia egykor leendő uralkodója ismerteti meg országainak sokféle népeit egymással és a világgal; maga is személyesen áttanulmányozva azoknak helyzetét, sajátságait, s az alatt is, mig a trónörökös cimét viseli, magát a szellem harcosainak élére állitja, s büszkeségét találja abban, hogy vezére lehet annak a tábornak, mely a hatodik nagyhatalom seregéhez tartozik.
Üdv az olvasónak.
Jókai Mór.”
*
Most a mi munkánk következett. Mi is hetek és hónapok óta elkészültünk a magunk feladataira. Teljes készenlétben vártuk az időpontot, amidőn sikra léphetünk. Legelső közlésünk a könyvkereskedelemnek szólt, amelyet felszólitottunk, hogy e munka kulturális nagy fontosságát tekintve, mindent kövessen el annak sikere érdekében. A könyvkereskedelmet azonban itt egy egészen különlegesen nehéz feladat elé állitottuk. Ennek a munkának, mint tudva van, Bécsben német kiadása is jelent meg. Müvelt közönségünk jórésze német könyveket vesz és olvas. A körülményeknél fogva mi természetesen nem állhattunk ellenséges álláspontra a német kiadással szemben, hiszen az részben a mi közremüködésünkkel készült. Mégis az elé a feladat elé kellett állitanunk az egész magyar könyvkereskedelmet, hogy ezuttal lehetőleg teljesen mellőzze a német kiadás propagálását és kizárólag a magyar kiadás terjesztésére forditsa minden figyelmét, sőt ezt becsületbeli kötelességévé tettük a magyar könyvkereskedelemnek és kellően indokoltuk is. Megmagyaráztuk, hogy amig a német kiadás elterjedhet széles e világon, addig a magyar kiadás hazánk határain kivül nem találhat közönségre.
“Itt a hazában kell tehát nekünk, magyar könyvárusoknak vállvetett munkássággal megtenni mindent, amivel e művel szemben a magas kezdeményező állásának, a közremüködő jeles hazafiaknak, kulturális missziónknak és karunk hivatásának tartozunk”.
Kifejeztük azt a reményünket, hogy ezuttal nem fogunk csalatkozni a magyar könyvkereskedelem hivatott voltában és hazafiasságában.
Nem is csalódtunk. El kell ismernünk, hogy a magyar könyvkereskedelem ezuttal megtette kötelességét. Mi azonban a magunkra vállalt nagy felelősségnél fogva nem érhettük be ezzel, annál kevésbbé, mert hiszen a könyvkereskedelem még nem volt eléggé kifejlett állapotban. Igen sok helyütt egyáltalában könyvkereskedés még nem is volt és igy a terjesztésnek minden egyéb eszközét is sorompóba kellett állitanunk. Felfrissitett és kiegészitett kolportázs-apparátusunk nagyszabásu működést fejtett ki a megrendelők megszerzése végett. A megrendelések kézbesitését természetesen a könyvkereskedelemre biztuk. De ezenfelül igen nagyszabásu közvetlen propagandát kellett kifejtenünk, ha azt akartuk, hogy az egész országban mindenki értesüljön e munka kiadásáról és mindenkinek mód nyujtassék annak megrendelésére. Nincs a társadalomnak az az osztálya, amelyet körleveleinkkel és prospektusainkkal fel nem kerestünk volna. Ami cim az akkori viszonyok között, amikor még nem voltak cimirodák, hozzáférhető volt, azt hónapokon át tartó szorgos munkával összeszedtük és feldolgoztuk. Egész tömegét az előre elkészitett nyomtatványoknak küldtük szét rövid idő alatt és igy sikerült néhány nap alatt szinte az egész ország értelmiségében azt a hangulatot kelteni, amely a munka sikerét biztosithatta. Ahova kolportőrjeink eljutottak, ott már el volt készitve a talaj, ott már megvolt a kellő hangulat, már ki volt alakulva a megrendelési szándék.
Ez a mi propaganda-akciónk volt az első ilynemü nagystilü akció egy irodalmi mű elterjesztése érdekében Magyarországon. De ez volt az első nagy siker is.
Amikor mi lehetségesnek tartottuk, hogy saját kockázatunkra indithatjuk meg: az egész vállalatot, akkor 10.000 példány elhelyezésére véltünk bizton számithatni. Maguk az intéző körök csak 6000 példányt vettek számitásba; a bécsiek 80.000 példányban preliminálták az elérendő példányszámot. És mi történt? Mi 16.000 példánnyal indultunk meg, a bécsiek 38.000-rel.
Ez a nagy és eddig páratlan siker magyar irodalmi mű terjesztésében kivánatossá tette, hogy ezuttal tájékozást lehessen szerezni arról, mely vidékeken és minő arányban terjedt el a mű, valamint arról, hogy a társadalmi rétegezés szerint minő foglalkozási ágak körében lehetett és minő arányban elhelyezni a munkát. Mindazok, akik közel álltak a munkához, egy ily kulturstatisztika elkészitését érdekesnek és tanulságosnak mondották és mi ennek folytán készséggel vállalkoztunk erre a nem kis munkára. Szétküldöttük a kérdőiveket az összes terjesztőkhöz és az összes beérkezett és a mi előfizetési könyveinkben összegyült anyag számbavételével néhány hónap mulva abban a helyzetben voltunk, hogy ezt a statisztikát áttekinthető táblázatban közölhettük az érdekeltekkel. Az akkori lapok a táblázatot nyilvánosságra is hozták. Azóta a viszonyok annyira megváltoztak, hogy nem igen volna gyakorlati célja annak, hogy e helyütt ezt az átnézetes kimutatást részletesen közöljem. Végeredménye az volt, hogy Magyarország akkori összes népességét számbavéve, 1000 lakosra esett 0,95 előfizető és Magyarországnak csak magyar ajku lakosságát véve számba, 1000 magyar ajku lakosra esett 2,04 előfizető.
*
Abban a hitben voltunk mindnyájan, hogy az összes kényes kérdéseket sikerült előzetesen megoldani; tévedés volt. Amint az első kötetek befejezése felé közeledtünk és gondoskodnunk kellett megfelelő bekötésekről és bekötési táblákról, egy nagy közjogi probléma merült fel. Az osztrákok olyan táblarajzot mutattak be nekünk, amely a monarchia cimerét tüntette fel. Mi ezt megfelelőnek nem tartottuk. Azt sem, hogy ők a német kiadást egy ilyen összmonarchiás cimerrajzzal adják ki, még kevésbbé azt, hogy a mi kiadásunk ilyen bekötésben kerüljön napvilágra. A legkülönbözőbb megoldási eszmék merültek fel. Az összes bizottságok ismételve összeültek, végre is a következő határozatban állapodtak meg: A Magyarországot tárgyaló kötetek a magyar királyi koronával és a magyar cimerrel diszitve jelennek meg. Az Ausztriát tárgyaló kötetek az osztrák koronával és osztrák cimerrel legyenek ellátva, miglen azok a kötetek, amelyeket közöseknek neveztünk, nevezetesen a bevezető kötet és a Boszniát és Hercegovinát tárgyaló kötet mindkét koronát és mindkét cimert fogja feltüntetni. Ebben azután megnyugodtak az osztrákok is.
De nagy nehézséget okozott magának a táblarajznak elkészitése is. A művészek közül sokan vágytak ennek a rajznak a szerzőségére. Nem tudtunk máskép kitérni a sok ajánlat elől, mint hogy felkértük az iparmüvészeti társulatot, hogy tüzzön ki a mi hozzájárulásunkkal egy pályázatot, hogy a munka jelentőségének minden tekintetben megfelelő diszkötést ily uton biztosithassuk. Ennek a pályázatnak lett eredménye az a stilszerü és szép kötés, amellyel Benczúr Béla a pályázatot elnyerte.
Küzdelem nélkül azonban még ez a bekötési-táblaügy sem mult el. A mű népszerüsége és nagy elterjedése okozta, hogy az üzleti vállalkozás ezt az alkalmat nem akarta elszalasztani és valamelyes módon a maga részére hasznositani akarta. Igy történt, hogy még mielőtt a pályázat eldőlt volna, egy pesti könyvkötészet gyüjtőmappákat hirdetett, amelyeket a közönség abban a hiszemben rendelt, hogy bekötési táblákat kap. Ez volt azonban a kisebb baj. A nagyobb baj az volt, hogy a bécsi könyvkötőipar a maga dominiumának tekintette a bekötési tábla ügyét és azt ki akarta aknázni. Eddig is ugy volt, hogy nagyobb elterjedésü füzetes vállalatok részére egy igen életrevaló bécsi könyvkötőiparos ilyen bekötési táblákat gyártott és hozott forgalomba. Sérelmesnek találta tehát ez a bécsi cég, midőn ebben az esetben mi udvarias levélben figyelmeztettük arra, hogy “Az Osztrák-Magyar Monarchia irásban és képben” egy oly speciális mü, amelynél erről az üzletről le kell mondania, mert nekünk meg kell védenünk a magunk közönségét, a magunk iparát és a magunk könyvkötőjét. Mi a pályázat által elfogadott rajzot átadtuk egy jeles iparosnak, Gottermayer Nándor-nak, aki azt megvésette és sok ezer példányt készitett a táblákból előre. Mindenképpen berendezkedett a nagy üzemre s szorgalommal, hozzáértéssel és ügybuzgósággal törekedett a könyvkötészetnek ezt az ágát Magyarországon meghonositani, ezen a téren is bizonyos önállóságra juttatni bennünket. Ez sikerült is neki, az ő munkájának köszönhető, ha Magyarországon a könyvkötészet önállóvá lett és a magyar könyvkiadók attól az időtől kezdve tömegáruikat nem Bécsben, sem Lipcsében, hanem Budapesten köttethették be.
A bécsi könyvkötő azonban nem akart tágitani. Arra az engedményre hajlandó volt, hogy lemond a maga által tervezett táblának közrebocsátásáról, ha mi őt megbizzuk avval, hogy a mi “hivatalos” tábláinkat készitse el a mi részünkre. Mi ebbe természetesen nem egyezhettünk bele, mert hiszen a “Monarchiá”-ra nézve technikai tekintetben is ki volt tüzve a teljes paritás elve és nekünk a jelentékeny könyvkötészeti munkálatokat épp ugy biztositanunk kellett a magyar ipar részére, mint ahogy a nyomdai munkát, a fametszést, a papirgyártást, stb. is a magyar ipar végezte el.
Célt nem érvén a bécsi könyvkötővel szemben, végre kénytelenek voltunk a bécsi szerkesztő-bizottság elnökét, Weilen kormánytanácsost levélben megkeresni és felkérni ennek az ügynek elintézésére. Weilen igazán elismerésre méltó lojalitással és az osztrákoknál ritka belátással kezelte mindeddig a “Monarchia” ügyeit és ezuttal is mindent elkövetett a dolog elsimitására. Annyira ment, hogy ebben a jelentéktelennek látszó ügyben magát Rudolf trónörököst is informálta. Ő mindenképpen le akarta szerelni a bécsi könyvkötőt, de erre semminemü eszközzel nem rendelkezett, mert a bécsi könyvkötő kivágta azt a nagy argumentumot, hogy az ő munkásai házas emberek, azok részére munkát kell biztositania és miután ezidőszerint a “Monarchia” bekötése a főmunka, neki ebben részt kell vennie már csak ezért is.
Ezek után már most rajtunk volt a sor, a közönséget felvilágositani arról, hogy az éveken át megjelenendő kötetek egyöntetü bekötését csak ugy biztosithatja, ha azt a hivatalos táblát rendeli meg, amelynek egyforma elkészitéséről mindvégig gondoskodni fogunk. Ennek megvolt azután a maga hatása, mert a bécsi könyvkötő rövid idővel rá érdeklődés hiján mégis csak abbanhagyta a maga bekötési tábláinak gyártását.
*
A füzetek a programm szerinti időközökben pontos egymásutánban jelentek meg, váltakozva osztrák tartalmu, magyar tartalmu füzetek és a bevezető kötet anyaga. Igy vált lehetővé, hogy 1888 őszén jóformán egymásután a munka 3 kötete, mint teljes egész jelenhetett meg kötetes kiadásban: a Bevezető kötet, az Alsó-Ausztria kötet és a Magyarországot tárgyaló első kötet. A magyar sajtó ez utóbbit méltatta különös figyelmére. Az egész mű szerkezetét és értékét voltaképpen csak a kötetes kiadásban látta meg a figyelmes biráló. Akik azt következtették a vállalat unalmas ciméből, hogy száraz adathalmaz lesz, azok kellemesen csalódtak, amidőn az első kötetet kézhez vették. Hiszen nagyrészt a Jókai ragyogó tolla töltötte azt be, a Jókai tolla, amely természetesen nem követte a népismertetések sablonszerü modorát, hanem az ő megkapó, közvetlen előadásában irja le a magyar népet, jellemző tulajdonságaival.
Ennek a kötetnek megjelenése 1888 őszén alkalmul szolgált nekünk arra, hogy most a terjesztés munkáját a kötetes kiadásra is kiterjesszük. Gondoskodnunk kellett arról, hogy ami a terjesztés terén esetleg az első stádiumban elmulasztatott, most a kötetes kiadás alkalmával helyrehozassék.
Ezt meg is tettük, aminthogy egyáltalában ezekben az esztendőkben szünet nélkül e munkának a propagálásával foglalkoztunk, annak szenteltük jóformán egész erőnket, erre összpontositottuk minden figyelmünket.
Több mint három év mult el a munka megkezdése óta, már 96 füzet jelent volt meg, midőn egyszerre az a katasztrófa következett be, mely a monarchiát is, a “Monarchiát” is a legmélyebb gyászba boritotta.
Egy szó nyilallott a hazán keresztül,
Egy röpke szóban annyi fájdalom.
Rudolf trónörökös végzetes balesetnek esett áldozatául, vele a magyar nemzet legszebb reménye szállt sirba.
Harminc év mult el azóta (1889 jan. 30.), de én még ma is ugy emlékszem rá, mintha tegnap történt volna, minő megdöbbenés szállta meg az embereket annak a szürke téli napnak a délutánján, amikor ez a hir Budapestre jutott. Senki sem tudta egész bizonyosan, senki sem akarta hinni. Mikor aztán bizonyossággá vált, ugy érezte mindenki, hogy nagy szerencsétlenség érte az országot.
Ez nem a lojalitás érzése volt, ez nem a részvét érzése volt a szerencsétlen királyi pár, a hitves, a gyermek iránt, ez valami titkos előérzet volt, mely nagy katasztrófák bekövetkezését vezette le ebből a gyászesetből.
Én a Rudolf trónörökös korai halálának nagy jelentőségét a mi országunk, a mi nemzetünk részére csak most ismertem fel. Csak most, a világháboru rémségei után, nemzetünk nagy szerencsétlensége, országunk pusztulása idején.
Jókai Mór abban a gyönyörü emlékbeszédben, melyet 1889 május 5-én a Magyar Tudományos Akadémia közgyülésén tartott a trónörökös felett – magyarázatát keresi az ő halála talányának és ezeket mondja:
“Ő látta az egész gépezetet, mely a világot mozgatja: az általános fegyverkezést, melyben Európa hatalmasságai egymást felülmulni törekszenek; szemlélte az uj találmányokat a fegyverzet terén, a hadseregnek milliókra menő felszaporitását, a népseregek fejlődését; a briareusi készülődést az egész világrészben s ennek éltető vis motrixát, a minden nemzetbeli chauvinismust, a hóditási, terjeszkedési és visszatorlási áramlatokat. Amellett egyenes betekintése volt a nyilt és titkos diplomácia minden szövevényébe, láthatta a be nem vallott szövetségek fenyegető keletkezését. Tudhatta jól, hogy ha a jelkiáltás elhangzik, feltarthatatlanul lángba borul egész Európa. A háboru, mely akkor kitör, nem futó vihar lesz, mely végigzajlik és aztán elpihen; hanem vérözön, mely minden országot elborit s hegyláncokon, tengereken meg nem akad. És azt is tudta, hogy a nagyhatalmak fegyveres ármádiáin tul is van még egy tábor, mely beavatkozhatik a világháboruba: “a nyomor tábora.” Az a föld alatt haladó áramlat, az a tábor, amelynek nemzete a “Senki” és vallása a “Semmi”. Az apokaliptikus hadjárat nyomában hordja a népjólét pusztulását, a nemzetgazdasági kataklizmát. Miért ezt bevárni? Miért nem megelőzni?...
Lelkét megtörte az az emberfölötti ellenmondó helyzet: egy világtörténelmi missziónak ráruházása és annak a korszellem általi elitéltetése között. Megtörte lelkét a jövendő titkaiba vetett rémlátás, mely titkokat jobban láthatott, mint más: ugyanaz a rémlátás, mely Széchenyi lelkét sötétségbe boritá és a halálba üzte. Nem kell illó méreg, nem Circe bűvitala, nem Nessus inge az erősnek: elég a meghasonlás az erős akarat és a még erősebb lehetetlenség között, hogy lelkét kiszakitsa idegei közül...
Nekem erős hitem, melytől meg nem válok, hogy az örökké felejthetetlen Rudolf trónörökös balvégzete a világbékének hozott önáldozat vala...”
A költő igy álmodta meg ezt, igy akarta kimagyarázni a kimagyarázhatatlant, igy felfoghatóvá tenni a felfoghatatlant. De ma – Európa mai helyzetében, mindazok után, amik az utolsó évtizedben történtek, – nekem erős a hitem, hogy a világháboru nem kerül kitörésre, legalább is mi nem kerülünk ennek fergetegébe – ha Rudolf trónörökös életben marad.
Az ő életben maradása kizárta volna azt a politikát, mely minket oda sodort, hogy ez a világfelforgató és minket végpusztulásba kergető háboru a mi határainkon gyult ki, hogy ezért a nagy szerencsétlenségért minket tegyenek felelőssé, hogy érte minket büntessenek meg.
Mert ugyancsak Jókai, aki őt a legjobban ismerte, tesz tanubizonyságot mellette ugyanebben a beszédében, midőn ezeket a szavait idézi:
“A rosszindulat ellenében tanusitsunk mi jóindulatot: ez legyen a fegyverünk és vértünk, bizonyitsuk be tényekkel, hogy mi minden nemzetiség iránt egyenlően igazságosak vagyunk.” ...
És Jókai állapitja meg róla azt, hogy:
“Ő tudta azt, hogy a szeretet hajszála erősebben köt össze, a megbecsülés mágnese elválhatatlanabbul tapaszt össze népeket és országokat, mint a törvény vaskapcsai.”
Akinek ez a hitvallása, az megóvja a békét nemzetének, az nem engedi azt háboruba sodorni.
Hogy Rudolf trónörökösnek ez volt a hitvallása – ennek a legbeszédesebb bizonyitéka éppen a Monarchiáról szóló nagy mű, a mód, ahogy azt vezette, az irány, amelyet követett, a cél, amelyet kitüzött.
Ez a munka volt rövid életének legbecsvágyóbb ténye, legkomolyabb cselekedete, legbecsesebb tartalma. Korai halálával ez a munka maradt itt legárvábban, elhagyottan, gazdátlanul.
*
Ferenc József elhatározta, hogy azt a nagy irodalmi vállalatot, melyet felejthetetlen fia megkezdett, az ő terve szerint, az ő szellemében kell befejezni.
A védnöki tisztet ráruházta Stefánia özvegy trónörökösnére és felkérte az illetékes vezető egyéniségeket, hogy folytassák a munkát ott, ahol abbanmaradt, ugyanazzal a buzgósággal és lelkiismeretességgel, mint eddig.
A munka programmszerüen haladt tovább, minden fennakadás, minden zökkenés nélkül, azonban anyagi tekintetben mégis nagy csapást jelentett a műre a trónörökös halála.
Hiszen ilyen hosszu lélegzetü munkánál, a hosszu megjelenési időre való tekintettel, mindenkor számba kell venni a tetemes apadási hányadot, de az ilyen kataklizmára nem lehet számitani, mint aminő beállott a munkára nézve a trónörökös hirtelen halála folytán.
Akkor egyszerre megcsappant a rendelők száma, a közönség azt hihette, hogy a munka nem fog befejeződni, hogy csonkán maradnak a megkezdett kötetek, hogy pénzét hiába dobja ki érte; hiábavalók voltak az idején közzétett figyelmeztetések és felvilágositások, ezeket nem igen vették figyelembe.
Nem lehet biztosan megállapitani, hány előfizetőt veszitett a vállalat a trónörökös halála folytán; az árván maradt irodalmi munka járatását abbanhagyták mindazok, akik talán csak lojalitásból és a trónörökös iránti érdeklődésből azért rendelték meg a munkát, hogy ebből megismerjék a leendő uralkodó szellemét; midőn ez az érdek megszünt, elejtették magát a vállalatot is.
Ebben az időben volt legerősebb az apadás, de azután is évről-évre folytatódott a maga természetszerü utján; semminemü ilyen vállalkozásnál nem lehet számitani arra, hogy minden előfizető végig járassa a munkát, különösen a füzetes vállalatnál. Az előfizetők elkedvetlenedése, következetlensége, állhatatlansága, elszegényedése, elhalálozása és még egyéb ilyen külső körülmények erősen hozzájárulnak az előfizetők számának megcsappanásához.
A trónörökös könyve, mely 16.000 példánnyal indult és halála alkalmával körülbelül 14.000 példányban fogyott, akkor egyszerre leszállott mintegy 10.000 példányra és a rákövetkező években fokozatosan a befejezésig mintegy 5000 példányra.
Ezzel a példányszámmal érkeztünk meg 1901 október 1-én az utolsó, a 396-ik füzethez.
*
Akkor, 17 év multán nyert befejezést a néhai Rudolf trónörökös kezdeményezésével megindult és mindvégig programmjához hiven folytatott nagy néprajzi és tudományos munka; sok száz iró és művész vett részt a munka megalkotásában, amely a maga nemében párját ritkitja a világirodalomban. 21 nagy kötetben 572 közleményt tartalmaz a munka, 4520 rajzzal és 19 szines képmelléklettel. 7 kötet kizárólag Magyarországgal foglalkozik és minthogy ezek természetesen a német kiadásban is megjelentek, ennek a 7 kötetnek a világ könyvtáraiban elhelyezett példányai a nem magyarul tudó világra nézve egyedüli kutforrása a magyarsággal való megismerkedésnek.
Mindezekkel az adatokkal beszámolt a vállalat főintézőbizottsága az utolsó ülésen. Mielőtt a feloszlást kimondották, a mű kiadásával és pénzügyi kezelésével megbizott államnyomda igazgatója most már elérkezettnek látta a pillanatot, hogy szóba hozza a vállalat tetemes deficitjét. Az annak idején tett királyi kijelentéshez képest a pénzügyi bizottság és az államnyomda igazgatósága ennek a deficitnek a fedezését a király magánpénzéből látta előre, arról kellett tehát most dönteni, hogy milyen formában történjék az erre vonatkozó elterjesztés és ki adja azt át a királynak. Ekkor felállott Jókai és előadta, hogy a vállalatot szabatosan oly költségvetési határozatok között vitték, amelyek annak a meginditásakor meg lettek állapitva. Semminemü hiteltullépés nem történt, semmiféle extravaganciát nem követett el senki, hüségesen és becsületesen sáfárkodott mindenki, akinek ehhez a munkához köze volt és mindent elkövetett a pénzügyi bizottság is, amelynek tagjai Magyarország pénzügyi szaktekintélyei voltak. A deficitet kizárólag az a szerencsétlenség okozta, mely a Gondviselés kifürkészhetetlen akaratából Rudolf trónörökös halálával hazánkat sujtotta és mely elsősorban az ő irodalmi munkája sorsában nyilatkozott meg. Nem volna helyén való, nem volna gyöngéd dolog most, a munka befejeztekor, a királyt erre a soha be nem hegedt sebre emlékeztetni, nem volna tapintatos, ebből keletkezett igéretére és kötelezettségére figyelmeztetni. – “Magyar ember nem megy kontóval a királyhoz!” ezekkel a szavakkal fejezte be Jókai felszólalását és ezzel az ügy el is volt intézve.
Az utolsó, befejező füzethez lendületes utószó van csatolva, aláirás nélkül, de Jókai Mór tollából; az utószó igy hangzik:
“Valósuljon meg a dicsőült kezdeményezőnek az előszóban kifejezett magasztos kivánsága. Ez országok népei egymást e műből megismerve, egymást szeretni, becsülni, támogatni, a trónt és a hazát hiven szolgálni törekedjenek, boldogságban, szellemi haladásban egymással versenyezzenek.
Engedje a Mindenható, hogy amit e munkában a jelenkort visszatükrözve megirtunk, az évek során önmagát dicsőségesen tulhaladja, hogy a monarchia két államának országai mind anyagi gyarapodásban, mind szellemi előhaladásban az eszményi tökéletesség felé közeledjenek, hogy népeik egymás szeretetében találják jövendőjük biztositását s történelmük évlapjai mind békében, mind harcban dicső korszakokat jegyezzenek föl szeretett uralkodójuk áldott jogara alatt...”
Mily messzire estünk ettől, mily másként alakult ki a monarchia népeinek sorsa!
Ami itt e földön történt, az oly rettenetes, hogy azt még a Jókai fantáziája sem álmodhatta meg az földöntúli világában.

XII. 
A “PALLAS-LEXIKON”
A mult század 90-es éveinek első kimagasló irodalmi eseménye a “Pallas Nagy Lexikona” volt.
Nem az első nagy lexikon volt ez magyar nyelven, de az első európai szinvonalon álló magyar lexikon. Ősei voltak az 1831–34-ben megjelent “Közhasznu ismeretek tára” 12 kötetben, mely voltaképpen a Brockhaus-féle Konversations-Lexikon magyar forditása, illetőleg a mi viszonyainkhoz alkalmazkodó átdolgozása volt. Ezt Wigand Ottó, pesti, utóbb lipcsei könyvkiadó adta ki. Ez az a lexikon, amelyhez a hires Konversations-Lexikoni pör füződik, amelyet az Auróra-kör, Bajza és társai inditottak a szerkesztőség élén álló férfiak, különösen Döbrentey Gábor ellen. Ezután jött a Vállas Antal által meginditott “Nemzeti Encyclopaedia” (1845–48); a J betünél megszakadt, tovább nem jelent meg. 1858-ban Heckenast “Ismerettár” cimen uj lexikont bocsátott közre, melyet 1865-ben a 10-ik kötettel be is fejezett. Ebben már gyenge fametszetek is voltak. Ugyanakkor kezdette meg a Szent István-Társulat Török János szerkesztése mellett az “Egyetemes magyar encyclopaediát” szertelen bőséggel, ugy, hogy azt később igen nagy mértékben tömöritenie kellett. Az utolsó, 1876-ban megjelent 13-ik kötete, már csak a befejezés kedvéért, igen rövid lélegzetü cikkekkel jelent meg.
A “Pallas-Lexikon”-nak voltaképpen közvetlen őse az a magyar lexikon volt, amelyet Rautmann Frigyes könyvkiadó inditott meg 1879-ben Somogyi Ede szerkesztésében.
Rautmann Frigyes Németországból ideszármazott, igen képzett könyvkereskedő volt, aki jobban fogta fel a szükségleteket, mint magyar pályatársai. Szerencsés kézzel alapitotta meg az “Ország-Világ” cimü folyóiratot és meglepő ügyességgel inditotta meg a Lexikont is 30 krajcáros füzetekben. A siker oly nagy volt és annyira váratlan, hogy az Rautmannt arra a nem éppen szolidnak nevezhető machinációra csábitotta, hogy az eredetileg kézi lexikonnak szánt munkát folyton huzta és huzta, mig végre is a közönség méltán felháborodott azon, hogy bizalmával ily módon visszaéltek. Rautmann szépen indult vállalata ez erőszakos művelet folytán tönkrement, mielőtt még a Lexikon befejezést nyert volna. Az ő nyomdászai, a Wilckens és Waidl-cég vették át a munka befejezésének terhét és Rautmann többi vállalatait is, minthogy nyomdájuk ezekre a munkákra volt berendezve. Ők befejezték ugyan 12 kötetben 1884-ben a munkát, mely a ránehezedett viszontagságok miatt és sok egyéb okból is igen hézagos és egyenlőtlen volt, de maguk is tönkrementek e vállalatokban.
Nyomdájuk és kiadóvállalatuk akkor eladásra került. Nekünk is felajánlották. Mi a Lexikon kedvéért szerettük volna is azt megvenni, de anyagi erőink elégtelenek voltak erre az akkori viszonyaink között igen nagy vásárra. Egy életrevaló és tehetséges, jogvégzett fiatalember, dr. Gerő Lajos, vette meg az egész Wilckens és Waidl-féle vállalatot és alapitotta meg belőle 1884-ben a Pallas Irodalmi és Nyomdai Részvénytársaság-ot melyet, mint annak igazgatója, utóbb Budapest egyik legmodernebb nyomdavállalatává fejlesztett ki.
Mint a Somogyi-féle magyar lexikon jogutódja, hivatottnak és kötelezettnek érezte magát Gerő Lajos arra, hogy már most egy igazi, modern, a kor szinvonalán álló, nagy enciklopédiát alkosson meg. Közben megerősödött vállalatának igazgatóságát rábirta arra, hogy a kétségkivül igen jelentékeny összegeket bocsássa rendelkezésére ennek a munkának létesitése céljából.
Gerő Lajos nagy eréllyel, sok körültekintéssel és nagy ügyességgel fogott hozzá a munka megszervezéséhez, ami nem volt könnyü dolog. Magát a nyomdát át kellett alakitania, berendeznie egy ily különös tipográfiai feladat megoldására, arra való szerkesztőséget kellett szerveznie és egyáltalában meggyőznie mindazokat, akiknek bizonyos foku jóindulatától függ egy ily nagy mű létesitése, arról, hogy erre a Lexikonra szükség van.
Ezt eddig csak kis körben ismerték fel, abban a körben, amely képtelen volt a feladat megoldására. Szily Kálmán beszélte el, hogy a hetvenes évek végén Pulszky Ferenc összehivta a tudományos és irodalmi társulatok képviselőit, irókat és művészeket, kiadókat és könyvkereskedőket afölött való tanácskozásra, vajjon lehetne-e egy jó magyar “Konversations-Lexikon” megirását és kiadását biztositani.
“A jelenvoltak közt, – mondja Szily, – pedig voltak vagy ötvenen, nem volt senkisem, aki a lexikont szükségesnek, hiányát szégyenletesnek ne tartotta volna. Hallottunk sok szép dikciót, épültünk sok bölcs tanácson és sok fontos elvet állapitottunk meg, de amikor arra került a sor, hogy ki fogja a szerkesztést magára vállalni és ki fogja a kiadás költségeit kockáztatni, mindenki a padlásra nézett. Egyszóval nem lett az egészből semmi és azzal a meggyőződéssel oszlottunk szét, hogy messze, nagyon messze van még az az idő, amikor majd egy magyar lexikon a Brockhausokkal, Meyerekkel nálunk versenyezhetni fog.”
Ugy voltunk ezzel is, mint sok más egyébbel. A gyülésezés, az ankétezés, a tanácskozás nem vitte előre a dolgokat. De egyszerre csak előáll egy határozott egyéniség, egy zseniális akarat és a terv megvalósul. Egy ember létrehozza azt, amit százan nem tudnak létrehozni, egy ember lelkesedése többet ér, mint száz ember szürke jóindulata. Ha sokan egyesülnek egy feladat megoldására, mindegyik azt várja, hogy a másik csinálja meg; ha egy ember kezébe veszi az ügyet eréllyel és elszántsággal, meg van az csinálva.
Szemben azokkal az egyéb eszmékkel, amelyeket különösen ezekben a napokban hirdetnek olyanok, akik mindenre rá akarnak vonni apriorisztikus elveket és feltevéseket és teoretikus sémákat, meg akarom állapitani, hogy a “Pallas Nagy Lexikoná”-t egyedül és kizárólag a Gerő Lajos egyéni zsenialitása és akaratereje teremtette meg. Ez nyilatkozott abban az elismerésre méltó tevékenységben, mellyel a munka folyamán felmerült soknemü és óriási nehézséget leküzdötte, abban az energiában, mellyel a kötetek programmszerinti gyors egymásutánban való pontos megjelenését biztositotta és abban a szivósságban, mellyel a munkát végig az eredeti programmhoz változatlanul hiven befejezte, noha közben sok csalódásban volt része.
Gerő Lajos nem volt mindennapi ember. Állandóan éber szelleme mindig uj és uj tervekkel, uj és uj problémákkal foglalkozott, de abban az időben, amikor a “Nagy Lexikon”-t kiadta, minden gondolatát, minden gondját, minden figyelmét e munka foglalta le, teljesen annak élt, kizárólag azzal foglalkozott, annyira nagy, fontos és szent ügynek tartotta azt. Később, amikor a munka befejeződött, kitört belőle a régi szenvedély, igazi természete, a legkülönbözőbb vállalatokkal kezdett foglalkozni, hazárd módon belekapott hol ebbe, hol amabba és a végén bele is bukott egyikbe, másikba. Vállalatát is érzékeny veszteségek érték és igy kénytelen volt attól az 1900. esztendőben megválni.
Mikor hire kelt, hogy a Pallas ki akar adni egy uj magyar lexikont, igen sokan kétkedve fogadták a hirt, könyvkereskedői körökben egyáltalában nem jósoltak neki jövőt. Vakmerőnek itélték a gondolatot és nem biztak a kiadóvállalat arravalóságában.
Akkor volt legbővebb aratása Magyarországon a német lexikonoknak. Akkor fejeződött be a Meyer-féle Lexikon negyedik kiadása és azt beszélték, hogy ebből a munkából magában Magyarországon 18.000 példány kelt el. Ugyanakkor jelent meg a Brockhaus-Lexikonnak jubileumi kiadása, a 14. kiadás, melyet e Lexikon száz éves fennállása emlékére akkor bocsátottak közre, ugy, hogy mind a 17 kötet egyszerre jelent meg. Fenomenális kiadói tett volt! Azt mondották könyvkereskedői körökben, hogy ez a két körülmény kilátástalanná teszi az uj Lexikon sikerét, mert hiszen a közönség el van árasztva német lexikonokkal.
Pályatársaim közül jóformán én voltam az egyetlen, aki más nézeten voltam, aki kizártnak tartottam, hogy egy becsületesen megszerkesztett, legalább is a német lexikonok szinvonalán álló magyar munka ne birja meghóditani a közönségnek legalább azt a részét, amelyre nézve a német idióma többé-kevésbbé idegen és azt a részét, amely egy lexikonban magyar dolgokról is keres tájékozást, amit pedig neki a külföldi lexikonok egyáltalában nem nyujtanak.
Ebben a meggyőződésemben törekedtem társaimat rábirni arra, hogy vállaljunk részt a Pallas által kiadandó lexikonban valamely módon, ha másként nem, ugy, hogy a terjesztés főrészét magunknak biztositsuk.
Ennél nehezebb volt a másik, elibém tüzött feladat, az, hogy a német lexikonok további elterjesztését meggátolhassam. De ez is sikerült, még pedig a következőképpen: A lexikonok terjesztése abban az időben már nem a régi kolportázs-üzemekkel történt, hanem utazók utján, akik a teljes műre vettek fel megrendeléseket, apró havi részletfizetési kötelezettség mellett. Már nem füzetekben szállitották a Lexikont, mint hajdan, hanem teljes kész diszkötésü példányokban, több kötetet egyszerre. A közönség kapva-kapott ezen az uj módszeren, mert hiszen a füzetek gyüjtésével és utólagos bekötésével sok vesződsége volt, szerette a szép kész köteteket egyszerre kézhez venni és alig érezhető csekély havi részletekben törleszteni. Ennek az ujmódi terjesztési módszernek köszönhette a Meyer-Lexikon negyedik kiadása példátlan elterjedését néhány százezer példányban.
Magyarországra nézve a német lexikon terjesztését egy nagy boroszlói cég vállalta magára. Az elküldötte egyik tagját Budapestre, hogy itt szervezze meg a terjesztést és a szállitást. A boroszlói cég kiküldöttje, Aufrecht Lajos, itt egyesült Goldschmied Bernát-tal és 1887-ben társas céget alapitottak a könyvkereskedői részletüzlet folytatására és természetesen német könyvek terjesztésére, mert hiszen akkor a részletüzletre alkalmas nagyobb terjedelmü magyar művek nem is voltak még.
A magyar lexikon érdekében azt a feladatot tüztem magam elé, hogy ezt a céget megnyerem arra, hogy a magyar lexikon terjesztését ők is vegyék fel üzemükbe és eléjük tártam azokat a nagy előnyöket, amelyek cégükre ebből hárulni fognak; annyira sikerült erről meggyőznöm őket, hogy készek voltak a német lexikonok további nagyban való terjesztéséről lemondani, ha nekik a magyar lexikon terjesztésében jelentős rész jut.
Ezt a legnehezebb problémát ekként megoldva léphettünk azután tárgyalásra a Pallassal, amelynek igazgatója azonnal belátta a rá nézve végtelenül fontos vivmányt és gyors elhatározással kész volt velünk s az Aufrecht és Goldschmied céggel oly megállapodásra lépni, amely a két cégnek a lexikon nagyban való terjesztése tekintetében jóformán monopóliumot biztosit, magának a könyvkereskedelemnek csak a rendes szortiment-keretekben való eladás módját tartván fenn.
Igy jutottunk bele a “Pallas Nagy Lexikoná”-nak sodrába, igy váltunk annak főbizományosaivá, igy történt, hogy a megjelenés percétől fogva a “Pallas-Lexikon”-nak érdekei és a mi cégünk érdekei teljesen azonosak voltak és hogy mi magunkat ennek a vállalatnak érdekeivel a szó szoros értelmében azonositottuk.
Teljes mértékben átéreztük azt a nagy erkölcsi kötelességet, amely minket a Lexikonnal szemben annak sikere érdekében terhel, teljes nagyságában felfogtuk a feladatot, amelyet immár nekünk kell teljesitenünk és teljes mértékben éreztük sulyát annak a nagy anyagi tehernek, amelybe belementünk.
Annak ellenszolgáltatásaképpen, hogy a Pallas Részvénytársaság ránk bizta a főbizományt, nekünk is, az Aufrecht és Goldschmied cégnek is, egyenként 2500 példány, összesen tehát 5000 teljes lexikonpéldánynak fix átvételét kellett biztositanunk. Ez mindegyik cégre néhány százezer koronás engagement-t jelentett és ugyancsak meg kellett magunkat erőltetnünk, hogy ettől a tehertől mihamarább megszabaduljunk. 1892 junius 1-én jött létre a szerződés a kiadóvállalat és az átvevő cégek között és ettől a naptól kezdve az év végéig oly nagyszabásu akciót fejtettünk ki a Lexikon érdekében, amelyhez fogható még később sem volt, sem nálunk, sem egyebütt.
Természetes, hogy mielőtt ily kötelezettségbe belementünk volna, igen alaposan megbiráltuk azokat a garanciákat, melyek bennünket biztositanak afelől, hogy ez a Lexikon nem fog elődjének sorsában osztozni; hiszen mi nemcsak átvételi kötelezettséget vállaltunk, de igen nagy összeget készültünk lekötni a terjesztési költségekre, ügynöki jutalékra és mindarra, ami a munka sikerét biztosithatja. Valamiféle kezességet kerestünk tehát, amely a kiadóvállalatot megkösse a hosszu évekre terjedő munka kivitele tekintetében, a stabilitást biztosithassa és a munka kellő tudományos szinvonalát garantálja. A kiadó kétféle biztositékot ajánlott fel, az egyik az volt, hogy egy részletesen körülirt előrajzban kötelezte magát a külső kiállitás tekintetében bizonyos normativumok megtartására, felsorolta egyenként az összes kiadandó térképeket és tervrajzokat, nagyjában a fametszetü képeket, a szinnyomatokat és az egyes szakok munkatársait. Mindezek pontos betartására szoros kötelezettségeket vállalt.
A másik biztositék az lett volna, hogy a kiadó kész volt kötelezettséget vállalni arra, hogy a Lexikon cikkeit a szerzők neveinek aláirásával fogja közzétenni. Ebben igen nagy biztositékot látott arra, hogy maguk a szerzők, akik a Lexikon egyes szakmáinak ellátását elvállalták, komolyan és lelkiismeretesen fogják feladatukat teljesiteni, mert hiszen nevükkel és tudományos tekintélyükkel vannak angazsálva; biztositékot látott továbbá arra is, hogy a közönséget meg fogja győzhetni a cikkek abszolut hitelessége felől és afelől, hogy teljesen uj magyar munkáról van szó, amelynek a prospektusban felsorolandó munkatársai nemcsak a külső disz kedvéért vannak megemlitve, mint ahogy az legtöbbször történni szokott, hanem hogy tényleg ők fogják ezt a Lexikont megcsinálni az első betütől az utolsó betüig.
A kiadó abból indult ki, hogy ezzel a módszerrel sikerül elérnie azt, hogy az ő lexikonában a közleményekért nemcsak a szerkesztő és a kiadó, hanem maga az iró is mintegy jótáll vele szemben és a közönséggel szemben is.
Mi ezeket a biztositékokat teljes erejüeknek elfogadtuk és megbiztunk bennük.
*
Az egész propaganda-akció a mi irodánkban folyt, az egésznek vezetését magunknak tartottuk fenn. Mindenekelőtt bele kellett vinni a közönségbe a lexikonról való helyes felfogást, meg kellett neki magyarázni, mi is az a lexikon, mi annak a célja és jelentősége, miért fontos, hogy azt mindenki megszerezze, mi haszna, mi előnye van belőle, mi a kötelessége a lexikonnal szemben.
Meg kellett neki magyarázni, hogy a lexikon a modern ember tanulásvágyának legpregnánsabb kifejezője és legkitünőbb segédeszköze. Hogy egy jó lexikonban minden tudnivágyás kielégülést talál, hogy abban mindenről azonnal felvilágositást nyerünk, hogy az jóformán házitanitó, aki mindenkor oldalunk mellett áll, akit minden felől megkérdezhetünk s aki mindenre felel. Bele kellett vinni a tudatot, hogy a lexikon a legjobb házibarát, amelyhez bizalommal lehetünk, a legjobb tanácsadó, aki sohasem hagy cserben. Meg kellett vele értetnünk, hogy a lexikont senki sem nélkülözheti, sem a tudós, aki legjobban méltányolja benne azt, hogy rá nézve idegen tudományokról igen rövid és pregnáns cikkekben tájékozódhatik, sem a müvelt ember, bármely állásu legyen is, aki a sokfelé kiágazó modern életben megbizható tanácsadót talál benne. Ki kellett fejteni, hogy a lexikon többé nem az, ami volt a mult században, nem pártos és irányzatos harci eszköz bizonyos irányok szolgálatában, se nem egyoldalu fegyver a népbutitás ellen, vagy a felvilágositás mellett, nem rezonáló és nem kritizáló mű, nem polemikus és nem vitatkozó, hanem minden irányt tárgyilagosan ismertető, minden pártszempont fölé emelkedő, objektiv és instruktiv munka, mely tökéletességre, sokoldaluságra, rövidségre, tárgyilagosságra, világosságra, áttekinthetőségre és egyszerüségre törekszik. Bele kellett vinni a köztudatba azt, hogy a lexikon könyvtárakat pótol és maga is könyvtár, hogy a lexikon a tudás és müveltség kulcsa és hogy azzal szemben csak egy jelző állhat meg: az, hogy nélkülözhetetlen.
Hogy mindezeket az eszméket és felfogásokat miként fogjuk a közönségbe beleplántálni, az volt a nagy kérdés. Megoldása nem volt oly egyszerü, mint aminőnek ma látszik. A sajtónak nem volt akkora elterjedése és hatalma, mint később, de különben is a sajtó nem is állhatott ily teljes mértékben egy vállalkozás szolgálatába, amely bármily nemes célból is, mégis csak üzleti vállalkozás volt. Más eszközhöz kellett folyamodni, nem is egyhez, mindent meg kellett kisérelni, ami a cél szolgálatára alkalmasnak látszott, semmiféle eszközét a propagandának nem volt szabad mellőzni, mert egyikről sem volt előre tudható, hogy melyik fog beválni.
A legelső volt megszerezni a sok százezer cimből álló cimanyagot, mely az egész ország intelligenciáját magában foglalja, mert az volt a cél, hogy ezt a közönséget prospektusokkal, tájékoztatókkal, röpiratokkal, körlevelekkel állandóan és szünet nélkül fogjuk a lexikon nagy jelentőségéről felvilágositani.
A második fontos dolog volt az országot beutazni és megszervezni a terjesztést és a propagandát. Révai Ödön vállalkozott arra, hogy felkeresi az országban azokat a nagyobb helységeket, a hol nincs rendes könyvkereskedés és törekszik olyan személyiségeket kipuhatolni, akik a lexikon terjesztésének szolgálatot tehetnek, hogy továbbá felkeresi az egyes vidéki lapok szerkesztőségeit és azokat megnyeri a lexikon propagandája részére.
A harmadik feladat volt egy ügynöki szervezet létesitése, amelyre bizalommal ráruházhattuk a rendelőszerzés feladatát. Ez sem volt könnyü akkor. Teljesen járatlan embereket kellett erre a nehéz feladatra kitanitani, nekik megmagyarázni, hogy és miként közelitsék meg a közönséget, hogyan szerezzenek jó, megbizható és hitelképes rendelőket, mint bonyolitsák le pontos módon az irásbeli teendőket, hogy gazdálkodjanak pénzzel és idővel és hogy gondoskodjanak róla, hogy a cég hirneve és a munkának becsülete és tekintélye megóvassék korrekt és tisztességes ügykezelésük utján. Azután ezeket a jórészt tanulatlan elemeket magukat is meg kellett győzni a lexikon jelentőségéről, őket magukat is ki kellett tanitani mindarról, aminek ők azután a közönséggel szemben szószólói legyenek, őket magukat is fel kellett lelkesiteni a lexikon érdekében.
A negyedik dolog volt gyüjtőszervezetet létesiteni azokon a helyeken, ahová még az ügynökök sem juthatnak el. Gondoskodtunk róla célszerü eszközökkel, hogy minden helységben legyen egy exponense a lexikonnak. Mindenütt legyen legalább egy olyan ember, aki az összes számbavehető tényezőket felhivja a lexikon megrendelésére. Cégünknek már akkor igen kiterjedt klientélája volt, minden helyütt egy-két jóakarója és azok segitségével sikerült jóformán mindenütt a lexikonnak egy uj képviselőt szereznünk.
Mi be akartuk vonni ilyen módon az egész társadalmat az akcióba és ez sikerült is. Voltak, akik az ügy iránti szeretetből, kötelességérzetből, hazafiságból mozditották el törekvéseinket, voltak, akik egész legális pénzkereseti forrásnak, mellékkeresetnek tekintették az ügyet; mindenképpen szolgálatot tettek neki és mindenképpen hálásak lehettünk irántuk.
Több mint négy hónapi előkészület után egyszerre rázuditottuk a közönségre a nyomtatványok százezreit, a tipográfiai ujszerüsége által feltünő prospektust, a különböző formáju és változatos tartalmu körleveleket – mindazt, amitől eredményt vártunk. Ezek a nyomtatványok nem voltak száraz és rideg üzleti nyomtatványok, ezekbe lelket törekedtünk lehelni, ezekben eszméket és gondolatokat iparkodtunk megérzékeltetni és ha egyéb eredménye nem lett volna is ennek a propaganda-akciónak, már maga az, hogy minden egyes nyomtatvány kiemelte a tudomány hatalmát, a müveltség erejét, a szellem fensőbbrendüségét: nagy kulturaterjesztő müveletté tette.
Az akció mindenképpen ugy volt előkészitve, hogy lehetővé tegye a legintenzivebb hatást. A társadalom egyetlen rétegét sem hagytuk figyelmen kivül, mindegyiket felkerestük speciális körlevelekkel, ezekben rámutatva azokra a különleges szempontokra, melyekből a lexikont tekintenie kell.
A jogász és a gazda, a mérnök és az épitész, a tanár és a tanitó, a pap és a katona, a kereskedő és az iparos, az orvos és a technikus, az állami, törvényhatósági, pénzügyi tisztviselő, a vasutas és a postás, a politikus és a községi jegyző, mind megkapta a maga külön tájékoztatóját, a maga külön felszólitó levelét.
Ezzel egyidejüleg a sajtó is bejelentette a Lexikon megjelenését és nagy eseménynek jelezte azt; az 1892 november 18-án megjelent első kötetet irodalmunk életében mérföldjelző fontosságunak mondották és érdeme szerint méltatták.
Feltünést keltő nagy hirdetések, az összes fővárosi és nagyszámu vidéki lapban, egyszerre ismertté tették a munkának eleinte idegenszerűn hangzó cimét. És ugyancsak egyidejüleg indult meg az utazó ügynökök akciója, a helyi képviselők propaganda-tevékenysége – szóval mindaz, amit a helyes terjesztés szempontjából csak meg lehetett és meg akartunk tenni, késedelem nélkül egyszerre indult meg.
Az eredmény teljes volt – egyenesen meglepő. Örömet is váltott ki az összes érdekelt tényezőkből, de nekünk nagy zavart is okozott.
Beigazolást nyert, hogy ezuttal igazi, valóságos szükséglet kielégitéséről van szó, hogy a közönség tényleg várta az igazi magyar lexikont, hogy megörült neki, hogy szivesen fogadta, mert az első szóra, az első figyelmeztetésre százával és ezrével özönlöttek a rendelések. Igazolást nyert, hogy a magyar közönség is felkarolja a jót, az érdemest, a hasznosat, a szükséget kielégitőt, a kiválót és csak akkor tartózkodó, ha jogos kivánságai teljesitését nem várhatja.
Még mielőtt az előfizető-gyüjtők és utazó ügynökök jóformán komolyan megkezdhették munkájukat, mielőtt még ennek foganatja lehetett – már közvetlen uton, postán, levélben, utalványon, táviratilag annyi száz rendelés érkezett be, hogy ebből megitélhettük a hangulatot, mellyel a közönség a Lexikont fogadta. Mikor azután a munka valósággal megindult, eddig nem tapasztalt arányokban bontakozott ki agitációnk, propagandánk eredménye. Egy hónappal a gyüjtő munka megkezdése után együtt volt az a 2500 megrendelés, mely vállalkozásunk igazán nagy kockázatát jelentette, az év végén majdnem elértük az 5000 példányt; azután már lassabban folyt a gyüjtés, de az első év elmultával több mint 7000 rendelő gyült egybe.
Ez a várakozásunkat meghaladó gyors siker azonban nehéz helyzetbe juttatta cégünket két irányban. Egyfelől nem voltunk elkészülve rá az expedicionális lebonyolitás tekintetében, nem volt elegendő személyzetünk, elegendő nyomtatványunk, megfelelő helyiségünk a nagy munkatömeg lebonyolitására. Ezen azonban segitettünk, ahogy lehetett; addig is magunk végeztük megfeszitett nappali és éjjeli munkával a teendőket. De ennek ellenére is beállott az a magyar könyvnél eddig páratlan eset, hogy nem voltunk képesek a naponként tömegesen érkező megrendeléseket elintézni, mert a könyvkötő nem volt képes naponta annyi bekötést teljesen elkésziteni.
Másfelől azonban az a nehéz helyzet állott el, hogy anyagilag nem voltunk felkészülve erre a váratlan nagy eredményre, nem rendelkeztünk azokkal a nagy összegekkel, melyeket az ügynöki dijak, a kezelési költségek, a nagy példányszámba való befektetések igényeltek. Az a tőkeösszeg, melyet e lexikon-akció részére rendelkezésre tartottunk, elég volt a preliminált példányszámhoz, de nem volt elegendő annak háromszorosához.
Ahhoz az önként kinálkozó megoldáshoz, hogy szükitsük az üzemet és ne terjeszkedjünk erőnkön tul, ebben az esetben nem fordulhattunk, mert ezzel a Lexikon jövőjét kockáztattuk volna; azt a másik megoldást választottuk tehát, hogy – ezuttal először – nagyobb mérvü idegen tőkét, banktőkét biztositottunk a vállalkozásnak. Szemben az elért sikerrel, ennek megszerzése nem is ütközött nagyobb nehézségekbe, bár ebben az időben bankjaink és takarékpénztáraink a könyvüzemeket még nem számitották a kivánatos összeköttetések közé.
*
Az elért példányszám nagyon megnehezitette a folytatólagos köteteknek rendes postai expedicióját, minduntalan panaszok érkeztek a köteteknek szállitás közben történt megsérüléséről, valamint neheztelések amiatt, hogy egyik rendelő hamarabb jut birtokába a köteteknek, mint a másik; hogy ezen a bajon segitsünk, egészen uj szállitási berendezést szerveztünk; minden városban, hol több rendelőnk volt, összeköttetést létesitettünk egy oly kereskedő-céggel, melynek megvolt a módja hozzá, hogy a köteteket a rendelőknek kézbesitse. Igy lehetővé vált, hogy mi az egy városba való összes példányokat gondosan csomagolva ládákban expediáljuk egy cimre ugy, hogy a kötetek teljesen sértetlen állapotban és egyszerre érkezzenek oda. Ez a gyüjtő szolgálat nagy mértékben bevált és a közönség elismeréssel fogadta, mert még a szállitási költségekben is megtakaritást jelentett.
Minthogy e szállitási módozat magával hozta, hogy minden kötetnél sok száz ládáról kellett gondoskodnunk, érdekesnek tartom megemliteni, hogy az akkori időben egy kis láda előállitási ára 35 krajcár, egy közepes nagyságu ládáé 40 krajcár és a nagyobb ládáé 45 krajcár volt; hová tüntek ezek az idők?
A Lexikon-kötetek rendkivüli pontossággal jelentek meg; minden négy hónapban egy-egy kötet, ugy hogy a munka a kitüzött határidőre, 1898 elejére 16 kötettel teljesen elkészült; a főmunkatársak ezt az alkalmat nem akarták elmulasztani, hogy kifejezésre ne juttassák annak a ténynek a nagy jelentőségét, hogy sikerült szerencsésen révbe juttatni ezt a magyar vállalkozást. Ezt azzal akarták összekötni, hogy tiszteletüknek és elismerésüknek adjanak kifejezést az iránt a férfiu iránt, aki ennek a munkának szellemi részét esztendőkön át vezette, akinek nagy tudása, széles látköre és óriási munkabirása leküzdötte a felmerült nehézségeket és aki ernyedetlenül gondoskodott arról, hogy a munka mindvégig azon a magas szinvonalon maradjon, amelyen elindult. A közönség nem is tudta, észre sem vette, hogy ki az a Herkules-vállu férfiu, aki azt az óriási munkát elvégezte, amellyel a Lexikon szerkesztése járt.
A Lexikon főmunkatársai ünnepi áldomással rótták le tiszteletüket 1898 február 2-án dr. Bokor József-fel szemben, aki magát szerényen központi szerkesztőnek nevezte meg a kötet utolsó oldalán.
Ezen az ünnepélyen kifejezést nyert az akkor már köztudattá vált tény, hogy amennyire példátlan a Lexikonnak irodalmi sikere és technikai sikere, épp oly bizonyos, hogy finánciális sikerrel a vállalat nem számolhat be. Ez ünnepély alkalmával a kiadó külön füzetet bocsátott közre a Lexikonról, amelyben a munkáról minden tekintetben beszámolt; ehhez az ünnepi füzethez Jókai Mór irta az előszót és abban mondotta, hogy:
“A Lexikon befejezésekor elmondhatjuk, hogy egymagában többet tett a tudás elterjesztéséért, mint valamennyi iskoláink összevéve.”
*
A “Pallas-Lexikon” hiven megtartotta programmját, a szerzők hiven beváltották igéretüket, a kiadó még többet is adott, mint amennyit igért. A munka olyan jó volt, amilyen jó az akkori viszonyok közt, az akkori erőkkel lehetett, ami hiba vagy hézag volt benne, azt egyik-másik rendszerbeli hiba okozta, amelyre csak utóbb, főként az uj lexikon elkészitése során lehetett rájönni.
A terjesztés tekintetében is minden megtörtént, ami lehetséges volt; mi az első éven tul is folytattuk munkánkat állandóan, megszakitás nélkül, évről-évre megfelelő mennyiséget helyeztünk el. Az elhelyezett példányok mennyisége meghaladta a kiadó eredeti várakozását, mégis nagy deficittel záródott le a munka.
Ezuttal nem minket terhelt a deficit, ezuttal mink voltunk azok, akik anyagi eredménnyel zártuk le ezt a vállalkozást; hogy a kiadónál az anyagi eredmény elmaradt, annak többrendbeli oka volt; hozzájárult az, hogy sokkal nagyobb terjedelmü lett a mű, mint tervezve volt; mintegy három kötettel, 150 ivnek tartalmával többet nyujtott a közönségnek, mint amennyit prospektusában igért, azáltal, hogy az egyes kötetek iveinek száma 40–45 iv helyett 50–60, sőt 70-nél is több lett; hozzájárult az, hogy illusztrativ tekintetben is egyharmaddal többet adott, mint amennyi eredetileg programmba volt véve; hozzájárult a közönség előtt ismeretlen körülmény, hogy az anyag egy részét kétszer, háromszor is ujra kellett szedetni, mert csak a kiszedés után derültek ki bizonyos fogyatkozások, vagy bizonyos oly terjengősségek, melyek nem egyeztek a munka ökonómiájával; ezek az átalakitások, az ezekkel járó különmunkák, éjjeli munkák többlet-kiadásai, a pontos megjelenés miatt való soronkivüli nyomdai munkálatok igen sok pénzt emésztettek fel. De mindezt kiheverte volna a kiadóvállalat. Azonban egy alapvető hiba volt a számitásban, amelyet nem lehetett jóvátenni, az, hogy Gerő Lajos, amidőn fel akarta venni a küzdelmet a német lexikonok ellen, abban a hiszemben volt, hogy neki nemcsak jóság, nemcsak technikai kiállitás, nemcsak szinvonal és érték tekintetében, hanem bolti ár tekintetében is versenyeznie kell a német lexikonokkal. Ez az ő felfogása nagy hibának bizonyult, amelyet helyrehozni többé nem lehetett. Ámbár a Lexikonnak igen nagy sikere volt, ámbár a kinyomatott első kiadásu példányszám, 22.000 példány, a munka befejezése után alig 2–3 esztendővel, végleg elfogyottnak volt tekinthető, a kiadóvállalat tetemes veszteséggel zárta le a Lexikon számláját.
Részben ez a körülmény, részben azok a veszteségek, amelyek másnemü eltévesztett spekulációk folytán keletkeztek, az 1899. év folyamán arra birták a Pallas vezetőségét, hogy az üzem orvoslása végett a Lexikont törekedjék értékesiteni. Cégünket ez az elhatározás kellemetlenül lepte meg. Az a szerződés, mely a Lexikon főbizományát ránk ruházta, még évekig biztositotta nekünk a Lexikon terjesztésének oroszlánrészét, már csak abból az okból is, mert hiszen mi teljesen azonositottuk magunkat a “Pallas-Lexikon”-nal és a közönség megszokta, hogy azt jóformán a miénknek tekintse.
Amidőn tehát a Pallas áruba készült bocsátani ezt a kiadványt, mi jóformán abba a kényszerhelyzetbe jutottunk, hogy azt magunkhoz váltsuk, ha csak el nem akartuk veszteni e fontos munka tekintetében üzleti helyzetünket. Igen erős versenytársakkal kellett azonban szembeszállanunk. Egy nagy bécsi terjesztő cég és egy nagyhirü budapesti könyvnyomdavállalat rá akarta tenni kezét erre a vállalatra, tekintettel a jövő kilátásaira.
Ha poziciónkat meg akartuk óvni, nagyon meg kellett erőltetnünk magunkat. Ezt meg is tettük és 1899 október 30-án megvettük a “Pallas-Lexikon”-t összes készleteivel, összes jogaival, összes tartozékaival, mindenestül, oly nagy összegért, hogy azt mondhatjuk még ma is, ez volt ez ideig a legnagyobb tranzakció könyvkereskedői téren Magyarországon.
Megvettük a “Pallas-Lexikon”-t akkor mikor már alig voltak készletei, azért, hogy annak alapján belátható időben egy még teljesebb, még jobb, még tökéletesebb lexikont bocsáthassunk a magyar közönség rendelkezésére.

XIII. 
JÓKAI MÓR
Anyaghordás a Jókai életéhez
Amikor hozzáfogtam ezekhez a feljegyzésekhez, a legfőbb aggodalom, amely eltöltött, az volt, lesz-e vajjon egyáltalán, aki érdeklődik ezek iránt a dolgok iránt, nem becsülöm-e túl mindannak fontosságát és jelentőségét, amit ezeken a lapokon nyilvánosságra hozok? Azt kérdeztem magamtól, vajjon az a szükebb kör, amelyről fel kell tennem, hogy a könyv, a magyar könyv keletkezése és sorsa iránt érdeklődik, vajjon maguk pályatársaim és magának az irodalomnak mesterei és adeptusai érdeklődni fognak-e ezek iránt az ügyek iránt? És azzal üztem el aggályaimat, hogy hiszen ha maga a szorosabban vett könyvtechnikai és hogy egy ma divatos kifejezést használjak, könyvüzemi része feljegyzéseimnek és mindaz, amit az ezekbe belekapcsolt személyekről közlök, talán valóban rendkivül kevés embert érdekel is, – vannak oly témáim, amelyek annyira benne vannak a magyarság legtágabb köreinek gondolatvilágában, hogy szinte elfojtott lélegzettel figyeli mindazt, amit ezekről a témákról neki bárki elbeszél.
Ebben a téma-sorban, azok mellett a kiváló iróink mellett, akik az utolsó ötven esztendő magyar irodalmának képviselői, szereplői és pillérei, elsősorban arra a nagy magyar iróra gondoltam, akinek a neve egyjelentőségü a magyar szépirodalommal.
Jókai Mór-ra gondoltam, akivel ezelőtti negyven esztendővel összehozott egy szerencsés és ihletteljes gondolat és akitől el nem választott halála percéig soha semmi sem. Azt reméltem, hogy Jókai Mór, aki betöltötte az én kiadói életemet a maga műveinek fényével, értékével és ragyogásával, be fogja tölteni ezeket a mémoireszerü feljegyzéseket is a maga nagyságának emlékével, zsenijének visszfényével, korszakos hatásának utórezgésével.
És aki bátran neki vágtam ennek a munkának és kedvvel, szinte lázas munkabirással folytattam azt mind e mai napig, most, hogy könyvem legfontosabb fejezetéhez érek, itt állok elcsüggedve, élénken és bátortalanul és azt kérdezem magamtól, nem volna-e jobb abbahagyni és eltemetni mindezeket az emlékeket.
Csak most látom és érzem, hogy minő könnyü volt Jókaiért lelkesedni és minő nehéz most róla irni ugy, hogy ez a lelkesedés émelyitővé ne váljék. Csak most látom, minő kedves volt megfigyelni az életének apró intimitásait és minő nehéz azokat visszaadni ugy, hogy alakjának, nagyságának a közönség körében kirajzolt mérete csorbát ne szenvedjen, de egyuttal lényének bája, gyöngéd volta, kedvessége ezekből valahogy kidomborodjék. Csak most látom, milyen könnyü volt az élő Jókai oldalán csodálni benne a felsőbbrendü embert, a zsenit, a hirnév által felkapott Übermensch-et és minő nehéz most róla irni azokban a vonatkozásokban, amelyekben az Übermensch is csak átlagemberré válik, midőn a mindennapi élet ügyes-bajos dolgait kell elintéznie, a maga megélhetésének kérdéseit kell tárgyalnia, amidőn a poéta leszáll a felhőkből a földre, hogy ott szóba álljon a kiadójával.
De van egy ok, amely előrehajt, amely nem enged pihenni, amely azt sugja, hogy igenis kisértsem meg, irjam meg, amit tudok Jókairól, irjam meg úgy, ahogy tudom, úgy, ahogy megláttam, úgy, ahogy érzem.
Ez az ok az, hogy Jókairól még mindig nincs megirva (a Mikszáth Kálmán nagy tanulmánya ellenére sincs megirva) az a munka, mely Jókait a maga teljes nagyságában elibénk állitja; az a munka, amelyből megtudjuk az ő irói egyéniségének egész természetrajzát és hatásának rendkivüli méreteit; az a munka, amely őt beállitja a maga korába, mint legerősebb nemzetfejlesztő, nemzetébresztő, nemzetfenntartó tényezőt és amely az ő munkáinak példátlan hatásából kimagyarázza egy egész korszaknak, több nemzedéknek lelki és szellemi kifejlődését, az egész nemzetnek az általa kijelölt, az általa sugalmazott úton való haladását.
És ezért azt hiszem, mindenkinek, aki Jókaihoz közel állott, kötelessége összehordani azokat az apró kavicsokat, amelyekből meg fog épülni az a piramis, amelyre a jövendő Magyarország rá fogja állitani Jókait akkor, amikor ujra szüksége lesz rá, amikor a megsemmisülésből ujra fel akar emelkedni, a semmiből valamivé lenni. Amikor ujra ki akar emelkedni a legmélyebb megaláztatásból, amikor büneiért vezekelni és mulasztásaiért helyt állani akar.
És azt hiszem, kötelessége mindenkinek, aki hozzájárulhat az ő képének megrajzolásához, mindazt feljegyezni, amiből majdan az ihletett történetiró mesteri kézzel meg fogja irhatni az ő tökéletes arcképét.
Azok a vonatkozások, amelyekben Jókai a kiadóihoz állott, hozzá fognak járulni egyéniségének megitéléséhez, az ő emberi alakjának megismeréséhez és ezért erőm fogyatékosságának teljes tudatában is meg akarom kisérelni papirra vetni azokat az emlékezéseimet, amelyek Jókaihoz fűznek.

Iró és kiadó
A “Regényvilág”-ról szóló fejezetben elmondottam már, hogyan ismerkedtem meg Jókai-val. Minő ifjonti vakmerőséggel kerestem fel és minő szives készséggel vállalkozott arra, hogy a meginditandó folyóirat részére az első regényt ő fogja megirni.
Van-e rá példa az irodalom történetében, hogy egy alig husz éves ismeretlen ifju a nemzet elismert legnagyobb irójának munkájával kezdi meg kiadói pályafutását? Nem érthető-e, ha ez a tény oly mély benyomást gyakorol arra az ifjura, amelytől egész életén át soha szabadulni nem tud. Az érzés, amely akkor elfogott, körülbelül ugyanaz, mint amely az irót eltölti első munkájával szemben. Jókai Mór megirta magáról, hogy amikor az Akadémia az ő 17 éves ifjukorának első irodalmi kisérletét, a “Zsidó fiu”-t kitüntetésben részesitette, akkor ő ugy érezte, hogy magát most ime eljegyezte a muzsával. Hasonló érzés fogott el engemet, mikor a Jókai igéretét megkaptam; én is úgy láttam, hogy most eljegyeztem magamat, nemcsak az irodalommal, melynek hűséges gondozója óhajtottam lenni, hanem eljegyeztem magamat Jókai Mórral.
Telve becsvággyal és idealizmussal, akkortájt kerültem haza a lipcsei egyetemről, hogy atyám nyomdokain haladva, az ő mesterségét folytassam. Első utam a kiadói pályán Jókaihoz vezetett, – első vállalatom az ő nevével indult meg, – első kiadványom az ő könyve volt. Evvel meg volt szabva számomra az irány, melyen haladnom kell, mint kiadónak, de egyszersmind éreztem, mint ember, mivel tartozom Jókainak, és attól kezdve folytonosan izgatott az a vágy, az a kivánság és az a remény, hogy talán valaha képes leszek meghálálni neki azt a jóindulatot, mellyel engem örökre lekötelezettjévé tett.
Azon számtalan vonatkozásban, amelyben iró és kiadó egymás oldalán, néha azonban egymással szemben is állanak, sohasem tévesztettem szem elől hálatartozásom nagy erkölcsi súlyát és tudom, hogy ezt Jókai mindig tudta és érezte és hogy erről mindig meg volt győződve. Ennek tulajdonitom, hogy első könyvének, a “Páter Péter”-nek a mi kiadásunkban 1880-ban történt közrebocsátása óta minden művét (egyetlenegy, félreértésből történt kivétellel), a mi kiadóvállalatunk adta ki. Ennek tulajdonitom, hogy Jókai, akinek munkái addig jóformán az összes pesti kiadóknál felváltva jelentek meg, ettől az időponttól kezdve hű maradt kiadójához, attól soha meg nem vált, azt soha el nem hagyta, holott sokszor csábitották rá.
Hihetetlenül hangzik, de tény és valóság, hogy Jókaival soha nem volt irott szerződésünk egészen addig, amig a 100 kötetes nemzeti kiadás tárgyában a jubileumi bizottság kivánsága folytán szerződésre nem kellett vele lépnünk. Soha nem volt köztünk megállapodás honoráriumra, példányszám-kinyomtatásra vonatkozólag. Volt egy kulcsa a tiszteletdij-kiszámitásnak, nem volt magasabb, mint az előbbi kiadóé; ennél Jókai sohasem követelt többet, akkor sem, amikor egy-egy regényét valamely más vállalat nagyobb tiszteletdij fizetésének igéretével óhajtotta magának biztositani. Avval sem törődött, hogy az első kiadásból mennyit nyomatnak ki. Ő ismerte a könyvpiacot, tudta, hogy 2000 példánynál többet az u. n. drága princeps-kiadásból a kiadó nem mer kinyomatni és ebben teljesen védve látta a maga érdekeit. Sokszor megjegyezte tréfásan:
“Ha öngyilkosságot akarnak elkövetni, ám nyomassanak ki többet, annyit, amennyi tetszik.”
Kétezer példány, ez volt akkor a legnagyobb, a legnépszerübb magyar irónak kiadási példányszáma. Ez volt akkora magyar könyvpiac maximális felvevő képessége. Ebből a 2000 példányból az első esztendőben elkelt 7–800, ritka esetben 1000 példány, azután évenként kisebb-nagyobb mennyiség, úgy, hogy mintegy 8–10 esztendeig eltartott ez a példányszám, amikor azután Jókai az illető regényt bekebelezte a népszerü kiadások közé, amelyek először Heckenast-nál, illetőleg utóbb a Franklin-Társulat-nál, később Pfeifer Ferdinánd-nál jelentek meg.
Mikor a viszonyok javultával mi a példányszámot felemeltük, különösen, amikor a füzetes kiadásokkal megpróbálkoztunk, mi ezt bejelentettük Jókainak, a honoráriumot a magasabb példányszám arányában számitottuk ki, igy fizettük meg és ezzel az ügy rendben volt. Soha semminemü kifogást nem tett, intézkedéseinkbe mindig teljesen belenyugodott.
Ha bizonyitéka ez annak, hogy a kiadó teljes mértékben részese az iró bizalmának és hogy abban soha nem csalódott, bizonyitéka ez másfelől annak is, minő nobilis lelkü, minő előkelő gondolkodásu az az iró, aki vitális anyagi érdekeit ebben az anyagisággal telitett korban a férfias bizalom, üzleti korrektség és kölcsönös lojalitás alapjára helyezi.

Jókai saját irásaival szemben
A mi összeköttetésünk folyamán soha sem történtek különleges események. Oly simán és szinte naptári pontossággal bonyolódtak le az ügyek, hogy alig is van mit elmondani róluk. Jókai megirta a maga kéziratát, elhozta azt hozzánk, mi nyomdába adtuk, gondoztuk annak minél pontosabb előállitását, azután legjobb erőnk szerint forgalomba hoztuk és ez igy ment kötetről-kötetre, évről-évre, csendesen és zajtalanul, minden nagyobb izgalom nélkül.
Azaz, hogy az izgalom a mi részünkről megvolt bizonyos tekintetben, különösen az első esztendőkben, amidőn lestük és vártuk az illető könyv eredményét, sikerét. De Jókait magát a könyv nem izgatta soha attól a perctől kezdve, hogy elkészült vele. Jókai benne élt az ő regényében, azzal álmodott, avval ébredt fel, avval ült le az iróasztalhoz, ebédhez, vacsorához, avval sétált, avval foglalkozott minden egyéb napi teendője mellett is, a képviselőházi ülés alatt, talán még a tarokk-partie mellett is. De mikor a regény készen volt, amikor a korrekturákat elolvasta volt, akkor rá nézve megszünt az érdeklődés, mert akkor már egy új regényen gondolkodott, vagy már irta is azt.
Mialatt regényét irta, mindig arról beszélt és úgy benne élt tárgyának bűvkörében, mint ahogy később az olvasó benne élt abban. Mikor valamelyik nagy regényét irta, olyat, amelyet chef-d’oeuvrenek gondolt, a szó teljes értelmében alig lehetett vele úgynevezett okos dolgokról beszélni. Teljes szórakozottsággal hallgatta az embert és feleletein meglátszott, hogy nem is hallgatott oda. Ilyenkor szórakozott volt a végletekig, ilyenkor féltette őt környezete mindentől, ilyenkor csak komfortáblin volt szabad járnia, mert annyira gondolatokba volt merülve, hogy az utcára gyalog kimennie egyenesen veszélyes lehetett volna rá nézve, kocsi, villanyos elgázolhatta volna. És érdekes, hogy ez a teljes beleolvadása a regénye tárgyába rendesen akkor volt nála tapasztalható, amikor végül azután valamelyik gyöngébb munkája született.
A készülő mű mindig elfoglalta, a kész munka iránt ritkán érdeklődött többé. Ha néha megemlékeztünk beszélgetés közben valamelyik sikeréről, valamelyik könyvének nagyobb kelendőségéről, valakinek irásbeli vagy szóbeli nyilatkozatáról, azt rendesen unottan hallgatta, ha könyvalakban már megjelent és rá nézve hónapokkal azelőtt megszünt könyvéről volt szó. De a legnagyobb érdeklődést tanusitotta, ha olyan regényre vonatkozott az illető közlés, amelyik éppen akkor folyt a “Nemzet”-ben vagy más lapban.
Érdekes tulajdonsága, amelytől különben nálánál realistább irányu irók sem mentek, az volt, hogy mindig az éppen készülő munkát tartotta legjobb munkájának. Ilyenkor kész volt vitába is bocsátkozni azzal, aki félénken rá mert utalni az “Uj földesur”-ra, vagy “A magyar nábob”-ra és azt merte mondani, hogy hát mégis ezek a könyvek utólérhetetlenül szépek. Ilyenkor képes volt komoly disputát kezdeni önmaga ellen. Amily szigoru volt régibb munkáival szemben, épp oly elnéző volt a birálatban a készülő mű irányában. Régibb könyveiről lehetett disputálni Jókaival, eltürte a kritikát, örült is neki, még szekundált is a kritikusnak a hibák felsorolásában, amint annak több izben fültanuja voltam Gyulai-val, Eötvös Károly-lyal és Mikszáth-tal való évődéseiben. De munkában levő műveiről nem volt szabad vele disputálni, mert ez elkedvetlenitőleg hatott rá.
Éppen azért ilyenkor óvta is családja az olyanokkal való összejöveteltől, akik esetleg gyöngédtelenül rászóltak volna az utolsó regényfolytatások valamilyen fantasztikuma miatt. Ezt már tudták azok, akikkel Jókai összekerült és respektálták is. Reviczky Gyula rossz néven vette egyszer szerkesztőségbeli társaitól, hogy nem figyelmeztetik Jókait valami nyilvánságos hibára vagy tévedésre, talán figyelmetlenségből való elirásra, amely egyik regényfolytatását zavarossá tette. Reviczky hizelgésnek deklarálta, hogy mindannyian dicsérték a munkát, amikor Jókai közibük lépett. Pedig nem volt az hizelgés, amint meg is magyaráztuk a kritikus elméjü Reviczkynek, hanem okosság volt és emberség. Nem volt szabad Jókait, aki megálmodta regényét, álmában megzavarni. A hibát könnyü volt helyrehozni a regény befejezése után is, hiszen még hátra volt a könyvkiadás. De minden gyöngédtelen figyelmeztetés megzavarta volna a költőt, elvette volna kedvét az irástól.
Megeshetett volna az is, hogy nem folytatja a munkát, vagy hirtelen befejezi és ez azután már a lap szempontjából is nagy baj lett volna. Meg is történt egyik-másik munkájával, hogy ilyen okból ment el a kedve tőle és ilyen okból vetett hirtelen véget az első kötetben a három kötetre tervezett munkának. Nem egy Jókai-regény szerkezeti gyöngeségének és felépitésbeli lazaságának ilyen külső okok voltak az előidézői.

Hogy dolgozott Jókai?
Jókai irói tevékenysége, amint az hosszu életén keresztül kialakult, egy szabályos óramű rendszerességével folyt. Megszokta a kora reggeli felkelést, talán azért, hogy teljesen zavartalanul dolgozhassék, hogy házi ügyek, látogatások ne zavarják. A kora reggeli órákban, rendesen 6-tól 10-ig végezte el aznapi irói penzumát. Mikor nagy regényt irt és belejött teljesen a munkába, rendesen egy nyomtatott ivet irt meg naponta. Korán kelt, de korán le is feküdt és jól aludt. Sohasem panaszkodott álmatlanságról, de sokszor elbeszélte, hogy álmában szövi tovább regényének szövevényeit és sok nehéz fordulatot álmában oldott meg. Ilyenkor még korábban kelt fel, hogy papirra vesse azt, amit jótékony álma sugallt neki.
Mikor hajlott korában magának az irásnak fizikai feladata már terhesebbé vált Jókaira nézve, ami kézirásán az utóbbi években meg is látszott, több izben próbáltam neki azt a gondolatot sugalmazni, hogy diktandó dolgozzék, hogy mondja tollba irását gyorsirónak. Ez ellen mindig tiltakozott, lehetetlennek tartotta, hogy akkor, amikor ő dolgozik, más emberábrázat jelen legyen abban a szobában. Ezt nem birná el, nem tudna egy mondatot sem megfogalmazni, – mondotta. Meg is magyarázta ezt a tulajdonságát később, amikor a “Negyven év visszhangjá”-ban a maga irodalmi munkásságáról önéletrajzi vázlatot irt. Elmondja ott, hogy’ komponálja meg a regényt, amelynek rendesen valamely vezéreszme szolgál alapul. Hogy’ tanulmányozza azután a tárgyat, az alakokat, a korszakot, a történet helyszinét és mindazt, amire szüksége van és azt, hogy miképen hivja segitségül a fantáziát.
“Akkor belehelyezem magam az egyes alakoknak a kedélyhangulatába: iparkodom bennük élni. A gyilkosnak, az árulónak, a kéjencnek, a zsugorinak a lelkiállapotját épp ugy a magamévá teszem, mint a szenvedőét, a kétségbeesettét, a haragos bosszuállóét. Ilyenkor, ha a családom tagja, vagy a legkedvesebb barátom háborgat is, rosszul esik; lehet, hogy akkor éppen zsarnoki kedvemben talál, indulatos vagyok, vagy elérzékenyülök a könnyekre fakadásig; vagy az egekben járok és gyönyörködöm. Egy ajtónyitás s az egész hangulatnak vége van. Ujra kell kezdeni.”
Ezért kellett Jókainak azt a rengeteg sok munkát saját kezével megirni, ami fizikai munkának is óriási.
Milyen a Jókai kézirata?
A legszebb kézirat, amit valaha láttam, pedig sokat láttam. Kis quart oldalak, finom papir lila tintával, apró, szabályos betükkel telehintve, egyenletes sorokban, egyforma távolságban, mintha megolvasta volna, mindig 24–25 sor egy oldalon. Oldalakon végig alig egy-egy javitás, egy-egy helyreigazitás. Azon is meglátszik, hogy abban a pillanatban szúrt közbe egy-két szót, amikor már a rákövetkező 2–3 szó le volt irva. A kézirat külseje is mutatja, hogy amikor Jókai az iróasztalhoz ült, készen volt fejében az aznapi penzum, ki volt gondolva, el volt rendezve, csak le kellett irni. Kéziratain körülbelül két ujjnyi margót hagyott mindig, utólagos beszurások részére, de száz és száz oldalt nézhetünk végig és nem találunk egyetlen utólagos beszurást sem. Érdekes. Birtokomban van Jókainak egy francia nyelvü és egy német nyelvü kézirata. A német nyelvü egy hosszabb, levélformába öltöztetett cikk a “Kosmopolis” cimü folyóirat szerkesztőjéhez, a millenniumi kiállitásról. Ebben is alig van az ő tollából két-három utólagos beszurás, magának a szerkesztőnek csak két stiláris javitása a hosszabb német cikkben. A francia kézirat egy beszéd szövegét tartalmazza, amelyet az Interparlamentáris konferencián tartott Jókai, ezen is alig három-négy utólagos stiláris javitás.
A Jókai kéziratai oly szépek, oly rendesek, hogy bármelyik regényét egyfolytában nagyobb fáradság nélkül a kéziratból épp ugy el lehetne olvasni, mint a nyomtatásból.

Jókai olvasmányai
Ha a Jókai irásmódszeréről szólunk, önkéntelenül felmerül az a kérdés, vajjon olvasott-e Jókai; sokat, keveset olvasott-e; honnan vette témáit; melyek voltak forrásai; olvasta-e más irók munkáit, érdeklődött-e irántuk? Ebben a tekintetben vitába kell szállnom azokkal az életrajzirókkal, akik a Jókai olvasmányairól egész értekezéseket közöltek; de vitába kell szállnom magával Jókaival is, mert Jókai igenis nagyon keveset olvasott, bámulatosan keveset, szinte érthetetlenül keveset. A müveltség alapja, amelyet az iskolából magával hozott, igen erős lehetett, a klasszikus tanulmányok, amelyekkel az akkori kollégium elbocsátotta az ifjakat, igen behatók lehettek, hogy azokból egész hosszu életén keresztül táplálkozhatott, mert meglett férfi korában abból az irodalomból, amely az övével egyidőben keletkezett, valóban igen kevéssel ismerkedett meg.
De hát elképzelhető-e, hogy olyan példátlan fantáziával megáldott ember, mint Jókai, elolvassa más irók műveit, olyanokét, akik messze mögötte állanak fantázia dolgában.
Az angolok az irodalomnak ezt az ágát, mely a regényeket, elbeszéléseket, rajzokat, kalandos történeteket felöleli, Works of fiction-nak nevezik, a fikció, a képzelet műveinek. Élt-e valaha iró, akinek nagyobb képzelőereje lett volna, mint Jókai Mórnak? Melyik irónak melyik munkája nyujthatott volna neki valamit?
Hiszen bizonyára elolvasta fiatalkorában az iskolán túli időszakban a maga Victor Hugo-ját, Dumas-t, Sue-t, ezeket a nagy elbeszélőit a francia romantikus korszaknak. De akkor és ezekkel be is záródott rá nézve az olvasás korszaka. Azontúl csak akkor érdekelte – de igen-igen ritkán – egy-egy nagyon felkapott és hires iró, ha annak irói módszere, iránya, tárgyköre teljesen eltérő volt a romantikusokétól. Arra még talán kiváncsi volt, az még nyujthatott neki valami ujat.
Eleinte magam is sokszor felhivtam figyelmét egy-egy hires könyvre, de észrevettem, hogy nem igen érdekli. Azután saját olvasmányaim során néha egészen bátortalanul megkoczkáztattam a kérdést, hogy Balzac-nak, Dickens-nek ezt vagy amazt a könyvét olvasta-e? Mindenkor vagy abszolut tagadó, vagy egészen bizonytalan választ kaptam.
A korabeli fel-feltünedező irókat megismerte egy-egy kisebb novellából, rajzból, a lapok tárcáiból, vagy ünnepi mellékleteiből, de nagyobb terjedelmü munkáikat nem olvasta.
De honnan is vett volna időt ahhoz Jókai, hogy olvasson? Aki annyira benne élt a maga külön világában akkor, mikor alkotott, az nem mélyedhetett volna el más iró világába, csak az esetre, ha teljesen átengedi magát annak az uj impressziónak. Ez csak ugy lett volna lehetséges, ha ő maga szünetelt volna, ő pedig nem szünetelt soha.
De azért tájékozatlan még sem volt az irodalmi dolgokban; leánya és veje, Fesztyék, gondoskodtak róla, hogy tájékoztassák a fontosabb irodalmi eseményekről, a kiválóbb fiatal irókról, mindarról, amit “dukált” tudnia.
Jókai maga azt állitja, hogy ő sokat tanult, sokat köszönhet nagybecsü könyvtárának. Hát ez igaz – a Jókai értelmében.
Volt egy francia folyóirat a hatvanas és hetvenes években, a “Tour du Monde”, egyike a legelső illusztrált lapoknak. Ez közölte a nagy felfedezéseket, a földrajzi utazók cikkeit, a technika csodaműveit, miket akkor francia, angol, amerikai technikusok megalkottak, ez közölte az exotikus népekről szóló ismereteket, amelyeket a felfedező útra küldött tudósok hoztak magukkal.
Ebből a folyóiratból sok kötet volt a Jókai könyvtárában, szép kötésben és valahányszor pihenni akart szelleme: elővette a “Tour du Monde”-ot és elolvasta egyik-másik tanulságos cikkét.
Ennek a folyóiratnak a köteteiből meritette ő mindazt a sok ismeretet, mely munkáiban sokszor csodálatba ejti az olvasót, a néprajzi, természettudományi, útleirási, történeti tárgyakat; ez az egy folyóirat volt az ő könyvtára, azután meg a természet, amellyel igazán meghitt viszonyban volt.
Az anyagot az ő sok különböző tárgyu munkájához nem igen kellett keresnie, mert azt helybe hozták neki; aki csak valami érdekeset talált régi krónikákban, régi rajzokban, régi naptárakban és egyebütt az elhozta Jókaihoz, aki a legjelentéktelenebbnek látszó tárgyból is ki tudott csiholni valamit fantáziája segitségével.
Voltak sokan, akik állandóan hordták neki az anyagot. Ezek között első sorban Deák Ferenc és Nyáry Pál. Később a székely Orbán Balázs és báró Kemény Gábor. Ezért van Jókainak annyi erdélyi tárgyu könyve.
Hogy Jókai az egykoru európai irók munkáit nem igen olvasta, azt valóságos szerencsének tartom. Az ő sajátságos természeténél, fogékonyságánál fogva ebből csak kár keletkezhetett volna, mert Jókai, mint igaz magyar, szerette a virtust is. És sokszor izgatta a “vagyok olyan legény, mint te, vágok olyan rendet, mint te.”
Zolának kortársaira gyakorolt óriási hatása alól csak ugy menekülhetett meg, hogy az én tudomásom szerint Zolának csak azt az egy munkáját olvasta, amely nem épen barátságos hangulatot keltett benne ez iró müvei iránt. A “Nana”-láz idején valahogy Jókai is kezébe vette, el is olvasta ezt a könyvet. Óriási feltünést keltett akkor ez a mű, rendkivüli volt a kelendősége, a világ minden nyelvére leforditották és mindenki csak arról beszélt. Jókai, aki soha sem szokott nyilatkozni más irók műveiről, de legkevésbbé elitélő módon, akkor mégsem tartóztathatta vissza magát és azt mondta egy izben: “Hiszen ha én ilyet akarnék irni és ily mélyen leszállani a kloakába, akkor engem is az egész világ olvasna, de hát én azt nem teszem, ettől eltilt a jó izlésem.”
Azt hiszem, hogy ezután Zolának soha egyéb művét nem olvasta.
Mikor in floribus volt Jules Verne és annak talán egy könyvét elolvasta Jókai, ennek hatása alatt irta meg az “Egészen az északi polusig” cimü munkáját virtusból, hogy megmutassa, hogy tud ő ilyet is.
És amikor figyelmeztették a nagy német irónak, Freytag Gusztávnak archaizáló regényeire a német őstörténetből, fogta magát és megirta a “Bálványos vár”-t, mert tud ő ilyet is.

Jókai hatásának eredete
De Jókai mélységes hatása nem ezeknek a műveknek volt eredménye, ezek nem voltak igazi Jókai-művek, az ő hatásának és páratlan népszerüségének oka abban állott, hogy egész élete, fejlődése és munkája annyira bele volt kapcsolva a nemzet közéletébe, mint soha még más magyar iróé. Ifjukorában benne élt a nemzet legmozgalmasabb korszakában, egyik szereplője volt az eseményeknek, szóval és tollal buzditója az akkori fiatalságnak, azután részese a szabadságharcnak, martirja a meggyőződésnek, majd ujra felébresztője az új nemzedéknek, krónikása a multnak, prófétája a jövőnek.
Benne és az ő munkájában élt akkor a nemzet, az elnyomatás napjaiban. Az ő elbeszéléseiben, az ő szavaiban, az ő igéiben, az ő burkolt mondataiban, az ő tréfáiban, az ő szatirikus leveleiben és humoros episztoláiban, az ő romantikus kompozicióiban benne találta minden magyar ember a magyarság egész életét, egész gondolatvilágát, összes reményeit és jövőjének összes lehetőségeit. Az ő munkáiból indult ki minden lüktetése a nemzeti gondolatnak, minden érverése a nemzeti organizmusnak, minden dobogása a magyar nemzet szivének. Az ő munkáiban élt a nemzet másfél évtizeden át, olyan másfél évtizeden át, melyben az ő munkái nélkül, az ő nagy termékenysége nélkül talán még a magyar nyelvről, a magyar gondolkodásról és érzésről is lemondott volna.
Csak az akkori páratlan hatás magyarázza meg a későbbi Jókai példátlan népszerüségét.
De ennek az akkori hatásnak a későbbi irodalomra is rendkivüli kihatása volt, ez teremtette meg a magyar irodalomnak későbbi nagy közönségét. Jókai tanitotta meg a közönséget olvasni, Jókai népszerüsitette a magyar könyvet, ő alapozta meg akkori könyveivel a mai magyar irodalmat.

Jókai egyénisége
De még mindez nem elég a Jókai rendkivüli népszerüségének megmagyarázására, nem elég, hogy ő teleplántálta alakokkal, regényhősökkel a magyarok gondolatvilágát; a közönség ezzel nem éri be, neki maga a szerző is kell, just formál hozzá, birtokába akarja venni. A közönség fantáziáját izgatja, hogy minő lehet a “Magyar nábob” és “Kárpáthy Zoltán” szerzője. Bármily jeles a mű, talán soha sem jut arra a pártatlan népszerüségre, ha maga a szerző is egész egyéniségével az emberek gondolkodásában és fantáziájában nem válik maga is regényhőssé. És Jókai ilyen regényhős volt, ifjukorának eseményei azzá tették és azzá tette kivételes egyénisége is. Aki Jókait személyesen ismerte és vele gyakrabban érintkezett, az egyéniségének varázsa alatt állott; én nem restellem bevallani, hogy mindig elfogódott voltam vele szemben, valahányszor vele találkoztam, sohasem közeledtem feléje ugy, mint más emberhez, hanem ugy, mint valami felsőbb lényhez, mindig azzal a félénk tisztelettel, amellyel első találkozásunkkor ránéznem.
Azért is nem a magam szavaival akarom Jókai egyéniségét és a személyéből kiáradó varázst leirni, nem is más magyar emberével, mert hiszen az is bizonyára elfogódott volt Jókaival szemben, de idézem Adam Edmondné leirását Jókai személyéről:
“Jókai nemcsak kiváló szellem, de egyuttal nagy lélek is, amit szép arca hiven visszatükröztet. És ebben is hasonlit Turgnyevhez és engem folyton reá emlékeztet. A széles homlokon egy redő sincs, de a két szemöldök közt a gondolkodásé; kissé mélyen bennülő szemeiből messzire ható tekintet lövell; szép alaku orr, nyugodt cimpáival, nyugodt jóságról tanuskodik. Szája finom, melyen a figyelő melancholiája látszik. Jókait csodálják és szeretik. Alakja előkelő, magas, karcsu, elegáns, kezei szépek, tekintetének gyöngédségéről, amely ugy tud kérdezni, annyi szeretettel, hogy megnyilik előtte minden titok, alig nyujthatni fogalmat, valamint arról sem, mennyi derült nemesség van természetében. A nagy magyar iró fölötte termékeny, egész termékenységével folytonosan alakit. Népszerüsége határtalan.”

Jókai-tisztelet
A mai nemzedék alig alkothat fogalmat magának arról, hogy Jókait milyen tisztelet vette körül, hogy milyen nagy embere volt ennek az országnak; a hol megjelent társaságban, gyülésen, szórakozóhelyen, mindenütt feléje fordult a közfigyelem; ha az utcára ment, ahol megismerték, utjából kitértek, utat nyitottak neki, köszöntötték teljesen ismeretlen emberek. Megható látvány volt ez a Jókai-tisztelet, ez a Jókai-kultusz.
Életemben csak egyet láthattam hozzá foghatót, az is megkapó volt. Párisban kocsin el akartam jutni valahová vasárnapi napon, déli órában és a csendesen baktató egylovas kocsi a teljesen néptelen téren egy utca keresztezésénél egyszerre csak megállott. Nem tudtam, nem értettem, miért, nem láttam semmi akadályát a továbbhaladásnak, megkérdem a kocsistól: mi ez? miért állott meg? Mire ő hátrafordul és szinte felháborodva egy a keresztuton áthaladó urra mutatva, azt mondja nekem: Mais c’est M. Lesseps! Hiszen Lesseps ur megy arra, nem látja az ur? A párisi komfortábilis kocsis megállott, hogy az öreg Lesseps keresztül mehessen az uton; a köznép tiszteletnyilvánitásának ekkora mértékével csak a Jókai-tisztelet vetekedhetik.
Ez a Jókai-tisztelet teszi érthetővé, hogy még életében egy népies költemény hősévé válhatott, hogy Mikszáth Kálmán megirhatta énekes históriáját a komáromi fiuról, aki a világot hóditotta meg, és hogy mindenki természetesnek találta az élő irónak ilynemü dicsőitését.

A belső ember
Az olyan ember, aki, mint Jókai, annyira benne él a közönség gondolataiban, olvasóinak fantáziájában, akinek minden lépését számon tartja a sajtó s a nagy nyilvánosság, akinek minden tettét ellenőrzi a köztudat, az voltaképpen kettős életet él, egyet magának, egyet a külvilágnak. Az olyan emberben tulajdonképpen meg kell különböztetni a belső embert a külső embertől, a lényeget a látszattól, a valóságot a póztól.
Ha Jókait ebből a szempontból szemügyre vesszük, ugy találjuk, hogy benne a belső és külső ember egy és ugyanaz, ő meg tudta találni a harmóniát a kettő között. Nézzük az ő egyéniségét ebből a két szempontból, vizsgáljuk először a belső embert; minél közelebbről vizsgáljuk, annál jobban meggyőződünk róla, hogy abból az illuzióból, melyet vele szemben tápláltunk, semmi sem veszett el, ha egész közel férkőztünk is hozzá. Jókai jó ember volt, szives, barátságos, előzékeny mindenki iránt, senkinek semminemü kérését nem birta megtagadni, valami formában teljesitette azt, sokszor kellemetlen helyzetekbe került az által, hogy derüre-borura irta az ajánló leveleket. Tette ezt olyankor is, mikor az illetőt nem akarta ajánlani, de nem birt nemet mondani, nem birta kérését megtagadni, ilyen esetben azután gondoskodott róla, hogy a cimzett, akihez az ajánlás cimezve volt, megtudja Jókai igaz véleményét az illetőről. Hozzám sok embert küldött ajánló levéllel, néha olyanokat is, akiket le akart rázni magáról. Ezekre vonatkozólag volt köztünk egy titkos megállapodás. A levélnek egy bizonyos fordulatával értesültem arról, hogy ez csak olyan megszabadulási ajánlás és akkor aztán rajtam volt a sor, Jókait megszabaditani az illetőtől valami alkalmas módon.
Ennek a jóságnak köszönhette, hogy egész késő aggkoráig, ha nem is élete végéig, nem voltak személyes ellenségei. Szeretetreméltósága, nyájassága mindenkit meghóditott és senki sem volt képes rá haragudni; akinek arra esetleg valami oka lett volna is. Irótársaival szemben közmondásos jósága nagy bajokba keverte, még váltózsirót sem tudott megtagadni, és volt idő, amidőn boldog-boldogtalannak váltójára aláirta a nevét. Irótársainak mindent örömest megtett, ami azok érdekében állott és rossz néven vette, ha valamelyik akcióban nem vették igénybe, ha kimélték. Egy izben magam jártam el, egy derék magyar iróval együtt, egy fiatal iró barátunk érdekében, aki a katonaságnál valami nagy bajba keveredett heves modora és gondatlansága miatt. Felkerestünk egy igen előkelő társadalmi állásu urinőt, egyszersmind felkapott magyar irónőt, akinek a nagyhatalmu katonai parancsnokkal személyes nexusa volt és kértük közbenjárását az ügyben. Megtagadta, egyszerüen megtagadta. Ekkor Jókaihoz fordultunk, aki rögtön aláirta a sürgős előterjesztést és önként vállalkozott arra, hogy azzal a szigoru hadtestparancsnokkal okvetlen maga is beszélni fog a kedvező elintézés érdekében. Meg is tette, volt is foganatja.
Jóságából önként következik, hogy türelmes és elnéző volt; ebben az irányban sokat gyakorolhatta magát, mert amint Feszty Árpádné jegyzeteiből tudjuk, Jókai első felesége “rettenetesen érezhetővé tette a saját öregségét, évek multak és a Jókai-házban nem hangzott nevetés.”
De Jókai jókedvét, derült világfelfogását kisebb-nagyobb házi bajok, amelyeket türelemmel elviselt, nem birták megingatni, mert ő hitt, erősen hitt az isteni gondviselésben és abban, hogy sorsát a gondviselés intézi, ugy ahogy azt elviselnie kell.
És ez a hit irányitotta benne a külső embert is; ő meg volt győződve saját küldetéséről, rabja volt a saját nagyságának, de szivesen viselte ezt a rabságot. Érezte, hogy nagysága és hirneve valami értéke a nemzetnek, amelyre neki vigyáznia kell, amit neki helyesen kell adminisztrálnia; ő tudatában volt kivételes helyzetének és ebben a tudatban nagyszerüen is reprezentált ott, ahol reprezentálnia kellett. Saját szükebb pályatársai között egyszerü és igénytelen volt és szerette, ha azok vele szemben az egyenranguság kollegiális álláspontjára állanak; szerette, ha ebben a körben nem éreztetik vele a különbséget, amely őket Jókaitól elválasztja; szerette, ha fesztelenül diskurálgattak vele, ami rá nézve lehetővé tette, hogy pajzán jókedve megnyilatkozzék ebben a körben.
És amikor nem ugy történt, duzzogva önmaga figurázta ki magát. Ilyenkor születtek azok a hangulatos kiszólások, amelyek aztán hetekig cirkuláltak az irodalmi berkekben.
Egy izben együtt vacsorált lapjának egész szerkesztőségével, de sehogysem akart olyan hangulat keletkezni, amelyért érdemes lett volna meghozni azt a rá nézve nagy áldozatot, hogy estéjét feláldozza a társaságnak. A fiatalabb munkatársak nagy tisztelettudással és elfogultsággal ülték körül az asztalt, ekkor végül megszólalt Jókai és azt mondta:
“Annyi közöm nekem tihozzátok, mint a füszeresbolt előtt cimerül pingált vadembernek; hozzátartozik ugyan a bolthoz, de se a bolt nem az övé, se a boltban nincsen soha.”
De viszont másfelől Jókai igen szerény magaviseletet tanusitott, hogy valahogy észre ne vegyék rajta azt, hogy ő tudja: kicsoda; ne lássák meg rajta, hogy neki tudomása van arról, hogy ő ennek az országnak a legnagyobb embere. Rossz néven vették tőle a fiatalabb irók, ha különösen a miniszterekkel szemben ugy lép fel, mintha azok nem volnának kisebbek, mint ő. A felsőbbség iránti tiszteletadásnak tulajdonitották, amire egy Jókai nincsen ráutalva. Ennek az érzésnek adott kifejezést azután Mikszáth Kálmán, midőn egyszer Tisza Kálmán előtt ekként aposztrofálta:
“Ha neked volnék, Móric bácsi, mind a nyolc miniszternek meg kellene minden reggel kérdezni tőlem: hogy érzem magam, mit álmodtam?” Mire Tisza Kálmán megjegyezte, hogy “bizony igaza van Kálmán öcsémnek.” De Jókai sem maradt adós a felelettel, ámbár másfelé vágyott, mint ahová céloztak.
“Mit érnék vele, feleli, hogy nyolcszor kelljen elbeszélni az álmaimat reggelenként? Egyszer is sok, amig leirom, mert én minden éjjel tovább álmodom a munkában levő regényemet. Nem szoktam én hiába álmodni, mint ti.”
Mindez együttvéve: a Jókai jósága, szerénysége, nemes egyszerüsége, mindamellett öntudatossága, a maga hivatottságáról való meggyőződése, önérzete, mindez a belső és a külső Jókait jellemzi és azt igazolja, hogy milyen rendkivüli ember volt. Nála még a régi közmondás sem válik be, mert ő valóban nagy ember volt hálókabátban is.

Jókai bizalmas körben
A világ legtermészetesebb dolgának tetszik, hogy a regényiró, az elbeszélés művésze, társaságban, az emberekkel való érintkezésében is érvényesiti ezt a nagy tehetségét. Van is rá eset. Mikszáth Kálmán kitünő elbeszélő volt a fehér asztalnál, Eötvös Károly órákig volt képes hallgatóságának feszült figyelmét ébren tartani; Herczeg Ferenc elsőrendü causeur – de Jókai nem volt az.
Apjáról, Jókai József-ről irják a krónikások, hogy nagyon jó mesemondó volt; hogy a házánál összegyült vendégeket szép mesékkel és lebilincselő elbeszélésekkel mulattatta.
Azt, amit Goethe ugy nevezett: Die Lust zum Fabulieren – a mesélő kedvet, amely Goethe-re anyjáról szállott – azt Jókai apjától örökölte, de csak irásban gyakorolta. Nem tudok rá esetet, hogy valamelyik témájának meséjét előre elmondotta volna, hiszen csak munka közben alakult ki, utólag még kevésbbé mondta el, mert akkor már nem érdekelte, akkor már más mese világában élt.
A nagy társaságot egyáltalában nem szerette, igen-igen ritkán és csak igen nagy erőltetésre vett részt valamely nagy összejövetelben és ott azután csendesen, szinte magába vonultan töltötte el az időt, mig elmenekülhetett. Ha valamely nagyobb hivatalos lakomán kellett jelen lennie, szótlanul ült ott, amig a hivatalos pohárköszöntő sora rá nem került, mert ezt sohasem engedték el neki, és azután lehetőleg csöndesen távozott. Emlékszem egy nagy ünnepi lakomára az “Irók és művészek” hajdani klubhelyiségében, amelyen Jókai mellé ültették a legtemperamentumosabb művésznőt, az összehasonlithatatlanul bájos Pálmai Ilkát. Jókai egész este alig váltott vele pár szót, kárpótlásul azután, mikor elment, megcsókolta “az isteni Ilkát” – ő nevezte el akkor igy – és ezzel kárpótolta az unalmas estéért.
Még egész kis társaságban is hallgatag volt Jókai; ha nagyon jókedvü volt, rendesen valami aktuális adomát mondott el – azt nagyszerüen kipointirozta, – de hosszabb lélegzetü előadást tőle nem lehetett hallani.
Ha egy-két emberrel jött össze, rendesen elmondott valami jó tréfát, mindig örült a hatásnak, de maga nem igen vett részt a nevetésben. Csendesen maga elé nézett, bevárta, mig elhalkul a nevetés, azután uj tréfát adott elő, mintegy honorálva a sikert, meghálálva az elismerést.
Ilyenkor, egész kis körben, elemében volt. Ilyenkor beszédes lett, ilyenkor ő vezette a társalgást. Legjobb adomáit ilyenkor mondta el.
Ha hozzánk ellátogatott a könyvesboltba, vagy később az emeleti kiadóhivatali irodába, rendesen egy-egy aktuális és hangulatos adomával vagy élccel köszöntött be. Sokszor olyasmit mondott el, aminek azután folytatása is lett.
Mikor például a Belvárosban az a hires képviselőválasztás volt, amelyen Steiger Gyulát, az Első Hazai Takarékpénztár igazgatóját léptették fel báró Kaas Ivor-ral szemben, Jókai azt mondotta nekünk: “Kétség sem fér hozzá, Steiger Gyula meglesz. Biztos a többsége. Hiszen mindazok biztos szavazói, akiknek váltóit a Takarékpénztár elfogadta. És kinek nincs váltója?” – Mikor azután megvolt a választás és Steiger Gyula csunyán megbukott – már másnap besietett Jókai az irodánkba és várta a kérdésünket: “No lám, Steiger Gyula mégis megbukott.” “Hát persze, hogy megbukott, – volt a multkorival teljesen korrespondeáló válasz, – hiszen ellene szavaztak mindazok, akiknek a váltóit a Takarékpénztár visszautasitotta. Azok pedig sokkal többen vannak.”
Egyáltalában, ha jó hangulatban volt, a legjelentéktelenebb és legegyszerübb semmiségből is frappáns tréfákat tudott kihozni.
Évekig tagja volt Budapest főváros képviselőtestületének. Uj választás következett és a jelölteknek valami formulárét kellett kitölteniök a személyükre vonatkozó adatokkal. Ugy látszik, Jókai ezt nem tette – kimaradt a listából, nem jutott be az uj városi képviselőtestületbe. Mikor ez iránt megkérdeztük, igy állitotta be a dolgot: “Nem voltam választható, mert nem tudtam igazolni, hogy tudok irni és olvasni.”
Pedig tudott olvasni, még mielőtt iskolába járt volna, mert életrajzirói szerint, mikor édes apja kisgyermekkorában elvitte először az iskolába és a rektor megkérdezte, ismer-e már valamilyen betüt a zsoltáros könyvből, a kis Jókai a rektor nagy ámulatára egyszerre sebesen és folyékonyan olvasni kezdte az elébe tett szöveget. Az olvasást még odahaza tanulta meg, mielőtt az iskolába került.
Megesett – igen ritkán, – hogy valamelyik képviselőtársa benyitott könyvesboltunkba, mialatt ő ott volt. Ilyenkor Jókai összecsapta kezeit: “Honnan veszed te magad ide? Hogy jutsz te ide? Ide, ahol a madár sem jár? Talán valami kártya-kodex kellene? Parancsolj, kérlek, szolgálunk ezzel is!”
Engem ilyenkor rendesen bemutatott képviselőtársának ilyenformán: “Ez az én druszám, aki az öngyilkosságnak azt a fajtáját gyakorolja, hogy az én könyveimet adja ki.”
Egy izben egy iróember jött be és látja Jókait irótollal a kezében az édesatyám iróasztalánál.
– Mit csinálsz, Móric bácsi?
– Pénzt, – feleli.
– Tanits meg erre engem is, Móric bácsi.
– No, azt ne igen tanuld meg tőlem – és mosolyogva rámutatott a váltókra, melyeket ép aláirt és amelyekkel pénzt csinált.
Egyáltalában arról alig lehet fogalmat alkotni, hogy milyen bájos és elragadó volt Jókai igy – en petit comité; de nagy társaságban sehogy sem érezte jól magát.
Egész stratagémákat gondolt ki, hogy valahogy kitérjen a meghivások elől. Rendesen azzal tért ki egy-egy felolvasás elől, amelyre felkérték, hogy tele van náthával, nagyon el van fáradva, képtelen mindenféle éjjeli expedicióra – vagy valami olyan munkán dolgozik, amely nem tür megszakitást, benne kell maradnia ebben a hangulatban, nem jó, ha ilyenkor emberek közé megy, meg találják bánni azok a jó emberek, akik iránta annyi szives jóindulattal viseltetnek.
Ha azután sehogy sem tud megmenekedni és elég könnyelmü, igéretet tenni, hogy valami ruhaosztó vagy zászlóavató ünnepen vagy hasonló alkalomkor ő tartja az ünnepi beszédet, akkor az utolsó percben talál valami ürügyet, hogy lemondjon. Mikor egyszer ilyen ünnepély előtt egy hirlapiróval találkozott, aki éppen azért sietett az ünnepélyre, hogy a Jókai beszédéről és szerepléséről referálhasson – ez azzal csatlakozik hozzá:
– Nem késünk el, kedves bátyám?
– Nem, öcsém. Még másfél órám van, mig a tarokk-kompániám összeverődik. De el kellett menekülnöm hazulról, hogy valamikép kocsin ne ragadjanak el a ruhaosztogató ünnepre. Hanem azért megizentem, hogy nem jöhetek el, mert éppen most borogatják a fejemet vizesruhával.
– De hiszen nem borogatják. Hála Istennek, semmi baja kedves bátyámnak.
– Mit tudod te azt! Igenis borogatják. Most késziti Zala Gyurka a mellszobromat agyagból. Azt, hogy meg ne száradjon, amig elkészül – vizesruhával borogatja. Bizony, igy van ez!
De azután, ha beteg volt – nagyon megapprehendálta, ha fel nem keresték bizalmas emberei. Persze ő nem üzente meg, hogy beteg, – valahogy ugy képzelte, hogy azt ki kell találni.
Ilyenkor egyszer azt irta nekem: “Én három hét óta nagyon beteg vagyok, senki sem nyitja rám az ajtót, amit nem is bánok!”
Pedig ezuttal igen is bánta; apprehendált is érte. Máskor meg jobb szerette, ha magára hagyják. Egy ily alkalommal ezt irja hozzám:
“A megjavult idővel én is jobban érzem magamat; de kegyed mondja csak mindenkinek azt, hogy megvadultam, s emberevési szimptomák látszanak rajtam: harapok! (Pedig nincs is mivel.)”
Betegségében kishitüvé válik. Egyszer azt irja egy keletnélküli kis kartonon:
“Kedves Barátom! Azért a kis bohóságért csak nem fogadok el honoráriumot, azt előre bejelentettem. Nagyobb az annál, hogy megint beteg vagyok, nem tudok dolgozni. Kérem, mentsen ki regényirási igéretem alól, tehetetlen vagyok azt beváltani.”
De ezek a fizikai rosszullétből eredő rossz hangulatok felette ritkák; sokkal gyakoribb az, hogy szinte kérkedik a jó egészségével, erős fizikumával.
1899 nyarán, tehát 74 éves korában irja egyik levelében:
“Én most az uj regényemen dolgozom, aminek a cime “Kathlanneth.” Egy harmadát már megirtam Füreden. Ez az én fürdőkurám. Hála Istennek nincs szükségem semmi kuruzslásra: egészen jól vagyok; az idő kedvező.”
Saját életéből vett egyik legkedvesebb reminiszcenciája volt, amelyre sokszor tért vissza, és amelyen mindig jóizüen mulatott, hogy az Első Magyar Általános Biztositó Társaság megbizható orvosi bizonyitvány alapján nem akarta elfogadni az ő életbiztositási ajánlatát valamikor 30–35 éves korában – és ime, ő most is él és megcsúfolja életével az orvosi tudományt.
Irótársai nagyon zokon vették egy időben, hogy nem érintkezik velük sűrűbben, hogy egyáltalában csak otthon fogadja őket magánál, ha valami megbeszélni való dolguk van – de nem megy velük korcsmába, kávéházba, klubba, nem gyüjti őket maga köré. Szerintük kötelessége lett volna vezetni a fiatal irodalmat, befolyásolni őket, iskolát csinálni, utódokat nevelni.
Hát hiszen abban igazuk volt, de Jókainak is igaza volt. Csak a módszerben tértek el egymástól. Mialatt ők apprehendáltak és néha bizony meg is szólták maguk közt Jókait – azalatt ő otthon ült, irta a maga világszép regényeit és elbeszéléseit, azokkal azután valóságos iskolát csinált, mert őt követték, az ő nyomdokaiba léptek mindannyian a mai napig, – utódaivá lettek mindnyájan, akik a magyar szépirodalomnak munkásai, azok is, akik más irányban dolgoztak, akik naturalisták, veristák, realisták, szimbolisták, impresszionisták vagy neoimpresszionisták lettek – mert legalább a nyelvét, szókincsét, magyarságát örökölték, – ha egyebet nem is.

Jókai termékenysége
A Jókai körüli kérdések egyik legérdekesebbike az ő páratlan termékenységének sokat vitatott kérdése. Hogy tudott egy ember ennyit megirni, ez a kérdés izgatta a közönséget. Méltán. Ennek a termékenységnek és ennek a sokoldaluságnak valóban nincsen párja a világirodalomban.
Szembeállitották vele némelyek idősb Dumas Sándor-nak ugyancsak páratlan termékenységét, de a két iró munkája mégsem hasonlitható össze egymással. Igaz ugyan, hogy Dumas művei a Michel Lévy-féle kiadásban közel 300 kötetet töltenek meg, de még mindig nem annyit, mint amennyit Jókai munkái kitesznek az első kiadásokban, mert ezeket maga Jókai 1898-ban a “Forum” részére irt önéletrajzában 350 kötetre tette. Igaz az is, hogy Dumas nem egyedül irta mindezeket a munkáit, mert akkor, amikor az ujság-regény divatba jött és a páratlan népszerüségü Dumasnak egyszerre több ujságot is el kellett látnia érdekfeszitő regényanyaggal, akkor több iróval szövetkezett és az általa kigondolt témákat azokkal iratta meg. A munkát saját neve alatt adta ki és elhallgatta azok neveit, akik voltaképpen megirták azt. Dumasnak ezek a későbbi munkái tényleg gyárilag készültek és csak azt a célt szolgálták, hogy a fejedelmi pompában élő irónak tékozló életmódjához az anyagi eszközöket szolgáltassák.
Jókai becsületes és szorgalmas munkájának lebecsülése a Dumas ilyetén munkálkodásával való összehasonlitás. De különben is, amig a Dumas 300 kötete Dumasnak minden irott sorát magában foglalja, addig Jókai kötetalakban megjelent munkái az általa megirottaknak igen-igen tetemes részét nem ölelik föl.
Mert hiszen a Jókai sokoldalusága páratlan volt. Irt ő regényt, elbeszélést, drámát, verset, korrajzot, mémoire-t és ezekből telik ki az ő könyvekben kiadott oeuvre-je. De irt azonfelül politikai vezércikket, elmefuttatást, társadalmi és napi kérdésekről, humorisztikus aforizmákat és apró skicceket élclapjai részére, irt történelmi és néprajzi dolgokat, honismertető és kertgazdasági cikkeket és mindezeket, valamint mindenféle elszórt apróbb munkálatait, nem vette fel munkái közé.
Ebből nyilvánvaló, hogy Jókai volt a világ legtermékenyebb irója. Maga Jókai törekszik arra a kérdésre megfelelni, hogy lehetett ennyit összeirni és azt a választ adja rá, hogy ötven év nagy idő! azután micsoda ötven év!
A hosszu életkor és az, hogy Jókai, ha irói pályáját 1843-tól számitjuk, teljes 60 esztendőt töltött el munkában, megmagyaráz sokat, de nem mindent és semmiképpen sem oszthatom azt a magyarázatot, amelyet Jókai egyik nem éppen jóindulatu birálója füz ehhez a kérdéshez, aki azt mondja, hogy a termékenységnek ez a rendkivüli volta csak az avatatlan vagy az irói mesterségtől távol álló olvasó előtt fog érthetetlennek feltünni. Ez a biráló a “Pesti Napló” Jókai kultuszának szentelt, egyébként igen szép és értékes albumában azt mondja, hogy Jókai óriásinak látszó termékenysége és munkaereje optikai csalódáson alapul, mert az ilyen termékenység manapság már nem hogy ritkaság volna, hanem a munkamennyiséget illetőleg még feltünőnek sem tekinthető. Ezt a nézetét azzal indokolja, hogy “jóval többet produkál az az ujságiró, aki valamely lap kötelékében évről-évre és napról-napra ellátja a maga rovatát, melynek összmennyiségéből egy év alatt nem 20–25, hanem 150 és 200 között elérhető nyomtatott iveredmények állanak elő.”
Hát ezzel a rosszmáju, de egyébként is logikátlan és értelmetlen megállapitással nem lehet vitába szállani. Aki a Jókai költői munkáját összeméri az ujságiró napi riporteri mesterember munkájával, aki az isteni szikra kilobbanását összehasonlitja a rovat sablonos kitöltésével, avval nem lehet disputálni. Mert aki a költői géniusz munkáját összehasonlitja az ujságirás referáló munkájával, az lebecsüli a költészetet is, az ujságirást is.
Jókai rendkivüli termékenységében nemcsak az volt a csodálatos, hogy fizikailag ily hosszu időn át napról-napra ugyanazzal a szorgalommal, ugyanazzal a kitartással és fáradhatatlansággal rótta a betüket; hogy olyan a munkabirása, hogy még pihenőt sem kell magának engednie, hanem főként az, hogy ez a szokatlan tevékenység munkája kaliberének sem ártott, hogy témáiból soha ki nem fogyott és hogy Jókai sohasem irta ki magát.
Az az előitélet, amely a közönség egy részében lábrakapott, hogy az ujabb Jókai-regények gyengébbek, mint a régi Jókai-művek, teljességgel nem áll. Arról az iróról, aki közel hetvenéves korában irta a “Sárga rózsá”-t egyik legszebb és legmaradandóbb regényét, arról nem lehet azt állitani, hogy kimerült, kiirta magát.
Jókai termékenysége páratlan fenomén a világirodalomban, amelyre mi büszkék lehetünk.

Jókai pénzügyei
Az olvasó ebben a könyvben okvetetlenül felvilágositást vár és remél Jókai pénzügyeiről is. Sokat vitatott kérdés volt ez mindig, mely sohasem tisztázódott. Most is hiába várja ezt az olvasó.
Időnként el volt terjedve annak a hire, hogy Jókai el van adósodva, hogy rossz emberek visszaéltek bizalmával, hogy kiadói nem eléggé jól dijazzák a munkáit, másfelől, hogy pazar és préda háztartása van, hogy könnyelmüen költekezik, hogy titkos csatornákon folyik el a pénze és sok más hasonló természetü mende-monda.
A magyar értelmiség meg nem szünő érdeklődése Jókai iránt állandóan felszinen tartotta ezeket a hireket és mindig keresett valakit, akit felelősségre vonhasson a Jókai bajaiért. Jókai tisztelőinek gyöngéd szeretete nyilatkozik ebben a gondoskodásban: Jókai baja mindenkinek a baja volt és mindenki kereste azt a bünbakot, akin el lehessen verni a port.
Amit én ezekről a dolgokról tudok, az vajmi kevés. Mikor mi “átvettük” Jókait 1880-ban, ő ezeken az ügyeken jóformán már túl volt. Jókai maga igen rezerváltan nyilatkozott ezekről, tőle alig lehetett valamit is megtudni. Egy izben emlitette nekem, hogy volt egy “barátja”, akinek ő váltót zsirált, azután lejáratkor meghosszabbitotta ujra. Zsirálta a meghosszabbitási váltót, anélkül, hogy az első lejárt váltót visszakapta volna; ez igy ismétlődött negyedévről-negyedévre, ő biztosra vette, hogy barátja az előző váltókat megsemmisitette, nem akarta megsérteni esetleges kérdezősködésekkel, mig egyszer csak kisült, hogy valaki az összes általa aláirt váltókat – állitólag 30–40.000 forintra rugott az összeg – ellene érvényesiti.
Ez lehetett alapja és oka az ő évekig tartó anyagi zavarainak. Ezzel vág össze, amit Feszty Árpádné feljegyzéseiben közöl. Ő azonban hozzáteszi azt is, hogy Jókainé nem tudott a pénzzel bánni, a gyujtót spórolásból kétszer kellett meggyujtani, – de ezreket költött régi butorra és ékszerre.
Jókainénak erről a sajátszerü passziójáról magam is halottam, egész legendák keringtek arról, hogy a padlás tele van értékes régi butorokkal, szövetekkel, amelyek ott pusztulnak.
Én magam Jókainét, Laborfalvi Rózát nem ismertem. Jóformán nem is láttam. Amikor ott jártam, mindig visszavonult. Mint egy árnyék suhant el a fal mellett és eltünt. Csak a silhouettejére emlékszem, amint igy kiosont a szobából a léptek zajára.
Mások is igy voltak vele. A Petőfisták, akik abban az időben, a 80-as évek elején, a Petőfi-Társaság müködése kezdetén, sürün keresték fel elnöküket, Jókainét szintén nem láthatták szinről-szinre. Került mindenkit. Miért? Nem tudom. Talán hiuságból. Az egykor világszép müvésznő megöregedett arcát és alakját bizonyára nem akarta kitenni kiváncsi szemek nézésének.
Hogy egyébként a háztartásban milyen takarékos volt Jókainé, arról irott bizonyiték van a kezemben.
Egyszer abban találtam Jókait, amint könyvtárából kiselejtezett mindenféle lim-lomot, értéktelen könyveket és füzeteket és kért, küldjek hozzá egy antikváriust, aki megveszi ezeket, mert nagyon utjában vannak. Én nem birtam ellenállni a kisértésnek, hogy meg ne nézzem, miféle könyvek azok, amiket Jókai kiselejtez. Hát bizony arra valók voltak ezek. Mindenfelől a nyakára küldött könyvek, poéták, elbeszélők első kötetei, mindenféle tiszteletpéldányok, hivatalos kiadványok, akadémiai értekezések, almanachok és több eféle.
Mégis kihalásztam kettőt közülök, ezeket elkértem magamnak, meg is kaptam. Az egyik Petőfi verseinek első kiadása volt, Jókainak ajánlva, ez, ugy látszik, tévedésből került bele a könyvcsomóba, a másik egy kéziratos jegyzékkönyv, ily cim alatt: “Jókai ur részére kiadások 1870.”
Ez a könyvecske is tartalmaz följegyzéseket nagyobb butor- és butorszövet-kiadásokról, sokszor ismétlődő kárpitosszámlákról, de egyébként normálisan takarékos háztartásnak képét tükrözi vissza. Persze bajos ezt mai szemmel megbirálni, amikor Bayer Antal uram cipőszámlája 22 különböző cipőért és topánért összesen 110 forintot tesz ki. Hogy mily idő alatt szállittatott a Jókai-háznak 22 pár cipő, ezt a számla nem tünteti fel.
Jókainé különös passzióján kivül, ugy látszik, igen megnézte a garast és inkább takarékos volt, mint préda. Igaz ugyan, hogy ezzel szemben Jókai igazi gavallér volt, ur volt a szó legteljesebb értelmében. Nála a borravaló egy forintnál kezdődött, ami akkor nagy szó volt.
Egyszer meglátogattam Balatonfüreden. A véletlen ugy hozta magával, hogy aznap Pestre kellett utaznia, igy tehát a délutáni hajóval, illetőleg vonattal együtt utaztunk fel. Csak ámultam, amidőn a kis kézitáskáját a villából a hajóállomásig vivő gyereknek egy forintot adott. A hidról a hajóra egy másik gyerek vitte a táskát, az is egy forintot kapott. Siófokon átvette a táskát megint egy gyerek és bevitte a kupéba, ugyancsak egy forintért. Mindez rendkivülinek tetszett nekem akkor, amikor 10 krajcár volt az ilyen szolgálatok dija. De Jókainak ezek az elvégre is nem tulságos nagyméretü tempói nem okozhattak anyagi zavarokat. Sokkal inkább az a körülmény, hogy egy időben több háztartást tartott fenn. A pesti városi háztartást, a svábhegyit és a balatonfüredit. Ha volt luxus Jókai életében, talán ez volt az egyedüli. Hogy itt is, ott is tartózkodhatott, itt is, ott is volt cselédsége, bármikori eljövetelét váró konyhája, éléskamrája.
És költséges volt az ő kertészkedési passziója, a természettel való barátkozása. De ki sajnálhatta ezt tőle, hiszen ennek köszönhetjük azokat a gyönyörü természeti leirásokat, amelyeknél szebbeket magyar nyelven nem irt meg senki. És milyen hálás volt Jókai az ő kerti fái iránt, azokat munkatársainak tekintette. Milyen szépen irta meg viszonyát a természethez a “Negyven év visszhangjá”-ban:
“Hadd szóljak rólatok leghivebb munkatársaim, segitőim, gyámolitóim, édes szép zöld fáim: akiket ültettem, magjáról neveltem, ojtva idomitottam! égnek emelkedő földi társak! Ti tudjátok, mennyit suttogtatok nekem? mennyi gondolatot hullattatok alá virágaitokkal? hányszor kerestem nálatok eszmét, felüdülést, mennyi álmot, ábrándot árnyékoltatok be? egész világ üldözése ellen hogy rejtettetek el? szivemnek nehéz háborgásait hogy csendesitettétek el? Ha egyszer valaki idejön azt kérdezni: miért tudtam többet dolgozni nyáron, mint télen? mondjátok el neki, hogy ti is ott voltatok akkor.
A szabad természet volt az én sokatirásomnak legfőbb, legmélyebb titka.”
Akinek ennyit nyujtott a maga kertje, aki ennyi inspirációt meritett belőle, az bárcsak még nagyobbat, még szebbet birhatott volna, bárcsak még több örömet lelhetett volna benne.
Jókai tisztában volt vele, hogy a kertészkedés és mindazok a kisérletek, amelyeket ő tett és amelyeknek egy részét meg is irta kertgazdasági jegyzeteiben, sok pénzt emésztenek fel és ezt néha tréfás módon kifejezésre is juttatta.
Egy alkalommal egy szép nagy körtét hozott be a városba a Svábhegyről, átadta nekem azzal, hogy adjam oda édesanyámnak, de becsülje meg jól, mert ez a körte 720 forintba kerül. Bámészkodó és kérdő szemmel néztem rá, mire megmagyarázta: “No igen, tegnap összeszámitottam, hogy 2880 forintba kerül az idei gyümölcstermelés, amiből összesen 4 körte van, jut tehát egyre 720 forint.”
Jókai nagy váltó-ügyét, mely, ugy látszik, hosszu évekre zavart támasztott az ő pénzügyi helyzetében, már emlitettem volt, de voltak kis váltó-ügyei is, még pedig tömegesen. Jókai senkitől sem birta megtagadni kérésének teljesitését. Igy különösen munkatársai állandóan vele iratták alá váltóikat, amelyeket azután a Pesti Hazai Első Takarékpénztárnál nyujtottak be. Nem nagy összegekről szóltak ezek a váltók, 4–500 forintosak voltak nagyrészt, igen ritkán 7–800 forintosak, de sok váltó volt és igen gyakran előfordult, hogy a 10 százalékos negyedévi törlesztésről és kamatfizetésről Jókainak kellett gondoskodnia.
A Hazai Takarékpénztár igen liberális volt az irókkal szemben. Lehetett is, mert hiszen akkor még nagyon kevés iró volt. Az intézet maga is irónak, Fáy András-nak alapitása volt és igy egészen stilszerü volt az, hogy valamely külön alap volt szánva arra, hogy magyar iróknak kisebb-nagyobb kölcsönöket nyujthassanak, amiknek behajtása körül nem jártak el tulságos szigoruan.
Ugyszólván mindenki be volt ilyen kisebbszerü váltóval táblázva a Hazai Takarékpénztárnál és ugyszólván mindegyik váltón rajta volt az atyamesternek, Jókainak az aláirása.
Mindezeknek a váltóügyeknek volt egy becsületes sáfára: Sándor, a “Hon” szerkesztőségi szolgája; ő tartotta számon a lejáratokat, pontosan és kérlelhetetlenül megjelent az illető elfogadónál, kibocsátónál és forgatónál és aláiratta a megujitási váltót. Ez igy rendben ment addig, amig a “Hon” fennállott, de ennek a lapnak megszünése után, 1882-ben, a munkatársak is elkerültek onnan, mindegyiket valamely jobb állásba segitette Jókai; Sándor is elkerült onnan, akit bevált fényes pénzügyi kvalitásai folytán a Magyar Leszámitoló és Pénzváltó Bank portásává neveztetett ki.
Egy ideig még gondozta Sándor a váltókat, de azután helyhez kötött hivatali elfoglaltsága miatt mindig nehezebbé vált a mindenfelé szétszórt aláirókat felkeresni és az aláirásokat összeszedni és igy bizony gyakoribbá váltak a váltó-óvatolások.
Ekkor hozzánk fordult Jókai és arra kért, vegyük mi gondozásunk alá ezt az ügyet. Persze készséggel vállalkoztunk rá, hiszen Jókai válláról le kellett venni ezt a gondot és néhány éven át rendben bonyolitottuk le ügyeit, persze elszámolásra. Mikor azután már nagyon összezsugorodott a váltók száma és összege, egyszer azzal leptük meg Jókait, hogy ebben a negyedben be fogjuk vonni az összes váltókat, nem lesz többé aláirás, nem lesz többé váltó.
Jókai szinte nem tudta felfogni, hogy fog ezentul forogni a világ, ha ő nem mártja be többé aranytollát a Révaiék tintakalamárisába.
Tudni kell ugyanis, hogy édesatyám, amikor ez a dolog kezdődött, egy aranytollat szerzett be, azt egy elegáns tolltartóba illesztette, a maga fiókjába zárta el és valahányszor Jókai aláirására volt szükség, ezt a tollat nyujtotta át neki, hogy nevét aláirja valamely levél, okmány vagy váltó alá. A tollat soha senki másnak nem volt szabad használni. Jókai halála után magamhoz vettem, ma is őrzöm.
A Jókai-váltók megszünésével a világ tovább is forgott és Jókai is megszokta ezt az állapotot. Nem is irta nevét soha többé váltó alá, mégis csodálatos módon 1903-ban ujra elkerült egy 900 forintról szóló, 1883-ból való váltó, amelyet valaki 20 évig magánál tartott és csak akkor mutatott be.
Hogy mint történt ez, nem lehetett kideriteni, tény az, hogy a váltó itt volt és hogy 1903. december 13-án, néhány hónappal Jókai halála előtt Nizzából hozzám intézett levelében Jókai Mórné megküldte nekem az ügyvéd felszólitó levelét, amely szerint 900 forintot 16-ig ki kell fizetni és kért, hogy ezt az összeget juttassam el az ügyvéd kezeihez. A váltót pedig vegyem magamhoz és személyesen adjam át Jókainak, ha haza jön.
A váltógazdaság megszünte után Jókai meglehetősen rendben tartotta pénzügyeit, tudtommal nem csinált adósságot és ha valami olyan fizetés merült fel, amelyet nem birt azonnal teljesiteni, egyszerüen felkért bennünket az összeg kifizetésére és a legközelebbi honoráriumból való elszámolására. Különös nyugtalansággal sürgette rendesen a nyugdijintézeti és életbiztositási összegek kifizetését. Siófokról is, Nizzából is találok ilyen hozzám intézett leveleket kifizetésekre vonatkozólag azzal a kéréssel, hogy nyugtassam meg válaszommal. Félt, hogy valami mulasztás folytán elvesziti az egész befizetett biztositási összeget.
Ezzel a Jókaira nézve kényelmes rendszerrel rendbe is jöttek az ő pénzügyei és ő maga is az utolsó évtizedben valósággal élvezte az adósságnélküli állapotot, annyira, hogy még velünk, kiadóival szemben sem akart adóssággal megterhelve lenni, holott mi azt évről-évre elszámolhattuk vele a neki járó tiszteletdijak révén. Hogy milyen rendes ember lett Jókai pénzügyi tekintetben, mutatja az a levél, amelyet 1901. december 17-én hozzám intézett.
Jókai kiadásairól, váltóiról, költekezéseiről és adósságairól elmondtam, amit tudok, a fentiekben, hátra van még, hogy elmondjam azt, amit az ő bevételeiről tudok.
Ő maga tett egyidőben e részben vallomást, még pedig 1873-ban a következőképen:
“Évről-évre fel szoktam jegyezni – irja Jókai – egy könyvecskébe mindazokat az adatokat, melyek irodalmi müködésem anyagi oldalára vonatkoznak. Munkáim és időszaki nyomtatványaim példányszáma, melyeket 27 év óta (1846–1873) a magyar közönség kezeibe adtam, összesen 652.100 kötetre rug. Ez irodalmi termelésért a magyar olvasó-közönség fizetett mindössze 1.523.650 forintot, melyből reám 246.200 frt esett honoráriumképen; a többi 1.287.450 frtból irodalmi munkatársaimnak jutott 252.800 frt, az állam kapott adóban, bélyegben, postailletékben 231.900 frtot s végre 748.950 frt ment föl szedésre, nyomtatásra, papirra, valamint könyvárusi és üzleti proviziókra.”
De hát ez rég volt, ez a számadás 1873-mal lezáródott. Abban az időben, amikor a mi cégünk vált Jókai kiadójává és amikor pénzügyei némileg rendbe jöttek, a mult század utolsó évtizedében és a jelen század első évtizedében, Jókainak körülbelül egyenletes évi jövedelme volt, évenkint számitásom szerint körülbelül 48–60.000 korona. Ha ez ma nem tekinthető is fejedelmi jövedelemnek, az akkori általános viszonyok közt s különösen az akkori irodalmi viszonyok között ez oly jövedelem volt, amelyért irótársai szinte megirigyelhették, ha Jókainak egyáltalában irigyei lettek volna.
Ez a jövedelem a következő tételekből állott:
Rendes és fix évi jövedelme a “Magyar Nemzet” szerkesztéséért 2400 forint; bizony, havi 200 forint volt akkor a legnagyobb magyar irónak fő-főszerkesztői salláriuma. Ezekben az esztendőkben Jókainak meg volt már engedve a félhivatalos lap mellett egy más napilapnál is főmunkatársi állást vállalni, igy egy időben a “Magyar Hirlap”-nál, később a “Pesti Hirlap”-nál, ott is 2400–3000 forint, tehát mai értékben 4800–6000 korona évi dijazást kapott, amiért rendesen egy regényt szállitott. Szerkesztői dijat kapott “Az Osztrák-Magyar Monarchia irásban és képben” cimü vállalatnál évenkint 8000 koronát. Irói tiszteletdijat kapott uj könyveinek első kiadásáért aszerint, hogy hány kötet jelent meg egy évben, 6–10.000 koronát és a népszerü kiadásnak évenkinti elszámolása cimén 1600–2000 koronát. Ezekhez a mintegy 25.000–28.000 koronát kitevő irói jövedelmekhez hozzájárult az Athenaeum és a Révai R.-T. évi igazgatósági jutaléka, mintegy 4–5000 korona, továbbá az Adria, a Generali és az Általános Takarékpénztár igazgatósági, illetve felügyelő-bizottsági tagsága cimén 10–15.000 korona. Ha ezekhez hozzávesszük még Jókainak képviselői napi dijait 6400 koronával és mindennemü vegyes bevételt egyes cikkekért, a szinházi tantiémeket stb., 3000–6000 koronával, akkor a Jókai rendes évi összjövedelmét 48.600–60.400 korona között állapithatjuk meg.
Ebbe a jövedelembe nincs beleszámitva az utolsó tiz évnek az a rendkivüli jövedelme, amelyet Jókai összes műveinek jubiláris nemzeti kiadása hozott és amely ezen 10 év alatt egymaga mintegy 400.000 koronát tett ki, ami 10 évre osztva további évi 40.000 koronának felel meg.
Ezekkel a közlésekkel, amelyeket azért részleteztem, hogy ellenőrizhetők legyenek, egyszersmindenkorra szembe akartam szállani azzal a sem Jókaihoz, sem a magyar nemzethez nem méltó legendával, mintha Jókai irodalmi munkássága nem részesült volna kellő anyagi méltánylásban a közönség, és közvetett úton kiadói részéről.
Az akkori viszonyok között, az akkori ujságpéldányszámok mellett, az akkori könyveladások arányában Jókai irói jövedelmei nem lehettek nagyobbak. A kiadó sajnálja a legjobban, hogy nem lehettek nagyobbak, mert hiszen a kiadó jár jól, amikor az irónak ötször, tizszer, husszor akkora összeget fizethet.
Jókai egy kicsi, szegény és elmaradt nemzetnek nagy irója volt. Anyagi dijazása is ennek megfelelő volt. Hogy a nemzet nagyobb lett, gazdagabb és müveltebb lett, az Jókainak érdeme és az ő érdeme az, hogy a mai kisebb magyar irók is nagyobb honoráriumot kapnak, mint ő, a nagyok között is a legnagyobb.
Hogy holnap mi lesz, az a sors könyvében van megirva.

Jókai és a kritika
A magyar kritika a kivételes csodaemberrel szemben maga is kivételes álláspontra helyezkedett. Nem ugy kezelte őt, ahogy a többi irót, igazságos volt vele szemben. Ezt nagyjában meg lehet állapitani. Meg lehet állapitani, dacára Gyulai Pál-nak, sőt éppen ezért.
Gyulai Pál volt az első és egyszersmind egyetlen szigoru kritikusa Jókainak, aki tudományos és komoly kritikáival élesen rámutatott a Jókai lélektani fogyatkozásaira és az elnagyolásokra jellemrajzaiban. Több éven át és több munkáját birálta ilyen komoly szempontokból mindaddig, amig azt remélte, hogy a nagytehetségü irót ezzel “jobb útra téritheti.” De akkor sem tagadta meg tőle a kivételes nagy tehetséget és a páratlan elbeszélői tulajdonságokat. Akkor is azt irta róla:
“Jókainak kitünő elbeszélő tehetsége van és e tekintetben egyetlen regényirónk sem versenyezhet vele. Egyszerü, folyamatos és egy pár vonással hol plasztikailag, hol festőileg emeli ki tárgyait. Valami kedves elevenséggel, lankadni nem tudó mozgékonysággal ragadja magával olvasóit anélkül, hogy fárasztaná... És e ritka adományhoz járul stiljének ereje, hangzatossága, jellemzetessége és magyarossága. E tekintetben is felülmulja regényirótársait...
Egyetlen elbeszélő irónk sem olvasztja össze oly szerencsésen a népies és müvelt magyar nyelv bájait, mint Jókai. Valódi magyar hangsuly vezérli szófüzéseit és a kifejezések árnyalatainak egész kincstára áll rendelkezésére.”
Gyulai sohasem változtatta meg nézetét Jókairól, a későbbi években sem vélekedett másképpen lélekrajzi festéséről, emberismertetéséről és emberábrázolásáról. De amikor belátta, hogy Jókain változtatni nem lehet, mert tőle magától független mindaz, amit és ahogyan ir, akkor Gyulai többé nem folytatta kritikai hadjáratát. Elfogadta Jókait olyannak, amilyennek az Isten teremtette. Elfogadta hibáival, kisebb-nagyobb botlásaival, ugy, ahogy elfogadta Shakespeare-t is tévedéseivel és euphuismusaival.
Amikor Gyulai látta, hogy Jókait nem hatásvadászat előidézése és a tömeg tapsaira való vágyakozás birja rá arra a szemkápráztató regénykomponáló rendszerre, amellyel a közönség gyengéjére látszik számitani, hanem hogy ő tényleg saját fantáziájának rabja, aki másként nem tud gondolkodni és irni, akkor abbahagyta kiméletlen kritizálását, nehogy az sablonszerüvé váljék. Akkor maga is, valahányszor alkalom volt Jókairól nyilatkozni, csak általa is elismert jó tulajdonságait emelte ki, azt, hogy: “nagy termékenységü és az elbeszélés kitünő adományával megáldott iró.”
Jókai sohasem haragudott Gyulai Pálra kritikái miatt, sohasem hallottam őt Gyulai-ról másként nyilatkozni, mint a legnagyobb barátság és tisztelet hangján, és különös elismeréssel és örömmel fogadta, amidőn jubileuma alkalmával maga Gyulai Pál inditványozta a Kisfaludy-Társaság-ban, hogy a társaság is rendelje meg Jókai müveinek jubiláris kiadását. Ennek a példánynak örült talán legjobban, mert teljesen szokatlan volt, hogy a Kisfaludy-Társaság, melynek nincs is könyvtára, könyvgyüjteményt rendel meg. És annál jobban örült, mert arról is értesült, hogy a 200 forintos összeget a mindig korrekt Gyulai Pál nem a társaság pénzéből utalta ki, amelynek könyvtári alapja nem volt, hanem a tagok között a gyülés folyamán rendezett gyüjtés utján, amelyhez maga járult hozzá a legnagyobb összeggel.
Hogy Jókait a Gyulai birálatai nem bántották és hogy szerzőjükre ezért nem haragudott, annak az ő engesztelékeny természetén kivül az is oka volt, hogy elfogadta Gyulai igazságait. Elfogadta, de nem tudott a saját irói természetén változtatni.
Maga állapitja meg önéletrajzában:
“Ha hibásak a regényalakjaim, az a hibájuk, hogy nem látom őket, mert bennük vagyok. Ha kivülről mintáznám őket, lehet, hogy jobb lábon állnának; – de mi lenne a szárnyaikból?
Már ezt a hibámat meg nem javithatom, vénebb leszek, de okosabb nem. Igy kell azt a közönségnek elfogadni, ahogy megvan negyven esztendő óta.”
Jókai sohasem szállt sikra birálóival, még akkor sem, ha esetleg igazságtalanok voltak vele szemben. Dicsőségének tetőpontján, amikor őt igazolta a legfelebbezhetetlenebb itélőszék, az egész nagy magyar közönség, sőt jóformán az egész világ közönsége, akkor is meghajtotta fejét az igazságos kritika előtt és önként beismerte lényéből eredő hibáit. Az amerikai közönség részére irt önéletirásában, melyet a “The Forum” tekintélyes new-york-i folyóirat felszólitása folytán irt meg, elmondja első sikerét, első regényének sorsát a következőképpen:
“Tizennyolc-tizenkilenc éves voltam, amidőn megirtam első regényemet, a “Hétköznapok”-at. Ez is tele van hibákkal; de én az összes munkáim kiadásában semmit sem igazitottam rajta. Azok a hibák is az én eredetiségeim, hozzám tartoznak. Én az első művemben senkit sem utánoztam azon nagy regényirók közül, kiknek müveit bámultam. Tévedeztem, botorkáltam az uton; de az az ut a saját magam törte csapás volt.”
“A hibák hozzám tartoznak,” ez a lényeg, ezt el kell fogadnia annak, aki Jókait a maga teljes pompájában és szédületes nagyságában élvezni akarja.
Ha volt iró, akire ráillik Goethe mondása, Jókai az: “Ich singe, wie der Vogel singt.”
Jókait ugy kell venni, ahogy van, a maga őserejében, a maga csodálatos gondolatmenetével, páratlan fordulataival, képeivel, szineivel, bűbájával, bámulatos termékenységével, költői erejével, a maga csodálatos varázsával.
A legjobb kritikát Jókai regényeiről Dóczy Lajos-tól hallottam. A Grundelsee partján találkoztam vele sok évvel ezelőtt, mikor még külügyminiszteri osztályfőnök volt. Valamelyik Jókai-regény volt a kezében, talán a “Szerelem bolondjai” vagy az “Egy az Isten”. Másnap, harmadnap, nyolcadnap ujra találkoztam vele, mindig ugyanazzal a könyvvel járt az erdőben, a tó partján. Akkor arra a kérdésemre, hogy mennyire haladt a Jókai regényében, azt a meglepő választ kaptam, hogy még el se kezdte olvasni. Csodálkozó tekintetemre meg is adta ennek magyarázatát:
“Ha elmegyek hazulról, magammal viszem ezt a könyvet, mert olvasni szeretném, nagyon kiváncsi vagyok rá, de félek tőle. Nagyon félek, hogy megfog és el nem ereszt. Én pihenni jöttem ide, szórakozni, evezni, uszni, sétálni, enni, inni. Szüksége van erre az idegzetemnek, szüksége van az agyamnak, a gondolkodásomnak, a lelkemnek. De ha Jókai könyvét elkezdem olvasni, az az első laptól kezdve ugy magával ragad, hogy képtelen vagyok megszabadulni hatása alól, akkor mindent abba kell hagynom, csónakázást, járkálást, minden egyebet, teljesen a Jókai regényének rabja vagyok, amig az utolsó oldalhoz el nem értem és még azután is sokáig, sokáig... Ezért tartogatom ezt az olvasmányt, ezért nem fogok hozzá, de el fogom olvasni mulhatatlanul, itt tartózkodásom, szabadságom utolsó napjaiban, hogy felfrissitsem lelkemet, felüditsem gondolataimat, mielőtt visszatérek a mühelybe.”

Jókai könyveinek megjelentetése
Apró visszaemlékezésekkel meg akartam rajzolni Jókait olyannak, aminőnek én láttam. Talán nem hibásan láttam. A jövendő Jókai-biográfus talán fel fog használhatni egy-két adalékot, egy-két észrevételt belőle, de hát az én szempontomból voltaképp nem is ez volt a fontos, hanem az, hogy ezekből a visszaemlékezésekből az derüljön ki, hogyan vélekedtek Jókairól azok, akinknek hivatásszerüen kellett foglalkozniok az ő munkáinak közrebocsátásával, az ő irói és emberi érdekeinek gondozásával, presztizsének fenntartásával, kultuszának ápolásával.
És hogy az derüljön ki, minő volt az az atmoszféra, amely Jókait körüllengte, amikor a magas Olimpusról leszállott a földre, hogy mindennapi dolgokat lebonyolitson és minő volt az az animus, amely az ő ügyeit intézte, minő volt az a kiadói lélek, amely körülötte sáfárkodott.
Mert hiszen az természetes, és magától értetődő dolog, hogy iró és kiadó állandóan érintkezésben van egymással. Az oly termékeny irónál, aminő Jókai volt, alig mulhatott el nap, hogy valami érintkezés ne történt volna.
Jókai mindig maga hozta el kéziratait, azokat sohasem bizta másra. Legtöbbször maga hozta el a korrektura- és revizió-iveket is, mert sokszor valami megjegyzést akart füzni hozzájuk, ami azután továbbitandó volt a szedőhöz. Egyébként volt neki egy különleges terminológiája a szedők részére, amellyel azokkal levelezett. Minden nyomdában, ahol Jókai-kéziratokat szedtek, volt néhány szedő, aki a Jókai speciális terminológiáját és jelzéseit ismerte. Nagyon szerették az ő kéziratait és vetekedtek a szedők, hogy ezt a munkát nekik osszák ki, mert a kézirat szép, tiszta, hibátlan volt és a kiszedett szövegben is, ha jól ki volt szedve, utólag nem tett felesleges javitásokat. Némelyik szerző akkor stilizálja át munkáját a nyomdász nagy keserüségére. Jókait ettől már a szedőre való tekintet is visszatartotta volna, mert az ilyen pótmunka abban az időben rendesen a szedő rovására ment.
Ha egy könyv ki volt szedve és ki volt nyomva, következett a mise en scčne: a szétküldés a lapokhoz, a kritikusokhoz, a könyvkereskedőkhöz, a hirdetési és egyéb teendők. Ezekbe azonban Jókai a legritkább esetben avatkozott bele. Megesett gyakran, hogy egy-egy uj könyvéből egy-két tiszteletpéldányt küldetett rendesen azoknak, akik a könyvben feldolgozott témára figyelmeztették. Ezekbe a példányokba beleirta dedikációját is, de egyébként teljesen a kiadóra bizta a szükséges lépések megtételét. Soha nem próbálta befolyásolni sajtóbeli barátait, hogy egyik-másik könyvéről irjanak és nem is neheztelt, ha némelyik munkája jóformán észrevétlenül jelent meg és alig jelent meg birálat vagy ismertetés róla. Önmagát okolta ilyenkor, azt mondván, hogy tulságos sokat ir és a recenzensek csak nem foglalkozhatnak állandóan csupán ő vele, sőt kell, hogy inkább a fiatalabb irók könyveire figyelmeztessék a közönséget. Őt talán már ismerik; vagy megveszik a könyvét, vagy nem, azon már semmiféle ujságkritika nem segit.
A dicsőséghez és ünnepeltetéshez hozzászokott nagy irónak ez az egykedvü felfogása azonban nem elégithette ki a kiadót. A kiadó minden egyes Jókai-könyv megjelenését eseménynek szerette volna látni és eleinte meg sem értette, hogy a világ tovább forog, a lapok csak ugy jelennek meg, mint eddig és észre sem veszik, hogy egy uj Jókai-regény kapcsolódott bele a világrendbe. A kiadó tehát a maga részéről más álláspontra helyezkedett, mint Jókai és mindent megtett, ami csak módjában volt, hogy a Jókai-könyveknek megjelenései irodalmi eseményekké váljanak, mint ilyenek legyenek regisztrálva a napi sajtóban, a folyóiratokban, a könyvkereskedők forgalmában.

Jókai-könyvek históriái
Az akkori viszonyok méreteihez képest ennek meg is volt a maga foganatja, igy a legtöbb könyvének meg is lett a históriája.
Az első mű, amelyet Jókaitól kiadtunk, a “Páter Péter” volt. Mindjárt e mű körül nagy és éles ujságháboru keletkezett. A csodás monda alapján megirt rejtélyes történetet az egyik lap Jókai egyik legelragadóbb elbeszélő munkájának mondotta, ellenben a “Fővárosi Lapok” egy névtelen kritikusa azt irta róla, hogy nem méltó mű a Jókai lángelméjéhez. Nosza megindult erre a vita, amennyiben a többi lap is beleavatkozott a kérdésbe és megvolt az esemény.
Azután jött “Egy játékos, aki nyer”. Ez viszont külföldön keltett nagy feltünést témájánál fogva és a magyar lapok ismertették némely külföldi lap közleményeit, mint érdekes kuriózumokat.
De bármily csábitó volna, nem lehet e helyütt minden egyes Jókai-könyv körül történteket elmondani, mert ez egyrészt rendkivül kitágitaná e könyv terjedelmét, másrészt unalmassá is válnék, hiszen végre minden egyes könyvének lanszirozása jóformán ugyanazon módon történt. Csak néha estek meg különös dolgok egy-egy könyvvel, igy pl. mikor a “Minden poklokon keresztül” cimü regényét irta Jókai a “Regényvilág” részére. Ezt a regényt illusztráltatni akartuk és minthogy a szöveg még nem volt meg, Jókai magára vállalta, hogy megmagyarázza a piktornak mindjárt az első folytatás részére megrajzolandó képnek a tárgyát. Meg is magyarázta, hogy rajzoljon meg egy várurat, aki feleségétől elbucsuzik. A rajz el is készült, a klisé is elkészült, a kézirat csak az utolsó percben jött és akkor kisült, hogy a rajz teljesen hasznavehetetlen, mert a búcsujelenetet ábrázoló képen a váruron és feleségén kivül még egy dada és néhány gyermek is volt, akik a várurnő szoknyájába kapaszkodnak, holott a szöveg szerint a várur éppen azért megy a szentföldre, hogy áldást eszközöljön ki virágtalan családfája részére. Mit lehetett tenni, a képet adni kellett, mert a regényt illusztrálva igértük, idő már nem volt uj kép készitésére, a szövegen változtatni nem lehetett, mert hiszen ez volt alapeszméje a meginduló regénynek. Végre is Jókai vállalta magára a nehéz probléma megoldását, hiszen magát tudta hibásnak abban, hogy a piktort nem világositotta fel kellőképpen.
Fogta magát és a következő néhány sort irta oda toldalékul a szöveghez:
“Pedig a várurnő olyan végtelenül szerette a gyermekeket, hogy összeszedte a béresek, gazdatisztek porontyait és reggeltől estig játszott velük, becézgette s a karján hordozta őket.”
Evvel az elintézéssel azután mindenki meg is volt elégedve.
Bizonyos szenzáció volt, mikor először jelent meg Jókai-regény füzetes kiadásban, mikor a füzetes rémregényeket ki akartuk szoritani füzetes Jókai-regényekkel. A “Lőcsei fehér asszony”-nyal tettük meg az első kisérletet a Jókai-kolportázs terén. Ezzel próbáltuk meg Jókai munkáit a szegényebb sorsuak könyvpolcaira is eljuttatni. A kolportázs-kiadásban természetesen koncessziókat kellett tenni a megszokásnak, gazdagon illusztrálva kellett adni ezeket a munkákat. Jókai Róza tehetsége egész teljességével iparkodott a sikert előmozditani. Ebben a füzetes kolportázs-kiadásban jelent meg azután a “Kis királyok”, a “Lélekidomár” és a “Három márványfej” is.
Érdekes története van egy, a közönség előtt jóformán teljesen ismeretlen Jókai-műnek. A 80-as években sem voltak jobbak tankönyveink, mint aminők mostanában. Hivatottak és hivatlanok derüre-borura irták az iskolai tankönyveket, amelyekből Magyarországon több fajta jelent meg, mint a nagy német birodalomban. Én abban a hitben voltam és vagyok ma is, hogy különösen az elemi iskolás gyermeknek a képzelhető legjobb könyvet kell kezébe adni és hogy ezt a legjobb könyvet a legjobb irónak kell megirnia. Azt gondoltam tehát, jó volna megiratni egy történeti, egy földrajzi, egy számtani elemi iskolai kis kézi könyvecskét egy-egy nagy és kiváló iróval, ezt azután átnézetni a mellőzhetetlen pedagógiai szempontokból egy jeles pedagógussal, azután gyakorlatilag kipróbáltatni az iskolában és ily módon esetleg hozzájuthatunk majd jó elemi iskolai könyvekhez.
Ebből a felfogásból kiindulva, Jókai Mórt kértem fel arra, hogy irja meg a népiskolák használatára szánt kézi könyvecskében a magyar nemzet történetét. Meg voltam győződve róla, hogy összes iróink közül ő az, aki leginkább képes leszállni a gyermek kedélyvilágába és az ő elragadó nyelvén, az ő bájos hangján a gyermek szellemi fejlődése első stádiumában bemutatni a nemzeti történelem multját, ugy, hogy az a gyermeket magával ragadja és benne megragadjon.
Jókai lelkes örömmel fogadta az eszmét, mindjárt neki is ült, meg is irta a maga kis könyvecskéjét, amit mi sietve kinyomattunk néhány példányban kézirat gyanánt és benyujtottunk a közoktatásügyi minisztériumba approbáció végett. Különleges beadványban kértük is a minisztériumot, hogy tekintettel az ügy nagy fontosságára, ő maga jelöljön ki arra legilletékesebb pedagógust, aki a szöveget átnézi, a szükséges helyreigazitásokat elvégzi rajta, a tananyag szempontjából esetleg felmerülő hiányokat pótolja, vagy azok pótlására a szerzőt figyelmezteti, szóval sajtókész állapotba hozza a munkát. Minél eredetibb volt az ötlet, Jókaival elemi iskolai tankönyvet iratni, annál idegenszerübben fogadták azt a bürokrácia berkeiben. A kért elintézés késett és Jókai, aki igen türelmetlenül várta azt, sehogyse birta felfogni, hogy egy könyvnek elbirálása tovább tartson, mint magának a könyvnek megirása. Fogta magát tehát, egy nap átment Budára Trefort-hoz, a miniszterhez, hogy ő majd igy-ugy kisürgeti ám a dolgot. Ki is sürgette, el is intézte a maga módján. Budáról visszajövet bejött hozzánk és diadalmasan jelentette, hogy minden rendben van. Trefort approbáltnak jelentette ki a könyvet és az most már kinyomható. Ki is nyomattuk 10.000 példányban, már csak a boriték volt hátra, erre azonban rá kellett nyomatni a miniszteri engedélyezés számát. Jókaihoz fordultunk, neki nem volt száma, ilyet a miniszter vele nem közölt. Az illetékes ügyosztályhoz fordultunk, ott nem tudtak a dologról, az engedélyezés nem volt beiktatva, nem is lehetett száma. A könyv még mindig a birálónál volt. Mikor azután a tényállást az osztályvezetőnek eladtuk, az sült ki, hogy a miniszter a referáda bevárása előtt az approbációra vonatkozólag igéretet tett Jókainak, mert hiszen fel sem tehette, hogy Jókainak a munkája ne approbáltassék.
Jókai persze készpénznek vette a miniszter igéretét, olybá, mintha az approbáció már tényleg megvolna. Sem Jókait, sem a minisztert nem lehetett dezavuálni, beiktatták tehát a könyvet az approbálási sorjegyzékbe és átadták nekünk a számot. Most már megjelenhet a könyv. Meg is jelent, szét is küldtük. Egyszerre csak nagy riadalom támad. Valamelyik szemfüles “tanügyi bácsi” felfedezte benne, hogy a koronázás időpontjának dátuma téves. Minden gyerek tudta Magyarországon, hogy a koronázás 1867. junius 8-án történt, Jókai pedig ettől egészen eltérő dátumot adott. Nosza, fogta magát az illető, végigböngészte a könyvet és talált még egy-két jelentéktelen dátumhibát, vagy sajtóhibát. Erre aztán megirt egy igen nagy, hosszu cikket, amely az egész magyar tanitóságot óvja ettől a borzasztó munkától, amely annyira hemzseg a hibáktól. A hibák ugyan nem voltak jelentékenyek, igazán csak inkább sajtóhibáknak voltak minősithetők, Jókait mégis nagyon bántotta a dolog, ő abban a hiszemben volt, hogy a miniszteriumban van egy ugynevezett revideáló bizottság, mert hiszen különben minek tartanák ott hetekig és hónapokig az ilyen kis kézi könyvecskét, azt hitte, hogy maga a miniszter is átnézte a dolgot és minthogy approbálta, semmiféle megjegyzése hozzá nem volt.
Akármint volt a dolog, a nagy kár megtörtént, a példányokat meg kellett semmisiteni és ujakat nyomatni. De nem ez volt a legnagyobb kár, hanem az, hogy a tanitóság egy lármás cikk által felizgatva, nem méltányolta annak a gondolatnak jelentőségét, hogy a Jókai Mór könyvéből oktathatja az ifjuságot, nem látta be, hogy ezuttal nem száraz tankönyvet, hanem lelkes imakönyvet kapott a kezébe és nem tudott eltérni a régi megszokott sablonoktól. A Jókai kis könyve ennélfogva nem töltötte be hivatását és ezzel be is zárult az a gyönyörünek gondolt könyvsorozat, mely legnagyobb iróink szellemi termékeit vitte volna be a népiskolába.

Könyv-sorsok
Hiszen lehetne minden könyvről valami hisztórikumot feljegyezni, mert hiszen minden könyvnek megvan a maga históriája és sorsa. Habent sua fata libelli. De hát talán jellemzőbb lesz, ha éppen a legjellegzetesebb könyv-sorsokat mondom el. Igy például: hogyan járt a “Cigánybáró”-val. Ismeretes, hogy ezt a regényt a nagy Johann Strausz, az operett királya zenésitette meg (1885). A librettót Schnitzer, a “Neues Pester Journal” hajdani szerkesztője készitette. Jókainak természetesen megfelelő szerzői jutalék volt biztositva. Az operett Bécsben fényesen beütött és minden szinházi ember szerint bizonyos volt a világsiker. Ekkor lejött Schnitzer Budapestre és felajánlott Jókainak 2000 forintot összes osztalékainak megváltásaképpen. Jókai anélkül, hogy bárkivel is szót váltott volna erről a dologról, rögtön ráállott erre az ajánlatra és ezzel elmulasztotta életében az egyetlen alkalmat, amikor egyetlen munkájával sok-sok százezer forintot kereshetett volna meg. Mikor ezt megtudtuk, sajnos, tulságos későn, felkértük Jókait és szavát vettük, hogy ezentul tudtunk nélkül semminemü tranzakcióba nem bocsátkozik, sem forditásra, sem dramatizálásra, sem megzenésitésre vonatkozólag. Mi ezen a téren még megmentettük Jókainak, amit lehetett, amint azt később el fogom mondani, de Jókai több “Cigánybáró”-t nem irt és Strausz más Jókai-regényt nem zenésitett meg. Ez lehetett volna életének egyetlen világsikere pénzügyi szempontból és ezt igazán egy tál lencséért adta oda.
*
Sajátságos sorsa volt Jókai egyik későbbi regényének, a “Sárga rózsának”. Alig volt könyve Jókainak hosszu pályáján, mely annyira észrevétlen maradt volna a sajtó és a közönség előtt, mint ez a munkája. Még Jókai régi és állandó hivei is, akik minden munkáját elolvasták és igy ezt is, valahogy nem vették észre ennek a könyvnek rendkivüli szépségeit; ugy látszik, a nagy közönségnek mégis szüksége van valami irányitó, szuggesztiv hiradásra az irodalomban épp ugy, mint a politikában, hogy valamilyen egészséges közvélemény kialakuljon. Pedig ezt a könyvet Jókai szinte jubileumi munkájának szánta, akkor irta, amikor őt ünnepelni készültek irói müködésének ötvenedik évfordulója alkalmával. Visszatért az ő régi tárgyköréhez: a magyar nép életéhez, onnan meritett erőt és ihletet.
Beöthy Zsolt nagy érdeme, hogy erre a könyvre figyelmeztette a magyarságot. A legnagyobb elragadtatással állapitja meg a majdnem észrevétlen maradt könyvről, hogy a legjobbak és legszebbek közé tartozik, melyeket nyelvünkön irtak; aztán igy jellemzi:
“Benne van majdnem az egész magyar nép jelleme. Azután a puszta élete, lakói szokásai, felfogása, érzése, nyelve, a megfigyelésnek ritka erejével látva, a képzeletnek csodás elevenségével szőve képekké és mesévé és az előadásnak gyökeres, jellemzetes és barátságosan könnyed módján mutatva be. Nehezemre esik, hogy elragadtatásomat terjedelmesebben és alaposabban nem indokolhatom. De az elismerő kritikusnak legjobb indoka ugyis mindig ez: Olvassátok el a könyvet és igazat adtok nekem. Komolyan meg vagyok győződve róla, hogy ez a regény maradandó könyveink egyike lesz, azok egyike, melyeknek szelleme akkor is szitani fogja tiszta költői eszközökkel a magyar érzést, mikor majd magyar sajátosságainkat mind mélyebb és mélyebb réteg alá temetik a jövendőnek nivelláló áramlatai.”
Milyen rendkivüli nagy szerepre van hivatva Beöthy Zsolt megállapitása szerint ez a könyv már ma és a legközelebbi jövőben!
*
Jókaihoz való belső viszonyunk szempontjából érdekes története van a “Nincsen ördög”-nek, Jókai egyik kevéssé ismert regényének. Jókainak ez a regénye 1890-ben jelent meg a “Nemzet” tárca-rovatában. Mint minden könyvét Jókainak, ezt is készültünk kiadni, de mielőtt még erre rákerült volna a sor, a Légrády Testvérek hirdetését olvastuk, mely szerint ők fogják Jókainak ezt a könyvét közrebocsátani. Nem akartam szemeimnek hinni és azonnal felkerestem Jókait, hogy megtudjam tőle az ügy mibenlétét. Jókai kijelentette, hogy ő ugyan nagy örömmel adatta ki velünk a könyveit, de ugy hallotta valakitől, hogy mi már nem igen fektetünk nagy sulyt azokra, mert nem vagyunk megelégedve az üzleti eredményekkel, ugy gondolja tehát, hogy helyesen cselekszik, ha ettől a tehertől minket megszabadit, és ezért ezt a regényt Légrádyéknak adta oda, akik már régen kértek tőle kiadandó munkát.
Jókai kijelentése engem módfelett meglepett, felizgatott, majdnem kétségbeejtett; semmiféle alapját az ő apprehenziójának nem birtam bármilyen részünkről történt nyilatkozatban is felfedezni és igen sürgetőleg kértem, nevezze meg azt, aki vele olyat közölt, amit mi soha ki nem fejeztünk és ami teljesen távol áll tőlünk és teljességgel ellenkezik a mi szándékainkkal és érdekeinkkel. Jókai meg is nevezte Marczali Henrik-et, akitől arról az én állitólagos nyilatkozatomról értesült. Már most az ő engedélyével és a magam tisztázása érdekében azonnal felkerestem Marczali-t, aki egészen kétségbe volt esve, hogy egy ártatlan és inkább tréfás megjegyzés ily nagy és sulyos, messzire kiható félreértésre adhatott alkalmat. Emlékezetembe hozta, hogy valamelyik nap a könyves-boltunkban megfordult, ott egy ujabban megjelent Jókai-regényt látott a pulpituson, még pedig a “Gazdag szegények” cimüt és arra a kérdésére, hogy hogyan fogy ez a mű, hogy veszik-e azt vajjon, azt a választ kapta volna valamelyik segédtől, hogy bizony nem ugy, mint a “Szegény gazdagok”-at. Ezt ő egy alkalommal azután elmondta valakinek, és ebből az ártatlan könyvcim-tréfából, amely Jókai füléhez jutott, keletkezhetett a kellemetlen félreértés. Nem képzelhető szerinte más, mint hogy a Jókai fantáziája konstruálhatta ebből az ártatlan megjegyzésből azt, ami aztán Jókait megbántotta. Marczali tanár egészen határozottan emlékezett arra, hogy én velem egyáltalában soha Jókairól és az ő könyveiről nem is beszélt és késznek nyilatkozott Jókait felkeresni és neki ezt kijelenteni. Én köszönettel fogadtam készségét, de kértem arra is, hogy miután ennek a dolognak ránk nézve sulyos eredménye az, hogy Jókai immár visszavonhatatlanul egyik regényét más kiadónál jelenteti meg, sziveskedjék irásban is megtenni az általa önként felajánlott kijelentést, hogy azt szükség esetén felhasználhassam. Marczali tanár lojálisan teljesitette kérésemet és én most harminc esztendő után itt közlöm az ő, akkor Jókai Mórhoz cimzett levelét, amely megmagyarázza, hogy a “Nincsen ördög” mért nem jelent meg a mi kiadásunkban, ami a későbbiek folyamán, a nemzeti diszkiadás megjelenése során még nagy bonyodalmak okozója lett Jókai és a Légrády cég között.
Marczali Henriknek Jókai Mór-hoz intézett levele következőképpen hangzik:
Igen tisztelt Uram!
Révai Mór ur volt nálam és elmondta, hogy nevemmel csunya visszaélést üztek oly ügyben, mely Jókai Urnak irodalmi müködését, illetőleg annak üzleti sikerét érinti.
Becsületszavamra mondom, hogy Révai ur soha nekem e tárgyban nem szólt. Becsületszavamra mondom, hogy én soha e tárgyat senkivel szemben nem érintettem, amint hogy felőle semmiképp tájékozva nem voltam, nem is lehettem.
Kivánom, hogy e határozott és minden tétova nélkül adott nyilatkozatom az e tárgyban lehető félreértéseket eloszlassa.
Teljes tisztelettel maradok      
igen tisztelt Jókai urnak       
igaz hive és tisztelője        
Budapest, 1890 december 6.
Marczali Henrik         

Jókai a külföld irodalmában
Jókainak az volt a szokása, hogy a midőn napi munkája befejeztével délelőttönként a városba indult, különböző teendőit egy cédulára irta fel, abban a sorrendben, amint járatait el akarta intézni. Ezekből a pro-memoria-cédulákból több is van birtokomban; az egyik igy hangzik:
“Athenaeum
Uj regényem kiadása
Pályázatra Akadémiához beküldve
Jarrold.”
Másiknak a szövege a következő:
“Nyugdijam kieszközlése Berzeviczynél, Zsilinszkynél,
Uj novella-gyüjtemény: “Tul a láthatáron”,
Athenaeumnál tudakozódás osztalék iránt,
Regény megjelenése. Kérdés,
Szerződés a tiz kötetre “Extravagantes”
Adria prezenzmark átvétele, Január
Feszty Árpádné kamatjainak fizetése,
Alapitványok kamatjai
Jarrold, Doubleday.”
Ez az utóbbi két név ebben az időben nagyon foglalkoztatta Jókait. Jarrold és Doubleday. Minduntalan visszatér a pro-memoria-cédulákon e két kiadónak a neve. Az egyik angol, a másik amerikai. Jókai abban az időben, a 90-es években, e két kiadó utján került kapcsolatba a világirodalommal, az angolul beszélő nép millióival. És Jókait ebben az időben az ő könyveinek külföldi kiadásai szinte jobban érdekelték, mint a magyar kiadások.
Mi magyarok büszkék voltunk Jókai külföldi elismerésére és világhirnevére, pedig hát – kellően megvilágitva – ennek a hirnévnek és elismerésnek méretei inkább elszomoritók.
Jókai ott lehetett volna a világ legelső iróinak sorában, ami olvasottságát, népszerüségét, világelterjedését illeti, de nem volt ott az őt megillető helyen – azért, mert nem volt, aki őt adminisztrálja, aki őt lanszirozza akkor, amikor annak itt volt az ideje; azért – kimondom nyiltan – mert nem volt akkor kiadója, aki európai látkörrel az ország szük határain túl is kivitte volna az ő munkáit.
Jókai akkor irta “Erdély aranykorá”-t, a “Magyar nábob”-ot, “Kárpáthy Zoltán”-t, “Az uj földesur”-at amikor Victor Hugo a “Nyomorultak”-at, a “Nevető ember”-t, a “Tenger munkásai”-t, amikor Alexandre Dumas “A három testőr”-t, “Gróf Monte Christo”-t és a “Párisi Mohikánok”-at, amikor Eugčne Sue a “Párisi titkok”-at, “A bolygó zsidó”-t, “A hét főbűn”-t adta ki.
Ha a romantikus irodalomnak ebben a korszakában jelennek meg ezek a Jókai-regények a művelt nagy nemzetek nyelvén, akkor Jókai világhire, elterjedtsége, kulturális jelentősége legalább is egyivásu volna a Hugo, Dumas, Sue nevével. Az angol, az északamerikai nemzet akkor a szabadságharc után érdeklődött is a magyarság iránt Kossuth Lajos nagy agitációja folytán és Jókai müveinek beilleszkedése az angol, az amerikai irodalmakba, a magyar ügynek is mérhetetlen szolgálatokat tehetett volna, olyanokat, amelyeknek hatását még ma is, sőt ma fokozott mértékben élveznők.
De akkor senki sem gondolt arra, hogy Jókait ki kell vinni a külföldre, akkor nem volt mellette senki, aki erre alkalmas lett volna. A magyar kiadóság épp oly primitiv állapotban volt, mint minden egyéb az országban. Érezhette azért mégis Emich Gusztáv, hogy Jókait nem lehet mégsem csak magyar nyelven kiadni és közre is bocsátotta Dux Adolf forditásában a “Magyar nábob”-ot 1856-ban németül és “A régi jó táblabirák”-at Bródy Zsigmond forditásában 1864-ben, de ezekből a könyvekből a külföldre jóformán semmi sem jutott ki, ezek inkább a hazai német ajku olvasóközönségnek voltak szánva.
A német birodalomban, német kiadóknál Jókai egyes műveit csak a 60-as évek végén és a 70-es évek elején helyezte el Kertbeny Károly Mária, egy félbenmaradt könyvkereskedő, de az ő forditásai oly rosszak voltak, hogy szinte csodálatos, ha a német könyvpiac befogadta.
Abban az időben különösen Otto Janke berlini könyvkiadó és Philipp Reclam, a népszerü “Universal-Bibliothek” kiadója adtak ki nagyszámban Jókai-regényeket, de ezek is, mint a többi egyebütt megjelent Jókai-művek, szinte kivétel nélkül gyatra, felületes, sokszor csonka és értelmetlen forditásokban jelentek meg.
Mintegy 150 műve jelent meg Jókainak német nyelven és ezek közt alig egy-kettő gondos, élvezhető forditásban.
Minő nagy hatása lehetett Jókai költészetének a nagy és művelt német közönségre, – ha ilyen forditások mellett is meg tudta hóditani! Mikszáth Kálmán igen helyesen állapitja meg, hogy ezekben a forditásokban
“épen a legragyogóbb tulajdonságai, a természetesség, az elevenség, a humor, a graciózitás és a nyelv csodálatos muzsikája elpusztulnak vagy legalább elhalványodnak, mig ellenben hibái, a fantasztikus, szertelen mese, a kompozició egyenetlensége és a lélektanilag hibás alakok épségben megmaradnak. – És hát ebből látni, mekkora nagy legény ő! Egy iró, akinek jóformán csak a gyengébb tulajdonságait viszik ki a külföldre és aki azokkal is ott ragyog a legnagyobbak közt!”
Jókai maga állapitja meg önéletrajzában:
“A jó forditó és a jó kiadó az irónak az, ami a szárny a madárnak. Egy toll még nem röpit el.”
Milyen kár, hogy Jókainak nem voltak jó forditói. Ha lettek volna – bizonyára ezek a külföldi kiadói, elsőrangu mesterei szakmájuknak, épp oly sikert érhettek volna el műveivel, épp ugy állandósithatták volna fennmaradásukat, kelendőségüket, mint a világ többi nagy elbeszélőiét.
Meggyőződésem szerint a rossz forditásokon és az igen nagy időbeli késedelmen mult, hogy ez nem sikerült a maga teljességében és erősen hiszem, hogy ha arra illetékesek – kedvező körülmények között és a feltétlenül bekövetkező, kedvező irodalmi áramlatba bekapcsolódva, valamikor ujra kezükbe veszik ezt az ügyet – azt diadalra is fogják vinni.
*
Még rosszabbul járt Jókai francia nyelvü kiadásaival. Hallgassuk meg, mit mond ezekre nézve a nyelvi ismereteinél fogva erre illetékes Adorján Andor:
“...Tudniillik rosszak a forditások. Párisban, valahol a Szajna-parton kezünkbe akadt néhány francia Jókai-regény. Ott a sorok és szavak versenyt gyilkolják a mi nagy Jókainkat és a jobb sorsra érdemes francia nyelvet. Tudniillik itt az történt, hogy a költőfejedelemnek néhány magyar tisztelője, javarészt arisztokraták, elhatározták, hogy Jókainak a “hóna alá nyulnak”: leforditják müveit franciára és majd ők megmutatják, igy meg ugy, de Jókait világhirhez segitik. Meg is csinálták a forditást; szánalmas. Tanári kék plajbásznak maradt ott csak helye és korrektori deleáló ceruzának, legfeljebb még pici hely a felháborodás számára. De Jókai kiszorult belőle, ki annyira, hogy még a saruja porát se találjuk. Ne lepődjünk meg hát rajta, ha Franciaországban – ahol különben is exkluziv a nemzeti izlés – nem ismerik Jókait.”
Hát igenis, ne lepődjünk meg, hanem inkább örüljünk neki, hogy mindössze hét mű van franciára leforditva, mert talán még lehetséges lesz valaha a Jókai legjobb müveivel kongeniális forditásokban a francia olvasókat is meghóditani.
Ámbár ennek igen nehéz a sora. A francia nemzeti sovinizmus alig enged külföldi irót érvényesülni. Ez közismeretes. Ez alól alig van kivétel. Én éppen Jókainak a francia romantikusokkal való szellemi rokonságára alapitottam azt az eljárásomat Mme Edmond Adamnál amelyet már egy előbbi fejezetben emlitettem. Akkor, az ő tanácsára is, érintkezésbe léptem a Hachette cég elnökével, a kiváló Fouret-val és a zseniális Georges Charpentier-val. Fouret nagy tisztelője volt Jókainak, ő adta volt ki “Az uj földesur” francia forditását több kiadásban és mint a legnagyobb francia kiadóvállalat feje, leginkább felkarolta a külföldi irodalmat. Charpentier a legnépszerübb francia iróknak szerencsés kezü, kedvelt kiadója volt, némelyik kiadványából száz kiadást nyomatott ki egyszerre. Őt megnyerni biztos sikert jelentett volna.
Mindketten igen barátságosan fogadták előterjesztésemet, több izben tanácskoztak is velem róla, – de a vers végén mindig az volt, hogy Jókai ismeretlen Franciaországban, őt előbb meg kell ismernie Párisnak, ki kellene jönnie néhány évre Párisba, ott társadalmi életet élnie, ahogy Turgenyev tette, aki azután szinte ugy szerepelt műveivel a francia közönség előtt, mintha vérbeli párisi lett volna. Még azt is elhitték róla, hogy némely munkáját franciául irta.
Mikor én Jókaival közöltem párisi tanácskozásaim tartalmát, az volt a válasza, hogy miután ő Párisban is csak egyszer ebédelhetne napjában s akkor se többet egy falat husnál – legkisebb vágyódása sincs Párisban élni csak azért, mert ott élve, tizszer vagy husszor annyit kereshetne meg.
Jól is tette. Ez a kaland nem is lett volna Jókainak való. Nem is tanácsolta neki senki. Párist bizonyára meghóditotta volna Jókai, de mi elvesztettük volna őt.
*
Igazán csodálatos, hogy ily visszás körülmények közt Jókai művei mégis hóditó utra kelhettek még a kisebb országokban, a kisebb nemzetek szükebb nyelvterületein is. Sőt itt majdnem nagyobb mértékben, mint a nagy világnyelveken. Igy olasz nyelven sok munkája jelent meg különböző napilapok tárcarovatában, könyvalakban is 8 műve; a szláv nyelvü nemzetek erősen olvasták Jókait: lengyel nyelven 48 műve, cseh nyelven 22 műve, szlovén nyelven 2, horvátul 1, szerbül 16, ruthénül 2 és orosz nyelven 30 műve jelent meg.
Az északi nemzetek nagyon kedvelték Jókait, mert némelyiknek nyelvén ugyanaz a műve 2, sőt 3 különböző forditásban is megjelent. Dán nyelven 6 műve, finn nyelven 16, holland nyelven 4 és svéd nyelven 16 műve látott napvilágot.
Felsorolásom teljes lesz, ha még megemlitem, hogy 4 román, 3 spanyol, 1 újgörög, 1 török és 1 volapük nyelvü kiadásról van tudomásom.
Természetesen itt csak az önállóan megjelent könyvkiadásokról van szó, de nincs a lapok tárcaközléseiről, sem arról a számtalan novelláról és elbeszélésről, amelyek a világ összes szépirodalmi folyóirataiban jelentek meg.
Mindezek közül a munkák közül igen keveset forditottak le magyar eredetiből, legtöbbje németből forditott – elképzelhető, minő lehet az a szöveg, melynek a rossz német forditás szolgált alapul. Több izben az az érdekes eset merült fel, hogy aziránt fordultak hozzánk engedélyért, hogy valamelyik megnevezett művét Jókainak engedjük át franciából németre való forditásra. Mi az ilyet természetesen megtagadtuk, sokszor nem is tudva, melyik műről van szó, mert a megváltoztatott cimből azt nem is lehetett kideriteni. Több esetben egészen biztosan megállapithattuk, hogy németből franciára forditott munkát akart valaki franciából németre forditani és kiadni.
*
És most térjünk vissza Jarrold-hoz és Doubleday-hoz, az angol és az amerikai kiadóhoz.
Minden európai nyelvről volt szó a fentiekben, csak az angolról nem, arról a nyelvről, melyet az összes nyelvek közül a legtöbb ember beszél. Éppen ezért egy olyan termékeny iróra nézve, mint aminő Jókai volt, az ő műveinek angol nyelvü kiadása esetleg fontosabb lehetett az összes más nyelvü kiadásoknál. Mégsem törődött itt evvel az üggyel senki, sem maga Jókai, sem egyetlen kiadója vagy barátja – hanem törődött Londonban egy teljesen ismeretlen ember.
A British Museumé a világ legnagyobb könyvtára. Oda eljutottak német kiadásban a Jókai munkái is. A könyvtár egyik tisztviselőjének egyszer kezébe kerülvén egy német Jókai-kötet, lapozgatás közben egy pár sort elolvasott belőle, ami annyira megragadta, hogy izgatottan kiváncsi volt a könyvre. El is olvasta elejétől végéig és nem tudta, hova legyen a csodálattól. Egy uj, egészen ismeretlen világ nyilt meg előtte. Elővette a szerző más munkáját is, csodálata csak fokozódott. Miután Jókainak igy több munkáját elolvasta, az az élénk vágy foglalkoztatta, hogy ezekkel az irodalmi csemegékkel meg kell ismertetni az angol olvasóközönséget is. Utánajárt annak, rá lehetne-e akadni egy olyan csoda-emberre, aki tud magyarul is, angolul is, aki megérti az exotikus magyar idiómát és birja az angol irodalmi nyelvet és stilust. Hát bizony nem akadt olyan csoda-emberre és nagy elhatározásra jutott, arra, hogy ő maga fogja megtanulni a magyar nyelvet és aztán ő maga fogja leforditani angolra azokat a csodakönyveket.
R. Nishet Bain, igy hivták a derék embert, azonnal hozzá is fogott a magyar grammatikához és sok hónapi szorgalmas magántanulás után – könyvből és szótárból annyira elsajátitotta nyelvünket, hogy hozzá mert fogni az első Jókai-könyv forditásához.
De R. Nisbet Bain, a gyakorlati angol még mást is tett: megfelelő kiadót keresett és talált, olyat, aki kész volt teljes erejével a Jókai-kiadványoknak szentelni magát. Ez volt a Jarrold & Sons londoni cég.
Jarrold mindenekelőtt Jókaihoz fordult és beleegyezését kérte. Tiszteletdijról nem tett emlitést. Én azt tanácsoltam Jókainak, válasszon ki művei közül kettőt és azokat ajánlja fel Jarroldnak, tiszteletdijról ő se tegyen emlitést. Animáljuk az angol kiadót, hogy egy szép és olcsó kiadást csináljon, mert hiszen az a két-három könyv, amely eddig Jókaitól angol nyelven megjelent, oly rendkivül drága bolti áron került forgalomba, hogy elterjedésre egyáltalában nem is igen számithatott.
Jókai elfogadta javaslatomat. Jarrold kiadta a két munkát igen diszes kiállitásban, elegáns kötésben, mégis csak hat shillinges áron, amely az angol viszonyokhoz képest olcsó árnak mondható. Egy évre rá ujra levéllel fordult Jókaihoz, azzal, hogy még néhány kötetet szivesen kiadna tőle. Erre azután mi irtuk meg a választ, s kifejtettük neki, hogy az eddig közrebocsátott két kötetet minden megtérités nélkül engedte át a szerző, hogy munkáinak angol nyelven való rendszeres kiadását ily uton kezdeményezze, nem volna azonban helyénvaló többi munkáit is dijtalanul átengedni, mert hiszen természetes, hogy bizonyos szerény honoráriumra igényt tartani jogositva van. Éppen ezért minket bizott meg a szerző ez anyagi ügyeknek lebonyolitásával és mi készséggel vállalkoztunk is erre, abban a reményben, hogy Jarrold-ék is helyénvalónak fogják találni, hogy kielégitsék a szerzőnek nem tulnagy igényeit. Kértük tehát, hogy ő maga tegyen erre vonatkozólag javaslatot, készeknek nyilatkozván a magunk részéről arra, hogy a könyvek kiválasztása tekintetében mindenképpen kezére fogunk járni és meg fogjuk neki jelölni Jókai legjobb munkáit.
Aki a szerzői jogi viszonyokat ismeri, magától értetődőnek fogja találni, hogy ilyen szerény hangon támasztottuk Jókai nevében az igényeket, mert hiszen a helyzet az volt, hogy bármely angol kiadó szó nélkül és minden fizetés nélkül Jókainak bármely munkáját lenyomathatta volna és kiadhatta volna. Nagy tiszteletdijat várni sem lehetett, mert hiszen a kiadó, aki a munkát ily uton magához váltja, evvel éppen e viszonyoknál fogva nem volt biztositva afelől, hogy ugyanez a munka nem jelenik-e meg más kiadónál is, mert hiszen a védelmi idő már régen lejárt és még a magyar törvény szerint szükséges formalitások sem voltak megtartva.
Jarrold-ék megértették intenciónkat és már legközelebbi levelükben készeknek nyilatkoztak Jókainak minden kötetért kiadásonként 25 fontot fizetni, ami a mi pénzünk szerint akkor körülbelül 600 koronát tett ki, vagy pedig egy 5 százalékos royaltyt (tantičme), a szerző választása szerint. A szerző az előbbit, a fix összegü dijazást fogadta el és ezen az alapon jött létre akkor az a megállapodás, hogy Jarrold ki fogja adni egymásután a “Janicsárok végnapjai”-t, “A fehér rózsá”-t, “A szegény gazdagok”-at, a “Magyar nábob”-ot, a “Kárpáthy Zoltán”-t, a “Szomoru napok”-at és “Rab Ráby”-t. Jarrold önként vállalt kötelezettséget arra, hogy ezeket a könyveket a szerző nagy jelentőségéhez mért előkelő stilusban fogja kiállitani és a szerzőnek minden vele közlendő kivánságát szivesen és készséggel fogja teljesiteni. Jarrold-ék szavuknak is állottak, igazán gyönyörü dresszbe öltöztették Jókai könyveit, gyors egymásutánban ki is adták és nagy körültekintéssel, ügyességgel és hozzáértéssel terjesztették a munkákat. Ugy, hogy a legtöbb mű már egy-két év mulva 4., 5., 6. kiadást ért. Minthogy közben megjelent nálunk a “Sárga rózsa”, mi Jókainak erre a remekművére is figyelmeztettük Jarrold-ot és ő gondoskodott is róla, hogy azt azonnal forditsa le Nisbet Bain, hogy minél előbb kiadja ezt a munkát is.
Jarrold, amint leveleiből és a hozzánk küldött prospektusokból és nyomtatványokból, a hirlapok közléseiből, a Jókai egyre növekvő népszerüségéből megállapithattuk, mindenképpen megfelelt azoknak a várakozásoknak, amelyeket mi Jókai angol kiadójához füzhettünk. A levelezést állandóan mi vittük Jókai nevében, az elszámolásokat is mi ellenőriztük és mindig rendben találtuk, minden felvilágositásért hozzánk fordult és mi minden kivánságát készséggel teljesitettük.
Különösen Jókai arcképei körül voltak mindig ujra ismétlődő kivánságai, amelyekből kiderül, hogy az angol közönséget a költő személyes életkörülményeinek ismertetésével lehetett legjobban közelhozni az ő munkáihoz. Egyszer azt az arcképét kérte Jókainak, amelyen magyar diszruhában van levéve: “abban a különös ruhában, amelyet nézetünk szerint jogositva van hordani annál a körülménynél fogva, hogy Ausztria császára nemrég nevezte ki őt a magyar mágnástábla tagjává.” Jarrold azt hitte, hogy csak a főrendiházi tagság, melyre a “császár” nevez ki, jogosit a magyar diszruha viselésére.
A “Magyar Nábob”-ot egy oly arcképpel akarja ellátni, amelyben Jókai le van véve “in your robes as a Doctor of Medicine”. Jókai, amióta a pesti egyetem diszdoktorává avatta, sohasem hagyta el a doktori jelzőt neve mellől és Jarrold azt hiszi, hogy ő orvosdoktor, mert Angliában csak ezt nevezik doktornak és hogy az orvosdoktort különleges ruha illeti meg. Későbbi leveleiben egyszerü mellképet, azután olyan képet kér, mely Jókait Párisban létekor ábrázolja, azután olyat, amely ujabb házassága után őt nejével együtt ábrázolja. Mindezekből a kivánságokból az derült ki, hogy Jarrold nagy szeretettel karolta fel a Jókai-kiadásnak és propagálásának ügyét, ami pedig nem volt könnyü, mert hiszen a Jókai romantikájának abban az időben már meg kellett küzdenie az ujabb szépirodalmi irányokkal és a közönség megváltozott izlésével. Jarrold mégis nagy sikert ért el és teljes joggal a Jókai legitim angol kiadójának tartotta magát, midőn egy nap őt is, minket is felette meglepő eset történt.
1898 julius havában azt irja nekünk Jarrold, hogy levelet kapott egy amerikai üzletbarátjától, aki az ő megbizásából Amerikában szervezi a Jókai-művek terjesztését és ehhez a levélhez csatolva volt egy amerikai lapnak kivágott cikke, amely szerint a Doubleday & Maclure Co. amerikai kiadó cég a Jókai Mór autorizált amerikai kiadója, a szerzővel kötött különleges megállapodása folytán. Jarrold felkér minket, küldjünk neki oly nyilatkozatot, amelyet ő Amerikában közzétehet, abból a célból, hogy igazolja, hogy mindazok a munkák, amelyekre nézve ő 1897. május 31-én Jókaival szerződött, valamint a tőlünk neki későbben felajánlott “Sárga rózsa” szerzői jogainak ő a birtokosa. Sürgősen kéri ezt a nyilatkozatot, mert hiszen az amerikai kiadó hirdeti a “Magyar nábob” kiadását, tehát oly munkáét, amelyet ő már két hónappal ezelőtt közzétett angol nyelven.
Jarrold levelének vétele után azonnal felkerestem Jókait, hogy tőle felvilágositást kérjek ebben az ügyben és tőle értesültem arról, hogy bizonyára ifj. Hegedüs Sándor (unokaöccse), aki Amerikába utazott tanulmányutra, járt el a Doubleday cégnél ebben az ügyben, mert itthon emlitette, hogy ő majd a Jókai-regényeknek Amerikában kiadót fog keresni. Jókai magára vállalta, hogy gondoskodni fog mihamarabb a szükséges felvilágositásról, meg fogja tudni, hogy ifj. Hegedüs Sándor mit beszélt meg Doubleday-ékkal. Figyelmeztetni fogja, hogy semminemü olyan megállapodást nem létesithet, amely a londoni kiadó érdekeit sérti. De a nagy távolság folytán még válasz sem érkezhetett, amidőn már egy ujabb levél jött Jarrold-tól 1898 október havában, még pedig ezuttal Jókai-hoz cimezve és ebben a következőkről értesiti Jókai-t:
“Éppen most volt szerencsém magamnál láthatni az Ön unokaöccsét, Mr. Alexander Hegedüs juniort, aki arról értesitett engem, hogy a Révai Testvérek cége már nincs felhatalmazva többé az Ön nevében intézkedni, hanem hogy ő kapta meg a teljhatalmu felhatalmazást, hogy a jövőben az Ön irodalmi tulajdonjogai tekintetében a szükséges intézkedéseket megtegye. Egyuttal emlitette azt, hogy a new-yorki Doubleday-céggel az Ön nevében bizonyos megállapodásokat létesitett.”
Jarrold levele szerint Hegedüs Sándor emlitette azt is, hogy ha legközelebb találkozik Doubleday-vel ajánlani fogja neki, hogy ő gyakorolja az Északamerikai Egyesült-Államokban a Jókai-jogokat, ellenben Jarrold-nak biztositani akarja ugyanezeket a jogokat Anglia és a kolóniák részére egy royalty bázisán. Ezt a levelet Jókai hozta el hozzánk, a válaszlevéllel együtt, melyet ő Jarrold-nak irni akart és melynek angolra való forditására felkért. Ez a válasz szószerint a következőképpen hangzik:
“Tisztelt Uraim!
Idecsatoltan megküldvén Önöknek az aláirásommal ellátott mellékelt nyugtát, szükségesnek tartom megállapitani, hogy unokaöcsémnek az Önök levelében emlitett kijelentése nem áll fenn és hogy ez a fiatal ember túlmessze ment, midőn kijelentette, hogy a Révai Testvérek cége nincs többé felhatalmazva helyettem eljárni.
Ezek az urak teljes bizalmamat élvezik ma épp ugy, mint az előbbi időben és kizárólag az én nevemben és az én érdekemben irtak Önöknek eddigelé mindig, miután én tulságosan el vagyok foglalva (irodalommal), mintsem, hogy ezekkel a világi dolgokkal foglalkozhatnék.
Révai urak engemet leköteleztek az ő önzetlenségük által és igen nagyon fájdalmas volna rám nézve, ha az ő eljárásuk félreértésre adna alkalmat.
Dr. Maurus Jókai.”
Egyuttal felhatalmazott Jókai arra, hogy ifj. Hegedüs Sándor-nak mi is irjunk és hivjuk fel, hogy a Jarrold céget a levélben foglaltakra nézve a valósághoz hiven felvilágositani és megnyugtatni sziveskedjék.
Hogy ez megtörtént-e és minő formában, nem tudom. Tény az, hogy Jarrold, midőn a fenti levelek tartalmát tudomásul vette, ismételten sürgette Jókai-t közvetlen és hozzánk intézett levelekben arra, hogy rendezze a Doubleday-ügyet, illetve Hegedüs Sándor-nak azt a propozicióját, amely szerint a kiadások Amerika részére és Nagy-Britannia és a kolóniák részére kettéválasztatnak. Jarrold igen korrektül járt el és tiszta helyzetet akart teremteni.
Én a Doubleday-ügybe, amelyről nem volt tudomásom, sohasem avatkoztam bele; örültem volna ha valamiképpen sikerült volna Jókai munkáinak még nagyobb piacot, még nagyobb elterjedést és Jókainak még nagyobb jövedelmet biztositani, de attól tartottam, hogy a bifurkáció nem fog jóra vezetni és hogy a régi magyar közmondás szerint sok szakács elsózza a levest. Jarrold levelei mind ritkábbá váltak, nem is igen fordult ujabb könyvekért hozzánk. Közben arról értesitett, hogy egyik Jókai-könyvet, a “Mire megvénülünk”-et tényleg kiadta a Doubleday-vel való arrangement alapján, de én ugy vettem észre, hogy a régi kedv és a régi lelkesedés elszállt.
1900 nyarán, a párisi kiállitás alkalmával Párisban járván, fel akartam Jarrold-ot keresni Londonban. Szándékomat be is jelentettem neki, de nem vihettem keresztül éppen azért, mert Jókai ügyeiben a tervezettnél hosszabb időt kellett Párisban töltenem. Igy ez a látogatásom ezuttal elmaradt. Csak később, már Jókai halála után, volt alkalmam Jarrold-dal személyesen találkozni.
A Doubleday céggel azonban 1900 után akaratlanul is érintkezésbe kellett lépnünk. Ifj. Hegedüs Sándor ugyanis abban állapodott meg Doubleday-ékkal, hogy ők a Jókai könyvei után példányonként két centet fognak szerzői royalty cimén fizetni és ennek az összegnek fele Jókai-t, fele pedig Hegedüs Sándor-t illeti meg. Minthogy Hegedüsék Jókai ujabb házassága folytán vele teljesen megszakitották az érintkezést, most már Hegedüs fordult hozzánk azzal a kéréssel, hogy az elszámolást, amely Jókaihoz érkezik, vele közöljem. A fennforgó körülményekre való tekintettel Jókai is kért, hogy ezt az ügyet vegyük le a válláról és felkérte a Doubleday céget, hogy ezentul csak nekünk küldje az elszámolásokat és a járandóságokat. Kénytelen-kelletlen már most ezt is magunkra kellett vennünk és most már Doubleday is állandóan hozzánk fordult mindenféle ügyben. Ebből az érintkezésből meggyőződtünk róla, hogy annak az ügybuzgóságnak ellenére, amellyel a Doubleday cég a Jókai ügyet kezelte, nagy kár volt a londoni kiadó önkéntelen monopóliumát megbolygatni, mert tekintettel arra, hogy Magyarország nem volt tagja a berni egyezségnek, az amerikai üzleti élelmesség és versengés ráfeküdt a Jókai-regényekre és utánnyomták őket olcsó, egy-két centes kiadásokban, természetesen csonkán, utánnyomták a lapokban is, mindez természetesen dijtalanul történt és igy Jarrold-nak is, Doubleday-nak is lehetetlenné tették a kiadások folytatását. Az utolsó elszámolások, amelyek Doubleday-tól hozzánk érkeztek, némelyik könyvnél egy-két példánynak, maximálisan 22 példánynak évi eladásáról számoltak be.
Elszámolásról lévén szó, legyen szabad e helyütt megjegyeznem, hogy mi, hivatásos kiadócég, üzleti vállalat, Jókai külföldi értékesitéséből soha egy fillért a magunk részére el nem fogadtunk, vissza nem tartottunk, nem kaptunk. Minden anyagi eredmény csorbitatlanul Jókait illette meg. Mi végeztük a munkát, rendelkezésre adtuk a hozzá való személyzetet, fedeztük az egyébként nem lényeges költségeket, de helyesnek tartottuk, hogy az anyagi eredmény kizárólag Jókait illesse meg és kivánatosnak tartottuk, hogy a külföldi kiadások révén neki lehetőleg tekintélyes jövedelme legyen, amely kártalanitsa őt azért, hogy saját kis nemzete nem képes eléggé jutalmazni munkásságát. Sok izben fordultak hozzánk külföldről Jókai kiadások tárgyában és mi mindannyiszor erre a célra törekedtünk, mindig ebből a szempontból tárgyaltuk a dolgokat.
Az angoloknál megértésre is találtunk. A hires Pearson cég a Jarroldnál megjelent könyvek hatása alatt fordul Jókaihoz és tesz neki ajánlatot. Mi azt válaszoljuk Pearson-nak, hogy Jókai főbb munkái el vannak helyezve ezidőszerint, azonban mi sem áll utjában annak, hogy folyóirataiban Jókai nagyszámu munkáiból sokat közölhessen. Ő erre rá is áll és a Pearson’s Magazine és Pearson’s Weekly, több, mint két millió olvasóval rendelkező folyóiratok, állandóan közlik és tisztességesen honorálják Jókai munkáit.
Egy Angliában élő hazánkfia, Kropf Lajos, kéri Jókai engedélyét egy forditás kiadására és azt irja: “Ha jól vagyok értesülve, nagyságos Uram irói tiszteletdijra nem reflektál.” Jókai nekünk adja át a levelet és mi válaszul azt irjuk Kropfnak többek között:
“Bárminő legyen Jókai elhatározása, éppen Uraságoddal, mint hazánkfiával szemben kifejezést kell adnunk azon óhajnak, hogy Jókai Mórnak az angol kiadások után irói tiszteletdijra mulhatatlanul reflektálnia kell. Nem lehet tőle kivánni, hogy egy munkás élet végén szellemi kincseit dijtalanul engedje át éppen oly könyvterületnek, ahol azokat a kiadók igen eredményesen még a szerző javára is gyümölcsöztethetik.”
Hazánkfia természetesen rá is áll álláspontunkra. Hivatkozik arra, hogy mi mindenesetre tudjuk, hogy Ausztria és Magyarország még eddig nem csatlakozott a berni egyezményhez és hogy ennek az a következménye, hogy boldog-boldogtalan kinyomathat eredetiben vagy forditásban bármely munkát, mely Cisz- és Transz-Lajthániában megjelent. “Ha tehát – irja ő – az én kiadóm, mint becsületes ember, tiszteletdijat ajánl fel, más kevésbbé lelkiismeretes kiadó pedig nem, ugy malomkővel a nyakán kezdi meg a versenyt az én kiadóm.” Ez történt az amerikai esetben is.
Sikerült lassan, bár sajnos, nagyon későre, Jókait rábirni, hogy anyagi érdekeit ezekben a kérdésekben megóvni törekedjék. Most már nem engedte magát minden jöttment által befonatni, már nem adott mindenkinek irásbeli engedélyt forditásra és ismeretlen kiadónál való kiadásra, amiből soha egy fillér tiszteletdij nem jutott kezeihez. Érdekes dokumentuma ennek a változásnak az alábbi levél. Jókait Siófokon kereste fel valaki, hogy néhány munkájának forditási jogát megszerezze. Erre azután Jókai a következő levelet intézte hozzám:
“Kedves Barátom! Tegnap itt volt nálam X... hogy egynémely munkám németre való forditásának jogát megszerezze. Egyuttal azt is mondta, hogy mint azelőtt is tette, ő fogja a német kiadóknál és lapoknál elhelyezni. Miután azonban én biztos akartam lenni, hogy méltányos árat igér s hogy érdekeim a szerződésben más irányban is védve legyenek, azt választoltam neki, hogy én már előzetesen megbeszéltem veled, hogy az ezentuli szerződéseket Te fogod ellenőrizni s én csak aláirom. Abban a meggyőződésben teszem ezt a kijelentést, hogy Te e tekintetben magadra vállalod a dolgok elintézését. Ha tehát ir Neked, vagy személyesen felkeres, légy óvatos vele szembeni és nézd, hogy ugy az ár tekintetében, mint egyébként, érdekeim meg legyenek védve.
Legőszintébb baráti üdvkivánattal maradok
Siófok, 1903. julius 20.
igaz barátod   
Dr. Jókai Mór”
Az ipse sohasem keresett fel engem. Ugy látszik, tisztában volt az üggyel. Meg is irtam Jókainak egy hét elmultával:
“Eddigelé ... nem jelentkezett, ami különben természetes is, mert ezek az urak csak ugy szeretnek forditásokat eszközölni, hogy abból a magyar irónak semmi se jusson.”
*
Jarrold-nak és Nisbet Bain-nek minden jóindulata mellett sem állanak azonban Jókai angol forditásai azon a szinvonalon, amely kivánatos volna. A magyar nyelv társtalan volta, magában állása az európai nyelvek között, az idegenek szemében exotikus volta okozza azt, hogy oly igen kevesen ismerik a született magyarokon kivül ezt a nekünk oly szép, oly melódikus, oly költői nyelvet és igy azután nem csoda, ha egy olyan nagy irónak, mint Jókai volt, nem akad kongeniális forditója.
Már Pearson irja Jókaihoz intézett egyik levelében 1897-ben:
“A legnagyobb érdeklődéssel olvastam az utóbbi években az Ön páratlan érdekes műveinek angol forditásait, de azt hiszem, ámbár legnagyobb sajnálatomra nem ismerem a magyar nyelvet, hogy ezek a forditások aligha alkalmasak arra, hogy az Ön géniuszát méltó módon tolmácsolják az angol közönség előtt.”
Felette érdekes egy előkelő angol folyóirat támadása a forditó ellen, amelyet véletlenségből juttathatott Jókai tudomására Ágai Adolf, a következő levél kiséretében:
“1898. november 6.
Drága Mester! Hogy egyik angol forditódnak, R. Nisbet Bain mesternek kellőképpen a körmére koppinthass, küldöm be ezt a kiadványt, helyesebben kitépvényt, melyet a “Japán-kávéház” illemhelyén fedeztem fel. Hiszen az az ur nem forditó, de irodalmi miskároló.”
Okot pedig erre a levélre a “Saturday Review” egyik birálata szolgáltatott, amelyben a szerző kifejti a következőt:
“Mi nem tudjuk, hogy milyen véleménnyel van Dr. Jókai mostani forditójáról, R. Nisbet Bainról, de a mi véleményünk legalább is egy tekintetben félreérthetetlen. Miután a bevezetésben arról biztosit minket, hogy a “Magyar Nábob” elérte a nemzeti klasszikust megillető poziciót, szárazon hozzáteszi, hogy szabadságot vett magának arra, hogy az eredeti munkának jó egy harmadrészét elhagyja, mert ő mindig következetesen azon a véleményen volt, hogy az eredeti mese szerkezete a tulságosan sok epizód folytán szenved.
Ennek a véleménynek a nyiltságával csak annak impertinenciája (!) hasonlitható össze és mi azt ajánlanók Mister Bainnek, ha sorsa megint összehozza egy oly munkával, amelyet ő nemzeti klasszikusnak nevez, akkor hagyja el kritikai bölcsességeit erről a kérdésről.
Jókai bizonyára képes megállni a saját lábán, a forditónak mindennemü alkalmi segitsége nélkül is; Jókai feltétlenül és félreérthetetlenül a jelen század nagy elbeszélőinek sorába tartozik, a Dumas-k és Sienkieviczek sorába.”
Azután hosszasan magyarázza Jókainak jelentőségét és azzal fejezi be, hogy 50 év mult el a “Magyar Nábob” megirása óta és ennek fennmaradása még a mostani megcsonkitott formájában is, önmagában kielégitő kritikája ennek a könyvnek.
Ezek a közlések nem voltak kellemesek, de nem lehetett semmit sem tenni, az okot elháritani nem volt módunkban.
Mégis igaza volt a “Saturday Review” kritikusának, a Jókai géniusza ezek ellenére is keresztül tudott törni, a Jókai muzsája ezek ellenére is meg tudta hóditani még az angolul beszélő világot is.
Egész könyvet lehetne megtölteni azokkal a nyilatkozatokkal, amelyeket különböző könyveinek angol kiadásai a sajtóban és a közönségben kiváltottak. De ez nem lehet célja ennek a munkának és igy csak a felfogások jellemzésére óhajtok itt egy pár rövid idézetet beiktatni, amelyek a hüvös angolnak csodálatos lelkesedését jellemzik Jókai munkáival szemben.
Az “Illustrated London News” ez a kiváló folyóirat, Jókai “A kőszivü ember fiai” cimü regényéről azt irja:
“A legjobb regény, amelyet valaha Jókaitól olvastunk. A lelkesedés, amely ebben a könyvben megszólal, magával ragad. Nincs semmi az irodalomban – beleértve De Quincey művét: “A kalmuk tatárok szökését”, – ami csak meg is közelitené a 200 magyar huszár rettenetes lovaglásának leirását a Jókai munkájában.”
A “Tengerszem hölgy”-et különös elragadtatással fogadta az angol sajtó. Érdekes, hogy ugyancsak az “Illustrated London News” a költő e müvét varázslatosnak és elbájolónak mondván, igy folytatja:
“Mikor “A kőszivü ember fiai”-t olvastuk, azt hihettük, hogy ez a nagy irónak mesterműve, ám a “Tengerszemü hölgy” ezt is felülmulja. A regény frissesége, a benne megnyilvánuló drámai erő, a költő humora minden részletében csodálatos.”
Különös hatása volt a “Magyar Nábob”-nak, amelyről Charles Sealsfield, a kiváló angol iró a következőket irta:
“Jókai e regénye rendkivül becses, kiváló, minden izében magyar munka, olyan, aminő csak elvétve jelenik meg az irodalomban. Valóban, évek óta nem ismerek olyan művet, amely annyira elbájolt volna, mint ez.”
A “Monthly Rewiew” igy mutatja be Jókait:
“Hogy az angol közönségnek megfelelő fogalmat adjunk Jókai irói egyéniségéről, tessék egy autort elképzelni, aki a parlamentnek befolyásos tagja, aki a “Times”-t és a “Punch”-öt szerkeszti és egyidejüleg ráért Dickens, Anthony Trollope és Jules Verne összes műveit megirni és a halhatatlanság pálmáját elnyerni.”
Az angol ember különösen érdeklődik az ő kedvenc iróinak élete és pályafutása iránt. És Jókainak érdekes pályakezdése az angolok szemében romantikus glóriával volt bevonva. Persze sok tulzás volt abban, amit az angol lapok Jókai élete folyásával kapcsolatban közöltek. Érdekes egy ázsiai lapnak, a “Pevang Gazzette”-nak közlése:
“A leghiresebb magyar szinésznő imádta férjét, s amikor megtudta, hogy Jókait halálra itélték, mert része volt a forradalomban, eladta pompás ékszereit. A befolyt pénzzel megvesztegette az őröket s megszöktette férjét. Sötét erdőkbe menekültek és sokáig éltek a vadon Kárpátokban, ezalatt vad gyümölcscsel és kecsketejjel táplálkoztak. Barátainak sikerült számára kegyelmet biztositani. Erre Jókai visszatért és nagy szorgalommal fogott az ujságiráshoz, de aztán ezzel felhagyott s a regényirásnak szentelte nagy tudását. Hires ember, szenátor lett. Több Magyarországnak, mint Scott Angliának, mint Dumas Franciaországnak.”
Az érdeklődést, mely Jókai iránt nyilvánult, átvitték hazájára, országára is. Itt azután néha furcsa és kellemetlen esetek adták elő magukat.
A “Figaro” például egy izben a költészetre vonatkozó három körkérdést intézett a világ nagy iróihoz. Ezeket a körkérdéseket, miután nagy sulyt helyeztek Jókai személyes véleményére, hozzá is beküldötték azzal, hogy az ő számára tartották fenn az európai országok közül Ausztriát. Akkortájt intézték ezt a körkérdést Jókaihoz a tudós franciák, amikor egy másik napilapjukban, a “Temps”-ban megjelent a “La rose jaune” (a “Sárga rózsa”).
Jókai szelid humorral válaszolt:
“Nagyon hizelgő rám nézve kedves levelük, melyben azt az ajánlatot teszik nekem: irjak Önöknek egy essay-t az osztrák poézisról.
Nem tudok tisztába jönni vele, hogy a német osztrák poézisról, a cseh osztrák poézisról, vagy a lengyel osztrák poézisról kivánnak-e cikket tőlem? Mert mind e provinciákban idegen vagyok. Én csak hazámnak az irodalmát ismerem, az én hazámét, melyet Magyarországnak neveznek. (Ez egy független királyság a Kárpátok alatt és a Duna partjain és tiz század óta létezik.) Az én nemzetem keleti nyelvet ir és beszél, melynek nincs semmi közössége a teuton idiomákkal és Ausztria népfajaival. Ön bizonyára ismeri a kitünő Tissotnak “Le pays des Tziganes” cimü művét. De nem kell feltételezni, hogy minden magyar cigány muzsikál, vannak, akik szépirodalommal és szépművészetekkel is foglalkoznak.”
Még bosszantóbb eset történt egy izben a “Szegény gazdagok” amerikai kiadásával, amelyet Doubleday bocsátott közre igen szép kiállitásban, jó papiron, szép nyomásban, elegáns kötésben; erre a kötésre azonban pompás szinnyomattal egy hatalmas kétfejü sas volt odapréselve. Mi természetesen azonnal kérdést intéztünk az amerikai kiadóhoz, hogy miképp jutott ő ahhoz, hogy Jókai könyvét az osztrák cimerrel diszitse, egyuttal felvilágositván őt ennek a dolognak a mibenlétéről. Erre a cég azt válaszolta, hogy itt sajnálatos félreértésről van szó, a művész, akire a cimtáblát ékesitő jelvény elkészitését bizta, azt gondolta, hogy a kétfejű sassal nagy tisztességet fog szerezni a szerzőnek. A következő kötetnél majd helyrehozza a hibát.
Helyre is hozta akként, hogy a rá következő kötetnél a kétfelé osztott cimerpajzs pompázik a bekötési táblán: az egyik szakaszban a hármas halom a kettős kereszttel, a másikban egy arany oroszlán. Ezt tartotta az amerikai a magyar cimernek.
Jókai Mór azután erre a helyreigazitásra komolyan megharagudott. Sürgősen irt nekem, küldessek Doubledaynak egy Magyarország cimerét: “a legujabb regényem táblájára megint ezt az őrült cimerchimaerát nyomatták.” Doubleday most már az utána következő köteten végre-valahára helyre is hozta a tévedést.
Fokmérője a hatásnak, amelyet Jókai az angol olvasókra tett, az a sok levél, amelyet egyes ismeretlen tisztelői minduntalan hozzá intéztek, egyes emberek, akik semmit sem akartak, választ sem vártak, csak éppen elragadtatásuknak óhajtottak kifejezést adni. Ezek közül egyet meg akarok itt a közönséggel ismertetni, annál is inkább, mert azt már Jókai nem olvashatta. Mire a levél Budapestre jött, Jókai már halott volt. Egy nappal Jókai halála előtt irta a cambridgei egyetem egyik hallgatója ezt a némi részében fellengző volta mellett is szintén megható levelet:
“Kings College, Cambridge, England, 1904. máj. 4-én.
Mélyen tisztelt Uram! Király a regényirók között, kinek szavára a Regény Történelemmé és a Történelem Regénnyé változott, meghallottam, hogy betegség gyötri. Mély fájdalom nyilal át nemcsak egész Magyarországon, hanem az egész világon, melyet fenséges szelleme felemelt, megnemesitett és gyönyörködtetett. Ez a hir engem, mint ezen angol egyetem hallgatóját (a histiorical student and lecturer of these English University) ugy érint, mint személyes barátot. Én Önt egy csomó remek irásából ismertem meg, melyek telve vannak emberszeretettel, fényes tettel és dicsőséggel, amelyekben a jellemzést csak a természet rajza, a drámai erőt csak a képzelet gazdagsága mulja felül és amelyek céljával, irányával és sikerével senki nem vetekedhetik. Ön mellett Scott nem olyan szines és Dumas is háttérbe szorul. Az Ön műveiből meritettem az érzéket Magyarország jelentősége iránt, azokból értettem meg hazájának szenvedélyes, tüzes, lelkesitő erejét, dicsőségteljes multját, mely még dicsőségesebb jövőhöz fog vezetni.
Önhöz, ki már az irodalom halhatatlanjai között van, egy szerény tanuló küldi üdvözletét, szivében a reménnyel, hogy betegségéből gyorsan felgyógyul és tollával a világot tovább is fogja gyönyörködtetni.
Nagy mester, fogadja hódoló tiszteletemet
Harald William Vazeille Temperley.”
Ennek a fiatal angolnak a lelkesedése győz meg engem arról, hogy Jókai a világirodalomban el fogja foglalni azt a helyet, amelyet megérdemel. Ami mulasztás történt a multban az ő munkáinak ismertetése és terjesztése dolgában, azt helyre fogja hozni a jövő, amelyben a mostani fiatalok férfiak lesznek. De nemcsak a világirodalomban fognak Jókai munkái ujra feltámadni, nemcsak kint a világban fog ő magának és igy Magyarországnak is helyet biztositani a kulturközösségben, hanem itthon Magyarországon is be fog következni – erős meggyőződésem – a Jókai műveinek renaissancea.
A nagy mesemondónak ideje csak ezután fog elkövetkezni. Az emberiséget páratlan szenvedései, melyeken keresztülment a világháboruban és amelyektől szabadulni egyhamar nem is fog, vissza fogják vinni a romantikába, az álmokba, az ábrándokba, a feledésbe, a költők világába.
És a földig sujtott magyar nemzet, ha élni akar, vissza fog térni Jókaihoz, hogy belőle vigasztalást, hitet és reményt meritsen és erőt a megujhodás feladataihoz.

A nemzeti diszkiadás
Ezekben beszámoltam mindarról, amit a kiadó Jókai körül tett összeköttetésük első felében. Soha sem tekintettem ezt a kiadói tevékenységet és szereplést másnak, mint aminek tekinteni kellett meggyőződésem szerint, egy a sors és a körülmények által rám háritott dicsőséges feladatnak, melynek teljesitése során minden lehetőt el kell követni, hogy a gondozásunkra bizott fényes kincs a maga teljességében ragyogjon és széjjel szórhassa sugarait szerte ez országon, szerte e világon.
Soha sem irányitottak kicsinyes szempontok ennek a sok águ feladatnak teljesitése során és teljes megelégedésemet találtam abban, ha egyben-másban munkámnak sikerét láttam.
És láttam: “Egy toll még nem röpit el.”
Még hátra volt a legnagyobb! Be kellett bizonyitani ország-világ előtt, hogy ez az ország megérdemli, hogy talaján egy oly kincsesbánya termett, melyből a legértékesebb gyöngyökkel és gyémántokkal gazdagithatja a világ kulturáját, önmagát felemelve, önmagát gazdagitva; be kellett bizonyitani, hogy maga a magyar nemzet méltó Jókai Mórhoz, méltó önmagához.
És erre is megjött az alkalom: a Jókai irói müködésének ötvenedik évfordulója.
A Petőfi-Társaság kezdeményezte ezt az ügyet, adta ki az első felhivást a közönséghez, alakitotta meg az első bizottságot és tette közzé az első programmot. Ez a programm gazdag volt, talán tulságosan gazdag és oly sokoldalu, hogy a végén nem valósult meg semmi belőle; volt benne alapitvány, amelynek kamatait kapná a költő élete fogytáig, volt benne album, fényképgyüjtemény, körmenet, virágszórás, diszelőadás, élőképek és benne volt a költők háza a Jókai-ereklyék számára.
Természetes, hogy engem is felette érdekelt a Jókai-ünneplés terve, de nem vettem részt semmiféle gyülésben, semmiféle előkészitésben, mert nem hivtak meg sehová.
A programmba vett ideákon felül más tervek is foglalkoztattak, mert nem hagyott nyugodni a gondolat, hogy akkor, amikor mindazok hódolni fognak a költőnek, akiknek kevesebb közük van hozzá, mint nekem, én meg ne valósithassam azt, ami lelkem mélyén szinte öntudatlanul már régen szunnyadozott és aminek megvalósitására most itt volna az alkalom. Nem hagyott nyugodni a gondolat, hogy én is hozzá ne járuljak valamiképpen a költő megünnepléséhez, hogy én is le ne rójjam iránta érzett hálámat. De meg kellett nyugodnom abban, hogy azok a tapasztalt és közbizalomnak örvendő urak, akik ezt a dolgot a kezükbe vették, bizonyára helyesen fogják azt megoldani és igy csak magamban formálhattam ki gondolataimat, anélkül, hogy azokkal előtérbe törekedtem volna jutni. Nem mertem, folyton uj és uj terveket olvastam az ujságokban és azon tépelődtem, hogy azok nem jobbak-e, mint az enyém.
Ekkor azután azt olvastam az ujságban, hogy egy bizottsági ülés volt Falk Miksa elnöklete alatt és azon a Jókai-alapitvány ügyére vonatkozólag Ráth Mór könyvkiadó azt a javaslatot tette, szólittassanak fel az összes könyvkereskedők, hogy mindazoknak a Jókai-könyveknek az árából, amelyeket ebben az esztendőben el fognak árusitani, 10 százalékot tegyenek félre, gyüjtsék össze egy perselybe és az ily módon összegyülő pénzösszeget adják át Jókainak tiszteletdijul.
Minden tiszteletem mellett, amellyel Ráth Mór iránt viseltettem, akit akkor személyesen még nem ismertem, ennek az ideának elolvasására a szó teljes értelmében dühbe jöttem; szégyeltem kimondhatatlanul, hogy ily koldusmódra összegyülő ajándékot merjen valaki proponálni a nemzet legnagyobb fiának. Ajándékot, amely, még ha ebben az esztendőben a Jókai-művek kelendősége rendkivüli módon emelkednék is, végeredményben alig lehetne több néhány ezer koronánál, oly összegnél, amelyet Jókainak akármelyik munkájáért a kiadó amugy is bármikor kifizet. Szégyeltem, hogy magyar kiadó áll elő ily kicsinyes gondolattal, és szégyeltem, hogy ebben a bizottságban nem akadt senki, aki azt a limine visszautasitaná.
Most már cselekedni kellett. Most már nem halogathattam többé. Mindenekelőtt közöltem édesatyámmal és öcsémmel azt az eszmét, amely fejemben kóválygott: Jókai Mór összes művei egyöntetü szép kiadásának megvalósitását. Atyám érdeklődéssel, öcsém szkepticizmussal fogadta; én már annyira belelovaltam magamat a gondolatba, álmatlan éjszakákon oly élénk szinekben festegettem ki magamnak tervem kivitelét, hogy felette bántott, hogy mind a ketten nem fogadták rögtön lelkesedéssel eszmémet. Bántott és elcsüggesztett, gondolkodni kezdtem azon, nincs-e vajjon igazuk, nem tévedek-e feltevésemben és számitásomban; ujra leültem az iróasztalhoz és ujra számitani és kalkulálni kezdtem.
Magyar kiadónál minden terv alphája, hogy leül az iróasztalhoz és megcsinálja a kalkulust, azután minden terv omegája, hogy szépen elteszi a maga szép tervét – jobb időkre. Ez az omega ölte volna meg a Jókai-összkiadás szép tervét is, mert a számok óriási magasságra nőttek, minél többet számolgattam és lehetetlennek látszott hazánkban ily vállalatot meginditani. Szinte sajnáltam, hogy Jókai oly sokat irt, hogy önmaga tette lehetetlenné műveinek összkiadását. Azonban a terv nem engedett nyugodni, elfogott az a bizonyos láz, amely a tervelőt nem engedi pihenni, és attól is tartottam, hogy valaki megelőz avval az ideával, mely voltaképpen oly közelfekvő volt.
Néhány nap mulva édesatyám reklamálta, miért nem teszek valamit ez ügyben. Hivatkoztam elkedvetlenedésemre, de közben, ugy látszik, őket, társaimat is megragadta, megfogta és nem engedte pihenni a fölvetett gondolat. Most már ők sürgettek és nógattak. Ujra és ujra átgondoltam az egészet és egy szép napon kimentem Jókaihoz, hogy beavassam tervembe és tőle az engedélyt kikérjem az előmunkálatok, tanulmányok megtételére. Előadtam neki az egész tervet, a keresztülvitel módozatait lehető részletesen – ő nyugodtan meghallgatott, néha elmosolyodott, mikor pedig befejeztem, azzal a lakonikus kérdéssel főzött le:
– Hát meg van maga bolondulva öcsém? Hiszen az én munkáim több kiadó kezében örökre le vannak kötve, azok csak nem fognak lemondani jogaikról, azután meg hol vesz maga ezer embert Magyarországon, a ki annyi pénzt ad munkáimért, mikor ugy is sok példányban el vannak azok terjedve.
És azzal elővette azokat a kimutatásokat, a melyeket kiadói minden évben rendelkezésére bocsátottak a népszerü kiadások kelendőségéről és tételről-tételre kimutatva, hogy minden egyes művéből évenként hány példány kel el – azzal bocsátott el, hogy “ezt a bolond ideát” verjem ki a fejemből.
Ezt a jó tanácsot persze azért kaptam, hogy meg ne fogadjam. És ezt annál kevésbbé tettem, mert azok a kimutatások nekem mást mutattak, mint a szerénységében tulságig menő szerzőnek. És akkor aztán én készitettem összehasonlitó kimutatásokat mindenféle műveiről Jókainak és egy legközelebbi alkalommal azokat felmutatva neki, oda allegáltam, hogy most már még inkább hiszem, hogy művei összkiadására nemcsak megvan a talaj a magyar közönségben, sőt kötelesség is azt közrebocsátani, még pedig ötven éves irói müködése fordulópontján és az ő közremüködésével, mert az összevissza kuszált kiadói tulajdonjogi kérdéseket az ő segitsége nélkül valóban nem lehetne sikerrel megoldani.
Okoskodásom, ugy látszik, ezuttal már kevésbbé tetszett bolondnak s ettől fogva meg-megfontoltuk az ügyet, mely mindjobban kidomborodott Jókai előtt is, ugy, hogy az eszmét mindjobban megszerette és a nehézségek elháritását nem tekintette többé oly lehetetlennek.
Most már mindkettőnk titka volt a terv és midőn a Petőfi-Társaság kezdeményezésére megalakult az a fényes kör, mely Jókai 50 éves irói jubileumának megünneplését határozta el, – elmentem a költőhöz, engedélyét kikérni, hogy tervemet a jubileumra alakult bizottság elé terjeszthessem. Ez engedélyre annál is inkább szükségem volt, mivel a szerző műveiről csakis ő, illetőleg kiadója volt jogositva rendelkezni és ily irányu felhatalmazás hiján az eszme egyáltalán nem lett volna megpendithető. Beleegyezését a terv nyilvánosságra hozatalára készséggel megadta ugyan, de midőn előadtam, hogy a dolgot ugy tervezem, hogy a kiadás előfizetés utján legyen biztositva és hogy ő honoráriumképpen az ezer aláiró után befolyó előfizetési összegek felét, azaz 100.000 frtot kapjon, ebbe semmiképpen sem akart beleegyezni.
– Ily nagy honorárium nem dukál, ezzel lehetetlenné van téve a kiadás, – ilyen és hasonló ellenvetésekkel akart engemet megcáfolni, mig végre licitálni kezdett, lefelé. Hogy neki honoráriumképpen elég 50.000 frt, de sőt 40.000 is és ha ez akadály volna a kiadásra nézve, még ennél is kevesebb, ő anyagi hasznot a kiadásból nem óhajt magának és megelégszik azzal, sőt annak örül csak, ha egyáltalán létrejön műveinek összkiadása és azt ő maga rendezheti sajtó alá.
Minden ellenkezés dacára én nem tágitottam, megmagyaráztam, hogy voltaképpen joga sincs elháritani magától a neki természetszerüleg járó irói tiszteletdijat, hogy ez önzetlenséggel senkit le nem kötelez, sőt hogy ez által az összkiadás létrejövetelét kockáztatja, mert nem volna a magyar nemzethez méltó és a közönség körében rokonszenvre nem számithatna oly akció, mely a költő anyagi érdekei rovására akarná a mindnyájunk által óhajtott célt, az összkiadás létesitését elérni.
Nagynehezen meggyőzve a költőt, végre megengedte, hogy az akkor alakult jubileumi bizottság előtt tervemet igy előadhassam.
Voltaképpen nem is a bizottság előtt adtam elő tervemet, hanem báró Eötvös Loránd előtt, aki ennek az ügynek az élén állott. És ez volt a szerencse, mert a bizottság talán eltemette volna, báró Eötvös Loránd pedig lelkesedéssel felkapta a tervet, szinte ugy vettem észre, megváltásként fogadja, hogy oly módon oldhatja meg a rá háruló feladatot, amely az ő egyéniségének jobban felel meg, mint az a sok külsőséges, pompázó, efemer tervezgetés, mely már veszélyes arányokat öltött. Báró Eötvös Loránd nélkül aligha valósithattam volna meg tervemet, és aligha küzdhettem volna le azokat a nehézségeket, amelyeknek legyőzése eleinte szinte lehetetlennek látszott. Az ő nevének fényes tradiciója, a tudományos és irodalmi életben elfoglalt előkelő poziciója és egyéniségének különös varázsa tette őt alkalmassá arra, hogy sikerre vigye ezt az ügyet. Hiszen ő bizonyára lelkiismeretesen és becsületesen vitte eddig és vitte volna továbbra is a Jókai jubileumának ügyét, miután azt egyszer magára vállalta, de lelkesedéssel, odaadással, szinte rajongással és belső meggyőződéssel csak azóta állott az ügy szolgálatában, amióta annak a komoly tervnek megvalósitását tüzhette ki célul, melyet vele közöltem.
Ő mindenképpen ellenezte a sok külső cafrangot, amit programmba vettek és egész erejével és befolyásával azon volt, hogy megvalósithassuk az összkiadás nagy tervét. Ő egyéniségének egész sulyával arra törekedett, hogy a nemzet legnagyobb költőjének 50 éves jubileuma ne csak muló ünnep legyen, hanem egy korszakos irodalmi momentum kiindulópontja és ő volt az első, aki felismerte, hogy Jókai összes műveinek egyöntetü kiadása az lesz. Én abban az időben naponta érintkeztem vele, mert az első perctől kezdve rám bizta az ügynek prózai részét, az adminisztrativ teendőket és magának a nagy terv megvalósitásának előkészitő feladatait, de minden egyes részlet felől tisztában akart lenni, naponként akarta jelentéseimet átvenni és utbaigazitásait velem közölni. Mindenképpen segitségemre akart lenni a nagy és kényes kérdések elintézésében és mondhatom, hogy az ő buzditó szava, lelkes készsége és az ügy iránti ideális buzgósága nélkül talán nem tudtam volna megküzdeni azokkal a nagy nehézségekkel, amelyekkel ennek az irodalmi vállalkozásnak létrehozása járt.
Mert miről is volt szó elsősorban? Arról, hogy Jókainak sok kiadónál szétszórt műveit egy kalap alá kell hozni, arról, hogy rá kellett birni minden kiadót, hogy mondjon le korlátlan kiadói jogairól, mert másképpen az összkiadás nem létesülhet. Rá kellett birni arra, hogy ezeket a jogokat mindannyian ruházzák át egy cégre és bizzanak meg abban, hogy az az ő anyagi érdekeiket a maguk teljességében meg fogja óvni. Nehéz feladat volt, ma talán nem is sikerülne.
A legfontosabb tényező a Jókai-művek tekintetében a Franklin-Társulat volt. Ennek a társulatnak kiadásában jelent volt meg Jókai népies kiadásából immár 150 füzet, Jókai legjelentékenyebb, leghiresebb műveit tartalmazva. A vállalat igazgatója Jurány Vilmos volt, egy jóravaló, derék német ember, tanult és képzett könyvkereskedő, aki azonban nem tanult meg magyarul soha, ámbár magyar irodalmi vállalat élén állott. Nem akarom mondani, hogy nem volt érzéke az ügy iránt, hogy nem fogta fel annak nagy irodalmi jelentőségét, de bizonyos, hogy igen kicsinyes szempontoktól vezérelt, még kellő kereskedői érzékkel sem biró ember volt, aki a dolognak az ő társulatára nézve nagy financiális jelentőségét sem volt képes felfogni. Hiábavalóak voltak az én ismételt előterjesztéseim, melyekkel őt minden szempontból megnyugtatni és az ügynek megnyerni törekedtem. Ő megmaradt hozzáférhetetlenül a maga felfogása mellett, csökönyösen és megingathatatlanul. Semmiféle érvvel sem lehetett rá hatni.
A Franklin-Társulatnak egy másik vezető embere volt még abban az időben, akinek ez a vállalat nagy hirét és anyagi prosperitását elsősorban köszönheti, Hirsch Lipót, a nyomda igazgatója, aki nagy koncepciójával, szorgalmával, hozzáértésével európai szintre emelte ezt a nyomdai vállalatot s a magyarországi nyomdák sorában az elsővé tette. Az igazgatóság őt is megbizta az én előterjesztéseim tanulmányozásával, mert hiszen azok arra utaltak, hogy amidőn a Franklin-Társulat egyfelől lemond egy oly monopóliumról, amelynek anyagi értékesitése rá nézve igen csekély eredménnyel jár, másfelől nyomdájának oly munkát biztosit, amely még ennek a nagy méretekhez szokott nyomdai intézetnek anyagi szempontjából is igen jelentékeny és gyümölcsöző. Hirsch Lipót a maga világos eszével és helyes érzékével azonnal felfogta ennek a vállalkozásnak jelentőségét a Franklin-Társulat anyagi szempontjából és olyképpen tette meg előterjesztését, hogy a társulatnak mindenképpen elő kell mozditania a mi tervünknek lehetővé tételét. De Jurány Vilmos-t ez sem győzte meg, ő még a számok előtt sem hajolt meg és mikor sarokba szoritották és felhivták, hogy álláspontját Hirsch igazgató előterjesztésével szemben is indokolja épp oly adatszerüen és épp oly pregnánsan, akkor azzal állott elő, hogy a mi vállalkozásunk fantasztikus és teljességgel kilátástalan és a Franklin-Társulat ennek kockázatában nem vehet részt.
Erre azután ezt az ütőkártyát is ki kellett ütni a kezéből. Egy előkelő pénzintézethez fordultunk azzal a kéréssel, vállalja el eszménkért, vállalkozásunkért, érettünk a készfizető kezességet a Franklin-Társulattal szemben; a garanciát azért, hogy a Franklin-Társulatot, bármi legyen is sorsa vállalkozásunknak, semminemü anyagi kár nem érheti. Az intézet – a Belvárosi Takarékpénztár – ezt a missziót el is vállalta, de Jurány még akkor sem adta meg magát. Akkor azzal argumentált, hogy igen ám, ezek a Révaiék jóhiszemüen akarnak ebbe a dologba belemenni, nekünk meg is adnak minden lehető kautélát, de mi, Franklin-Társulat, még sem mozdithatjuk elő őket terveik keresztülvitelében, mert nem engedhetjük meg, hogy ezek a derék emberek, ez a jóravaló cég, elpusztuljanak, megbukjanak.
Itt állottunk egy teljesen szokatlan helyzet előtt. Minden argumentumunkból kifogyva, tehetetlenül viaskodva egy embernek érthetetlen rövidlátásával és csökönyösségével. Akkor vettük kezünkbe az utolsó, még ki nem próbált eszközt. A Hitelbankhoz, ehhez az első magyar pénzintézethez fordultunk, mint amely a Franklin-Társulat főrészvényese, ügykezelésének pénzügyi intézője volt. A Hitelbankban vezető állást foglalt el dr. Takáts Lajos, nagyműveltségü jogtanácsosa az intézetnek, szellemes és kedves ember, aki az irodalom szereplőivel élénk baráti összeköttetést tartott fenn. E réven ismertem én is és voltam vele oly viszonyban, hogy ebbe az ügybe beavathattam és kérhettem baráti segitségét és közbenjárását.
Takáts Lajos rögtön átértette a szituációt, ismerte az embereket, ismerte a helyzetet és felismerte azt is, hogy a Franklin-Társulat nevében nem szabad annak megtörténnie, amit a társulat igazgatója javasolt. Takáts Lajos azonnal előterjesztette az ügyet a Hitelbank igazgatóságának és az kiküldte egyik tagját, Frank Antal-t, hogy a kérdést tanulmányozza és tegyen megfelelő előterjesztést. Frank Antal felkérésére az egész kérdést részletesen megismertettem vele. Takáts Lajos azonfelül kidomboritotta ugy a Franklin-Társulatnak, mint a Hitelbanknak azt az erkölcsi kötelességét, hogy ennek, a nemzeti irodalom szempontjából elsőrendü ügynek megvalósitását lehetővé tegyék és igy azután három hónapig tartó hosszas, sokszor igen kellemetlen, mindenképpen nehéz tanácskozások után végre megköthettük a Franklin-Társulattal a végleges szerződést, amely az egész vállalkozás nyélbeütésének sine qua non-ja volt.
Jurány kénytelen volt végre megadni magát és most már csak egyet kötött ki, azt, hogy vétessék be a szerződésbe egy pont, amely szerint, ha a Franklin-féle népies kiadás kelendősége a nagy kiadás közrebocsátása folytán megcsappanna, mi bizonyos füzetszám erejéig, de legalább évenként 2000 forint erejéig a Franklin-Társulatot kárpótolni tartozunk. Minthogy én meg voltam győződve arról, hogy éppen a nagy kiadás létesitése folytán a népies kiadás kelendősége erősen növekedni fog, ebbe a kicsinyes feltételbe készségesen belemehettünk.
A közönséget érdekelni fogja, hogy végeredményképpen az tünt ki, hogy a Franklin-Társulatnak, mint kiadó és nyomdavállalatnak, Jókai nagy nemzeti kiadása után tiszteletdij-megtéritések cimén 1894-től a világháboru kitöréséig mintegy 200.000 korona és nyomdai munkálatok révén több, mint 1.000.000 korona jutott.
Mialatt a Franklin-Társulattal tárgyalások folytak, egyuttal a Pfeifer Ferdinánd céget is bele kellett vonni az ügybe, mert ő is majdnem 70 füzetét birta Jókai munkáinak a maga népszerü kiadásában. Az ő tulajdonjoga teljesen korlátlan volt, amennyiben ő egyszersmindenkorra vette meg ezeket a munkákat a szerzőtől. A Pfeifer cégnek akkori vezetője és tulajdonosa Pfeifer István volt, majdnem Jurányval egyivásu, megcsontosodott könyvkereskedő, aki a maga boltjában szorgalommal intézte a maga ügyeit, de semmi egyébbel a világon nem törődött, semmi iránt nem érdeklődött, az irodalmi mozgalmakról nem tudott és mindentől távol tartotta magát. Felhivásunkkal szemben, hogy szerzői jogainak gyakorlását fényes megtérités ellenében engedje át az összkiadás részére, egyébként korlátlan jogaiban megmaradván, teljesen értetlenül állott. Semmiképp sem tudta megmagyarázni magának a dolgot, bizalmatlanul és gyanakodva fogadta azt és tanácstalanul állott a fényes ajánlattal szemben. Mint mentőhorogba belekapaszkodott a Franklin-Társulatba, hogy megtudja, miként jár el az. Minden kapacitáció hiábavaló volt nála, odaszegezte magát ahhoz az állásponthoz, hogy ő majd ugyanazt cselekszi, amit a Franklin-Társulat és ebbe végül bele kellett törődnünk, mert hiszen, ha célt nem érünk a Franklin-Társulatnál, akkor a Pfeiferrel való megállapodással sincs mit kezdenünk. Időnként felkerestük, hogy informáljuk az ügy előmeneteléről és midőn végül a Franklin-Társulattal meg volt kötve a szerződés és ő neki már most szavának kellett állania, azt követelte, hogy pontról-pontra és szóról-szóra változatlanul ugyanazt a szerződést kössük meg vele is, holott a körülmények nála némi részben mások voltak. Neki nem volt nyomdája, mégis követelte, hogy nála, illetve általa nyomassuk a köteteket a Franklin-Társulatnál, nehogy ő hátrányban legyen a Franklin-Társulat mögött. Ha ebben a Franklin-szerződésben bármi lett volna is, azt aláirta volna vakon, de semmit, ami attól eltért, még akkor sem, ha ránézve előnyt jelentett volna. De hát végre rendbe jöttünk Pfeifer István-nal is.
Most hátra volt az Athenaeum, ennek jogai csak az elsődleges kiadásokra szoritkoztak. Itt tehát könnyebb volt az álláspontunk. Itt arról volt szó, hogy a társulatot biztositsuk a károkkal szemben, amelyek a meglevő kész könyvek esetleges raktáron maradásából keletkezhetnek. Ez inkább formai biztositék volt, mert hiszen az Athenaeum tisztában volt azzal, hogy neki ilynemü kára nem lehet és éppen azért előzékenyen és simán bonyolitotta le az ügyet, már Jókaira való tekintettel is, aki tagja volt az Athenaeum igazgatóságának.
Ugyanakkor rendezni kellett a Jókai-könyvek szerzői-jogi kérdését azokra a munkákra nézve is, amelyek saját kiadásunkban, a Révai-vállalatban jelentek meg. Itt is csak az elsődleges kiadások voltak biztositva. Most már az összkiadás részére biztositani kellett ezeket a munkákat és megakadályozni azt, hogy ezek azután valamely más kiadó népszerü kiadásába beiktathatók legyenek. Ezt a kérdést természetesen simán és közmegelégedésre oldottuk meg Jókaival szemben, illetőleg vele.
Ami még hátra volt, egy-egy könyvnek a biztositása a Ráth kiadásából és a Légrády Testvérek kiadásából, azt most már Jókai tartotta fenn magának.
Már a könyvsorsokról szóló fejezetben megemlitettem, hogy a “Nincsen ördög” minő kellemetlen félreértések folytán került a Légrády Testvérek kiadásába és hogy az a Nemzeti diszkiadás során még nagy komplikációk okozója lesz. Az is lett, mert Jókai, bár magára vállalta, hogy ezt a munkát a Nemzeti kiadás részére ő fogja felszabaditani, ebben az ügyben nem járt el; ezuttal, ugy látszik, nem feledékenységből, hanem valamely érthetetlen szándékosságból. Mert egyszerre csak 1898 jun. hó 22-én egészen kurta levélben közli velünk a Légrády Testvérek cég a következőket:
“Minthogy Önök a mi kiadásunkat képező, Jókai Mór: “Nincsen ördög” cimü regényét jogtalanul utánnyomták, felszólitjuk Önöket, hogy ezen ügyet velünk három nap alatt, ha tetszik, békés uton, rendezni sziveskedjenek.”
Erre a levélre azt válaszoltuk jun. 23-án, hogy Jókai Mór összes munkáinak Nemzeti diszkiadását a szerző maga állitja össze a vele kötött szerződés értelmében és hogy a “Nincsen ördög” cimü regényt ő maga illesztette be a gyüjteménybe, felhatalmazva ezáltal minket annak közrebocsátására. Minthogy mi a szerzőtől magától szereztünk jogot a mű kinyomatására, annak felvétele az összkiadásba részünkről nem jogtalan utánnyomás. Nem ismervén ama viszonyt, mely a Légrády cég és Jókai között e mű tekintetében fennáll, levelüket megmutattuk Jókainak, ki arra az alábbi választ irta és annak elküldésével minket bizott meg. Jókainak Légrády Károly-hoz intézett válasza a következő volt:
“A Révai Testvérekhez intézett leveledre készséggel válaszolok. A “Nincsen ördög” cimü regényemnek az összes munkáim sorozatába való felvételét én magam rendeltem el, s ha Te ezáltal kiadói jogodban kárositva hiszed magadat, kérlek, légy szives egyenesen én hozzám fordulni a kártérités végett; Te is, én is igazságszerető emberek vagyunk: bizton hiszem, hogy könnyen megegyezünk. Legnagyobb tiszteletem mellett maradok igaz hived
Dr. Jókai Mór.”
Erre a levélre junius 24-én Légrády Károly azt válaszolta, hogy ő ugyan már régóta kilépett a Légrády Testvérek cégből, de fiaitól az ügy állása iránt informálódott. Apprehendálta, hogy mi, mint az összes munkák kiadói, nem fordultunk a céghez épp ugy, mint a többi kiadókhoz és ebben kicsinylést lát a cég iránt. Mindazonáltal törekszik a céget arra birni, hogy az ügyet velünk békés uton iparkodjék elintézni.
Hozzánk intézett levelében azt közli a Légrády Testvérek cég, hogy miután mi eszközöltük az utánnyomást és a kiadást, más ellen, mint mi ellenünk nem fordulhatnak. Mégis, mielőtt perre mennének, Jókai közbenjárása folytán azt a méltányos ajánlatot teszik, vegyük meg a náluk készletben levő összes példányokat.
Mi a Légrády cég ajánlatát teljes mértékben helyeseltük, hiszen az magától értetődő dolog, hogy egy könyvnek uj kiadását csak az előbbi kiadás sérelme nélkül lehet közrebocsátani. Helyeseltük annál is inkább, mert a Légrády cégnek igazat kellett adnunk abban is, hogy mulasztás történt, amidőn ő vele a “Nincsen ördög” tárgyában nem történt előzetes megállapodás, de minthogy ez nem a mi mulasztásunk volt, minthogy Jókai kikötötte magának, hogy ezt az ügyet kizárólag ő akarja intézni, kénytelenek voltunk ezt a levelet is tudomására juttatni és az ő kivánsága folytán azt a választ küldeni, hogy a cég ebben az ügyben sziveskedjék Jókaihoz fordulni és vele közölni, hány példány az, aminek átvételét a cég igényli és mily áron. Erre vonatkozó válaszát egyenesen Jókaihoz kérjük intézni, mi nem vagyunk feljogositva ez ügyben helyette eljárni.
A Légrády Testvérek cég junius 30-i levelében ragaszkodik ahhoz, hogy nem hajlandó helyettünk Jókai ellen fordulni kártéritési igényével, egyuttal értesit, hogy a “Nincsen ördög” cimü munkából 1450 példány van készletben és ezeknek bolti áru megtéritését 24 óra alatt kéri, ellenesetben a pert meginditja. Mi ujra csak azt voltunk kénytelenek válaszolni, legnagyobb sajnálatunkra, hogy a levelet közöltük Jókaival, aki velünk szemben azt az álláspontot tartja fenn, hogy ne avatkozzunk az ő dolgába, melyet ő a Légrády céggel barátságosan fog elintézni.
Mind máig érthetetlen, hogy Jókai miért ragaszkodott annyira ennek az ügynek közvetlen elintézéséhez, miért vette magára az ezzel járó kellemetlenségeket, holott rendesen kitért ilyenek elől, miért nem engedte, hogy mi, akik erre készséggel hajlandók voltunk, tárgyalhassunk ebben az ügyben a Légrády céggel, ami természetesebb is lett volna. Valamiért, ugy látszik, haragudhatott és alkalmat keresett, hogy kissé zsémbelhessen. Ez kivehető abból a válaszból, melyet az utolsó közlés folytán Légrády Károly-hoz akart intézni. A levél nem ment el, nálam maradt, birtokomban van most is, sikerült rábirni, hogy ne küldje el, mert nézetem szerint az ügyet csak elmérgesitette volna. A levélben szemrehányást tesz Légrádynak, hogy horrendus és a fizetett honoráriummal arányban nem álló váltságdijat követel és szinte hihetetlennek mondja, hogy a 2000 példányban nyomatott munkából nyolc esztendő alatt csak 400 példány kelt volna el. Azután elmondja, hogy a többi kiadók mind a legbarátságosabban egyeztek bele, hogy a tulajdonukban levő munkák az összkiadásba felvétessenek, csupán csak a Légrády cég volna az, amely meg akarná akadályozni a gyüjtemény teljességét? Végül melankólikusan felkiált, hogy ő, mint szerző, csak azt teheti, hogy megsemmisiti azt a munkáját, amely ilyen kellemetlenségnek okozója; ha ezt kivánja tőle Légrády Károly, tudassa vele és ő másnap rögtön kivéteti munkái sorozatából a szóbanforgó regényt.
A tervezett levél helyett, miután ragaszkodott hozzá, hogy saját nevében irjon, velünk való megbeszélés folytán mégis oly választ küldött, amelyben elismeri a cégnek kárpótláshoz való jogát és felkéri, hogy sziveskedjék őt értesiteni, a kártéritési módozatok melyikét kivánja.
1. Hajlandó-e a meglevő példányok megtartása mellett egy bizonyos kártéritési összeggel megelégedni, ez esetben kéri az összeg szives közlését.
2. Ragaszkodik-e ahhoz, hogy az összes meglevő példányokat megvegye, ez esetben sziveskedjék a példányonként fizetendő árat vele tudatni.
Végül kéri, hogy a választ közvetlenül hozzá intézzék, miután a dolgot, mely rá nézve igen kellemetlen, mielőbb rendezni akarja és a Révai Testvérekhez intézett értesitések mindig elkésve jutnak hozzá.
Ez a levelezés igy folyhatott volna ad infinitum, de végre mégis csak gyakorlatilag oldottuk meg. A Légrády cég belátta, hogy mi a mulasztásban hibásak nem vagyunk, meggyőződött készségünkről, hogy az ügyet tehetségünkhöz képest helyrehozni óhajtanánk, belátta azt is, hogy sem tőlünk, sem Jókaitól fennmaradt nagy készletének bolti áron való megtéritését nem követelheti. Ezt semmiféle biróság meg nem itélte volna. Jókai haragja is lecsillapult, mindegyik a jobbik eszéhez kapott és a végén tényleg méltányos egyezség jött létre. Az összes készleten maradt példányokat megfelelő megtérités mellett átvettük és ezzel a Nemzeti kiadás sima lebonyolitása elől az utolsó akadályt is elháritottuk.
*
Mikor a kiadókkal való megállapodások el voltak intézve, akkor következett a megállapodás a szerzővel az ő tiszteletdija tekintetében és a bizottsággal az egész ügynek pénzügyi lebonyolitása dolgában. A Jókai-szerződés az első magyar irói szerződés volt, amely az irónak igen tekintélyes tiszteletdijat és állandó jövedelmet biztositott mindaddig az időpontig, amig az ő műve a szerzői jogi törvény értelmében neki vagy jogutódainak gyümölcsözhetnek. Eltekintve a 100.000 forinttól, amely, mint a nemzeti kiadás első 1000 előfizetőjének tiszteletdija, az előfizetésekből volt részére biztositva, esetleges további előfizetések és azontul eladandó minden egyes példány, minden egyes kötet után megállapitott tantiéme illeti meg Jókait. Az összeg, amelyet ő, illetőleg jogutódai a Nemzeti kiadás megindulásától kezdve a mai napig ezen a cimen felvettek, félmilliónál többet tesz ki. A járulékok változnak évről-évre ahhoz képest, amint a művek kelendősége nő vagy apad. A lényege ennek az volt, hogy tekintélyes tiszteletdij biztosittatott neki oly könyvek után, amelyeket végleg és örök áron eladott, amelyekért őt jog szerint semmi sem illette volna meg, valamint olyan könyvek után, amelyekért egy más kiadásban sokkal kisebb tiszteletdij járt neki, mint amennyi a Nemzeti kiadásban részére megállapittatott.
Nagy dolog az efféle szerződés. Sok körültekintéssel kell azt megkötni. Sokféle eshetőséget számba kell venni. Mindenféle lehetőségekkel kell számolni.
Ezek a Jókai-szerződések különleges tudást követeltek meg, csak olyan ember fogalmazhatta meg őket, aki otthon van a szerzői jogban, ismeri az irodalmi viszonyokat, ismeri a kiadói ügyletet és annak jogszabályait és usanceait, aki e mellett nem tisztán teoretikus és nem zárkózik el a gyakorlati szempontok elől, aki mérlegelni tudja a technikai lehetőségeket és aki végül átérzi, hogy nem közönséges ügyvédi ügyletet bonyolit le, hanem segit lerakni fundamentális alapját egy nagy kulturműnek.
Mi szerencsére tudtunk egy ilyen férfiut a Jókai-akció szolgálatába állitani – vállalatunk ügyészének, dr. Ardó Alfréd-nek személyében. Ez a minden tekintetben kiváló férfiu ugy oldotta meg nehéz feladatát, hogy az évek során semmiféle vonatkozásában a sokfelé elágazó ügynek nem mutatkozott hézag, hiba vagy hiányosság. Csak egyetlen egy irányban merültek fel később kételyek a szerzői jogok gyakorlása tekintetében, amelyeket a szerződések nem provideálhattak, t. i. a Jókai-művek megfilmesitése tekintetében. A mozgófénykép és a mozgószinház akkor még nem volt feltalálva.
Mikor azután a jogi alapja is megvolt a tervezett nagy műnek – akkor kezdődött a legnagyobb munka: a siker biztositásának előkészitése. Ez azután már teljesen az én vállamra nehezedett. Erről nekem kellett gondoskodnom.
Kivettem nyári szabadságomat és elutaztam Csorbatóra. Ott a hegyóriások tövében, egy kellemes fekvésü villa terraszán ültem négy hétig és készitettem elő az egész propaganda-akciót, annak összes nyomtatványait (egynek kivételével) az első betütől az utolsóig.
A Jókai Mór Nemzeti diszkiadásának terjesztési akcióját egészen más alapokra kellett fektetni, mint az eddigieket. Itt nem lehetett ahhoz a nagy nyilvánossághoz fordulni, mint az “Osztrák-Magyar Monarchiá”-nál, sem azokat a terjesztési eszközöket nem lehetett alkalmazni, mint a “Pallas-Lexikon”-nál. Itt egészen más objektummal, egészen más közönséggel, egészen más körülményekkel kellett számolnunk és ezekhez kellett az egész propagandát alkalmaznunk.
Az volt a cél, hogy mindennemü felhivásainkkal ezuttal csak az ország élite-közönségét keressük fel, hiszen tetemes összegnek egyszerre való lefizetésére akartuk felszólitani, és az, hogy a társadalom vezető elemeit az ügynek megnyerve, egyuttal általuk tovább propagáltassuk a Jókai-jubileum egyéb céljait és programm-pontjait, azokat, amelyek ezt a nevezetes évfordulót a szó teljes értelmében országossá tegyék.
A nyári előkészitő munkának az volt a célja, hogy ősszel, amikor majd a nagybizottság végleg dönt a jubileum időpontjáról, mintegy karikacsapásra egyszerre szétküldessenek a jubileum érdekében kibocsátandó mindennemü felhivások, értesitések, meghivások – társulatokhoz, testületekhez, törvényhatóságokhoz, magánosokhoz.
Negyvennyolc különböző felhivás készült el, a társadalom különböző rétegeihez, egyéniségeihez, szervezeteihez alkalmazva, mind az ügyhöz méltó, előkelő hangon tartva és elegáns kiállitásban elkészitve. Mindezeket az általam elkészitett felhivásokat a Beöthy Zsolt finom stilusa cizelálta és simitgatta, mert ő, aki mint a nagybizottság főtitkára, báró Eötvös Loránd-dal együtt névaláirásával látta el az összes nyomtatványokat, még akkor is, mikor a munka folyamán sulyos betegségbe esett, teljes odaadással szolgálta az ügyet és súlyt helyezett arra, hogy minden ez ügyben kibocsátott propagativ nyomtatvány az ügyhöz méltó hangon legyen tartva és a Jókai-kultuszt szolgálja.
Az összes nyomtatványok közül a legjelentékenyebb, az egész akciónak mintegy gerince, a Rákosi Jenő által fogalmazott, Jókai Mór tisztelőihez intézett Felhivás volt, amely a nagybizottság vezérférfiai neveinek autogrammban közölt sajátkezü aláirásával ellátva, 15.000 példányban küldetett szét. Ezt a maga nemében páratlanul szép szózatot, melynek minden szava lendület, minden mondata ihlet, szószerint akarom közölni, mert meg vagyok győződve róla, hogy hatása most és a jövőben is ugyanaz lesz, mint volt annak idején a kibocsátáskor. Szól pedig ez a szózat a következőképpen:
“Ország szerint tudva van, hogy a nemzet koszorus irója, Jókai Mór, ötven éves irói pályájának öröm-ünnepét készül megülni. Ezen ünnep országos lesz és nemzeti, és mint egy illatos bokréta lesz odatüzve a közelgő 1894. esztendő homlokára, mert ez év januárius 6-ika lesz a napja. És mind amaz ünneplésnek, melyet a működő bizottság e napra tervez, ugyszólván édes és értékes magva lesz az a maradandó emlék, melynek érdekében e sorokkal fordulunk Jókai Mór tisztelőihez, mely elnevezés alá méltán foglalható a nemzet szine-java rang-, rend és osztálybeli különbség nélkül.
Egy gondolat kapta meg legjobban mind az elméket, amelyek ez ünnep előkészitésében részt vettek, a gondolat: országos ünnepet ülve, emléket is adni e napról és benne egyszersmind kettős értelmü jutalmat az ünneplendőnek az ő saját alkotásai révén.
Megáldott fejére két ágból fonni koszorut: egy ágból, amely disziti, és egyből, mely védi és óvja. Egy ág az erkölcsi disz, egy ág az anyagi jutalom s a kettő ölelkezvén a költő homlokán, hirdesse nemzete háláját s az ő dicsőségét egyben.
Állana pedig ez emlék összes eddig megirt és ez ünnep lezárásáig megirandó munkáinak nemzeti diszkiadásából. Az egész Jókai, amit az ő szelleme ötven év alatt létrehozott, együtt mint impozáns képe egy nagy pályának, szemünk elé állitva ez óriás, e korszakos munkaerő, ez irói hatalmasság, e fenomenális pályafutás, mint a költőnek dicsősége és jutalma.
Maradandó becsü emlék legyen az, amellyel mi a jubileum napját az irodalom históriájába beiktatjuk. Örök időkre szóló, beszédes mű, amely a költőről és az ő géniuszát megbecsülő nemzetről több dicsőséget fog hirdetni jövendő századoknak, mint bármennyi lelkes üdvözlő beszéd, ékes, virágos, ünnepi tószt. Ugy óhajtanók, hogy ezuttal az összeg, amelyet vármegyék, városok, egyesületek, testületek más alkalomkor jubileumi bankettre és külső cifraságokra forditanának, hasznos, érdemes emléknek szolgáljon alapul. Ebből a pénzből készüljön el a diszkiadás, amellyel magunkat ajándékozzuk meg és teljen ki az a tiszteletdij, amelyet a félszázadon keresztül szünetlenül nekünk dolgozó költőnek még mindig a tartozás érzetével átnyujtunk.
Mert a kiadás árának a fele fedezze a kiadás költségét, fele pedig legyen a költőnek a nemzettől veendő tiszteletdija.
Ezer aláirásra van szükség, hogy e kiadás létrejöhessen; az előfizetési ár 200 frt és igy 100.000 frt lesz a tiszteletdij.
Nem kételkedhetünk abban, hogy amikor Jókai Mór műveiről van szó, lesz az országban ezer ember, testület, hatóság, aki ezt a nemzeti diszkiadást megszerezve, hozzájárul a költő jubileumának méltó megünnepléséhez.
Erre az aláirásra, erre a szép, nagy és hálás cselekedetre hivjuk fel Jókai Mór tisztelőinek fényes táborát.
Nem arra szólitunk benneteket, ó magyarok, hogy ajándékot, hogy alamizsnát adjatok annak, aki a ti szolgálatotokban szerzett halhatatlanságot; ezt már megtettétek ti is másokkal, megtették más nemzetek is. Hanem szólitunk arra, szólitjuk a magyar értelmiség virágát arra, hogy ketten egymást fölmagasztaljátok: a költő kezetekbe tévén egy nagy élet nagy munkáját, ti pedig a költő kezébe érette az elismerést.
Aki ifjuságunkat bűbájos szavával megaranyozta; aki lelkünket táplálta reménytelen időkben; aki örömünk, aki gyönyörünk, aki vigaszunk volt életünk minden szakában; aki áldásunk volt, megtöltvén a szellem, az erkölcs, a hit, a fölemelkedés, a hazafiság kincseivel a mi szivünk tárait; gyertek mind, öregek, ifjak, urak, polgárok, hódoljunk neki mi viszont, aranyozzuk meg élete alkonyatát szeretetünk, lelkesedésünk örök ifjuságával.
Áldjuk a gondviselést, hogy nekünk adta Jókai Mórt, aki a magyar faj minden fényességével, a nagy talentumok minden varázsával, nemzete büszkesége, idegen népek irigységének méltó tárgya; egy félszázad ragyogványa a magyar irodalomban, nyelvünk felvirágzásának egyik forrása, akinek mesélő ajakán három nemzedék csügg elandalodva, elbüvölve.
Irodalomtörténetünk csonka az ő neve nélkül, műveltségünk csonka az ő művei nélkül; dicsőségünk csonka az ő hire nélkül.
Mely magyar könyves-ház, mely magyar asztal nem üres az ő összes munkáinak e nemzeti diszkiadása, az ő jubileuma e kedves emléke nélkül?
Akinek a házában már van Jókai-ja – ha részben, ha egészben – az juttassa azt, a mije van, a nálánál szegényebbnek és siessen hozzánk, hogy biztositsa magának az örömünnepi kiadást.
És nem csak egyházi főméltóságok, nem csak főurak, nem csak egyesek, kiket a sors vagy szorgalom a bőség áldásaihoz juttatott, bármely renden legyenek is, hanem ti városok, közhatóságok, testületek és vállalatok: mind halljátok meg e szózatunkat és siessetek aláirástokkal lehetővé tenni és biztositani e lelkes vállalkozást, juttatván törvényhatósági, városi, egyesületi, intézeti, iskolai könyvtáraknak ebből a szép és nemes emlékből egy-egy példányt, hogy mindenütt legyen fogható jele és szózatos hirdetője a léleknek, mely mindnyájunkban lakozik. Hadd mondják el később is, kezökbe vévén a nemzeti diszkiadás egy-egy példányát, késő ivadékok:
Az a nemzedék tudta a kötelességét és teljesitette is azok iránt, akik eredményesen szolgálták a nemzet dicsőségét.
Erre a feladatra hivjuk el a nemzet fiait, és hogy nem hiába hivjuk: a fényes eredmény meg fogja mutatni.”
Ez a klasszikus szépségü szózat inditotta meg az egész mozgalmat és ez adta meg a hangot, amellyel ettől fogva a sajtó az egész Jókai-akciót kezelte. A sajtó szereplése méltó volt magához az ügyhöz. Soha oly melegséggel még irodalmi ügyet fel nem karolt az egész sajtó egyhangulag és minden zavaró incidens nélkül, mint ezt az ügyet.
Az a lelkesedés, az a hév, az a szeretet, mely ebben Jókaival szemben nyilatkozott, egyszerüen megható volt. A legtöbb napilap önként vállalkozott arra, hogy az előfizetők névsorát naponta közölni fogja, hogy külön rovatot fog nyitni a Jókai-ünnepélynek és abban beszámol minden egyes mozzanatról. Ezt a rovatot rendelkezésére bocsátja a jubileumi bizottságnak, hogy közléseit a közönségnek tudomására hozhassa. Ez a Jókai-jubileumi rovat volt hónapokon keresztül valóban a nemzeti érzületnek kifejezése, mert naponta beszámolt az ország különböző vidékein megtartott egy-egy ünnepélyről és ez a beszámoló ujabb és ujabb ünnepélyek megtartását vonta maga után.
Ebből a rovatból kitünt, hogy csaknem minden törvényhatóság, minden nagyobb község, a legtöbb társulat és egyesület, valamely formában foglalkozott a Jókai-ünnepséggel, valamely formában ki akarta venni részét abból. Még messze volt maga az országos ünnepély, a hivatalos aktus, amidőn már országszerte mindenfelé kivette részét ebből az ünnepségből a társadalom és főként az iskola. Mindez a sajtó érdeme volt, valamint az is, hogy az előfizetők gyüjtése mihamarabb megindult és rövid néhány hét alatt biztositva volt a vállalkozás sikere.
Jó ómennek vettük, hogy a legelső előfizető magának a nagybizottságnak védnöke, József főherceg volt (jelenlegi József főhercegünk édesapja), aki még a felhivás közrebocsátása előtt, amidőn neki, mint a vállalat felkért védnökének, annak kefelevonatát megküldöttük helybenhagyás végett, már megrendelte a maga példányait és aki az alábbi, báró Eötvös-höz intézett levélben tett vallomást Jókaival szemben táplált érzelmeiről:
“Méltóságos Uram! A Jókai-jubileum bizottságának hozzám intézett felszólitását legbensőbb örömmel fogadtam és mint a magyar irodalom dicső előharcosának, jubiláns hazai költőnknek igaz barátja, a megindult mozgalom védnökségét legszivesebben fogadom el. Egyuttal kérem Méltóságodat engem azon előfizetők sorába följegyeztetni, akik Jókai páratlan műveinek diszkiadását óhajtják birni és mellékelve származtatok át három példányra 600 forintot. Kedves emlékek ezen munkák régmult időkből, midőn távol földön olvasásukban otthon érzém magamat.”
Lázas napok következtek a felhivás kibocsátása után. Türelmetlenül vártuk a postát, mit hoz. Az első napokban nagyon gyéren jelentkeztek az előfizetők, hiszen tart egy pár napig, amig az ilyen nyomtatvány megérkezik, amig a posta egyet fordul, de már a 7-ik, 8-ik napon 10–15 rendelés, azután 15–20, sőt 25–30 is jött egy-egy napon.
A Jókai-jubileumi bizottságnak külön irodát rendeztünk be a Koronaherceg-utca 2. szám alatt levő Trattner–Károlyi-féle házban.
Onnan naponta jelentést küldtünk Jókainak magának is a beérkezett előfizetőkről, mert ezekben a napokban ez az ügy módfelett izgatta – kiváncsi volt, be fog-e válni a remény.
November végéig, tehát a felhivás közrebocsátásától kb. három hét mulva, 500 előfizetőnél több volt elkönyvelve. Akkor egyszerre csak beállit Jókai hozzánk és azt a propoziciót teszi, hogy ő lemond a nagy honoráriumról, beéri sokkal kisebb összeggel, esetleg 40.000 forinttal is, csak biztositva lássa azt, hogy az ő kiadása meglesz. Ő ugy gondolta, hogy a nagy honorárium akadálya lehet a kiadás közrebocsátásának, ha össze nem gyül az annak előfeltételéül számbavett 1000 előfizető és a maga anyagi hozzájárulásával, illetőleg lemondásával lehetővé akarja tenni a kiadásnak ez esetben is létrejövetelét.
Én ez ajánlatot kereken visszautasitottam. Arról még hallani sem akartam. Mégis nyugtalan sürgetésére kénytelen voltam neki megmagyarázni, hogy ha ilyen ajánlattal áll elő, az ügy sikerét veszélyezteti. Vagy kapva kap a magyar közönség azon, hogy a nemzethez és Jókaihoz méltó nemzeti tiszteletdijat ajánlhasson fel a költőnek, és én teljesen bizom benne, hogy igy is lesz, vagy – de egyébként más eshetőség nincs is, hiszen 500 előfizetőnél több van már együtt, a posta naponként ujakat hoz és a sikert mi már biztositottnak látjuk, – különben, ha abszolut megnyugtatására szolgál, kijelentjük, hogy lehetővé fogjuk tenni az ő kiadásának közrebocsátását esetleg már 800 előfizetés beérkezte esetén is, de csak az alatt a feltétel alatt, ha erről a világon senki fiának nem szól. Ez volt köztünk a titkos megállapodás, evvel csillapitottuk le Jókai izgatottságát, amely egyébként nem soká tartott, mert december 20-án betelt a szám, beiktattuk az 1001-ik előfizetőt.
Minthogy közben a társadalom minden osztályából százszámra érkeztek a levelek, hogy Jókai összes műveinek kiadása ne legyen csak kivételes osztályoknak, csak gazdag embereknek privilégiuma, hanem tétessék lehetővé, hogy ebből az irodalmi ünnepből a magyar társadalom minden művelt tagja kivehesse a maga részét, a bizottság megállapitotta az előfizetés uj módozatait akkép, hogy 50 forintos résztörlesztéssel is hozzáférhetővé tegye a munkát. Ezentul még nagyobb arányokban jöttek a rendelések, ugy hogy a jubileum napján kb. 1800 példánnyal zárhattuk le a jubileumi diszkiadás előfizetőinek névsorát.
Ez az eredmény felülmulta a legnagyobb várakozást is és boldoggá tette Jókait. Ebből az időből emlékszem különösen egy-két mondására, amelyek Jókainak ebben az ügyben is megnyilatkozott felséges humoráról tesznek tanubizonyságot.
A Jókai-ünnepély tolla Makai Emil volt. Ő fogalmazta a József főherceghez intézett levelet is, amelyben őt a bizottság az ünnepély védnökéül felkérte. Ebben a levélben többek között előfordul a következő mondás: “...Legyen a legnépszerübb magyar főherceg az első, aki a legnépszerübb magyar költő ezüstös fürteire a babért feltüzi.” Megmutattuk Jókainak ezt a levelet, aki melankólikusan megjegyezte a következőket: “Nem jól van ez, fiaim. Nincsenek nekem ezüstös fürteim, csak ezüst-fehér parókám.”
Amikor 800 körül volt már az előfizetők száma, Jókai egyszer átlapozta a lajstromot és most már jókedvüen és bizakodón jegyezte meg: “Nagyon sok aláirónak kell még beérkeznie, mert az eddigiek többnyire ismeretlenek előttem és még nem láttam köztük – barátaimat.”
A Jókai-előfizetésekről egyébként statisztikát készitettünk, mely érdekes kulturtörténeti dokumentum. Ezt a statisztikát a jubiláris diszkiadás 100-ik kötetében közzé is tettük.
Nekem személyes nagy elégtételem volt a siker, de őszintén bevallom, hogy azt voltaképpen annak a félelemnek tulajdonitom, amellyel mások fogadták az eszmét. Ezuttal ellenkezője történt a rendes dolognak. Rendszerint az irók a vérmes reményüek, a kiadók a bátortalanok, a kishitüek. Ebben az esetben megforditva történt. De ugy kell lenni, hogy ez a félelem fütötte azt a lázas tevékenységet, amellyel mind a sajtó, mind közéletünk néhány jelese talán azért exponálta magát ez ügyben, mert csak rendkivüli eszközökkel vélte azt sikerre vezethetőnek és mindenki reszketett attól a gondolattól, hogy ily nagyszabásu kezdeményezésbe vigyük bele a nemzetet, amely ha nem sikerül, valóban nemzeti fiaskó lett volna. Nem az lett, hanem örök dicsősége a magyar nemzetnek.
Most már a kiadás lebonyolitásáról kellett gondoskodni. Ez már azután tisztán kiadói munka volt. Nem volt könnyü az igérethez képest minden félévben egy 10 kötetből álló sorozatot közrebocsátani, ez nagy technikai apparátust igényelt.
Hiszen könnyebb lett volna a dolog, ha a nyomdai munkát több nagy nyomda között fel lehetett volna osztani. Ez azonban célszerünek sem látszott, de nem is volt lehetséges. A Franklin-Társulat a jog átengedése kapcsán magának akarta ezt a munkát biztositani és mi szivesen beleegyeztünk, mert ezzel biztositottuk a teljes egyöntetüséget, a betük abszolut azonosságát, a nyomás egyenletes voltát és a kiállitás tökéletes harmóniáját. Ezzel azonban a Franklin-Társulatra nagy feladat hárult. Az egész világirodalomban a Jókai-összkiadás az egyetlen ily nagy kiterjedésü, 2000 ivet magában foglaló munka és ez óriási munka kiállitásának technikájával most már a Franklin-Társulat nyomdájának kellett megbirkóznia. A nyomda nagy látkörü vezetője, a már fent emlitett Hirsch Lipót, fényesen oldotta meg feladatát. A betüöntőgépek egész sorát állitotta fel, amelyek csak ugy szórták az uj betüanyagot, ami azért volt szükséges, mert hiszen egyszerre 3–400 iv betünek kellett rendelkezésre állnia. Amig az egyik 200 ives sorozatot nyomták, azalatt már a másik 200 ives sorozatot kellett szedni, revideálni, nyomásra előkésziteni. Csak evvel a mesébe illő gyorsasággal értük el, hogy a programm szerint pontosan az 1898. év karácsonyára együtt volt a 100 kötetes hatalmas könyvtár, amely technikai kiállitásában is az emberi munkának, a gépek kihasználásának, a XIX. század nyomdai iparának becsületére válik.
A nyomdai munkával kapcsolatosan folyt a szerkesztés munkája. Jókai azt magának tartotta fenn, de nem volt képes ezt egyedül elvégezni, sok is lett volna egy embernek. Össze kellett hordani mindenekelőtt a rengeteg nagy anyagot, azután megállapitani, hogy minden együtt van, hogy semmi sem hiányzik belőle; gondosan ügyelni arra, hogy valahogy kétszer ne adassék ki egy-egy novella, vagy más kisebb közlemény, ami ily nagy tömegnél könnyen megeshetik. Azután gondosan átnézni a kéziratot az egyöntetü ortografia miatt, amely 50 év alatt lényeges változásokon ment keresztül, gondoskodni kellett jószemü korrektorokról, kitünő revizorokról, akik az óriási anyagot lelkiismeretesen korrigálják.
Jókai, amikor a Nemzeti kiadás ügye először komolyan szóba került, egy báró Eötvös Loránd-hoz intézett, de a nyilvánosságnak szánt levélben kimeritően nyilatkozott arról, hogy miképpen gondolja ő ennek az összkiadásnak megszerkesztését. Akkor ő azt tervezte, hogy három korszakra fogja munkáit felosztani, ezekben a korszakokban összefoglalja az oda tartozó regényeket, novellákat, szinműveket és aforisztikus iratokat, minden korszak elé egy korrajzot ir, melyben ismertetni törekszik az irodalmi, a társadalmi és általános viszonyokat. A nagyobb művek elé felvilágositó előszót ir, azután jegyzetekkel látja el a munkákat, amelyekben különösen az általa bevezetett szavakat igazolja. E mellett fontosnak tartotta a hibák kijavitását. Jókai beismerte, hogy ha az ilyen nagy, hatalmas munkában hiba van is, azt senkinek sincs joga kiigazitani, csak magának a szerzőnek, mert csak az végezheti ezt a munkát az irodalmi egyéniség meghamisitása nélkül.
Jókainak a tervezete igen szép volt, de már az elején kiderült annak keresztülvihetetlen volta. Maga a korszakokra való beosztás sem ment. Az ő munkái sem tárgykör, sem történelmi korok tekintetében nem voltak egymástól annyira elkülönithetők és elválaszthatók. De az előszavak terve sem igen valósulhatott meg; ezeket pedig sokan igen nagy érdeklődéssel várták. Néhány munkájához meg is irta Jókai az előszót, megmondta, honnan vette a tárgyat, honnan vette az alakokat, igazolni akarta azokat és bepillantást engedett a maga munkarendszerébe. De már a második, harmadik előszónál maga Jókai is rájött arra, hogy a hetedik, tizedik és tizenegyedik előszó mindig ugyanazt fogja tartalmazni, mert az ő forrása mindig egy és ugyanaz volt, a magyar nép multja és jelene, a magyar nép egyénisége és karaktere, és az ő rendszere szintén egy és ugyanaz volt mindig: a Jókai rendszere, amelyet önéletrajzában bővebben vázolt is.
A programmnak ezt a részét tehát nem lehetett megtartani, mert az összkiadásnak nem vált volna előnyére. De Jókai azonfelül maga is rájött egy körülményre, amely zavarólag hatott volna a korszakos beosztásra. Ezt a következő “igazolás”-ban közölte velünk, amelynek közzétételét kivánta. Ez a közlés azonban elmaradt, miután közben már más módon értesült a közönség a szerkesztés rendszerének némi módositásáról. Az “igazolás” a következőképpen hangzott:

Jókai igazoló irása
A szerkesztés egyik legnagyobb problémája az volt, hogy az egész óriási anyagot bele is szoritsuk a 2000 ivbe, mert több ivet adni nem lehetett, ha csak a vállalkozás alapját tevő financiális egyensulyt felboritani nem akartuk. Az egész anyag terjedelme pontosan meg volt állapitva és át volt szakszerüen számitva az összkiadás iveinek betütartalmára, mert hiszen Jókainak egyes munkái a legkülönbözőbb szedési formákban jelentek meg, amit mind egy egységes kiadásra kellett átkalkulálni. Eredetileg az volt a terv, hogy az ismert alakban egy oldalra 34 sor fog jutni; ami azonban az exakt számitást lehetetlenné tette, az a körülmény volt, hogy mi a programmban megigértük volt a közönségnek azt is, hogy Jókainak azokat a munkáit is felvesszük az összkiadásba, amelyeket ő a megjelenési időben, tehát a legközelebbi 5 év alatt még meg fog irni. Azt pedig előre kiszámitani, hogy ezeknek a még megirandó munkáknak mekkora lesz a terjedelme, természetesen nem lehetett. Nagy volt az aggodalmunk, hogy valahogy el nem tudunk helyezkedni az egész anyaggal a 2000 ivben. A tizenkettedik órában azután egy radikális megoldáshoz folyamodtunk, ahhoz, hogy két sorral többet adunk egy oldalon és ezzel oly nagy mértékben szaporitjuk meg a rendelkezésünkre álló térfogatot, hogy véleményünk szerint teljességgel be tudjuk szoritani az egész anyagot ebbe a 2000 ivbe. Jókai felette megörült ennek az elhatározásunknak, mert magát is nagy aggodalom gyötörte. Hiszen igaz, hogy neki módjában volt sokat elhagyni az ő irásából, ehhez joga is volt, ezt a jogot fenn is tartotta magának, nagy sulyt helyezett arra, hogy válogathasson abban, mit vesz fel az összkiadásba:
“Nekem szabad volt – mondja – ez, kivülem senkinek, megitélni, mit tartok méltónak arra, hogy ezen gyüjteményben helyet foglaljon, vagy nem tartok időszerünek, hogy ujból a közönség elé kerüljön.”
Nagyon megörült annak, hogy ezt a válogatást megkönnyitette neki a jelentékeny szaporulat. Igen ám, csakhogy az is tervbe volt véve, sőt megigérve a közönségnek, hogy az összkiadás fel fogja ölelni Jókainak azokat a munkáit is, amelyeket a kiadás közrebocsátásának öt éve alatt meg fog irni. Ki tudná azt előre? Ki tudja azt kiszámitani, kalkulációba venni? Jókai annyira örült a szóba hozott szövegszaporitásnak, hogy szinte hajlandó volt ennek kedvéért önmagát az irásban korlátozni, előre egy bizonyos maximum megirására fogadkozni a legközelebbi évekre, szinte kész volt kötelezettséget vállalni, hogy bizonyos ivszámnál többet nem fog megirni.
Mi őt nem akartuk sehogysem megkötni, de kiszámitottuk, hogy minő ivátlagot irt ő meg az utolsó öt esztendőben, ezt hozzákombináltuk a meglevő anyaghoz és azután közöltük vele mind erre vonatkozó számitásainkat. Hogy azokat minő gonddal vizsgálta felül – mutatja a következő érdekes levele:

Jókai számvetése
Most már nyugodtabban foghattunk hozzá a szerkesztési munkálatokhoz. Jókai elővette az ő összes piros jegyzőkönyveit és azokból kijegyzett mindent, amit valaha irt. Ebből azután ki kellett hámozni a tisztán szépirodalmi részt, a novellisztikusat, az elbeszélőt, az aforisztikusat, a verseket, a szindarabokat és minden egyebet. Ezt mind el kellett rendezni, összevetni a könyvalakban megjelent művekkel és megállapitani a tényeket. Ebben a nagy munkában nagy segitségünkre voltak Szinnyei Józsefnek bibliografikus feljegyzései, de segitségül kellett venni az összes magyar könyvészeti munkákat, át kellett nézni a Jókai által szerkesztett lapokat, mert mindegyikben igen nagy anyagot találtunk. A bibliografiai feljegyzésekben nagyon sok oly műnek volt meg a cime, amelyet sehogysem tudtunk megtalálni, nem volt kiderithető, hol volt közölve. Ezek a feljegyzések azután kimentek Jókaihoz, aki törte a fejét rajtuk napokig, hetekig. Legtöbbször rá is akadt. Igen érdekesek azok a cédulák és kartonok, amelyekre feljegyezte megállapitásait. Amit azután ő sem talált meg, azt ujra és ujra kellett keresni és voltak külön Jókai-specialisták, akik ezzel foglalkoztak. Nem emlékszem, hogy lett volna egyetlenegy közlemény is, amelyre rá nem akadtunk volna. Legnagyobb bajunk volt Jókai legelső műve, a “Zsidó fiu” cimü dráma kéziratának megkeritésével, mig azután szorgos kutatás után azt Gyulai Pál fel nem fedezte az Akadémia levéltárában. Ennek örömére a drámát ki is adtuk abban az alkalmi kötetben, amely az 50-ik évfordulóra megjelent.
Igen nagy és sulyos feladatot vállalt magára Voinovich Géza, akire a Jókai költemény-köteteinek szerkesztése volt bizva. Jókai versei ezuttal először gyüjtettek össze és Voinovichnak meg kellett állapitani az “Üstökös”-ben és egyéb lapokban névtelenül megjelent versekből azt, hogy melyek a Jókaiéi. Sok száz vers gyült össze, amelyek az összkiadásnak két hatalmas kötetét töltik meg.
A kiszedett anyagnak végső revizióját Palmer Kálmán, a későbbi főrendiházi tanácsos végezte el, aki a 2000 ivet a nyomdai hibák szempontjából elejétől végig gondosan átolvasta.
Mint a munka kinyomatása, épp ugy a szerkesztés is teljes öt esztendőt vett igénybe.
*
Az előfizetési akció befejezése után néhány hónappal, az első sorozat elkészültekor elérkezettnek láttuk az időt arra, hogy könyvkereskedői forgalomba is bocsássuk az összkiadást.
Magát az előfizetőgyüjtési akciót semmikép sem akartuk megzavartatni az üzleti érdekek és versengések vásári zajával. Most azonban a közönség érdeke megkivánta, hogy hozzáférhetővé váljék a nagy mű mindenkinek.
E célból egy uj kiadás készült kisebb alakban, hogy a Nemzeti diszkiadás ünnepi jellege és bibliofil becse megóvassék.
A könyvkereskedői terjesztést azok a nagyobb könyvüzemek eszközölték, amelyek az utóbbi időben keletkeztek; a magunk üzeme is kivette abból részét. Ez az akció azonban csak néhány hónapig volt folytatható. Az érdeklődés a nagy Jókai-ünneplések után lankadni kezdett – a Nemzeti kiadás iránt.
A terjesztésben bizonyos természetszerü szünet állott be. Az ilyen nagy akcióknál ez mindig igy szokott lenni. A közönség érdeklődése ellankad, hogy azután évek multán ujra felébresztessék. Mi bizton számitottunk arra, hogy négy-öt év mulva ujra megkezdhetjük az összkiadás terjesztését és ez okból a közben elfogyott sorozatokat folytatólag ki is nyomattuk, hogy az uj akció megkezdésekor teljes példányaink legyenek.
Mire a jubiláris összkiadás 1898-ban befejeződött, erről a terjesztési akcióról is beszámoltunk a nyilvánosság előtt abban a kötetben, melyet a Jókai-jubileum történetének megörökitésére, mint az összkiadás 100-ik kötetét közrebocsátottunk. Ebben a kötetben a Nemzeti diszkiadás története részletesen el van mondva, okmányok kiséretében.
De közben még egy feladat elvégzése várt ránk.
A Nemzeti diszkiadás Jókainak csak szorosan vett szépirodalmi munkáit foglalta magában. Mindaz, amit Jókai hosszu életpályája során mint politikus, mint hirlapiró, mint élclap-szerkesztő, mint történetiró, mint táj- és népisme-iró, mint adomázó, mint szónok irt vagy elmondott, ebben a kiadásban nem foglalhatott helyet, mert Jókai ugy kivánta, hogy ezek a szellemi termékei csak halála után gyüjtessenek össze és adassanak ki. Ezeken felül voltak munkái, melyeket valamely okból nem akart felvenni szépirodalmi művei összkiadásába, de melyeknek későbbi kiadását legalább is nem ellenezte.
Mindezek az irások: politikai cikkek, országgyülési beszédek, polémiák, politikai szatirák, pamfletek, életrajzok, akadémiai és egyéb emlékbeszédek, asztali felköszöntők, az “Osztrák-Magyar Monarchiá”-ba irt néprajzi cikkek, utirajzok, politikai karcolatok, anekdoták és végül levelei mind kimaradtak a Nemzeti diszkiadás 100 kötetéből.
De természetszerüleg hiányzik abból az is, amit Jókai az összkiadás befejezte után élete végéig még irt: hat kisebb-nagyobb regény, több kötetre menő elbeszélés és sok mindenféle emlékszerü feljegyzés.
1903-ban szólitott fel minket Jókai arra, hogy mindezeket a munkákat halála után bocsássuk közre, mint hátrahagyott iratokat, és egyuttal átadta mindazoknak az iratoknak jegyzékét és beosztását, amelyeket okvetetlenül ki akart adatni. Még a cimeit is megadta az egyes köteteknek. Továbbá kifejezte óhajait az összegyüjtendő művekre nézve és utbaigazitásokat adott különösen beszédeinek lehető teljes egybegyüjtésére vonatkozólag.
Mi a Jókai által adott megbizáshoz képest 1904-ben bekövetkezett halála után azonnal hozzáfogtunk e végrendeletszerü akaratának megvalósitásához. A hátrahagyott iratok szerkesztésével Jókai biografusát, dr. Szabó Lászlót biztuk meg, aki nagy gonddal és szorgalommal végezte el mindenekelőtt a gyüjtés, azután a sajtó alá rendezés munkáját.
Legnagyobb gondot a Jókai leveleinek összegyüjtése okozott. Felhivással fordultunk a sajtó utján mindazokhoz, akiknek Jókai valamely levele birtokukban van, kértük, hogy bocsássák azt rendelkezésünkre a “Levelezés” cimü kötetben való közlés céljából, mert hiszen nyilvánvaló, hogy Jókai minden sora megérdemli, hogy a nemzetnek közös kincse legyen. Be is érkeztek mindenfelől egyes, Jókai kezétől való levelek, de ezek nagyobbrészt magántermészetü közlések, köszönő-levelek, meghivás előli kitérések, gyülésekről való lemondások voltak. Jókai nem volt levelező ember. Irodalmi barátaival egy helyben, egy városban lakott, nem volt rá szüksége, hogy velük levél utján érintkezzék. Kiderült, hogy Jókai leveleiből alig lehet egy értékes kötetet összeállitani. Ellenben igen nagy értékü az a levélgyüjtemény, amely Jókai családtagjaitól származik és amely özv. Hegedüs Sándorné birtokában van. Ebben a gyüjteményben igen értékes adatokat fog találni a jövendő Jókai-biografus Jókai családi ügyeiről és magának Jókainak családjához való viszonyára vonatkozólag. A gyüjteménynek, mint olyannak közzététele azonban csak ugy volna értékes, ha Jókainak válaszleveleit is meg lehetne találni. Vajjon kinek a kezén vannak, vajjon egyáltalán megvannak-e még? Jókai testvéreinek ivadékai felszólitásainkra nem reagáltak és igy nem tudhatjuk, vajjon levelezésének ez a legérdekesebb része napvilágra kerülhet-e valaha.
1911-ben vált lehetségessé a “Hátrahagyott iratok” első 10 kötetének közrebocsátása. A második és befejező 10 kötetes sorozatból is elkészült már több kötet, de a többiek sajtó alá adását és kinyomatását megakadályozta a közbejött világháboru. Remélnünk kell, hogy az áldatlan viszonyok valamikor mégis csak jobbra fognak fordulni – és lehetségessé fog válni ennek a sorozatnak a kiadása is, ezzel azután a Jókai Mór egész irói alkotását felölelő monumentális mű teljes befejezést nyer.
*
Ez rövid története a “Nemzeti diszkiadás”-nak, amely magában foglalja Jókai egész munkásságát, összes irói műveit. A legnagyobb könyvtár ez, melyet az ujabb korban iró összeirt és a legnagyobb tisztesség, melyben irót nemzete valaha részesitett.
Ebben a könyvtárban él Jókai Mór, mig csak magyar nyelv lesz. Nemzedékek egymás kezébe adják: fénye nem halaványodik, szépségei nem hervadnak évszázadokig. Jókai maga is tudta, hogy ez változatlanul fog fennmaradni és azért forditott annyi gondot, figyelmet és szeretetet a kiadás megszerkesztésére.
Jókai nemzeti kiadása az első nagyszabásu irodalmi siker Magyarországon, a legnagyobb nemzetek irodalmához méltó és azokhoz is mérhető. Élő tanubizonysága annak, hogy a Jókai esetében iró és olvasó egy félszázadon át lángoló hűséggel maradt meg egymás mellett és összeforrott Jókai tiszteletében az egész magyar olvasó-közönség.
Csak ennek a világirodalomban páratlan együttérzésnek és kölcsönhatásnak köszönhető, hogy ebben a kis országban, ezen a szük nyelvterületen meg volt inditható és be is fejezhető ez a monumentális kiadás, amilyen még a világ legmüveltebb és legnagyobb irodalmaiban sem található.
Jókai maga a századik kötethez irt utószavában csak ismételhette azt a munka befejezésekor, amit annak megkezdésekor mondott:
“Eddig azt hittem, hogy egy kis nemzetnek az irója vagyok: most megtudtam, hogy egy nagy nemzetnek a szolgája voltam. Éljen, viruljon, legyen dicső, boldog és szabad az én imádott hazám és nemzetem.”
Sohasem volt nagyobb szüksége ennek a nemzetnek arra, hogy ez az imádság foganatos legyen, mint a mostani napokban.

Jókai nagy napja
A Nemzeti diszkiadás a Jókai-jubileumnak csak egyik része volt: a fontosabb, a maradandó becsü, az ünnepeltet és kortársait túlélő része.
Másik része az a páratlan fényességü jubiláris ünnepély volt, mely mindazt egyesitette magában, amivel Jókai tisztelői – az egész nemzet – ezt az évfordulót emlékezetessé akarták tenni.
Az egyik egy páratlanul merész vállalkozás, mely csak egy Jókai népszerüsége mellett volt elképzelhető, a másik egy csodásan meleg ünneplés, amelyre csak a magyarság izzó lelke képes.
A kettő együtt a világtörténelemben még uj és példa nélkül álló bizonyitéka annak, miképp tudta ünnepelni Magyarország legnagyobb élő iróját.
Én csak az egyik részre vonatkozólag vállaltam szerepet: a kiadás létrehozásának feladatát. Magának az ünnepélynek dolgára mások vállalkoztak: bizottságok.
Először a Petőfi-Társaság. Ez kiküldött egy külön bizottságot. Ez meg viszont megalakitotta az országos bizottságot, mely kiküldte kebeléből a 25 tagu végrehajtó bizottságot, amelyből kisarjadzott az öt tagu programmkészitő bizottság. Azután alakult csak meg az ünneprendező nagybizottság 500 taggal. Ez megalakitotta a tisztikart és az ügyek további intézését rábizta az alapitványi, irodalmi, képzőművészeti és pénzügyi albizottságokra és egy tulajdonképpeni ünneprendező bizottságra.
Ennek a számtalan bizottságnak egynémelyike munkához is látott, igy nevezetesen a képzőművészeti bizottság, mely mozgalmat inditott a művészek sorában, hogy azok egy nagy albumot, vagy képgyüjteményt adjanak át Jókainak, lehetőleg az ő regényeiből vett eszmék művészi ábrázolásával, de egyébként ujra beigazolódott a régi magyar tapasztalás, hogy ha valamely dolgot alaposan agyon akarunk ütni, csak minél több bizottság között kell a teendőket szétosztani.
Igy történt itt is és báró Eötvös Loránd egyszer csak ijedten vette észre, hogy amennyire előrehaladott az összkiadás ügye – épp annyira nem mozdult semmi az ünnepély dolgában. Megpróbálta az egyes bizottságokat összehivni és a vállalt teendők elvégzésére rábirni, de ezeken az üléseken megint csak szavak és szavak hangzottak el, megint csak jegyzőkönyvek és pótjegyzőkönyvek készültek, de maguk az ügyek nem igen haladtak.
Mikor egyre kérdésesebbé vált, hogy az ünnepély az eredetileg megállapitott terminuson belül meg lesz-e tartható – Eötvös báró arra kért fel engemet, hogy vállaljam magamra az ünnepély előkészitését is. A Jókai-iroda segitségével ez bizonyára lehetséges lesz és ő mindenképpen rendelkezésemre fog állani.
Igy jutottam én ahhoz, hogy az ünnepély előkészületeivel is kellett foglalkoznom és a rendelkezésre álló rövid idő alatt pótolnom az eddigi mulasztásokat. Mindenekelőtt magam mellé vettem Makai Emil-t, a nagytehetségü poétát, mert az ügynek fürge pennára volt szüksége, – nagydobosra, mint ő maga tréfásan megirta. Most már azután valósággal érintkezésbe léptünk azokkal a testületekkel, intézményekkel és hatóságokkal, amelyek a Jókai-jubileumból ki akarták venni a részüket és valamerről várták az irányitást, a tájékoztatást.
Tekintettel a hatalmasan megnyilvánuló közérdeklődésre, nem kis munka volt ez és minél többet végeztünk el belőle – annál jobban nőtt a hátralevő, még elvégzendő pensum, mert az ünnepély napja egyre közeledett. Szerencse volt, hogy a diszközgyülés körüli rendezési teendőket a főváros érdemes tanácsnoka, Almády Géza vállalta volt magára, aki ezt a rendkivüli méretü ünnepi ülést elő is készitette ugy, hogy minden a legnagyobb rendben folyhatott le.
Végre itt volt a várva-várt nap, a jubileum napja: 1894 január hatodika, a költő apoteózisának ragyogó napja.
Ünnep volt az, banket és dinom-dánom nélkül, a szeretet és hála ünnepe, amelyen egyforma nagy volt ünneplő és ünnepelt.
És minő közönség volt jelen abban az ünnepi teremben! Ott volt az egész ország szine-java. Ott volt a király képviselője, átadván ő felsége üdvözletét, ott volt a kormány és a törvényhozás, az ország méltóságai. A hadsereg képviseletében a tábornoki kar, az irodalom és a művészet, a főváros és a törvényhatóságok, a megyék, városok, községek, társaságok és egyesületek küldöttei, a magyar hölgyek, a magyar ifjuság és ott voltak Jókai Mór családjának tagjai. Szép és impozáns kép volt ez a magyar diszöltözetben megjelent sokaság, amilyent ritkán lehet együtt látni.
Küldöttségek tisztelegtek a jubilánsnál szinte megszámlálhatatlan sokaságban, akiket messze földről hozott az ország szivébe a költő kultusza. Testületek pompás emléktárgyakkal és gyönyörü diszoklevelekkel vonultak a költő elé, aki szerető szavakkal köszönte meg a fényes óvációk mindegyikét.
Egy egész muzeumra valót hordtak össze ezekből az ajándékokból és elhalmozták vele a költőt. Vetekedtek, hogy a hódolat mily adóját rakják lábai elé.
És micsoda beszédek hangzottak el az ünnepélyen. A legkitünőbb szónokok tolmácsolták egymásután küldőik üdvözletét, de mind között a legkiválóbb szónok maga Jókai volt, ki minden egyes üdvözlésre külön beszédben felelt, végül pedig a magyar nemzethez intézett költői szárnyalásu beszédben mondott köszönetet az egész nemzetnek a páratlan megtisztelésért.
A legnagyobb hatást ez a beszéde és az ifjusághoz intézett szózata keltette. Mintha a jövőbe látott volna, mintha a jövő nemzedékekhez szólt volna, azokat bátoritotta volna, azokat szólitotta volna fel kötelességük teljesitésére:
“Azt a nemzetet, mely nemcsak gyökereit verte a véráztatta földbe kitéphetetlenül, de sudarával is felnőtt az örök égbe: azt nem söpri el a századok semmi özönvize többé!”
És az ifjusághoz fordulva:
“Ne aranyfiatalsága, de acélfiatalsága légy nemzetednek.
A jövendő terhe vállaidon fekszik: légy erős, légy törhetetlen, hogy azt diadalmasan elviselhesd.
Mi egy szabad hazát adunk nektek örökségbe s a tulvilágról is eljövünk számon kérni, hogy tartottátok fenn a magyarok hazáját.”
A vigadóbeli diszülés, amelyen egy nemzet mutatta be hódolatát Jókainak, feledhetetlen kép marad mindazok emlékében, akik szemtanui voltak. El lehet mondani, hogy szine-java a magyarnak igy talán még soha együtt nem volt, mint ezen a jubiláris ünnepen.
Az egész mozgalom lelke, báró Eötvös Loránd, ekkor nyujtotta át Jókai-nak azt a százezer forintot, amely néhány hónap alatt gyült össze a magyar társadalom minden osztályából nemzeti honoráriumképpen a gyüjteményes száz kötetért. “Te büszke önérzettel mondhatod, hogy kiadód ez egyszer maga a nemzet” – e szavakat mondta Eötvös, az ünnepelt felé fordulva és e definicióban ki is merül a jubiláris száz kötet története...
*
De bizonyára némi joggal azt lehet mondani arra, ahogy én ennek az ünnepélynek a jelentőségét értékelem, hogy én elfogult vagyok vele szemben, hiszen nagyon is benne voltam.
Éppen azért olyanra akarok hivatkozni, aki nincs elfogulva, sőt inkább a dolgok gyöngéire szokott rámutatni, aki ritkán dicsér és jóformán sohasem lelkesedik – ellenben igen hüvösen és józanul birál.
Mikszáth Kálmán az ő nagy Jókai-életrajzában ezeket irja a Jókai-jubileumról:
“...Páratlanul hat nagy arányaival és komoly fényével ez az ünnepség s hosszu emberöltőkre alkalmas izgatni, buzditani az érkező irói nemzedékeket. Más népek is ünneplik iróikat, virággal, ódával, szeretettel, köszöntőkkel járulnak eléjük olvasóik. Sienkievicznek a szegény lengyelek birtokot és kastélyt vesznek, az angolok “kapust állitanak” nagy tudósaiknak, iróiknak, a spanyolok szerenádot adnak nekik, a németeknél egy krigli sörre toppan be hozzájuk a császár, sokféle módja van a kitüntetésnek, de ez a mienk mindent felülmul, a magyarok megálmodtatják királynak ... olyan volt ez, mint egy szép mese... Minden elvonult Jókai előtt, ami lelkét meghizlalja. Az ország főfunkcionáriusai, a törvényhatóságok, az ország városai és polgármesterei, mint egy keleti despotánál a vazallusai – csak a hatvankilenc esztendejéből nem mert itt mutatkozni vagy husz... Minden volt, ami csak telhetett a szegény országtól, a sajtó hetekig csak róla irt, az egyetem doktori diplomát adott neki s ezentul előszeretettel irja magát “Dr. Jókai Mór”-nak, sok város az arcképét festette meg... Soha még irót ugy nem dicsőitettek, csak éppen, hogy Te Deumok nem voltak a templomokban, csak éppen a harangok nem zugtak a tornyokban.”
Jókai maga még öt év elmultával is az ünnepély hatása alatt áll, midőn a Nemzeti kiadás utolsó kötetéhez irt utószavában ezeket mondja:
“De aki előtt legmélyebb hazafiui hódolattal hajtom meg fejemet, az az én uram és fenntartóm, a dicsőséges magyar nemzet. Soha még egy nemzet munkása ugy megjutalmazva nem volt, mint én a magyar olvasóközönség által.”
*
Az ünnep után harmadnapra kimentem Jókaihoz. Akkor adtam át neki a Belvárosi Takarékpénztár folyószámla-kimutatását az ott részére elhelyezett tőkéről és kamatairól. Mert az a selyem burkolatba foglalt cheque, melyet a jubileum napján Eötvös Loránd báró kézbesitett neki – csak az ünnep céljait szolgáló müvészi kivitelü dekoráció volt. Ő ekkor megölelt és megcsókolt és azt mondotta, hogy soha senki a világon nem tett annyit érette, mint én.
Én azután figyelmeztettem, hogy mindazoknak a bizottságoknak, testületeknek, szóval az összes tényezőknek, akik a jubileum sikeréhez hozzájárultak, valami formában köszönetet kellene mondani.
Jókai rögtön arra az elhatározásra lépett, hogy arcképét küldi meg névaláirásával és levél kiséretében mindezeknek. Figyelmeztettem, hogy ez jó sok munkával fog járni – de ő vállalta.
Megrendeltünk néhány száz fényképet, leirattuk a Jókai köszönő leveleit szép kézirásu tisztviselőinkkel néhány száz példányban – azután hozzáfogott ő mindezek aláirásához, mi pedig az aláirt képeket és leveleket elküldöttük szerte az országba mindazoknak, akiket megillettek.
Azt hiszem, sok embernek örömet okozott ez a gyöngéd figyelem és becses emlék.
*
Ez volt a poézis – hátra van még a próza. A fény soha sincs árnyék nélkül. De mi mindent elkövettünk, hogy az árnyékot ezuttal észre ne vegye a közönség.
Az ilyen nagy ünnepély pénzbe is kerül. Sok pénzbe. Egy nagy iroda, melyben hónapokon át dolgoznak szorgalmas tisztviselők, fizetésekben, dologi kiadásokban sokat emészt fel. Azután a temérdek sok nyomtatvány, a sok portókiadás, az ünnepély helyének az alkalomra való feldiszitése (magát a helyiséget a főváros dijtalanul engedte át), a szétosztásra kerülő ünnepi nyomtatványok, az ajándékok elrendezése és elszállitása és sok más egyéb együtt jókora összeget tesz ki.
Ezt valakinek fedeznie kell. De ki legyen az a valaki?
Báró Eötvös Loránd, mikor fölkért, hogy a jubileumi ünnepély rendezését vállaljam el, átadott nekem egy aláirási ivet, amelyen néhányan az ünnepélyrendezés költségeire mintegy 410 forintot irtak alá. Nem tudtam, mihez kezdjek vele. Eötvös-nek, az ábrándvilágban élő tudósnak sejtelme sem volt arról, hogy ez az összeg egy csepp viz a tengerben a költségek arányaihoz képest. A dolgok mentek a maguk utján. A költségek folyton szaporodtak, vállalatunk pénztára kifizette őket abban a hiszemben, hogy valaki majd csak érdeklődik a dolog iránt, hogy majd csak gondoskodnak fedezetről, – de nem jelentkezett senki. Már jó ideje tul voltunk az ünnepélyen, midőn egyszer csak megkérdezte báró Eötvös, hogy kifutotta-e az az összeg. Belenéztem az ő igazán ártatlan kék szemébe, láttam, hogy ő komolyan gondolja ezt – és azt mondtam neki, hogy a dolog rendben van, minden költség ki van egyenlitve, nincs semmi tenni való.
Ha bemutatom neki a tényleges költségek jegyzékét, ebből igen bonyolult és kellemetlen ügy keletkezett volna. Gyüjtést kellett volna ujra inditani, holott éppen bezáródott az előfizetési akció; az emberek azt hihették, bizonyára hitték is, hogy az az előfizetési összeg fedezi az ünnepély költségeit is, holott az éppen csak a nemzeti tiszteletdijat, azaz a nemzeti ajándékot és a gyüjtemény puszta technikai előállitását fedezte az első kiadásban. Ezt sem egészen.
No de hát én elvállaltam, hogy a cég fedezi ezt az egész költséget és ezzel az ügy rendben volt. Báró Eötvös Loránd – mintha sejtett volna valamit – melegen megköszönte, hogy ezt is elintéztem.
*
Ellenben mintegy két hétre rá hire járt, hogy mindazok a férfiak, akik különböző bizottságok elnökei voltak, valamint azok a főemberek, akik jelenlétükkel vagy egyéb módon hozzájárultak az ünnep fényének emeléséhez – Jókaihoz hivatalosak voltak egy bizonyos napra családias jellegü vacsorára. Valamiféle reconnaissance volt ez. Én nem voltam ott, nem voltam meghiva.
Nem volnék őszinte, ha azt mondanám, hogy nem bántott ez; igenis bántott, de a világért sem hoztam volna szóba. De nálamnál sokkal jobban bántotta az édesapámat, aki, mikor pár napra rá Jókai a lakoma után először volt nálunk, sehogy sem engedte magát lebeszélni arról, hogy a dolgot, mint egy hiuságában megsértett apa, szóba ne hozza. Jókai szinte örülni látszott, hogy ezt az ügyet szóba hozzák és olyasmit mondott, hogy igenis, ő is ugy érezte, hogy ez a dolog sehogy sincs rendjén, meg is mondta ezt vejének és leányának, de azok sehogy sem akartak beleegyezni abba, hogy engem is meghivjanak, mert különbséget kell tenni – mondták ők – azok között, akiknek semmiféle érdekük nem kapcsolódhatott ehhez a jubileumhoz és azok között, akiknek nagy anyagi érdekük füződött hozzá. Ő a maga részéről sehogysem osztja ezt a nézetet, nem is tartja helytállónak, de sehogysem birt “a gyerekekkel”, azok nem akartak engedni és végre is ők voltak a háziurak, a vendéglátó házigazdák. Erre megölelte apámat is, engemet is és ment tovább – álmokat álmodni.
Én pedig azt gondoltam magamban, hogy azért nem lesz soha sem egyéb ebből az országból, mint egy szép exotikus álomország, mert itt a tisztességes és becsületes polgári munkának nincs becsülete még azon a magaslaton sem, amelyen ez a mi munkánk állott.
*
Még egy adósságunk volt a közönséggel szemben. Megigértük volt, hogy a nemzeti diszkiadás egyik kötete az összes aláirók névjegyzékét fogja közölni.
Ezt az igéretet az utolsó kötetben váltottuk be. De ebben a kötetben azonfelül közöltük a jubileum és a nemzeti diszkiadás történetét is.
A kötetet emlékül adtuk ki mindazok részére, akik az országos Jókai-ünnepet kezdeményezték, létrehozták és rendezték.
“Ez a századik kötet legyen magyarázója a kilencvenkilencnek,” – mondottuk az előszóban – “a nemzeti kiadásnak és Jókai jubileumának története kell, hogy históriai okmányként kiegészitő része legyen a nagy vállalatnak, aminővel sehol a földön poéta és nemzet nem dicsekedhetik.”
A jubileum történetét Makai Emil irta meg, a Nemzeti kiadás története az én tollamból való, a bibliografiai anyagot Szinnyei József állitotta össze. Legértékesebb adalékai a kötetnek Jókai önéletrajzi irásai és remek utószava, mint az egész akció végső akkordja.
Ünnepies elfogódás vesz erőt rajtam még ma is, amikor azt a 100-ik kötetet végiglapozom.
*
Ez a lehetőleg rövidre fogott története a százkötetes Nemzeti kiadásnak és a Jókai jubileumának. Felejthetetlen szép kulturális ünnep és páratlan irodalmi vállalkozás teszi nevezetessé az 1894. esztendőt nemzetünk történetében. Irodalmi esemény még ennyire nem foglalkoztatta ezt az országot soha! Megmozdult az egész magyar társadalom, hogy legnagyobb poétáját ünnepelje s összerakta forintjait és filléreit gazdagja és szegénye, hogy a legnagyobb magyar irodalmi vállalkozás megszülethessék. Ma is még, amikor a jubileum ünnepe már a históriáé, a százkötetes Jókai pedig a könyvespolcoké: csodálattal és büszkeséggel emlékezünk a nemzeti lelkesedés ama fényes napjaira, mert általuk bizonyosodott be ujra, hogy lobbanó hevületünk nagy időkben és nagy dolgokra nem puszta szalmaláng, hanem hasonlóan a napfényhez, ragyog és termékenyit.

Jókai házassága
Méltán azt kérdezheti mindenki, hogyan kerül ide ez a fejezet, mi köze egy kiadóvállalat mémoire-szerü leirásának a Jókai házasságához? Ahhoz a teljesen privát jellegü ügyhöz, amely minden embernek a legsajátabb egyéni dolga. Hát éppen ez az. Jókainak sem az első, sem a második házassága nem volt kizárólag az ő dolga, mindegyikbe beleavatkozott a család, a barátok, a közvélemény. 1848-ban, amikor elvette Laborfalvy Rózát, kitagadta őt családja. Elvált tőle legjobb barátja Petőfi és hibáztatták mindazok, akik jóindulattal voltak a már akkor szereplő ifju iránt, hogy nálánál annyival idősebb nőt vesz feleségül. Ötven évvel később, 1899-ben, amikor elvette második feleségét, Nagy Bellá-t, ugyancsak összekülönbözött vele családja, ugyancsak elhagyták jóbarátai, és hatalmas arányokban zudult ellene az egész nagy közvélemény, amely Jókaihoz jogot formált.
De hát ez még mindig nem magyarázza meg azt, hogy miért tartozik bele a Révai-cég történetébe a Jókai második házassága?
Megmondom mindjárt, nyiltan és őszintén; eddig sohasem mondottam meg, sohasem éreztettem senkivel, sohasem panaszkodtam miatta, de most, az őszinte vallomások e könyvében, amelyben az igazsághoz hiven akarok beszámolni küzdelmeinkről, nem hallgathatom el, hogy amilyen katasztrófa volt az “Osztrák-Magyar Monarchia” cimü vállalatunkra Rudolf trónörökös halála, épp olyan, sőt a körülményeknél fogva még nagyobb katasztrófa volt Jókai-összkiadásunkra, annak további sorsára, a Jókai házassága.
Egyszerre megszünt az összhang Jókai és közönsége között.
Az a nagyszerü kultusz egyszerre átcsapott az ellenkező végletbe.
Egyik legtipikusabb esete a tömeglélektannak.
Ahogy a tegnap diadalmas és körülrajongott hadvezért egy vesztett csata után kővel dobálja meg ugyanaz a nép, mely tegnap vállain hordozta, épp ugy járt Jókai.
Minél jobban istenitette őt a nemzete, annál jobban elfordult most tőle. Megcsaltnak érezte magát, kijátszottnak és elárultnak.
Hogy mer Jókai, az, aki az övé, aki a közönségé, aki az egész nemzeté, olyasmit tenni, amit ez a közönség nem lát szivesen, amit nem akar és amit nem hagy jóvá.
A szeretet egyszerre átváltozott haraggá, a népszerüség elpárolgott és az osztracizmus itélkezett Jókai Mór felett.
Szomoru napok voltak ezek.
Minél magasabban állott előbb Jókai a közönség kegyében, annál mélyebbre zuhant most az ő páratlan tekintélye, a közönség elfordult tőle, kikezdte az embert, az irót, a munkáit, a szokásait, a lelkét, a jellemét; nem akart róla tudni, számkivetette lelkéből, kegyéből, szeretetéből.
A közönség hirtelen elfordulásának következményeit a mi vállalatunk sinylette meg.
Már a Nemzeti diszkiadásról szóló fejezetben kifejtettem, mért kellett az összkiadás terjesztését beszüntetni és félretenni a dolgot későbbi időre.
Az összkiadás befejezésekor elérkezettnek gondoltuk az időpontot és mindenképpen kedvezőknek itéltük a körülményeket arra, hogy most már sikeresen hozzákezdhessünk a Jókai-összkiadás igazi nagyszabásu elterjesztéséhez.
Szándékunk keresztülvitelében a Jókai házassága akadályozott meg.
A kedvező körülmények kedvezőtlenekké váltak, egyes kisérletek kudarccal végződtek, a siker kilátásai teljesen megszüntek, minden remény füstbe ment és számolni kellett azzal a körülménnyel, hogy hosszu évekig nem lehet ujra feleleveniteni az összkiadás sikeres terjesztését, pedig a mi összes reményeink ezen vállalkozás tekintetében ehhez a későbbi terjesztéshez füződtek. A nagy siker ellenére az első kiadás körül felmerült költségek, a nagy megváltási összegek, a rendkivül költséges tipografiai munka a nagy jövedelmeket is felemésztették és csak egy ujabb kiadás nagy példányszámu elhelyezése biztosithatta a vállalatnak az őt megillető legitim hasznot, befektetéseinek normális gyümölcsöztetését.
Erről most már hosszu ideig nem lehet szó. Ezt a reményt jóidőre el kell temetni. Nagyszerü perspektiváknak vége. A Jókai öregkori házassága elfujta őket, mint egy pelyhet.
Mindezeket átéreztem abban a percben, amint ez valósággá vált, átéreztem roppant sulyát és kihatását a mi vállalkozásunkra és mégis soha egy szóval, egy gondolattal nem sejttettem és nem éreztettem sem Jókaival, sem semminemü hozzátartozójával azt, hogy mit jelent ránk nézve az ő házassága.
Sőt ellenkezőleg, a most elkövetkező időben még nagyobb szeretettel és odaadással buzgólkodtam körülötte, mert most már azután igazán rá volt arra utalva, most szüksége volt arra; hiszen köztudomásu, hogy régi családja teljesen megvált tőle, mindazok, akik hozzá közelállottak, egyszerre idegenek lettek rá nézve; mégis voltak dolgok, amelyek őket egymáshoz kapcsolták, rendezetlen ügyek, anyagi kérdések, közös kötelezettségek és több efféle; szükség volt valakire, aki ezeknek a dolgoknak elintézésében tapintatosan eljárjon és ne növessze még nagyobbra azt a sokféle hajszából kialakult hullámot, amelyet ez az ügy felvetett.
Magához az ügyhöz nem akarok hozzászólani, akkor is azt tartottam, ma is azon a nézeten vagyok, hogy az teljesen a Jókai privát dolga volt és hogy ahhoz senkinek semmi hozzászólása nem lehet; sőt akkor is meg voltam győződve róla, és ma is ugy látom, hogy nagy hiba volt, hogy annyian beleavatkoztak meg nem felelő módon a Jókai dolgába, hogy hajszát inditottak ellene. Nem is állottam egyedül ezzel a nézettel; Hegedüs Sándor, aki velem több izben tanácskozott ebben az ügyben, mert tájékozódni akart a Jókai anyagi helyzetéről, ugyanezt a nézetet vallotta, de sem az ő befolyásával, sem az én tartózkodásommal nem birtunk semmire sem menni. Feszty Árpád élénk temperamentuma és a Jókai körül forgolódó fiatalabb irók vehemenciája oly indulatokat váltottak ki az öreg költőből, amelyek azután csak fokozták elkeseredését és gyorsitották elhatározását.
A médisance felkapta ezt a témát és ország-világ heteken keresztül nem foglalkozott egyébbel, mint a Jókai magánügyeivel és azzal a kérdéssel, vajjon tényleg magánügye-e egy hires embernek az ő házassága. A hétköznapi filiszter-értelem sehogysem tudott belenyugodni a dologba, a rövidlátók nagy serege nem birta felfogni azt, hogy a legnagyobb emberi fantáziával megáldott poéta ezuttal a maga részére is megálmodott egy regényt. Mert tényleg megálmodta, hiszen meg is irta az “Öreg ember nem vén ember” cimü regényében néhány hónappal azelőtt a maga bonyodalmas dolgát. Mert bonyodalmasnak látta maga is, amint éppen ez a regény igazolja, amely négy részében, négy különálló elbeszélésben ugyanazt a problémát veti fel, anélkül, hogy megoldaná, mert megoldhatatlannak látja maga is.
Jókainak talán egyetlen regénye sincs annyira tele személyes mozzanatokkal, mint ez a regénye, talán egyikben sem foglalkozik annyira a lelki elemzéssel, még pedig nyilvánvalóan saját lelki analizisével, mint ebben a regényében, éppen azért Jókai nem vehette rossz néven, ha mások is keresték a talány megfejtésének kulcsát, nem is vette rossz néven, nem haragudott meg érte, csak elkeseredett, mikor már nagyon erős lett a hajsza. De a rejtély kulcsát mások sem találták meg, amint az egyáltalában meg nem található.
Egy hasonló esetben, amidőn egy okos, öreg 70 éves ember egy 20 éves fiatal leányt el akart venni feleségül, jóbarátai mindenképpen kapacitálták és el akarták tériteni szándékától. Sehogy sem sikerült; végre elment hozzá legidősebb fia, elmondott neki mindent, ami ilyen esetben elmondható, figyelmeztette minden lehető következményére ennek a lépésnek, figyelmeztette azokra a kötelezettségekre, amelyeket magára készül vállalni, meg fog-e tudni azoknak felelni. Mind hiába, az öreg egy kérdéssel vágta ketté a dolgot:
– Fiam, voltál te már 70 éves?
A Jókai házasságának problémáját nem tudja megoldani senki, mert annak, aki ezt megoldja, egy második Jókainak kellene lennie, ugyanazzal a multtal, ugyanazzal a természettel, ugyanazzal a tehetséggel, ugyanazokkal az indulatokkal, ugyanazzal a fantáziával és ugyanazzal az álomélettel, de nemcsak második Jókainak kellene lennie, hanem a körülményeknek is ugyanazoknak kellene lennök, ugyanolyan embereknek, ugyanolyan viszonyoknak. Akkor talán megérthetővé válnék, hogy Jókai szinte belesodródott abba, hogy ezuttal maga legyen saját regényének hőse.
*
Akárhogy volt is, nagy hiba volt hozzátartozói és barátai részéről elkövetni azokat az ügyetlenségeket, amelyek ezt az ügyet a közvélemény prédájává tették; amelyek kirakatba helyezték a legintimebb természetü családi ügyet és Jókai nimbuszát napról-napra, fokról-fokra lesülyesztették. Ha már megtörtént ez a dolog, megtörténhetett volna feltünés nélkül, egy nagy öreg ember kedvteléseinek és szeszélyeinek lehető kielégitésével akként, hogy ami mindnyájunk kincse volt ennek az öreg embernek dicsőségében, az kárt ne szenvedjen.
Azon talán nem fog senki sem csodálkozni, hogy tán én voltam az első, akit Jókai tervezett lépésről értesitett. Nem voltam meglepve, hiszen Fesztyéktől tudtam, mi történik Jókai körül. Mégis meg voltam illetődve és teljes szivből igaz boldogságot kivántam az ősz költőnek. Bizalmasan arról is értesitett, hogy mely napon lesz az esküvője, s hogy azután Olaszországba utazik; rendelkezett az utána küldendők, reviziók és egyebek felől, felkért, hogy 2–3 naponként küldjek ki a Bajza-utcai villájába a cimére érkezett postáért és ezt azután a velem mindig közlendő cimre küldessem utána. Táviratilag mindig pontosan tudatta is cimét, ugy hogy mindig tudhattam, hol és merre jár. Leveleit pontosan utána küldtem, de azok között sok mindenféle jelentéktelen és kellemetlen közlemény lehetett, mert utóbb azt irta, felhatalmaz arra, hogy az inasától átveendő leveleket sajátkezüleg bontsam fel s csak azokat küldjem utána, amelyek valami elintézést kivánnak, a többit dobjam tüzbe.
Erről a nászutjáról szorgalmasan irta hozzám a leveleket. Első, ez utján hozzá intézett levelemre, mely bizonyára szerencsekivánataimat tartalmazta, hálás köszönetét fejezi ki és Isten áldását kéri rám és szeretteimre és igy folytatja:
“A hozzám legközelebb álló jóbarátaimnak igaz szeretetnyilvánitásai annyira hatottak rám, hogy lesz lelkierőm hamarább, mint akartam, visszatérni Budapestre, még november folyamán s nem számüzöm magamat az ismerős világból.”
Nászutjáról küldött levelei mind jó kedvről tanuskodnak. Rómából 1899 szeptember 29-én ezt irja:
“Én itt is lelkesen teljesitem mindenféle hivatásomat; a délelöttöket kirándulásokkal, bámulással, jegyzetek gyüjtésével töltjük; délután irom az emléklapjaimat (Az én életem regénye). Az első cikk a Magyar Nemzetben jön 30-án; aztán a többi folyvást. – Nem panaszkodom fáradtságról. Nyugtasd meg azokat, akik olyan nehezen sajnálnak.”
Mihelyt hazajön a nászutról, első dolga elrendezni kötelezettségeit családjával szemben. Haragszik a “gyerekekre” több okból, – legjobban az bántja, hogy elmeorvossal vizsgáltatták meg, – neheztel azért is, hogy nem bucsuztak el tőle, de minél inkább haragszik, annál gavallérosabban akarja lebonyolitani a különböző függő anyagi ügyeket.
Egyébként Jókai haragja nem tart sokáig. Mikor a gyermeknek, Fesztyék kis leányának nevenapja van, kis arany órát küldet általam neki. Megható az a válasz, amelyet Fesztyné hozzám küld azzal a kéréssel, hogy tartalmát közöljem Jókaival:
“Tisztelt Uram! Igen szépen köszönöm szives közvetitését. A kedves kis arany óra, s főleg, hogy a nagypapa – (ha már mi irántunk ellenséges – vagy legalább is abszolute közönyös érzéssel van is) – legalább a kis unokájáról nem feledkezett meg teljesen, igazán örömet okozott, nemcsak a gyermeknek – de nekünk is! Nekem főleg az a pár sor irás, mi az óra mellé volt téve.
Hosszu idő után az első meleg pár sor a Jókai Mór kezétől. Meg is mondtam kis leányomnak “jól őrizze meg!” mert az értékesebb, mint az óra maga! Arany órát kaphat tán még életében máskor is, – de egy barátságos sor irást – Jókai Mórtól, a nagyapjától, – vajjon kap-e még?”
Más alkalommal arra kér fel, hogy Jókai nevenapján közvetitsem a kis unoka szerencsekivánatait.
“Én pedig a kis leányomat a köteles szeretetben és tiszteletben akarom nevelni a nagyapja iránt, ami a mi szomoru rokoni viszonyaink között csak abból állhat, hogy imádkozik este a nagypapáért és ha neve- vagy születésnapja van, vagy valami nagy ünnep, a kis leány ir sajátkezüleg egy pár üdvözlő sort, mihez én is melléklem igaz ragaszkodásom kifejezését – pár szóban. Én tehát arra a nekem nagyon vigasztaló, lovagias szolgálatra kérem Önt, legyen közvetitő tiszteletünk és szeretetünk alkalmi kifejezésénél; most 22-én lesz a nevenapja.”
Ezekből állott akkoriban Jókai összeköttetése régi családjával.
A svábhegyi villa felerészben Fesztyné nevén áll, ezt a jussát valamely előző igen jó becslés alapján készpénzzel megváltja, igen tekintélyes összeget fizettet ki Fesztyéknek, ami azokat abba a helyzetbe juttatja, hogy az itteni kellemetlen helyzet elől Firenzébe vonulhassanak. Megkér engem, hogy gondoskodjam valamely 12.000 frtos hátralékösszeg 720 frtos kamatterhének további kifizetéséről Fesztyék javára, magára vállalja a kis Feszty-gyermek élet- és kelengye-biztositásának további törlesztését.
Mindezeknek elintézése végett sürün kellett Feszty Árpáddal érintkeznem, ami nekem mindig csak élvezet volt, mert Feszty Árpádban müvészi kvalitásai mellett igen kedves tulajdonságok, zseniális eredetisége mellett szép, magyaros társas-szokások voltak. Kitünő causeur, nagyszerü mulató volt. Bizonyára ő is meggyőződött arról, mennyire igyekszem ezek között az áldatlan viszonyok között nemcsak mindkettőjük nevének diszét megóvni, hanem lényegileg is mindent megtenni, amit az igazság és méltányosság és a hajdani szeretet és rokonszenv megkivánt. Mikor több, mint egy évi távollét után visszatért Budapestre, nyilt házat vitt a Bajza-utcai villában és ellentétben egykori érthetetlen viselkedésével, sulyt látszott helyezni arra, hogy estélyein én is megjelenjek.
Amennyire abban a sajátságos helyzetben, amelybe Jókai bizalma juttatott – az egyik részen tartózkodtam a legcsekélyebb beleszólástól és beavatkozástól, épp ugy a másik részen mindig az engesztelődés szellemében óhajtottam közvetiteni és közbenjárni.
Valamelyik alkalommal, bizonyára besúgások folytán, valamely okból nagyon megharagudhatott Jókai nevelt leányára, Hegedüs Sándornéra, mert egyik nap egy általa koncipiált levéllel állitott be hozzánk és felkért, hogy ezt mi, mint társulatunk hivatalos levelét küldjük el Hegedüsnének. Már a cimzés is furcsa volt. Az összes cimekkel teleaggatta, mik egy miniszter nejénél applikálhatók. A levélben azt kellett volna közölnünk, társulatunk elnökének, dr. Jókai Mórnak felszólitására, hogy a Hegedüsné által létrehozott elzüllött gyermekek ápolására szolgáló jótékonysági intézet előmozditására 2000 koronát küldünk be, melyet emlitett megbizónk neje nevére kiván alapitványképpen bejegyeztetni.
Én átvettem a levelet, félretettem iróasztalomba és ugy 2–3 hét mulva értesitettem Jókait afelől, hogy helyesebbnek találtam azt el nem küldeni: mert elvégre is nem ő van hivatva jótékonysági akciókat jelentős alapitványokkal támogatni, bizza ezt a nagyvagyonu emberekre. Ha ő ezeket figyelmezteti kötelességeikre, akkor nagyobb szolgálatot tett az ügynek, már pedig nem egy ilyen intézményt az ő ékesen szóló felhivásai hoztak világra, talán éppen a szóban forgót is.
Jókai rám nézett, igazat látszott nekem adni, de még egy kissé határozatlan volt. Akkor eszembe jutott egy hasonló természetü ügye, mely pár évvel azelőtt megfordult kezemen és melyre egy jóizü megjegyzése folytán visszaemlékeztem. Pár éve volt annak, hogy egyszer a Svábhegyről levélben felkért, hogy a Stefánia özvegy trónörökösné ő fensége védnöksége alatt álló Fehér kereszt-egylet által alapitott lelencház javára “első felbuzdulásában” felajánlott egyezer forintot fizettessem be az egyleti pénztárba. “Pedig mondhatom, – irja – hogy semmi aktiv részem nincs ez intézmény létrejövetelében.”
Ezt a históriát emlékezetébe hoztam – mire ő teljesen megnyugodott és helyeselte, sőt megköszönte eljárásomat.
*
Olyan módon, mint a Hegedüsné-féle levéllel, mindenféle vélt vagy képzelt apró tűszúrásokat akart Jókai a maga romantikus módja szerint elintézni, mert azok őt annál jobban bántották, minél jobban meggyőződött róla, hogy a külföldön egészen másként fogták fel az ő lépését, mint idehaza.
Jókai világhires ember volt, igy nem csoda, hogy házasságának hire és ennek regényes körülményei a külföldi sajtóban is nagy szenzációszámba mentek – az egész világ sajtója foglalkozott vele, ott is elhangzottak a legkülönfélébb vélemények, de azok inkább Jókai mellett, mint ellene hangzottak.
A külföldön hősies vállalkozás számba ment a dolog, pártjára keltek Jókainak és amikor hirül vették azt, hogy “Öreg ember nem vén ember” cimü, éppen akkor közzétett regényében voltaképpen a saját maga házassága problémájával foglalkozik, jóformán minden nyelvre siettek ezt átültetni; előkelő lapok tárcaregénynek, kiadók könyvalakban gyorsan megjelentették a munkát és Jókainak egyetlen korábbi művéről sem irtak oly terjedelmes és részletes ismertetéseket, mint erről a könyvéről. A “Figaro,” a “Gaulois” a “Corriere della Sera”, a “New-York Herald”, a “Sun”, a “World” – a világ legnagyobb lapjai hasábokra menő cikkeket közöltek róla. Ezzel a könyvvel érte el Jókai első valóságos nagy világsikerét.
Örült ennek ugyis mint iró – ugyis mint fiatal férj, aki az itthoni véleményeknek szembeszegezhette az egész külföld ellenkező állásfoglalását. A külföld nem tudhatta, vagy legalább is nem érezhette át a maga egész mélységében, hogy mije Magyarországnak Jókai és igy csodálkozott azon, hogy itt nincs mindenki azon a véleményen, hogy a Jókai házassága kizárólag az ő magánügye.
Hiszen a megértőbbek, higgadtabbak lassanként itt is beletörődtek a dologba és emelkedtek itt is hangok, melyek elitélték a Jókai kegyetlen meghurcolását, családi dolgainak nyilvános tárgyalását, de a régi hév, a régi szeretet már ezekben sem lángolt, a nimbusz elhalványult és nem segitett ezen már az sem, midőn Franciaország legnagyobb élő irója hatalmas védőszóval jött Jókai segitségére.
Zola Emil egyik estélyén nyilatkozott Jókairól és házasságáról, és felhatalmazást adott arra, hogy nyilatkozása közzététessék. Ebben egyebek között a következőket mondja:
“Nagyon szeretem és csodálom Jókait (zsokét). Csak azokat a műveit ismerem, amelyeket leforditottak franciára, de az, amit tőle olvastam, a forditás tökéletlenségei és hiányossága ellenére is élénk vágyat keltett bennem, hogy megismerjem összes munkáit. Sajnos, ez a vágyam nem mehetett teljesedésbe.
Jókai epikus költő. Hazájának dicsőségét és szerencsétlenségeit, reménységeit és bánatát irta meg regényeiben. Nagyon is meg tudom érteni, hogy honfitársai annyira szeretik és imádják. Magyarországnak az utolsó ötven évben sok nagy embere volt. Kossuth Magyarországnak a hérosza, Petőfi a Pindárja, Jókai a Homérja. Egy fiatal nemzet, mely egy félszázados történetének egy lapjára három ilyen nevet tud felirni, méhében nagy termékenység csiráját rejti, melyek biztositják a jövőjét.
Jókai életfriss öregségével megvalósitja azt az ideált, melyet magamnak a költőről alkottam, aki lángeszének erejét egészséges testben tudta megőrizni. A fizikum hanyatlása, mely szükségszerüen maga után vonja a szellemi hanyatlást, mindig szomoruságra hangol. Én a költők számára halhatatlan ifjuságot álmodom és Jókai egyike azoknak a keveseknek, akik ezt az álmomat valóra váltják, mivel a maga öreg hetvenöt esztendejéhez félelem nélkül hozzá merte adni egy szeretett asszonynak fiatal husz esztendejét. És a mi ebben a házasságban, amelyet a nyárspolgárok bizonnyal őrültségnek mondanak, engem legjobban meghat, az a fiatal feleségnek odaadása a férj iránt, aki a lángész örök szépségével bilincselte le őt. Mi franciák is regélhetünk különben egy ilyen házasságról, a Michelet-éről. Madame Michelet, aki csak nemrég halt meg, hosszu özvegységét ama férfiu emlékének kultuszában töltvén el, akinek nevét oly méltóságteljesen viselte, alig volt huszéves, amikor férjhez ment a hatvanadik életévet tulhaladott nagy történetiróhoz. És Madame Michelet, ez a fölségesen szép asszony, sohasem bánta meg, hogy a maga fiatalságát odafüzte férjének dicsőséges vénségéhez. Azt hiszem, hogy Jókainé ugyanugy érez, mint Michelet asszony.”
Jókait mélyen meginditotta Zolá-nak elismerése és levélben köszönte meg a francia mesternek, hogy pártjára kelt. Ebben a levélben lelke minden gyöngédségével kifejezést adott fájdalmának és keserüen panaszkodott, hogy házassága óta üldözik, mint medvét nagy falkakisérettel; üldözik, mert volt bátorsága szeretni és az a boldogság érte, hogy viszontszerelemre talált.
Zola levelét a magyar lapok mind közzétették, aminthogy ebben az ügyben Jókai pályatársai, a magyar irók és ujságirók jóformán az egyedüliek voltak, akik melléje álltak – de már ez sem birta megforditani a közönség hangulatát. Nem lehetett azt megváltoztatni.
Itt már csak az idő segithet – talán.

Jókai Párisban
Bármint is gondolkodtak egyesek, állandóan haragot tartani Jókaival mégsem lehetett, mert nagy szüksége volt rá az országnak.
Párisban nemzetközi versenyre készültek a világ nemzetei az évszázad fordulóján.
A magyar kormány a volt kereskedelmi minisztert, Lukács Bélát bizta meg a magyar kiállitás előkészitésével és midőn Lukács Béla körülnézett, hogy mi az, ami különlegeset és jelentőset bemutathatna Párisban, mi az, ami jellegzetesen képviselheti Magyarországot, valami, ami eltérő más nemzetekétől, ami tősgyökeresen magyar – akkor szeme megakadt Jókai Móron és az ő oeuvre-jén.
Ő volt Magyarország parádés embere – őt akarta bemutatni Párisban az ő munkásságában, az ő 50 év alatt megirt könyvtárával, világhirnevével, rendkivüli poziciójával.
A kormánybiztos levelet irt hozzám, elmondta benne röviden szándékát és kért, hogy ennek az ügynek megbeszélése végett keressem fel. Első találkozásunkkor részletesen kifejtette tervét és kérte közremüködésemet, amit én természetesen készörömest megigértem.
Arról volt szó, hogy önálló helyiségben kiállitsuk Párisban Jókai összes műveit a nemzeti diszkiadásban, hogy bemutassuk páratlan termékenységét, továbbá műveinek összes idegen nyelvü forditásait, hogy demonstráljuk világelterjedtségét, végül összes emléktárgyait, melyeket a nemzet szeretete jubileuma alkalmából összehordott, hogy igazoljuk, miként tudja megbecsülni a magyarság az ő legelső szellemi héroszát.
Ezek közül legnehezebb volt az idegen nyelvü forditások összegyüjtése. Ezt kellett nekünk elsősorban magunkra vállalnunk. Ugy fogtunk hozzá, hogy egy-egy körlevelet szerkesztettünk francia, angol és német nyelven, ebben kifejtettük a Jókai-kiállitás célját és programmját és azt a válaszra szolgáló lappal együtt szétküldöttük a világ összes civilizált országaiba mindazoknak a kiadóknak, akik a bibliografikus munkák jelzése szerint mint Jókai-müvek kiadói szerepeltek, vagy akikről fel volt tehető, hogy utbaigazitással vagy bármi egyéb módon az ügyet előmozdithatják. Az óriási távolságnál fogva és mivel némely helyre többször is kellett fordulnunk – ez a gyüjtési munka hónapokat vett igénybe – végre is azzal az eredménnyel járt, hogy néhány száz kötet gyült össze a világ különböző nyelvein. Teljes a gyüjtemény nem volt – de mégis elég gazdag. Érdekes, hogy legtöbb bajunk a német kiadásokkal volt. Ezekből alig birtunk valamit megszerezni, mert Jókai műveinek német kiadásai végleg elfogytak. Itt végül már csak ugy lehetett segiteni, hogy Jókai hajdani német kiadójának fia, dr. Gustav Janke kölcsönadta magánkönyvtárából a Jókai-művek egyetlen meglevő diszkötésü példányát.
Jókai maga nem szivesen vált meg emléktárgyaitól, de hát körülbelül egy esztendőre mégis át kellett azokat adnia a magyar államnak. Jókai nagyon féltette a pótolhatatlan ereklyetárgyakat a hosszu utazás esélyeitől és Lukács Bélá-nak ismételten meg kellett őt nyugtatnia és biztositania afelől, hogy ezek illetékes szakférfiak felügyelete alatt a leggondosabb csomagolásban fognak oda és vissza küldetni, odakinn pedig ugy megőriztetni, ahogy nagybecsü kincseket őrizni szokás.
Igy jött létre a Jókai-szoba a párisi kiállitáson, a kiállitás magyar osztályának egyik legérdekesebb része, az összes nemzetek irodalmi jellegü kiállitásainak clouja.
Mi a kiállitás látogatói részére egy kis füzetet adtunk ki francia nyelven, melyben Jókai életét irta meg élénk, szines, eleven essayben dr. Molnár Géza. A füzet egyuttal Jókai összes munkáinak cimeit tartalmazta s a különböző nyelvü forditások felsorolását is. A füzetet ingyen megkapta a Jókai-szoba minden látogatója; egyébként annyira kapós volt, hogy hamarosan utánnyomásról kellett gondoskodni.
Tervbe volt véve, hogy a Jókai-kiállitás megnyitására Jókai is kiutazik Párisba és hogy én elkisérem. Utóbb, minthogy a kiállitás csak nem akart elkészülni, Jókai felkért, hogy én előbb utazzam ki és nézzek utána a dolognak. Ez igen célszerünek is bizonyult, mert az ottani kirendeltségnek minden ügybuzgalma mellett, különösen a könyvkiállitással, még igen sokára nem készültünk volna el, mert nem volt hozzáértő ember, aki ott mindent osztályozzon és elrendezzen. Mikor azután kimentem, a zsüri-tagként kiküldött Gerő Lajos-sal nekifogtunk, pár nap alatt rendbehoztuk az egész magyar könyvosztályt, igen szépen elrendeztük a Jókai-szobát, ugy, hogy már egy hét mulva megsürgönyözhettem Jókainak, hogy jöhet. Junius közepén ki is jött és az alatt a két hét alatt, melyet Párisban töltött, szinte folytonos ünneplés tárgya volt.
Párisban élő két ujságiró hazánkfia, Borostyáni Nándor és Székely Béla, készitették elő nagy szeretettel a Jókai fogadását és ha annak során fordultak is elő hibák, nagyjában mégis meg lehettünk elégedve azzal a tiszteletadással, amelyet vele, magyar iróval szemben ezuttal első izben tanusitott a francia irodalom éliteje.
A Société des gens des lettres, a francia irók ez előkelő társasága külön fogadó-bizottságot küldött ki, amelynek tagjai voltak: Charles Beauquier, Paul Hervieu, Leon Bourgeois, Henri Lavedan, Jules Claretie, Dr. Pozzi, Gaston Deschamps, Marcel Prévost, Anatole France, Robert Fleury és Hérédia. Ez a bizottság fényes lakomát rendezett a remek Cubat-féle helyiségben a Champs Elyséen, amelyen többek közt részt vettek Jules és Georges Claretie, Tony Robert Fleury, Theuriet, Mounet-Sully, Gaston Paris, Catulle Mendés, Yves Guyot, Mélet, Henry Fouquier és még többen a francia irók és akadémikusok közül és néhányan közülünk, ott levő magyarok közül. Olyan volt ez a társaság, amelyre joggal mondhatta Jókai: “Magam körül egy egész zodiákusát látom a legfényesebb csillagoknak.” A francia demi-dieuk, a félistenek társasága volt az.
Ezen a lakomán értesitette Paul Hervieu Jókait arról, hogy a francia irók társasága megválasztotta tiszteleti tagjául és emlékérmet veretett tiszteletére, amelyet legközelebb át fognak neki adni. Az emlékérmen rajta lesz a szabadság géniusza, tölgyág és olajág futja azt körül, hogy ebben az allegóriában a nagy iró az emberiségre hasznos, szép pályafutásának jelképeit lássa.
Azok a franciák, akik nem hivatásos politikusok és szónokok, rendesen nem beszélnek szabadon; itt is irásból olvasták fel beszédeiket Hervieu, Claretie, Mélet és mások. Méltán nagy csodálkozást váltott ki tehát, amidőn felállt Jókai, az idegen, és egy reá nézve teljesen szokatlan, idegen nyelven szabadon és lendületesen előadta az ő szép és mélységes tartalmu válaszát. Válaszában elmondta, hogy ő mostanában készült egy értekezést irni a költészetről a politikában, amelyben ki akarta fejteni, hogy egy nemzet költőinek nemcsak az a kötelességük, hogy a közönséget mulattassák, hanem joguk és kötelességük az is, hogy belevegyüljenek a nagy politikai küzdelmekbe. Itt rájött arra, hogy tévedett, midőn megkezdett értekezésében helyet akart követelni a költészetnek a politikában.
“Nem fogom azt tenni. Nem fejezem be ez értekezésemet. A költészet a politikában jó nekünk, kisebb befolyásu nemzetnek, de a nagy nemzetek költőinek és iróinak más hivatásuk van, mint magukat indigénákká tenni a törvényhozás tartományában, mikor nekik egy nagy régiójuk van, melyben ők maguk autochtonok. Franciaországban az irodalom hatalom saját erejéből. Nektek, francia költőknek és iróknak elég okotok van, csupán hivatástoknak élni. Az irodalom piedesztálja elég magas, hogy arról leszállni, bárha a szónoki emelvényre is, ne kivánkozzatok. A toll és a szellem diadalmaskodik a szónoki székek és a törvényszékek fölött. A francia irók nem kivánhatják babérkoszorujukat felcserélni a politikusok tövises koszoruiért. Én meg volnék vele elégedve, ha a költészet érvényesülne egyedül az irodalomban.”
Jókai beszédének óriási hatása volt, egyszerre meghóditotta a sziveket. Másnap az egész párisi sajtó visszhangzott a Jókai dicsőségétől. Gaston Deschamps és Xavier Mélet hosszu cikkekben méltányolták Jókai jelentőségét. Leginkább meghatotta őket az, hogy mennyire tisztelte a magyar nemzet Jókait, hogy tudta őt ünnepelni, létrehozni a 100 kötetes nemzeti diszkiadást. Az egyik azt irja, hogy sem az öreg Dumas, sem Victor Hugo, nemzetük bálványozott irói, nem értek el ily könyvkereskedői sikert, mint Jókai.
A francia köztársaság elnöke, Émile Loubet, felkérette Jókait, hogy látogassa meg. Jókai, Mélet társaságában, meg is jelent egy hosszabb audiencián Loubet-nál, aki a francia nemzet tiszteletét tolmácsolta neki. Velem együtt felkereste Jókai az ő francia kiadóját, a Hachette-cég elnökét, Fouret-t, aki megmutatta nekünk az óriási établissement-t.
A diszlakomának következménye volt, hogy azután mi magyarok még egy lakomát rendeztünk Jókai tiszteletére, amelyre viszont mi hivtuk meg francia barátainkat. A Jókai-ünneplés, ha nem volt is oly lármás, aminő módon mi az ilyen ünnepeket itthon szoktuk rendezni, francia módon előkelő és ragyogó volt – Jókainak utolsó nagy sikere az életben.
*
De ezt a sikert sem élvezhette zavartalanul. A franciák teljes mértékben felfogták a Jókai-összkiadás jelentőségét, monumentalitását. A kiállitás juryje a legnagyobb kitüntetést, amelyet módjában volt adni, a Grand Prix-t, a párisi világkiállitás nagydiját épen ezért nekünk itélte meg, kifejezetten a Jókai diszkiadásáért. Mi voltunk az egyetlen kiadók a világon, akik ezt a nagy kitüntetést megkaptuk. Az egész világon mindenütt ezt a körülményt a maga jelentőségéhez képest megbecsülték volna és ebben a nemzeti kultura nagy diadalát látták volna. Nálunk az ellenkező történt. A dolognak kiváló jelentőségét a kasztlizó rendszer nem birta felfogni, ellenben meglátta azt, hogy egy aránylag fiatal kiadóvállalat megkapta a legnagyobb kitüntetést, régi érdemes vállalatok pedig ebben nem részesültek. Ez nem volt összeegyeztethető a sablonokkal, ezt nem lehetett annyiban hagyni.
Mindenekelőtt megtámadták a párisi jury-nek magyar tagját ahelyett, hogy ovációkban részesitették volna azért, hogy az ő osztályában érte Magyarországot ez a nagy kitüntetés. Azután meggyanusitottak bennünket, akik pedig soha sem pályáztunk sem erre, sem más kitüntetésre, végül pedig, hogy a támadásoknak valami objektiv szinezete legyen, azt mondották, hogy a nagydijat voltaképpen magának Jókainak kellett volna megkapnia.
Ezek a különféle támadások az Országos Iparegyesület hivatalos közlönyében összpontosultak, igy tehát ott voltam kénytelen velük szembeszállni és rámutatni arra, hogy a világkiállitás pártatlan jury-je nem akarhatott más érdemesebb cégeket degradálni, amidőn nekünk juttatta a Grand Prix-t, nem akarhatta ezt annál kevésbbé, mert mi ki sem állitottunk jóformán egyebet a nagy Jókainál. A kiállitás jury-je dokumentálni akarta azt, hogy száz kötetes Jókai-kiadásunk a magyar kultura legfényesebb diadalai közé számitandó. Ha e diadal külső jelvénye, mint e nagy mű létrehozóinak, nekünk jut osztályrészül, ebből magunknak nagyobb részt nem vindikálunk, mint aminő bennünket joggal megillet.
Rá kellett térni arra is, hogy:
“Az a körülmény, hogy e korszakos irodalmi vállalat a magyar közönség fenséges lelkesedése folytán, mellyel legnagyobb élő költője ünneplésének eszméjét felkarolta, oly körülmények között jött létre, hogy “a kiadója még nem is hozott áldozatokat” – csak egy igen nagy és nyomós okkal több arra, hogy e kiadást fényes diadalnak tarthassuk, sőt a legfőbb ok arra, hogy e diadal részesévé a kiadó is tétessék.
A fenkölt lelkü, de józan eszü külföldi kiadók szemében egy irodalmi vállalat elbirálásánál az anyagi siker az első és legtermészetesebb szempont és beteges, sőt perverz az a nálunk meggondolatlanul és, sajnos, gyakran kifejezésre jutott nézet, mely egy kiadó működésének méltatását az általa hozott áldozatoktól és nem az általa elért sikerektől teszi függővé.
A párisi jury is azért ült össze, hogy a könyvkiadók osztályában könyvárusi és irodalmi sikerekről mondjon birálatot, nem azért, hogy balsikereket, vagy bukott irodalmi vállalatokat itéljen meg és osztályozzon. Minden kiadó, Magyarországból is, a maga legsikerültebb termékeit küldte ki a világversenyre, miért kellett volna éppen nekünk véka alá rejtenünk a mi legszebb, legsikerültebb termékünket, mely véletlenül az irodalmi össztermelésnek is legjelentékenyebb terméke.”
Az ellen a felfogás ellen, hogy a kitüntetést magának Jókainak kellett volna megadni, tiltakozott maga a józan ész, de Jókai felkérésére tiltakozásomban erre is ki kellett térnem, mert hiszen nem lehetett hallgatással mellőzni azt a felfogást, amely oda konkludált, hogy Magyarország legnagyobb költőjének egy indusztriális kiállitás iparosokból és üzletemberekből álló juryje adjon kitüntetést regény- és versirásért.
“Hát van olyan jury a világon, mely irókat osztályoz s kis és nagy dijakkal jelöli ki helyzetüket a világirodalomban? Hát van önnek tudomása arról, hogy Zola, Bourget, Lavedan, Sudermann, Spielhagen, Hauptmann, Kipling, Tolsztoj, Björnsterne Björnson, Mark Twain, Ibsen vagy más nagy irók regényeiket és szinműveiket elküldték volna a párisi világkiállitásra, hogy az ott működő nemzetközi juryk itéletet mondjanak fölöttük?”
Amennyire örült Jókai annak, hogy az ő munkája részesült ebben a világraszóló kitüntetésben, annyira bántotta, hogy itthon ebben is gáncsolni valót találtak.
Bántotta, hogy minket méltán elkedvetlenitett a dolog és szeretett volna valamely módon ennek az értelmetlen támadásnak ellensulyozásául valami jóvátételről gondoskodni. Neki könnyü lett volna még akkori helyzetében is, csak egy szavába került volna a kormánynál és megszerezhette volna azt a kitüntetést, amelyre ő gondolt. Kértem, hogy ne tegye. Sem akkor, sem ma nem fektettem sulyt az olyan “kijárt” kitüntetésekre, mások pedig Magyarországon nincsenek vagy felettébb ritkák.
Arról, hogy akkor a Jókai jubiláris kiadása cimén egy magyar kiadóvállalat, egyetlen az egész világon, megkapta az eddigi legnagyobb világkiállitásnak legnagyobb diját, azok, akik e könyvet olvassák, talán most vesznek tudomást először, mert a hivatalos lap közlésén és a “Magyar Ipar” polémiáján kivül erről soha emlités nem történt. Mi gondosan kerültük ennek a körülménynek megemlitését, soha semmiféle nyomtatványon nem szerepeltettük ezt a megtisztelő tényt, mert a tapasztaltak után ennek felemlitését nem tartottuk izlésünkkel megegyezőnek. Most azért elevenitem fel ennek a régi esetnek emlékét, mert hozzátartozik az akkori viszonyok megbirálásához, talán még a maiakéhoz is.

Bajok és kellemetlenségek
A párisi Jókai-ünneplés a magyar sajtóban élénk visszhangra talált. A lapok megint kimeritően foglalkoztak Jókaival, dicsőitve őt, mint aki nemzetére ily diszt hozott. A pesti irók ünnepélyesen készültek Jókait fogadni hazajövet, de ő kitért az ünneplés elől. Minél ragyogóbbak voltak a párisi napok, annál szembeszökőbb volt Jókai szemében itthoni helyzete, a közönségnek még mindig ellenséges, vagy legalább is passziv magatartása. Ez őt elkeseritette, emberkerülővé tette, nem érintkezett jóformán senkivel, csak kiadójával. Nem is igen irt. Ezek az esztendők, életének utolsó négy éve, voltak termékenység szempontjából leggyengébb évei.
Azután jött egyik kellemetlenség a másik után. 1902 elején kellemetlen és kinos összeütközése támadt Jókainak egyik lappal, melynek munkatársa volt. Ez a lap ugyanis polémiába keveredett egy politikai kérdés felett egy másik lappal, melynek Jókai ugyancsak munkatársa volt. Arról volt szó, hogy Ferenc Ferdinánd főherceg elmegy Szentpétervárra és magával viszi az országgyülés egyik párttöredékének a vezérét. Ebben a kérdésben a képviselőházban is nagy viták keletkeztek, a sajtóban is ellentmondó cikkek jelentek meg. Az mellékes, mi volt az egyik lap álláspontja és mi a másiké, a tény az volt, hogy Jókainak egyik állásponthoz sem volt semmi köze. Évek óta köztudomásu volt, hogy még az ő főszerkesztése alatt megjelenő lapnak politikájába sem avatkozik bele és hogy e két lap között keletkezett polémiáról talán tudomása sincsen. Ily körülmények között csodálni való volt, hogy az egyik érdekelt ujság kiadója, hivatkozással a Jókaira nézve beállott inkompatibilitásra, ez esetből kifolyólag hirtelen felbontotta a vele kötött szerződést és lemondott az ő további közremüködéséről.
Jókait módfelett bántotta ez, mert ebből is csak azt vélte kiolvashatni, hogy az ő munkái többé nem kellenek a közönségnek. A kiadócég levelét ürügynek tekintette arra, hogy tőle, a regény- és elbeszélés-irótól megszabaduljon a lap.
De módfelett bántotta ez a magyar ujságirók egyetemét is. Azonnal összeültek egyesületükben és oly határozatot hoztak egyhangulag, mely a Jókai Móron esett sérelmet visszautasitja.
A határozat egyben biztositotta Jókait az egész magyar sajtó, az egész közvélemény, az egész magyar nemzet szeretetéről, ragaszkodásáról és hüséges kegyeletéről.
Ezuttal az egész közvélemény a sajtó mellé állott és igy ennek az igen kellemetlen ügynek Jókaira nézve az az örvendetes eredménye volt, hogy még egyszer magáénak tudhatta közönségét, ha ily sérelem árán is.
Nem sokkal ezután, ugyanez év április havában ujolag egy botrány középpontjába jutott a Jókai neve, teljesen ártatlanul. Ezuttal a képviselőházban keletkezett a vihar. A költségvetés tárgyalásánál történt. Wlassics Gyula, akkori kultuszminiszter helyénvalónak találta, hogy Jókai azt az összeget, melyet 17 éven át, mint az “Osztrák-Magyar Monarchia” magyar főszerkesztője kapott, továbbra is tiszteletdijul élvezze a munka befejezése után, még pedig a költségvetés terhére. Ezt a költségvetésben indokolta is Jókainak a mű létesitése körül és általában a hazai irodalom terén szerzett kiváló érdemeivel. A pártpolitika ezt a tételt kikezdte. Azt állitották többen a néppártból, hogy ez a tétel be van csempészve a költségvetésbe. Oly nyilatkozatok estek azután, amelyek nem voltak méltók sem Jókaihoz, sem a magyar parlamenthez, sem az illető szónokokhoz. Tetőpontra hágott a megbotránkozás, amidőn az öreg Madarász József felrohant az előadói székre és onnan beleharsogta a terembe, hogy “Én nevezett Jókai Mórt hazám ellen vétkes egyénnek esmérem...” Óriási vihar tört ki erre és tombolt mindaddig, amig az egész ház módját nem ejtette annak, hogy Jókainak a legteljesebb elégtételt szolgáltassa. Másnap az egész sajtó Jókairól vezércikkezett. A Jókai fénye és dicsősége ujra a közvélemény elé állittatott. Az összes lapok szebbnél-szebb cikkekben versengtek, hogy a nemzet kegyeletén ejtett sérelmet helyrehozzák, hogy pellengérre állitsák azokat, akik elfogult pártszempontokból rendezték ezt a botrányt és igen helyesen állapitotta meg ez alkalommal irt szép vezércikkében Vészi József: “Ha Jókai a mienk, az egész magyar nemzeté, hát ma az egész magyar nemzet megmutatta, hogy ő is a Jókaié.”
Kezd világosodni. Kezd ujra derengeni. Jókai ujra az érdeklődés központja, a közönség kezdi belátni, hogy talán igazságtalan volt vele szemben. Mind nagyobb mértékben szaporodnak hivei, visszatérnek tisztelői. Hiszen nem lehetünk el a parádés ember nélkül. De már késő. Az örökké fiatal Jókait az utolsó évek bánata megöregitette. Már nem igen tud örülni a beállott fordulatnak sem.
Mikor néhány évvel azelőtt Ibsen nálunk járt és Jókait meglátogatta, az Ibsennél három esztendővel idősebb Jókai, ámbár akkor beteg volt, oly benyomást tett a nagy norvég költőre, hogy bánatosan megjegyezte: “Ha még egyszer oly fiatal lehetnék, mint aminő Jókai.”
Most már nem mondaná ezt Ibsen. Jókainál is beállott a szenilitás. Több jel mutat erre. Egy nap feljön hozzánk egy magyar iró és azt ujságolja, hogy Jókai a zálogházba küldte azt az aranytábláju albumot, melyet Budapest főváros a jubileum alkalmából neki átnyujtott és amely az ő diszpolgárrá való választásáról szóló okmányt tartalmazta. Mi nem akartuk elhinni. Lehetetlen pletykának minősitettük a hirt.
Más alkalommal azt a hirt hozták, hogy Jókai nyilván anyagi zavarokkal küzd. Sehogysem hihettük el, hiszen állandóan tetemes jövedelmei voltak és még azokon felül is időnként előlegeket vett fel.
De más is történt. A Wodianer-cég kiadásában megjelenő “Magyar Könyvtár” egy pár Jókai-füzetet tett közzé, amelynek közzétételéhez nyilván nem volt joga. Többek között egy-két füzetben közzétett oly Jókai-irásokat, amelyek a száz kötetes nemzeti diszkiadásból kimaradtak, mert Jókai azokat a hátrahagyott iratokba szánta. Több füzetben azután olyan munkák jelentek meg, amelyeknek kiadásához csak a Franklin-Társulat-nak volt joga a maga népszerü gyüjteményében. Igaz, hogy ezek az utóbbiak, igy nevezetesen: “A nagyenyedi két füzfa”, a “Népvilág” és “Az uj földesur” csak kivonatokban jelentek meg, jegyzetekkel és magyarázatokkal ellátva, mint ugynevezett iskolai kiadások, mégis nyilvánvaló volt, hogy itt szerzői jogbitorlás esete forog fenn, mert a Franklin-Társulat nem adott a cégnek felhatalmazást ezeknek közrebocsátására.
Ez a kérdés teljesen tiszta volt, de szó fért a másikhoz, ahhoz, vajjon kiadhatók voltak-e olyan egyes adalékok, mint pl.: a március 15-iki szózatok, az emlékbeszéd Rudolf trónörökösről és mások, amelyek a nemzeti diszkiadásba egyáltalán nem voltak belefoglalva és amelyekről fel lehetett tenni, hogy Jókai azokat talán hátrahagyott iratai közé sem óhajtja felvenni. Mindenesetre megdöbbentő volt ezeknek a füzeteknek a közrebocsátása, valami nem látszott itt rendbenlevőnek; ránk, mint a Jókai összes műveinek kiadóira nézve feltétlenül sérelmes volt, hogy e kiadásról egyáltalában előzőleg tudomásunk nem volt.
A Franklin-Társulat azonnal keresetet inditott a Wodianer-cég ellen. Mi kérdéssel fordultunk Jókaihoz az ügy mibenléte felől, ő nem tudott kellő felvilágositást adni. Valamit beszélt arról, hogy őt ugy informálták, neki joga van bizonyos tárgyu és tartalmu irásait ugynevezett “iskolai kiadások” részére átengedni a “Magyar Könyvtár” részére és ő hitelt adott ennek az információnak. Át is engedett tiz vagy több füzetet, füzetenként 200 koronáért.
Már ennek az összegnek csekély volta is nyilvánvalóvá tette, hogy Jókai jóhiszeműségével visszaélés történt, mert hiszen neki velünk megkötött szerződése szerint sokkal, de sokkal nagyobb tiszteletdij járt volna ezekért a mi külön kiadásunkban, a mellett, hogy a Nemzeti kiadásba való felvételük esetén ezeknek a füzeteknek a tartalma állandóan jövedelmezett volna Jókainak vagy jogutódainak. Nyilvánvaló volt, hogy a Franklin-Társulat kiadásaiból átvett füzetekre nézve is tévedésbe ejtették, mert a Franklin-Társulat köteles példányonkénti honoráriuma is tetemesen tulszárnyalta azt a 200 koronás füzetenkénti tiszteletdijat.
Jókai nyilatkozataiból kitetszett, hogy ő valami iratot, szerződést, vagy nyilatkozatot aláirt, de nem volt tisztában vele, hogy mit ir alá. Minthogy Jókai utján ez ügyben tiszta képet alkotni nem lehetett, a “Magyar Könyvtár” szerkesztőjéhez fordultunk. Ő tőle azután azt a felvilágositást kaptuk, hogy a “Nemzeti Diszkiadás” századik kötetében a bibliografiában felsorolt mindazokat a munkákat jegyzékbe foglalta, amelyek az összkiadásban nem jelentek meg. Ezekből azután tárgykör szerint körülbelül 10 füzetet állitott össze és abban a hiszemben, hogy ezeket Jókai nem akarja megjelentetni a maga munkái sorában, ajánlatot tett Jókainak, hogy adja ki ezeket a “Magyar Könyvtár”-ban. Igy jött létre Jókai és a “Magyar Könyvtár” kiadója között az a bizonyos szerződés.
Bármint állott a dolog, az az egy bizonyos volt, hogy ez a szerződés és minden, ami vele kapcsolatos volt, Jókaira nézve felette káros, mert hiszen lehetetlenné tette mindenekelőtt az ő kiadásának kiegészitését a hátrahagyott iratokkal, ami pedig határozott szándéka és akarata volt, amire nézve vele szemben kötelezettségben is állottunk.
Nekünk tehát kötelességünkké vált ezekről a körülményekről Jókait felvilágositani, aki belátta, hogy kellemetlen helyzetbe hozta magát azzal az engedéllyel a Franklin-Társulattal szemben is, velünk szemben is, de legfőként saját magával szemben.
Felkért ennélfogva, hogy ebből a helyzetből valami módon segitsük ki, sőt még tovább ment, amidőn felismerte azt az egészen lehetetlen szituációt, amelybe a “Magyar Könyvtár” szerződése utján jutott, felkérte Vészi József-et és Sebestyén József-et, hogy az ő képviseletében kövessenek el mindent ennek az ügynek helyrehozására.
Hosszu és kinos tárgyalások kezdődtek a Wodianer-céggel. Már-már ugy volt, bár társulatunk szerzői és kiadói jogaiból lényeges engedményeket tett, csak azért, hogy Jókai a kellemetlenségektől megszabaduljon, hogy a per még sem lesz kikerülhető, mert a Wodianer-cég a maga irásba foglalt jussáról nem akart lemondani. A mi célunk az volt, hogy a szerződések hatályon kivül helyeztessenek, mert csak ugy szabadulhat meg Jókai abból a helyzetből, amelybe az által jutott, hogy olyan jogok felől rendelkezett, amelyek nem illették meg.
Igen hosszu és kinos tárgyalások után végül mégis sikerült oly megállapodást létesiteni, amely a “Magyar Könyvtár” eddigi publikációit tudomásul véve, a jövőbeni ilynemü kiadásokat eliminálja.
Kellemetlen és érthetetlen ügy volt, ezt Jókai legjobban érezte és tudta, mióta a dolog egész mibenlétében fel volt előtte deritve. Ismételten megköszönte mindenkinek, aki ez ügy tisztázásában és barátságos elintézésében segitségére volt, baráti közremüködését. Hozzám a következő levelet intézte akkor:
“Kedves Barátom! Midőn Neked szivem szerint megköszönöm, hogy a kinos Wodianer-ügy végleges elintézésével lelkemet megnyugtattad, arra kérlek, légy szives engemet becses látogatásoddal megtisztelni. Én oly gyönge vagyok, hogy egész nap fekszem, csak dolgozni kelek fel. De a dolog is véget ér, a regényemet befejeztem, annak a kéziratát akarnám Neked átadni. Jövő hó 2-ikán elutazom családostul Abbáziába, hosszabb időre. Addig óhajtanék veled beszélni. Igaz baráti üdvözlettel maradok
Budapest, 1903 február 24.
hű barátod, Jókai Mór.
E levél folytán február hó 25-én délután felkerestem Jókai Mórt, ki áradozó szavakkal köszönte meg, hogy a Wodianer-ügy befejezését a részvénytársaság lehetővé tette saját érdekeinek rovására is és ezáltal ugy ő, mint egész háza népe visszanyerte megzavart nyugalmát.
Én a magam személyéről elháritottam ennek érdemét, mely a maga teljességében, mind az ellenfél kapacitálásában, mind a saját maga meggyőzésében kizárólag dr. Ardó Alfréd urat illeti, aki az ügyet Jókai Mór érdekében, neki tett igéretéhez képest, lelke egész melegével felkarolta és Jókai Mórra nézve a legüdvösebb módon sikerre vitte.
Ez alkalommal elmondta Jókai Mór, hogy ő ugyan tévedésben volt annyiban, amennyiben azt hitte, hogy az Athenaeum-nál eredetileg megjelent műveket (melyeket egyszer népies kiadásra Pfeifer Ferdinánd-nak eladott, de utóbb részben visszaváltott) ujolag eladhatja népies kiadásra, mert elfeledte azt, hogy ezekről is a Révai Testvérek-kel kötött szerződésben már 1893-ban rendelkezett, de meg határozottan állitja, hogy midőn Wodianer-rel a népies (iskolai) kiadásról tárgyalt, utasitotta őt, hogy a kiadóval lépjen érintkezésbe, mert abból indult ki, hogy Wodianer kiadói terve előmozditása érdekében épp ugy fogja a megegyezést a kiadókkal keresni és megtalálni, mint ahogy annak idején a Révai Testvérek cég a Nemzeti kiadás létesitése érdekében megtette. Továbbá felhozta még azt is, hogy neki, Jókainak nem volt tudomása arról, hogy a Révai Testvérek cég megvette az Athenaeum összes készleteit és jogait és szem elől tévesztette, hogy ezek tekintetében is rendelkezik a Révai Testvérek r.-t.-gal kötött szerződés.
Jókainak e magyarázatait tudomásul vettem, azokhoz megjegyzést nem füztem és csak afeletti örömömnek adtam kifejezést, hogy ez az áldatlan és kinos ügy – remélhetőleg örökre – be van fejezve.
A tapasztaltak folytán azonban szükségesnek tartottuk igen kimeritő jegyzőkönyvet felvenni az összes ügyekről, nevezetesen arról, hogy a Nemzeti kiadás befejeztével mik a jogviszonyai Jókai összes műveinek, az összes kiadók érdekeinek tekintetbe vételével, és arról, hogy minő lesz az eljárás a még ki nem adott művekre vonatkozólag, nehogy bármikor a jövőben is Wodianer-féle ügyek keletkezhessenek. Ezt a jegyzőkönyvet pro aeternam memoriam készitettük el 1903 május hó 31-én, de csak később, valamikor junius havában irtuk alá, mert Jókai ezuttal igen gondosan áttanulmányozta annak minden apró rendelkezését.
*
A Wodianer-ügy tehát el volt valahogy intézve. Ha sérelmesen is az érdekelt kiadókra nézve – de Jókai sértetlenül került ki belőle.
De hát itt volt még az a másik aggasztó tünet, a Jókai pénzügyi zavarai.
Előbbi közléseim során beszámoltam arról, hogy minő zavarosak voltak Jókai pénzügyei akkor, amikor összeköttetésünk vele megkezdődött, hogyan szabadult meg lassan a váltóaláirásoktól és tartozásoktól, mily szép rendbe kerültek az évek során az ő financiái és milyen rendezett volt az állapota akkor, amikor a nemzeti tiszteletdij révén egyszerre egy nagy összeg felett és annak kamatjövedelmei felett rendelkezhetett.
Ha most magunknak kellett azt látnunk, hogy minden fáradságunk hiábavaló volt, hogy Jókai ujra nagy anyagi zavarokkal küzd, akkor ez annál mélységesebb szomorusággal tölthetett el bennünket, mert hiszen most ennek semmi indokoltsága nem volt. A dolog igen kényes volt reánk nézve, mert hiszen ő minden egyéb vonatkozáson felül társulatunk elnöke is volt, még sem tudom, hogyan szólhattunk volna bele ebbe a kényes ügybe, bármint szerettünk volna is segitségére lenni.
Legjobban szeretném ezt nem is érinteni, hiszen tul vagyunk rajta; minek régi, kellemetlen emlékeket feleleveniteni, amikkel esetleg némelyek agyában talán elhomályosul az a kép, amelyet maguknak Jókairól alkottak. De hát utóvégre is ez a kép nem változhatik meg azáltal, hogy Jókai nem kezelte pénzügyeit egy bankigazgató pedáns pontosságával, vagy egy filiszter kisiparos kicsinyes aggodalmaskodásával.
A zseninek sok szabad, amit a filiszter-felfogás elutasit magától.
Ha csak ennyiben volna, el is hagynám ezt a részt Jókaira vonatkozó megemlékezéseimből, de itt egyéb is tekintetbe jön.
Jókai jövendő biografusai is találkozni fognak Jókai aggkorának ezekkel a tüneteivel és mit fognak vajjon gondolni ezek a Jókai-biografusok Jókairól, az ő kortársairól, környezetéről és főként kiadóiról, ha netán előveszik a Jókai kiadójának ezt a mémoireját és nem találják benne e sajátszerü tünetek magyarázatát? Mit fognak gondolni és miket fognak következtetni ebből a hallgatásból?
Éreztük mi ezt már akkor, amikor ezek a dolgok tudomásunkra jutottak, hogy azok után, hogy a Jókai pénzügyeit szinte a legnagyobb nyilvánosság mellett, annak tudtával és ellenőrzésével mi rendeztük, ügyelni kell a mostani helyzetben is arra, hogy csak annyi felelősség terheljen bennünket, amennyiért tényleg mi felelhetünk. Éppen azért ezekben a napokban minden erre vonatkozó eljárást jegyzőkönyvbe iktattunk, hogy a tényállás bármikor teljes világossággal állhasson a kutató előtt.
A rövidség kedvéért le kell mondanom arról, hogy ezeket a hosszu jegyzőkönyveket itt egész terjedelmükben szó szerint közöljem; csak a leglényegesebb mozzanatokat emelem ki. Ime a jegyzőkönyvi kivonatok:
“1902 október 4-iki intéző bizottsági ülésünkön a társulat ügyésze, dr. Ardó Alfréd, jelentést tesz arról, hogy Jókai Mórné közölte társulatunkkal a közte és férje között 1899 december 2-án kötött házassági szerződést, mely szerint Jókai Mór az összkiadás után járó évi jövedelem felét feleségére ruházta át és igy szükséges, hogy a többi függő kérdések és főleg társulatunk jogviszonya Jókai Mórné urnővel szemben kitisztáztassanak és rendeztessenek, mert különben ránk a jövőben nagy kellemetlenségek következhetnek be, miután mi Jókai Mórral szemben – az ő akarata ellenére – nem érvényesithetjük a maga ridegségében azt a szerződést, amelyet ő feleségével kötött.”
1903 január 12-én tartott ülésben:
“Révai Mór jelenti, hogy Jókai Mór őt e hó 2-án felkereste és ismét szóba hozta az ő anyagi helyzetének nehézségeit. Révai Mór elébe tárta a helyzet tarthatatlanságát, amelybe Jókai Mór anyagi ügyei tekintetében jutott és ismételve felajánlta a társulat és a saját maga egyéni segitségét ahhoz, hogy ő ezt a helyzetet gyökeresen javithassa. Ez Révai Mór szerint – amint ezt már másfél év óta ismételten sürgetően ajánlotta – csak ugy lehetséges, ha Jókai Mór egy neki tetsző helybeli pénzintézetet biz meg anyagi ügyeinek kezelésével olyformán, hogy az vételezze be Jókai Mór összes jövedelmeit és teljesitse a készitendő normál-budgetben megállapitandó összes kiadásokat és fizetéseket. Révai Mór egyben készségét nyilvánitotta ahhoz, hogy Jókai Mórnéval ez ügyben személyesen érintkezésbe lép, ha Jókai Mór ezt kivánja, mert illetéktelenül az ő családi ügyeibe beavatkozni nem akar. Jókai Mór azzal távozott, hogy az előadottakat konszideráció tárgyává teszi.
Révai Mór folytatólag jelenti, hogy január 10-én délelőtt 11 órakor Jókai Mór őt a képviselőházban felkereste és felkérte, hogy e hó 13-án délután 5 órakor keresse fel nejét a lakásán a szóbanforgó ügyek megbeszélése végett.
Jókai Mór barátilag fogadta Révai Mórt és felkérte, beszélné meg feleségével az ő anyagi dolgait illető ügyeket, – ő a maga részéről kész örömest beleegyezik mindenbe, – amit ketten, Jókai Mórné és Révai Mór jónak és üdvösnek fognak tartani. Erre visszavonult dolgozószobájába azzal, hogy szükség esetén hivják be őt.
Révai Mór előadta Jókai Mórnénak, hogy midőn felkérése folytán nála megjelenik, éppenséggel nem óhajt illetéktelenül családi ügyeibe beleavatkozni, de azon mély tiszteletnél és ragaszkodásnál fogva, mellyel Jókai Mór személye iránt viseltetik, kénytelen szóvá tenni azokat a körülményeket, amelyek nézete szerint alkalmasak arra, hogy Jókai anyagi helyzetét végkép megrontsák és ennek folytán lelki nyugalmát is megzavarják. Jókai Mór ugyanis az utolsó években egyre gyakrabban és gyakrabban vesz igénybe tetemes előlegeket mindenféle kigondolható cimeken és bár a Révai Testvérek r.-t. mindig a legelőzékenyebb módon felelt meg eddig ilynemü kivánságainak – mégis aggályos, hogy hová fog ez vezetni? Előadta, hogy ez a helyzet mennyire kényes és kellemetlen magára a társaságra nézve, mely Jókai Mór számlájának ily óriási növekedése mellett későbbi időpontban joggal szemrehányásnak lehet kitéve, amiért a Jókai Mórral való közeli nexusnál fogva viszonyainak ilyetén megromlását nyugodtan nézte, sőt liberalizmusával még elő is mozditotta. Kifejtette azt is, hogy bár a Társaságot anyagi kockázat veszélye nem fenyegeti, mert hiszen a Jókai Mórral kötött szerződés folytán neki évenként kifizetendő jutalékok bőséges fedezetet nyujtanak az előleg-összegre nézve – mégis azoknak áll legelső sorban érdekükben, hogy ez az előlegszámla ne növekedjék, akik Jókai Mór vagyonrészesedésének élvezetébe lépnek most vagy később. Mivel a velünk közölt házassági szerződés Jókai Mórnét tünteti fel kedvezményesnek, első sorban az ő érdeke odahatni, hogy Jókai Mór további előlegezéseket igénybe ne vegyen, mert különben beláthatatlan időkig kénytelenek leszünk az évi elszámolások alapján likvidálandó összegeket az előlegszámla és kamatainak törlesztésére forditani. Ez, amily káros Jókai Mórra, valamint élte fogyta után az ő hátramaradottaira, épp oly kellemetlen és kényes a cégre nézve, mely nem óhajt Jókai Mór hitelezőjének szinében feltünni, de Jókait sem akarja bárki előtt oly szinben feltüntetve látni, hogy mint a Révai Testvérek részv.-társ. igazgatósági elnöke, ezt a pozicióját igazságtalan vagy rendkivüli előnyök kiaknázására használta volna fel. Jókai Mór személyét e gyanunak még a látszatától is meg kell óvni.
Jókai Mórné mindezeket a maga részéről is helybenhagyván és helyeselvén azt a gondoskodó figyelmet, mely ezen ügyekkel való foglalkozásban megnyilatkozik – kifejti, hogy őt is aggodalommal tölti el az a mód, ahogy Jókai Mór pénzügyeit kezeli és a maga részéről szivesen hozzájárul bármi célszerü intézkedéshez, mellyel ez állapoton segiteni lehetne. Állitása szerint nem a háztartás emészti fel ezen nagy összegeket, hanem Jókai Mór tékozlási hajlama.
Azon kérdésre, hogy Révai Mór miképp képzeli azt, hogy ez ügyben valamit tenni lehessen – Révai közli azt a tervét, melyet már Jókaival több izben közölt, t. i. a pénzintézeti pénzkezelés tervét. Hozzáteszi, hogy Jókai Mór bevételei elég bőségesek ahhoz, hogy a kiadási budget largean legyen megállapitható, hogy annak keretén belül az öreg ur korát megillető minden kényelemről és komfortról gondoskodás történjék, a nemzet közéletében elfoglalt magas poziciójához mérten mindennemü kültekintetek is liberálisan figyelembe legyenek vehetők és a magára vállalt családeltartási kötelezettségeknek is polgári méretek szerint megfelelhessen.
Jókainé ő méltósága megigérte, hogy minderről gondolkodni fog és azután fel fog kérni további tanácskozásra.
1903 május hó 8-án tartott ülésben:
“Révai Mór jelenti, hogy e hó 5-én Jókai részéről telefonice felkéretett, hogy délután 3 órakor látogatná meg őt. Ezen meghivás folytán Révai Mór mondott nap délutánján felkereste Jókai Mórt, aki közölte vele, hogy két havi távollét után Abbáziából visszatérve – felesége óhajtana egyetmást megbeszélni.
Jókai Mórné nyomban meg is jelent és Jókai Mór jelenlétében a következőket jelentette ki:
“Azért kérettem önt, hogy felkérjem, hogy Jókainak ezentul semminemü cimen abszolute pénzt ne adjanak. Én Jókaival teljes egyetértésben abban állapodtam meg, hogy az ő pénzeit teljesen önállóan én fogom ezentul kezelni, én fogok ezentul minden kiadást teljesiteni, minden számlát fizetni és Jókai e célból minden, bárhonnan eredő és bármi néven nevezendő illetményét és bevételét készpénzben azonnal kezeimhez fogja átadni. Hiszem, hogy a rendelkezésre álló összegekkel, azaz a rendes bevételekkel sikerülni fog a háztartást a szükségletnek és méltó reprezentációnak megfelelően vezetni és a megbillent pénzügyi egyensulyt helyreállitani. Nem akarom, hogy Jókai ujabb előlegeket vegyen fel bármi cimen is. Egyáltalán mitsem vetek meg annyira, mint az előlegfelvételt, a szükségnélküli adósságcsinálást.
Ezen kijelentéseket itt, Jókai Mór előtt, az ő helybenhagyásával teszem meg és kérem ezeket nemcsak tudomásul venni, hanem engem elvállalt tisztem teljesitésében az önök részéről is támogatni, amire bizton számitok.”
Révai Mór erre kijelenti, hogy ő örömmel fogadja ezen kijelentést, mert maga is meg van győződve arról, amint azt már több izben ki is fejtette, hogy gazdaságos berendezés és rendtartás mellett a Jókainak biztositott jövedelmekből szépen ki lehet jönni. Csakis ezen, vagy ehhez hasonló intézkedéssel lehet Jókait megóvni attól, hogy pénzügyei a legziláltabb állapotba ne jöjjenek és ezért a Révai Testvérek r.-t. a maga részéről mindent meg fog tenni abban az értelemben, amint az tőle kivántatik.
Jókai erre a maga részéről is szóval kijelentette, hogy felesége diszpoziciója minden tekintetben helyes és célszerü.
Révai Mór erre Jókaival szemben kifejezte azt a reményét, hogy ily módon tényleg sikerülni fog elérni azt a kivánatos célt, hogy ő gondtalanul szentelhesse idejét a zavartalan munkának és a nyugalomnak és pihenésnek, melyet annyira megérdemelt és utalt arra, hogy mennyire uri dolog az, ha ilyen nagy ember meg van kimélve az élet apró kellemetlenségeitől, a pénzkezeléssel járó kisebb-nagyobb bajoktól és zavaroktól és hogy ezt más esetben is igy oldották meg szórakozott és anyagi ügyek elintézéséhez nem értő embereknél, amire például felhozta a Csemegi Károly életberendezését.”

A halál után
Igy folyt le a mi legutolsó tanácskozásunk ezekről az ügyekről. Amit itt megbeszéltünk, azt Jókai hüségesen meg is tartotta. Megtartotta felesége is, aki legjobb tehetsége szerint sikeresen intézte ezeket az ügyeket Jókai Mórnak, sajnos, hamarosan bekövetkezett haláláig.
A nyarat abban az esztendőben Siófokon töltötte Jókai, ősszel Pesten tartózkodott, megirta utolsó munkáját, a “Börtön virága” cimü regényt, azután elutazott Nizzába, ahonnan tavasszal hazajött meghalni.
Mikszáth Kálmán azt szokta mondani, hogy valakinek, ha nem is nagyságát, de közéleti jelentőségét és népszerüségét aszerint lehet megbirálni, hogy hány napos halott az illető. Ugy értelmezte ezt, hogy hány napig foglalkozik a közvélemény és a sajtó az illető elhunyttal.
Mikszáth szerint a közönséges ember egynapos halott volt, mert annak csak halála hirét közölték a lapok. Már számottevő az, akinek harmadnap még a temetéséről is irnak. Akivel még azontul is egy-két napig foglalkoznak, az már igen jelentős ember lehet. Csak az igen nagyokkal és az igen magas polcon állókkal foglalkozik a sajtó és a közvélemény nyolc napig. Ilyeneknek jelölte ő meg Kossuth Lajos-t, Ferenc József-et, Jókai Mór-t.
Ebben sok igazság van, de e szerint a megállapitás szerint Jókai a legeslegnagyobb halottak közé tartozott. Az ő halálával nem is nyolc napig, hanem hetekig foglalkozott a sajtó, ha nem is mindig kivánatos formában, mert hiszen még halála után is kikezdte az ő utolsó éveinek magánügyeit és hagyatéka körül is tülekedett az indiszkréció és a médisance.
De hát ezen is túl vagyunk. Jókai halandó teste künn pihen a Kerepesi-temetőben, de lelke és szelleme örökszép könyveiben itt fog maradni, amig egy magyar él ezen a földön.
Ő betöltötte hivatását, mint kevés más ember e világon, megtette kötelességét, amelyet a gondviselés rárótt – de megtettük-e vajjon mi kötelességünket vele szemben?
Ha már vétkezett a mai magyarság az élő Jókaival szemben, helyrehozta-e hibáját a holt Jókaival szemben?
Nem! Nem tette meg. Adós vele, még pedig többféle irányban. Amit elmulasztott, helyre kell hoznia a mostani vagy a jövő nemzedéknek.
Intézetünk azon viszonynál fogva, amelyben Jókai Mórral állott, az ő halálakor nemcsak a szokásos magyarnyelvü gyászjelentést bocsátotta közre, hanem francia nyelven is tett ilyet közzé és azt szétküldötte minden országba, ahol Jókainak kiadója volt, minden lapnak, amely Jókaival érintkezésben állott, minden külföldi irodalmi társulatnak, továbbá az irodalmi folyóiratoknak, akadémiáknak és Jókai minden nyelven való forditóinak. A francia nyelvü gyászjelentést közölték a világ nagy lapjai. A “Gaulois” Jókairól irt cikke keretében különösen méltányolja annak hangját: “comme une inscription lapidaire”. A jelentés hasonmását a könyv 313. oldalán közlöm.
Azután gondoskodtunk róla, hogy a világ minden részében és minden nyelvén a Jókai halála alkalmával közölt cikkeket a különböző ujságszelvény-vállalatok részünkre összegyüjtsék és ezt az impozáns gyüjteményt átadtuk Jókainénak, hogy azt a Jókai-ereklyék mellé helyezze el további intézkedésig. Azután megszavaztuk a nemzet által emelendő Jókai-szobor költségéhez az első 1000 koronát, abban a meggyőződésben, hogy mihamarabb megindul egy nagyszabásu szobor költségeire a gyüjtési akció, elhatároztuk továbbá, hogy gondoskodni fogunk a költő emlékéhez méltó nagy biografia megirásáról, és hogy a magunk részéről minden rendelkezésünkre álló anyaggal hozzá fogunk járulni a Jókai-muzeum megalapitásához.
Mi az a Jókai-muzeum? Egy muzeum, amely nincs, de amelynek lennie kellene! Még soha igy együtt nem volt egy különleges muzeum anyaga, szinte hiány nélkül; tökéletesen az utolsó darabig mind együtt van, ami bele tartozik és maga a muzeum még sincs meg.
Mindenki, akit illet, hozzájárult a maga munkájával ahhoz, hogy ez a muzeum meglegyen, mindenki fogadkozott, hogy meglesz és még sincs meg.
Mikor a Jókai-jubileum alkalmával ugy intéztük az ügyeket, hogy az összes tényezők, akik Jókait ünnepelni akarták, mulandó ünneplés és lármás dáridó helyett valamilyen maradandó dokumentummal róják le a tisztelet adóját, akkor arra gondoltunk, hogy mindezeket a tárgyakat valamikor egyesiteni fogjuk azokkal a nagyszámu emléktárgyakkal, amelyek már addig is összegyültek a Jókai lakásán, azután talán lehetséges lesz megszerezni mindazt, ami a költőt életében környezte, könyvtárát, képeit, kagyló-gyüjteményét és minden egyebet.
Én ugy képzeltem, hogy talán lehetséges lesz magát a házat is megszerezni, amelyben Jókai élt és annak berendezését ott meghagyni ugy, ahogy benne élt. Ez lett volna azután az egész világon a legtökéletesebb költőház, külömb még a weimari Goethe-háznál is, melyet sok részben csak később rekonstruáltak.
Ha ez a terv valóra válik, akkor a későbbi nemzedékek is ugy látták volna meg ezeket a helyiségeket, ahogy a Jókai életében voltak, ahogy bennük megálmodta és megirta a maga munkáit. Minden ott maradt volna a maga helyén, az iróasztaltól kezdve a karosszékig, a kandallótól az ágyig. És minden ott lett volna, ami a késő ivadékoknak megmutathatta volna, hogy a magyar nemzet hogy tisztelte az ő nagy fiát, hogy az egész világ hogy hódolt szellemének.
Mikor a jubileumra összegyült az ereklyéknek az a páratlan gyüjteménye, amelynek csak felsorolása is jóformán egy fél kötetet tesz ki, előadtam a tervet az akkori közoktatásügyi miniszternek, akinek az nagyon megtetszett és biztosra igérte, hogy a kormány a terv kivitelét mindenképpen elő fogja mozditani. Mikor öt évvel később Lukács Béla kérte a tárgyakat a párisi kiállitás részére, Jókait is beavattam a tervbe és kértem, egyezzék bele, hogy az összes emléktárgyak, ha majd egy év multán Párisból visszakerülnek, már ne ő hozzá, hanem a Nemzeti Muzeumba szállittassanak el gondos megőrzés végett. Jókai elértette, miről van szó és tervembe 1899 tavaszán készségesen bele is egyezett. De mire a tárgyak 1901 elején visszaérkeztek – az életében közben beállott változásra való tekintettel – mégis csak a saját lakásán, az Erzsébet-köruton akarta a tárgyakat látni élte fogytáig.
Ennek ellenére az irodalom berkeiben az köztudomásu dolog volt, hogy a Bajza-utcai ház, – mely különben is városi telken épült, – belátható időben Jókai-ház lesz, hogy annak első emeletét teljesen a Jókai-muzeum fogja elfoglalni és földszinti helyiségeiben meg fog valósulni az a terv, mely éppen a Jókai-jubileum kapcsán merült fel, mely ennek első programmpontja volt: a költők házának terve.
Mindenki egészen természetesnek tartotta, hogy az a Bajza-utcai kis palota és annak Jókai által lakott szobái, – ugy ahogy vannak, azzal az előkelő izléssel berendezve – minden időkre meg fognak maradni mindenestül, a század elejéről való iróasztallal, amelyen Jókai dolgozott, a nevezetes bőrkarosszékkel, melyen Jókai ült, a régi szép butorokkal, mozaik-szekrényekkel, a hires komáromi tulipános ládával, a Jókai-művek befogadására készitett remek könyvtárszekrénnyel, a jubileumi bizottság által készitett Thék-féle emléktárgy-szekrényekkel, a nagy tintatartóval, a Jókai tintatartójával, a magyar nők által készitett nagy művészi szőnyeggel, a mindenfelé elhelyezett és mindenben személyes vonatkozásu ritkaságokkal, becses régiségekkel, régi fegyverekkel, vázákkal, ritka edényekkel, azzal a hires csiga-gyüjteménnyel, melyen oly gyakran legeltette szemeit, mely öt külön kis regény irására inspirálta, a falakon levő családi és irodalmi vonatkozásu képekkel, Jókainak magának a legnagyobb művészek alkotta arcképeivel, a magyar művészek által készitett Jókai-albummal, a legjobb magyar festők legjava munkáival, Jókai szobraival, elefántcsont-faragványaival, azután a Jókai-könyvtárral, melyben minden művének mindenféle kiadása megvan magyarul és idegen nyelven és azokkal a megbecsülhetetlen értékü kis kopott jegyzőkönyvekkel, amelyekbe minden érdekeset feljegyzett, amit életében hallott, továbbá ötleteit, eszméit, álmait, ábrándjait, mindenféle bölcs mondást, adomát, különös megfigyelést, megtörtént eseményt. Ha mindezekhez a meglevő tárgyakhoz hozzájön az a páratlanul becses anyag, mely a Jókai-család egyes tagjainál, különösen a Hegedüs-családnál összegyült, a Jókai ifjukori festményei, a tardonai, a füredi képek, a Jókai-család arcképei, cimerkönyve, Jókai különböző korbeli fényképei és egyéb ábrázolásai, Jókai gyermekkori levelei szüleihez és első verseinek kéziratai, a Jókai-család érdekes levelezése és végül a mindenfelől összegyüjtendő Jókai-kéziratok – minő páratlan gyüjtemény lesz ez!
Mit nem adnának az angolok érte, ha ilyen Shakespeare-muzeumot tudnának létesiteni, mit a franciák, ha még a XIX. századbeli Viktor Hugo-nak is csak megközelitőleg értékes ereklye-muzeumot tudnának emelni.
“Valami csodálatos ragyogás, őseredeti zamat és kimondhatatlan báj ömlött végig ezen az interieurön – irja Vészi József, – a Jókai interieurjén, amelyben egy isteni ihletü poéta és egy tuláradó gazdagságu művészlélek teremtő álmai szövődtek.
Már életében is csupa emlék vette körül, a saját dicsőségének emléke. Mindaz, ami őt otthonában környezte, egy egész nemzet hódolatáról beszélt neki.
Külső megjelenésükben ezek az ajándékok a magyar iparművészet találékony fantáziájának legváltozatosabb remekei. Igazán elmondhatni róluk, hogy egy egész nemzet művészi alkotó ereje szedte össze bennük minden becsvágyát és teremtő-képességét, hogy a milliók géniusza nyilatkozzék meg annak a lábainál, aki műveiben e géniuszt ébresztette, nevelte és pazarul gazdagitotta.”
Minő gazdag ez a magyar nemzet, hogy ilyen nagy kincse van és minő pazar és préda, hogy nem becsüli meg!
Mert nem becsüli meg. Évekig nem törődött vele, majdnem el hagyta vitetni külső országba. Komolyan szóbakerült, hogy mindez a megbecsülhetetlen kincs Londonba kerül a British Museumba, mely a magyar költő ereklyéit jobban becsüli meg, mint a magyarság.
Közben ugy fordult a dolog, hogy Fesztyék el akarták adni Bajza-utcai villájukat, a “Jókai-ház”-at, mely nem vált azzá, mert anyagi viszonyaik megromlottak. Ennek az eladásnak nehézségek állottak utjába. A telek a fővárosé volt, mely Feszty Árpád-nak megengedte volt, hogy műtermet épitsen rajta. A főváros bizonyára tekintetbe vette akkor azt is, hogy jogos művészi érdeket mozditván elő, egyszersmind Jókait is “home”-hoz juttatja.
Ami eddig lehetetlennek mutatkozott – a Jókai-ház megalapitása – nyomban lehetségessé vált, mihelyt magánérdekek füződtek hozzá. Nem tudom, ki kezdeményezte: egyszerre csak a Petőfi-Társaság lépett ki a szintérre, mint a ház vevője, oly célból, hogy abból “Jókai-Petőfi-házat” létesitsen, elhelyezze benne a birtokában lévő Petőfi-relikviákat, azután felállitsa a Jókai-muzeumot. Most már ment a dolog. A főváros hozzájárult az eladáshoz, illetve a Petőfi-Társaság részéről való vételhez.
Eddig minden rendben van. De most azután ujra jelentkezett az az áramlat, melynek érdekében lehetett még a holt Jókai nimbuszának leszállitása is és egyszerre csak a “Jókai-Petőfi-ház”-ból tranzigálás utján “Petőfi-Jókai-ház” lett. De még ez sem volt elég. Jókai-nak még ez sem jár ki, mert némelyeknek ez sem tetszik. Egyszerre csak “Petőfi-ház” lett a Bajza-utcai kis átalakitott palotából. Jókai neve eltünt. A Petőfi-ház elsikkasztotta a Jókai-házat.
És a magyar irók, akik mindig mellette voltak az élő Jókainak, akik sohasem hagyták el, akik nem engedték bántani, amig élt, akik legnagyobb bajaiból is kisegitették élete utolsó percéig – azok engedték ezt, azok elhagyták most a holt költőt, azok türték, hogy a legszebb és legértékesebb költő-háza a világnak, amelynek csodájára járt volna még a legműveltebb nemzet művelt fia is – a Petőfi szent nevében, annak a Társaságnak az égisze alatt sikkadjon el, amelynek Jókai megalapitása percétől kezdve atyamestere, vezére, zászlóvivője volt.
Én nem hallgattam el aggodalmaimat azokkal szemben, akik a Petőfi-ház ügyét intézték. Azt mondták, hogy aggodalmaim túlzottak, mert ők Jókai-t is beállitották abba a keretbe, az összes rendelkezésre álló anyagot szépen elrendezik és szaporitani fogják az idők folyamán, amikor arra mód és alkalom nyilik. Hogy a Jókai-név a ház elnevezésében eltünt, ezt a közvélemény hangulatával magyarázták.
Hát én kimentem és megnéztem ezt a Jókai nevéhez méltó ereklye-gyüjteményt. Az előttem jól ismert nagy termet töméntelen koszoru-szalaggal körülaggatva találtam, ezek a szalagok lelógtak a fal mentén minden rendszer nélkül, mintha egy selyem- és szövet-gyüjtemény mustrái volnának, egy pár kis képet láttam még elszórva imitt-amott a falon. Kétségbeejtő látvány volt, nem akartam többet látni.
Azóta, ugy tudom, az állam megszerezte egy részét a Jókai-relikviáknak Jókai özvegyétől. Ugy hallom, részben a muzeumban, részben a Petőfi-házban helyezte el. Alaposan és ugy látszik, műgonddal szórták szét őket.
Ezen csak egy módon lehet segiteni. A Jókai lakását rekonstruálni kell, még pedig addig, amig azt Jókai fogadott leánya, Feszty Árpádné megcsinálhatja; az egyetlen, aki tudja, mi hol volt, hogy volt elhelyezve, mi hová tartozik és mi hová való; az egyetlen, akinek amellett művészi izlése van ennek a feladatnak a megoldására.
Ez nem maradhat igy. Ezt feltétlenül jóvá kell tenni. Ha a magyarság élni akar – legelső teendői közé tartozik Jókaival szemben adósságát megfizetni. Ha a tegnapi nemzedék elhibázta a dolgot – a mainak helyre kell hoznia azt.
Ezzel tartozik Jókainak is, de még inkább saját magának.
Ha a magyarság élni akar – akkor vissza kell térnie Jókai-hoz, az egyetlenhez, aki képes a jelen nyomoruságából kiemelni a nemzetet és megedzeni a lelkét az új, a mindennél nagyobb, a legendás feladatokra – az új, az ezer év előttinél nehezebb honfoglalásra, a haza visszafoglalására, a nemzet új életre keltésére.
Vissza kell térnie Jókai-hoz, be kell rendeznie az ő házát, a magyarság bucsujáró helyéül.
Vissza kell térnie Jókai-hoz; az ő könyveihez, az remekműveihez, az ő költészetéhez, mert hogy is hangzott akkor az a mi felhivásunk, mely meginditotta az élő Jókai felmagasztalását?
“Aki lelkünket táplálta reménytelen időkben, aki örömünk, aki gyönyörünk, aki vigaszunk volt életünk minden szakában; aki áldásunk volt, megtöltvén a szellem, az erkölcs, a hit, a fölemelkedés, a hazafiság kincseivel a mi szivünk tárát: Gyertek mind hozzá, öregek, ifjak, urak, polgárok...”
A magyarságnak vissza kell térnie Jókai-hoz és helyre kell hoznia egy másik nagy mulasztását is: meg kell alkotnia az ő emlékszobrát magas piedesztálon, hogy onnan alátekinthessen az ő nemzetére és láthassa, vajjon megteszi-e kötelességét, megvezekel-e büneiért, felemelkedik-e hivatottságának magaslatára; hogy onnan a magasból ellenőrizhesse, vajjon az ő szellemében tölti-e be hivatását a magyarság: az engesztelődés, a béke, az emberiesség szellemében, a felsőbbrendü emberi célok szolgálatában, az emberiség, a műveltség és a magyarság érdekében!

XIV. 
MEGALAKUL A RÉSZVÉNYTÁRSASÁG
A Jókai-összkiadással és a Pallas-Lexikonnal elért sikerek kijelölték a követendő utat; a nagyszabásu terjesztés terén aratott a cég sikert – ezen a téren kell majd tovább fejleszteni a vállalatot: ki kell épiteni a meglevő terjesztési szervezetet és ezt a nagyobb irodalmi vállalatoknak, az egész hazai irodalomnak rendelkezésére bocsátani.
Amikor ennek a tervnek megvalósitási lehetőségeivel foglalkoztunk, kapóra jött egy kezdeményezés, melyet egy régi üzletbarátunk velünk közölt. Arról értesitett bennünket, hogy a Méhner-féle kiadóvállalat az ő tudomásával eladó, nem találnánk-e céljainkkal megegyezőnek annak megszerzését. A Méhner-féle könyvkiadóvállalat korszerü átalakitáson ment keresztül. A Petőfi füzetes kiadásának terjesztésével elért sikere után fokozatosan felhagyott a ponyvaregények kiadásával és terjesztésével és most már (1895) előkelő szinvonalu jelentős kiadványok egész sorozatával rendelkezett. A füzetes kolportázs eszközeivel terjesztette a Ribáry-féle “Nagy Képes Világtörténet”-et, azután megszerezte Vörösmarty, Tompa, Garay munkáinak kiadási jogát, azokat igen szép, a Ráth-éhoz hasonló klasszikus kiadásokban bocsátotta közre. Nagy sikerrel terjesztette szép, képes kiadásban Vas Gereben munkáit, ugyszintén Hellwald hires népiesen tudományos munkáját. “A föld és népei”-t, illusztrált diszműalakban, valamint kisebb formátumokban is közrebocsátott néhány szép verses anthológiát és népies hagyományaihoz hiven egy valóban jelentős naptár-kiadványi sorozatot alapitott meg és azt oly ügyesen tudta a nép széles rétegeiben elterjeszteni, hogy abban az időben a népies irodalmi termelés e legfontosabb ágában jóformán az első helyre került.
Nekünk ez a propozició igen alkalmasnak látszott jelzett törekvésünk előmozditására és megbiztuk emlitett üzletbarátunkat, hogy közelebbi adatokat szerezzen részünkre, hogy a dologgal bővebben foglalkozhassunk. Ő ennek a felhivásunknak akként felelt meg, hogy már néhány nap mulva elhozta a Méhner Vilmos konkrét ajánlatát és részletes leltárát és abbeli kijelentését, hogy egész üzletére, annak összes készleteivel és jogaival opciót ad emlitett üzletbarátunknak, Moiret F. Ödön-nek 1895 április 30-ig, meghatározott összegü vételár mellett. Mi az ajánlatot mindenképpen tárgyalhatónak tartottuk és kijelentettük Moiret-nak, hogy amennyiben a velünk közölt adatok a valóságnak megfelelnek, mi az üzletet meg fogjuk venni. Moiret erre összeköttetésbe hozott Méhner-rel aki bemutatta nekünk raktárát, készleteit, könyveit, forgalomkimutatásait, szóval teljes mérvben tájékozott az üzlet mibenléte felől és lehetővé tette a pótlólag bekért adatoknak közlésével, hogy alapos becslési számitásokat készithessünk a vételár tekintetében, amelyek kedvező eredményre vezettek.
Abban az időtájban felkeresett engem a m. kir. József-műegyetem Rector Magnificusa, Kőnig Gyula professzor és arról értesitett, hogy tagja lévén a Franklin-Társulat igazgatóságának, ezután kiterjedtebb hatáskörhöz fog jutni. Mint régi ismerősét, felkért tehát, lássam el tanáccsal és utbaigazitással, hogy miként lehetne ezt a sok tekintetben elhanyagolt és álmos intézetet eleven, mozgó, produktiv vállalattá tenni.
Engem Kőnig Gyula látogatása felette megörvendeztetett, még pedig két okból. Mindenekelőtt örültem annak, hogy a magyar könyvkiadóság egy ily kiváló erővel gyarapodik, hogy egy ily magas polcon álló és kiváló szellemi kvalitásokkal biró férfiu fogja ezután Magyarország legnagyobb könyvkiadóvállalatának a legfőbb irányitást megadni, mert ebben a szakmára nézve nagy perspektivákat láttam és magának a könyvkiadói pályának megbecsülését. Abban a hitben voltam, hogy ha egy ily neves tudós képzettségének és eszének egész felkészültségével egy nagy könyvkiadóvállalat élére áll, ebből az egész szakmának, a könyvkiadásnak, az irodalomnak, a kulturának nagy haszna lesz.
De örültem másfelől azért is, mert Kőnig Gyula felszólitásával éppen akkor fordult hozzám, amikor annak a tranzakciónak előmunkálataival foglalkoztam, melynél a Franklin-Társulat-ot, mint jelentékeny tényezőt, számitásba vettem.
Az én tervem ugyanis az volt, hogy megalapitunk egy uj részvénytársaságot, amelynek alapját a mi terjesztési organizációnk, valamint a mi vállalatunk nagystilü terjesztésre alkalmas munkái alkotják, ebbe beleillesztjük a Méhner-féle vállalatot, továbbá belekombináljuk a Ráth-féle könyvkiadóvállalatot, mint amely személyi körülményeknél fogva előreláthatólag előbb-utóbb eladóvá fog válni. Belevesszük a tervbe a Franklin-Társulat-ot és az Athenaeum-ot, e két legnagyobb kiadóvállalatunkat, amelyek legnagyobb mértékben vannak érdekelve abban, hogy egy kitünően organizált terjesztési apparátus hozza forgalomba az ő népszerü kiadványaikat. Meg voltam győződve róla, hogy ez az uj, nagyüzemi könyvterjesztő-vállalat a többi kiadóknak, elsősorban a Franklinnak és az Athenaeumnak oly kiváló szolgálatokat tehet és annyira kapcsolatos az ő érdekeikkel, hogy szinte bizonyosra lehet venni, hogy azok ebben az egészséges alakulásban készörömest részt fognak venni.
Midőn tehát Kőnig Gyula saját kezdeményezéséből tanácskérés cimén felkeresett, felette örültem, hogy mindjárt ezzel a kész tervvel állhattam elő, amely egyszeriben megoldotta az általa felvetett kérdést. Minthogy az ilyen dolgokat nem lehet másként tárgyalni, mint a legteljesebb bizalom alapján és minthogy természetesen megemlitettem előtte a már konkrét formákat öltött Méhner-féle terveket is, magától értetődőnek kellett találnom, amidőn felkért arra, hogy a Méhner-ügy összes aktáit tanulmányozás végett engedjem át neki. Én nemcsak Méhner javaslatait és kimutatásait, hanem heteken át készült saját becsléseimet, valamint az opciós okmányt is átadtam neki azzal, hogy ő azt a Franklin-Társulat igazgatósága elé terjessze és azzal, hogy magától értetődőleg, amennyiben az igazgatóság a vételhez és az alapitáshoz hozzájárul, azt közösen fogjuk végrehajtani, az közös vállalat, közös üzlet lesz.
Megindultak a tárgyalások hosszasan és körülményesen. Mindig uj és uj okok és ürügyek merültek fel, amelyek a tárgyalások befejezését hátráltatták. Hol X. igazgatósági tag volt távol, hol Y., hol nem készült el még a főkönyvelő bizonyos számitásokkal, hol nem lehetett összehivni az igazgatósági ülést. A halasztó okokból és ürügyekből sohasem fogytak ki. Ezek minket természetesen minden tekintetben hátráltattak és az általunk tervezett részvénytársaságot, amelynek megalapitására egyébként minden előkészület megvolt, nem hozhattuk létre addig, mert hiszen a Franklin-Társulat még mindig nem nyilatkozott, még mindig halasztotta állásfoglalását a Méhner-ügyben – halasztotta addig, mig az opció terminusa lejárt, 1895 április 30-ig.
A rákövetkező napon ellenben a Franklin-Társulat suo nomine megkötötte a szerződést a Méhner Vilmos-céggel és ezzel magához váltotta ezt a jelentős kiadóvállalatot.
Ez az ügy egy alkalommal, egy per során, a nyilvánosság előtt szerepelt, amikor – még Kőnig Gyula életében, sőt az ő jelenlétében – alkalmam volt nyilatkozni róla.
Könyvem szellemének legjobban az felelne meg, ha ezt a negyedszázad előtt lefolyt áldatlan esetet egyáltalában meg sem emlitettem volna, de ez sajnálatomra azért nem lehetséges, mert enélkül nem tudnám megmagyarázni, miért alakult meg a részvénytársaság az eredeti tervtől teljesen eltérő módon.
A történtek után természetesen nem lehetett többé szó róla, hogy a Franklin-Társulat részt vesz a mi tervezett alakulásunkban, hiszen a Méhner-féle üzlet megvételével az volt a célja, hogy azt kizárólag magáénak tudhassa és ezzel a mi tervezett tranzakciónkat csirájában megfojthassa.
Mi teljesen uj helyzet előtt állottunk. Eredeti tervünk dugába dőlt. A terjesztési nagyüzemet a két legnagyobb kiadó hozzájárulásával és az ő kiadványaiknak alapul vétele mellett megvalósitani nem lehetett, ezt a féltékenység meghiúsitotta.
Nekem ily körülmények közt az volt a nézetem, hogy el kell ejteni a részvénytársaság megalapitásának gondolatát. Különben is mindig helytelenitettem, ha magánszorgalom által felépitett vállalatok részvénytársasági formába öltöztek át. Visszaemlékeztem, hogy édesatyám is annak idején zokon vette Emich-től, Heckenast-tól átalakulásaikat. Különösen az irodalom terén feltétlenül bizonyos nagyobb függetlenség, lendület, önállóság van biztositva a magáncégnek, mint a formákhoz és esetleg illetéktelen beavatkozásokhoz és ellenőrzésekhez kötött részvénytársaságnak. Azonfelül az ilyen átalakulás rendesen azt a gyanút ébreszti, mintha az illető cég anyagi okokból kényszerülne rá. A mi esetünkben most ez sem lehetett mérvadó. Sok vivódásunk, nehézségünk, gyötrelmünk, elképzelhetetlen anyagi nehézségek leküzdése után most végre teljesen konszolidált állapotban állott itt cégünk. A Jókai-vállalat révén néhány százezer korona készpénz volt a bankban, mert ugy volt elrendezve a dolog, hogy az ott összegyült előfizetési pénzből a kiadócég sorozatonként az elkészitéshez és expedicióhoz képest mindig az illető sorozatra vonatkozó részösszeget veszi fel.
Ha már nem sikerült az alakulás ugy, hogy abban minden tényező részt vegyen, amint azt terveztük volt, akkor legjobb azt elejtenünk és megtartanunk önállóságunkat, függetlenségünket, akciószabadságunkat. Ez volt a nézetem.
Öcsém más nézeten volt. Ő azt gondolta, hogy reputációnkon csorba esett azáltal, hogy tágabb körök tudomására jutott tervezetünk dugába dőlt, hogy ezt csak ugy parirozhatjuk, ha a történtek után is megalakitjuk a részvénytársaságot. Édesatyám is öcsém álláspontja felé hajlott, neki erre más oka is volt. Bár nem változott meg nézete, amelyet valamikor vallott, mégis azóta egy és más tapasztalat indokolta, hogy ebben a tekintetben engedékenyebb legyen. Bécsben a monarchia egyik legnagyobb könyvkiadó-cégének tulajdonosa meghalt nagy vagyon hátrahagyásával és fia, aki a jelentékeny vállalatot örökölte, testvérei örökösödési igényeit csak ugy tudta kielégiteni, ha kiadóvállalatának legbecsesebb részeit áruba bocsátja.
Atyámnak jogosult önző érdeke is lehetett a részvénytársaság megalapitása, mert vissza akarván vonulni az üzlettől, ily módon vonhatta ki abból legkényelmesebben benne fekvő tőkejárandóságait, de meg vagyok győződve, hogy nem ez az önző ok, hanem ama másik vihette rá, hogy öcsém felfogásához hajoljon.
Nekem engednem kellett és igy azután elhatároztuk, hogy megalakitjuk a részvénytársaságot 800.000 korona alaptőkével, jórészben családi részvénytársaság jellegével. Az alakulás 1895 julius elején történt. Az első igazgatóságba megválasztattak: Jókai Mór, Beöthy Zsolt, Mikszáth Kálmán, Adler Gyula, dr. Ardó Alfréd, dr. Bleuer Samu, Székely Ferenc, Révai Mór és Révai Ödön. Az igazgatóság összeállitásában az irodalmi szempont uralkodott. Az igazgatóság irodalmi emberekből állott. Mindenekelőtt hazánk legnagyobb három élő irója, Jókai, Beöthy, Mikszáth adtak diszt az igazgatóságnak. Székely Ferenc is az irodalomhoz számitotta magát, joggal; egyik legkiválóbb munkatársa volt a “Borsszem Jankó”-nak. A korán elhunyt Bleuer feltünést keltett szatirikus rajzaival, lelkes barátja, tehetséges művelője volt az irodalomnak. E sorok irója is jogot vél formálni arra, hogy az irodalomhoz számitsa magát. A pénzügyi szempontot ezzel szemben a vállalat első igazgatóságában két bankár képviselte, a már fentemlitett Székely Ferenc és Adler Gyula bankár. Jogászunk, ügyészünk, mindenben tanácsadónk a kitünő jogász, Dr. Ardó Alfréd volt, a kereskedelmi szempont Révai Ödön személyében nyert kifejezést.
Ebben az igazgatóságban mindig a legnagyobb összhang uralkodott, mindenkit ujra választottak meg az esedékes választások alkalmával. Az évek során az igazgatóság kiegészült hasonló szellemü tagokkal, u. m.: Kozma Andor, dr. Szántó Andor, dr. Rajner Béla, Kola Richárd és dr. Stein Richárd urakkal.
A vállalat megalapitója, Révai Sámuel, nem vállalt többé szerepet annak vezetésében. Félrevonult, pihenni vágyott és dolgozni. Kipihenni az üzleti fáradalmakat és küzködéseket és amellett örökké éber szellemét foglalkoztatni.
Érdeklődésével és tanácsával azonban azontul is kisérte a vállalat müködését élete végéig.

XV. 
RÉVAI SÁMUEL
Midőn Révai Sámuel örökre megválik a vállalattól, mely egész gazdag lelki és szellemi életének legfőbb tartalma volt, egész külön el kell őt e helyütt bucsuztatnom. Nem azért, hogy dicsőitsem, hanem azért, hogy megállapitsam helyét a vállalat addigi és azontuli életében. Mert volt hatása azontul is és lesz a jövőben is. És lesz, ha az ő alakja a maga teljes lényében világossá és láthatóvá válik, hatása az ő szellemének másokra is, más emberekre, más intézményekre, de különösen a jövendőbeli magyar könyvkereskedelemre.
Az eddigiekben azokban a vonatkozásokban láttuk Révai Sámuel-t, amelyek a cég megalapitásával, küzdelmeivel, válságaival, kezdeményezéseivel, előremenetelével kapcsolatosak voltak.
Minthogy mindezeket az ő szelleme irányitotta, érdekes lesz megismerkedni ezzel a szellemmel egyéb vonatkozásokban is, nézeteivel, felfogásaival az ő szakmáján kivül eső dolgokról is.
Élete folyásának külső körülményeit, ifjuságát, tanulóéveit, vándoréveit, önálló megtelepedésének küzdelmeit igen élénken irja le Steinhofer Károly róla irt életrajzában, ezekre itt nem térek ki.
Azt már a könyv egyik előbbi fejezetéből láttuk, hogy atyám valóságos autodidakta volt a szó teljes és igaz értelmében és az is maradt. Sohasem szünt meg tanulni, sohasem hagyta abba az önképzést. Az ilyen embernél különösen érdekes annak a vizsgálata, hogy mit olvasott. Erre a kérdésre ebben az esetben igen könnyü a felelet. Életének első felében főolvasmánya Goethe munkái voltak. Második felében azután a világ nagy történettudósait, filozófusait, természettudósait olvasta. Goethe-ből valóságos kultuszt üzött. Egy izben valamelyik levelemben, ugy látszik, Goethe-t emlitettem meg, mert azt irja nekem válaszul 1880-ban:
“Goethét idézted utolsó leveledben. Ez már magában véve elég ahhoz, hogy ez a levél rám nézve különös érdekkel birjon. Ha a világot, ahogy azt Strauss Dávid Frigyes naiv jóhiszemüségében és nagy tudománya dacára is tudósi korlátoltságában lehetőnek tartja, Isten és istenimádás nélkül lehetne elképzelni és ha én nem volnék a pozitiv vallás elvének hü követője, ha nem ismerném el egyedül ezt alkalmas expediensnek az emberiség számára, akkor bizony Goethe kultuszában engem aligha mulhatna felül valaki. Ő benne van személyesitve mindaz, amit én az eszményi világból a realisztikus életben elérhetőnek és követendőnek vélek. Olvasd figyelemmel és hatolj be mélyebben abba a nagy irodalmi kincsesházba, amelyben az olvasó, aki őt megérteni és felfogni képes, egy édent varázsol maga elé a képzelődésben és sok édeni órát a valóságban.”
Az élet keserüségei elől rendesen Goethe-hez folyamodott és abban megnyugvást talált. Ha utazott, mindig magával vitt egy-két Goethe-kötetet, rendesen “Wilhelm Meister”-t, amitől nem tudott megválni. Goethe-imádatban töltötte jóformán egész férfikorát, alig engedett más hatást magához közel. Az volt az egyetlen tekintély, melynek szinte kritikátlanul vetette alá magát.
Ha pályáján végignézünk és egyes jellemvonásait kutatjuk, oly ember jellemképe rajzolódik ki előttünk, aki vasakarattal, kitartással és szivóssággal követi a maga elé tüzött célt, aki teljesen tisztában van szándékai felől és önérzetesen büszke hivatására. A munkát tartja az élet legfontosabb tényezőjének.
“Minden munka meghozza a maga eredményét. Aki saját hivatásához, életpályájához, keresetmódjához nem hoz magával bizonyos credót, akiben az önbizalom, erély és lelkesedés az elvállalt munka iránt nincsen meg, annak kezében még a kalács is kővé válik, száraz kéreggé, amikor a szájához viszi. Minden munka megjutalmazza önmagát, hanem igazi munkának, becsületes és átgondolt, szorgalommal és kedvvel végzett, eréllyel és fáradhatatlan türelemmel és kitartással gondozott munkának kell lennie. Ez a kulcsa a dolognak.”
Igy nyilatkozik egyik hozzám intézett levelében. Az ugynevezett rossz időkre való hivatkozást nem fogadja el.
“Aki ezekben keresi a hibát és nem önmagában, aki átengedi magát a sorsnak, csupán panasszal él, elkedvetlenedve nézi a mindinkább tornyosuló bajokat, ahelyett, hogy felébredne, hogy komolyan keresné a kisegitő eszközöket, az elveszitette a játékot. Az idők mindig rosszak, nehezek. Be kell érni azokkal úgy, amint vannak; az időt fel kell használni és erővel, munkával, figyelemmel és elszántsággal meg kell küzdeni a balviszonyokkal és magával az idővel. Ez esetben a siker el nem maradhat.”
Vasakarattal és acélos kitartással kell követni a célt. A komoly akarat nézete szerint minden nehézségen átsegiti az embert. Minél nehezebb a dolog, annál erélyesebben kell fáradozni; ellankadni, reményt veszteni nem szabad. Csak ilyen felfogás és ilyen szivósság magyarázza meg azt, hogy a pesti üzletalapitás körül tett tapasztalatai le nem lohasztották életkedvét és hogy mindig reményleni tudott, hogy ujra meg ujra kisérletekbe bocsátkozott ezen a téren.
Egyébként, ha az itthoni viszonyok és visszásságok időnként elkedvetlenitették, akkor a külföld felé forditotta tekintetét, mert mindig azon a nézeten volt, hogy nekünk a külföldtől kell tanulnunk. Kis vidéki könyvkereskedő létére és szükös anyagi viszonyai ellenére 1867-ben felkerekedett és kiment Párisba a világkiállitást megnézni. Onnan impressziókkal tele érkezett haza és még hónapokon át böngészte és olvasta a kiállitásról kiadott hivatalos jelentéseket és ismertető füzeteket. De vakon nem követte a külföldet, felismerte jó és rossz tulajdonságait.
Mikor én Németországba mentem az egyetemre, egyik levelében figyelmeztet arra, hogy oly nép közé jutok, amely minden más nemzet tulajdonságait igen jól tudja saját hasznára kiaknázni, de mégsem képes nagy emberi magaslatra felemelkedni. Másokat szid és korhol a sovinizmus miatt, pedig a németek valósággal bálványozzák önmagukat.
“Ne bocsátkozz velük komolyabb szinezetü vitába, de ha rákerül a sor, óvd meg saját hazád becsületét ott, ahol kell, nyugodt eszmecserében.”
Mikor Németországból képes levelező-lapokat küldök haza, az azokon látható ábrázolások hátramaradásunkat tüntetik szemei elé.
“Ezek a képes levelező-lapok – irja nekem – megszégyenitő képet tárnak fel lustaságunkról. Meddig fog ez igy tartani, miért vagyunk mi olyannyira hátra? Mert kényelemszerető, tunya nép vagyunk, ment szégyennek tekintjük a szerény életet és a serény munkálkodást, mert percnyi élvezetért feláldozzuk jövőnket, gyermekeink s a jövő nemzedék jobb sorsát.”
Leveleiben mindig visszatér arra, hogy nézzünk körül a világban, tanuljuk meg más országokban szorgalmas, munkás emberektől és népektől, mely uton kell indulnunk, hogy saját jólétünket, de egyszersmind polgártársaink jólétét is kellő módon gyarapithassuk.
“Nem abból áll ám a dicsőség, hogy frázisokkal, szószaporitásokkal felhalmozzuk az évtizedeken át óriásira növekedett terveket és inditványokat, sem abban, hogy a napi kérdések sekély, felületes szótengerén felül uszó, önző, hiú személyes érdekeinket előmozditsuk, sem abban, hogy gomblyukszalag után való sóvárgásból vagy más léha kitüntetési vágyból kilépjünk a térre, mit sem célozván egyebet, mint saját önző vágyaink kielégitését.
A munka, szorgalom, a közszükségleteknek figyelembevétele, az igazi hiányok kipótlása és arra irányzott törekvés, hogy saját céljainkért való iparkodásunk egyszersmind az általános jólétre közrehasson, ez a feladat, ebben van áldás és ebben kell, hogy legyen megelégedés.
A tiszta öntudatot, hogy nem mulasztottuk el kötelességünket legjobb tehetségünk szerint megtenni, hogy nem követtünk öncélokat mások kárára és mások érdekeinek megsértésével, ezt a tiszta öntudatot kell a legnagyobb jutalomnak tekintenünk. Bizonyos, hogy csakis ilyen lelkületü polgárok müködéséből származhatik az általános jólét, csakis ilyen felfogásokból keletkezhetik egy nemzet anyagi és szellemi jóléte, gyarapodása, tekintélye és elismerése; csakis ezen az uton juthattak a nyugati népcsaládok arra az állásra, amelyen alig van remény őket utólérhetnünk.
Mindenki a maga helyén, mindenki a maga polgári foglalkozása szerint tegye meg kötelességét és ne vágjon bele mások munkakörébe, ne nyerészkedjék, ne törjön folyton gazdagság, köztisztelet, dicsőség után csupán hiuságból, érje be minden egyes ember azzal, hogy pontosan, lelkiismeretesen tölti be a maga helyét.”
Ilyen életbölcseségekkel vannak tele ezek a levelek. Egy más alkalommal, 1880-ban elküldi nekem egy stuttgarti könyvkiadónak hozzá intézett levelét, amelyben az valamely folyóiratának terjesztése tárgyában egy uj eszmét pendit meg és hozzáfüzi a következőket:
“Tanuljunk, édes fiaim, tanuljunk minduntalan ezektől a németektől és más munkás, iparkodó nemzetektől. Hisz nálunk aranyat lehet meriteni a szüzies aknákból, csak értsünk hozzá és tudjuk őket megnyitni.”
Egy más alkalommal még erősebb hangot üt meg:
“Hazánkban olyan végtelen sok az alkotni, megteremteni való, a talaj olyannyira áldásos és a munka oly számtalan feladat megoldására van hivatva, hogy egyszerüen ki kellene kergetni minden életrevaló embert oda azok közé a munkát végző, nem feleselő nemzetek közé, hogy tanuljanak lemondani a léháskodásról, szószátyárkodásról, hogy tanuljanak komoly munkába fogni, türelemmel, kitartással, ernyedetlen buzgósággal.
Sohasem fogunk anyagi prosperálásra szert tenni azokkal a politikai fontoskodásokkal, amelyekkel évtizedek óta szaturálva van közéletünk. Sohasem fog a mi nemzetünk kiemelkedni a posványos, roskadozó gazdasági hinárból, amig erős, szilárd, céljaikat ismerő, akaratos, jellemes férfiak nem állanak ki a sorompóba és nem küzdik le azokat a ferde, nyavalyás eszméket és nem söprik el azokat a pusztulásba vezető, politikai, társadalmi nemzetboldogitókat, akik utját állják minden helyesebb, üdvösebb iránynak és cselekvésnek.”
Ezeket az utóbbi sorokat egy Londonból irt levelemre küldi nekem válaszul 1904-ben, midőn szemrehányást tesz egyuttal azért, hogy már évekkel ezelőtt nem mentünk ki, én is, öcsém is, Angliába, megismerkedni azokkal a nagyon eltérő viszonyokkal, azokkal az óriási arányokkal és azzal az életfelfogással, mely talán korábbi időkben döntő befolyással lehetett volna életünk folyására, világnézetünkre és pályánkra.
Minő őszinte öröm tör ki belőle, midőn hirül veszi, hogy az újra éledő cég oly jeligét választott, oly signumot, amellyel ezentul minden kiadványát jelezni fogja és mely olyannyira megfelel az ő intencióinak.
“Fogadd elsősorban Te, szeretett fiam – irja hozzám – elismerésem és örömöm kifejezését a jelige és signum választásáért. Kifejezted a jeligében azt, hogy oktatásom, nevelésem, vezéreszméim benned kellően megfogamzottak, hogy jó talajba plántáltam elveimet, felfogásaimat és törekvéseimet. Tehát: “Hass, alkoss, gyarapits.” In hoc signo vinces.”
*
Minden megnyilatkozásából, egész élete munkájából kiérzik az erős, meggyőződéses magyarság, a művelt ember tisztult nemzeti érzése, mely előitéletektől, faji gyülölettől menten a magyarságnak ebben az országban az összes nemzetiségeknek is érdekében álló vezető szerepet vindikál, nehogy “mint oldott kéve széthulljon nemzetünk.”
Ezen erős nemzeti érzése mellett erős kritikát gyakorol minden alkalommal elkorcsosuló és pusztulásra szánt nemzeti intézményeink felett, magas európai szinvonalon szeretné látni biróságainkat, iskolaügyünket, közigazgatásunkat.
1869-ből való a következő, még most is aktuális megjegyzése:
“Itt minden a maga rendes medrében folyik, beleértve természetesen a vármegyei életet is, ahol egyik sógor a másikat teszi meg törvényhatósági vagy birósági tisztviselőnek. És ezen a héten megint egész sereg efféle választás volt. Mindebből pedig reám nézve az a tanulság, hogy ennek az egész intézménynek, ahogy ma áll, az az egyetlen haszna, hogy az ujonnan választott urak megrendelik a legszükségesebb törvénycikkeket, de az egész gyüjteményt már a világért sem. Ha ez a klikk kénytelen megtanulni legalább ennyit is, még mindig üdvösebb, mintha egyáltalán semmit sem tud. És igy ki lehetne mutatni végül még azt is, hogy a választási rendszer mégis csak jobb a kinevezésnél, annyiban, hogy terjeszti a műveltséget olyan körökben is, amelyek egyébként nem igen hajolnak rá.”
Erős magyar érzése minden vonatkozásban érvényesül. Mikor Lipcséből arról értesitem, hogy egy magyar irónak munkáját forditom németre – azt felette hibáztatja, a következő okfejtéssel:
“A mi feladatunk nem lehet a német irodalom gyarapitása, még ha magyar műveket ismertetünk is a dusgazdag irodalommal biró német olvasóval. Regény, beszély annyi van ebben az irodalomban, hogy csakugyan remekeknek! remek! forditása volna csak megengedhető. Remek forditásra pedig Téged nem igen ismerlek hivatottnak. Német nyelvezeted még nem áll a Goethék szinvonalán. Szögletes, nem gördülékeny irály pedig nem való forditásra.
Amit Te csinálsz, azt nem tartom szükségesnek, sem hézagpótló munkának, sem érdemes törekvésnek. Annyi hasznot sem Te anyagilag, sem nemzeted szellemileg nem huzhat a német irodalom gyarapitását célzó munkádból.
Kimenthető, sőt olykor érdemes transzlátor-munkát csak az végez, aki a legkiválóbb, főképp nemzeti életünket és szellemünket visszatükröztető költői remekműveket költői nyelvezetben képes visszaadni.”
Valami hibára talál egyik német nyelvü irásomban és azt a következőképp hozza tudomásomra:
“Sohasem fektettem sulyt a német nyelvben való klasszicitásodra. Hanem Te még forditani is merészelsz! ilyen hibák ejtése mellett! Édes Fiam! ne légy semmiben sem “Stümper.” Tanulj és bármit dolgozol, bármivel foglalkozol, oda kell törekedned, hogy munkád jó legyen... Tehát tanulni és művelődni! E részben eddigi tapasztalataim szerint jobb és nemesebb utmutatóra sohasem találsz, mint amilyen Goethe.”
Egyébként semmisem mutatja jobban azt a mélységes tiszteletét az irodalomnak, mint azok a nézetei, melyeket a forditásokról táplál.
Maga különben alig birja magát elhatározni arra, hogy forditásban olvasson valamely művet. Mindent eredetiben akar olvasni. Francia, német könyvet el is olvashat igy, mert jól birja mindkét nyelvet, de meg akar ismerkedni az angol irodalommal is – Shakespearet akarja olvasni. Nagy elhatározásra jut. Mintegy 50 éves korában elszánja magát arra, hogy megtanul angolul. De nem akar grammatizálni, vocabuláriumot betanulni, nem akar angol tanitót járatni, aki a maga megcsontosodott rendszerével épp ugy tanitaná őt, mint ahogy a gyerekeket tanitja. Felteszi magában, hogy egyszerüen neki vág egy könyvnek, szótár segitségével kikutatja az egyes szavakat mindaddig, mig mindig több és több szót megértve és a nyelv szellemébe, nyelvtanába és mondattanába behatolva, eljut végre – Shakespeareig.
Merész és rendkivüli vállalkozás. De keresztülviszi példátlan türelemmel és kitartással. Macaulay angol történelmét veszi elő és elkezdi az első mondatnál: “I intend to write the history of England.” – Ez tölti ki az első napi leckét. Másnap már két sorral készül el, mindig több és több sorral. Eleinte azt kivánja, hogy segitsek neki, mert akkor fejeztem be az angol nyelvtanulást; de az én türelmem hamar elfogyott ebben a fáradságos munkában – ő szivósan kitartott mellette. A saját maga kifundálta módszer szerint végigolvasta Macaulay nagy 8 kötetes munkáját. Meg is tanult ugy angolul, hogy azontul évekig csak angolul olvasott. Herbert Spencer és a természettudomány angol klasszikusai voltak ezentul pihenésre szánt óráinak társai – no meg Shakespeare, aki ebben a korszakban a Goethe helyét foglalta el olvasmányai között.
*
Amennyire tartózkodott attól, hogy politikai kérdésekbe behatoljon és azokról nézeteket valljon, mert efemer dolgoknak tartotta ezeket a fel-felbukkanó kérdéseket, épp annyira szeretett eszmét cserélni közoktatásügyi kérdésekről. És érdekes, hogy az az ember, aki a népoktatást a legszélesebb keretekben óhajtotta volna szervezni és semmiféle intézkedést sem tartott eléggé szigorunak a tankötelezettség keresztülvitelére – a középiskolai oktatás tekintetében a nálunk megszokott nézetekkel merőben ellentétes állásponton állott. Ő sokalta a sok gimnáziumot, nem tartotta helyénvalónak, hogy mindenki a gimnáziumba tódul, oda csak az igazán jó tanulókat szerette volna beengedni, akik tudományos pályára készülnek és csak az igazán arra valókat akarta az egyetemre engedni; perhorreszkálta azt, hogy ezekben az iskolákban nagy szellemi proletáriátust nevelünk, holott a tanulók nagyobb részét gyakorlati, középfokú iskolákban a gyakorlati életre, a reális pályákra kellene előkésziteni.
Az az idealisztikus felfogás fejeződik ki ebben, amely a tudomány szentélyébe csak az igazán arra hivatottakat akarja beereszteni, ellenben mindenkit hozzá akar juttatni ahhoz az ismeretanyaghoz, mely arra képesiti, hogy az ipar, a kereskedelem, a mezőgazdaság terén értékes munkát teljesithessen.
*
Legközelebb esik hozzá persze a saját szakmabelieink tanitása, nevelése: egy uj generációról, művelt követőkről és utódokról való gondoskodás.
Azon töri a fejét, minő módon lehet azokból a fiatalemberekből, akik a könyvkereskedői pályára lépnek, jó szakembereket nevelni; hogyan lehet őket bibliografiai ismeretekhez juttatni.
“Nem szabad – irja – semmit sem elmulasztanunk, ami alkalmas arra, hogy legalább a hozzánk közel állók kiképzésére és nemesbitésére kedvezően hassunk.” (1870. december hó 13.)
Minél rosszabb véleménnyel van hivatásbeli kartársairól, annál fontosabbnak tartja a fiatalság kiképzését.
“Magyar könyvárus, az legyen a jelszó; mindenki tegye meg a kötelességét. Hanem szolid, közcélu irányban kell vállalkozni. Egy kis lelkesedés kell ám hozzá, remény és bizalom önmagában és a nemzet fejlődésében.”
Kartársairól való vélekedése idővel mind rosszabbá válik. Amennyire fontos kulturtényezőnek tartja a könyvkereskedelmet, annyira bántja a könyvkereskedők élhetetlensége, tunyasága, álmossága. Éveken át hibáztatja a kiadókat, hogy kiadványaik terjesztésénél nincsenek kellő tekintettel a szortiment-könyvkereskedőre, különösen a vidékire – mig azután később saját kárán kénytelen belátni, hogy a gyenge magyar könyvkereskedelemre nem lehet nagyobb vállalatokat alapitani; más, közvetlen terjesztő eszközök hijján a legjobb vállalkozás is elbukik.
Nézete erről a kérdésről csak igen lassan változik meg.
1878-ban azt a véleményét fejezi ki:
“A budapesti szakkörök sötéten látása és álmossága, sőt részben hülyesége, nem tudta megakadályozni, hogy a magyar könyvkereskedelem végre mégis csak elkezdjen gondolkozni és mozogni, élni és kialakulni. Pápaszem nélkül is látom, hogy a viszonyok voltaképen javulnak és nem rosszabbodnak.”
Valamelyik kiadó egy körlevelet bocsátott ki, melyben az árra és a feltételekre vonatkozó kétértelmüségek vannak. Ezen felháborodva, igy fakad ki:
“Ezek a mi tatár khánjaink csak uralkodni tudnak és ostobaságokat elkövetni; mást gátolni, korlátozni, lármázni, policájhoz szaladni, hogy a másik is igényt mer tartani a megélhetésre. Ezekkel a haszontalan szükkeblüekkel nem igen lehet boldogulni.”
Az utóbbi alluzió egy oly ügyre vonatkozik, mely őt mélyen felháboritotta.
A budapesti könyvkereskedők 1879-ben az imént megalakult egylet első feladatai közé sorozták azt, hogy beadványt intézzenek a kormányhoz, hogy a könyvkereskedelmet engedélyhez kösse, uj üzlet nyitását engedély megadásától tegye függővé.
Erről irja édesatyám hozzám intézett levelében:
“Az első tárgy, mely kellemetlenül érintett, a koncesszióügy volt. Megirtam Aignernek nézetemet és azt az óhajomat, hogy álljanak el az ily rothadt szellemü, középkori védfal igénybevételétől. Remélem, hogy a kormány ilyen nevetséges korlátokat nem fog engedélyezni, de egyszersmind sajnálom, hogy ily türelmetlen, szabadságellenes vágyak éppen ilyen testületből erednek.”
De minél inkább szidja a könyvkereskedőket, részben tehetetlenségük, részben, mint az imént emlitett esetben, szükkeblüségük miatt, annál inkább törekszik azt a nézetét terjeszteni, hogy a könyvkereskedőt támogatni kell, hogy hasznos közege lehessen a kultura terjesztésének. A könyvkereskedőt tartja legalkalmasabbnak arra, hogy állandó biztos bázisa lehessen az irodalomnak, épp azért hibáztatja a kiadókat, valahányszor a füzetes vállalatokat és folyóiratokat oly módon gondolják helyesen terjeszthetőknek, hogy a közönséget felszólitják a postán való előfizetésre.
Kiadói müködésünk legelején, 1881-ben irja öccséhez:
“Segiteni kell és nevelni, támogatni azt a szegény vidéki kollégát, amennyire csak lehet, bizalmát és tiszteletét, nagyrabecsülését kell megnyerni, ez azután a jól elkészitett talaj, amelyből dusan fog kikelni a jól elvetett mag; ha ti ezt idealizmusnak kereszteltétek el, Isten neki, akkor ne is fogjatok oly vállalatba, amelynél a vidéki közvetitő-könyvárus nem nélkülözhető.”
Nagyon haragszik Ráth Mór-ra, aki nem tartja meg programmját, oly igéreteket tesz, amelyeket nem tud beváltani, amiért a vidéki könyvvásárló a vidéki könyvárust szidja. Ennek a haragnak több izben kifejezést ad, különösen bántja a Shakespeare-kiadás rendetlen megjelenése, az, hogy fél év is elmulik, amig egy-egy 80 krajcáros kötet megjelenik, közben elköltözik vagy elhal a rendelő, Ráth pedig kényszeriteni akarja a könyvkereskedőt a folytatások átvételére:
“Támaszkodnunk kell a könyvkereskedelemre, de azt azután egészen meg kell nyernünk, kuláns, előzékeny eljárásunk által. Hogy megteszi majd a többi könyvkiadó is? Tessék! mi ugy sem fogunk mindent elfoglalni. Hanem kiadói szempontból szükkeblünek, ferde, oktondi, gyarló eljárásnak tekintettem mindig azt a szatócs filiszteus eljárást, kartársainak port hinteni a szemébe és azután direkt megrendelésekre törekedni. Ráth ezen az uton tette magát tönkre mint kiadó.”
Egy más alkalommal irja:
“A kiadó annyira rá van utalva a közvetitő könyvárusra, különösen ujabb vállalatoknál, de azért nem kevésbbé később is és állandóan, hogy azt magához kell édesgetni, magához csalogatni minden lehető módon: könyvárusokat, ügynököket a talajból kell kisajtolni, a bitófáról kell leszedni, csakhogy meglegyenek. E tekintetben sohasem mondhatjuk, hogy mindent megtettünk volna.”
Azután ráutal a térképre, kimutatja, hogy akárhány vármegyében van 5–6 olyan hely, amelyen bármely tisztességes irodalmi vállalatnak tiz-tizenöt előfizetője lehetne, csak ezeket valakinek meg kellene szereznie, megkeresnie, összegyüjtenie; csak ugy érhető el az irodalom gyarapitása és a magyar nyelv terjesztése.
Nagyon megharagszik, amidőn egy pesti könyvkiadó cég egy szép angol képeskönyv magyar kiadását hirdeti és nem veszi igénybe a terjesztés körül a magyar könyvkereskedelmet is.
“Képtelenség – irja erre vonatkozólag – ahogy ezek az urak a könyvterjesztés körül eljárnak. Kérlek, az Istenért, ne cselekedjetek ugy, mint az a csorda... akik saját hazájukat és annak viszonyait nem ismerik és üzleti helyiségüket a sugárzó nap középpontjának tekintik; kinyomatják a könyvet, hirdetik saját napilapjukban és ezzel véget ért az egész terjesztés körüli működés. A könyv majd szépen elpenészesedik a pincében.”
De ugyancsak nagyon megharagszik, amidőn Tisza Kálmán az országgyülési törvények hivatalos kiadását elvonja Ráth Mór-tól, hogy azokat az állam saját kiadásában bocsáthassa közre; ezt mindenképpen helytelennek tartja, – amint az különben be is bizonyult, – hibáztatja objektiv és szubjektiv okokból. Amikor ez történt, 1881-ben, öcsém keresztülutazott Budapesten, édesatyám erre vonatkozólag irja nekünk:
“Gondoskodjunk róla, hogy mindenütt körülnézzen, ahol látnivaló akad, még az országgyülést se mulassza el, hadd nézze meg azokat a törvényhozókat, akik a törvénykönyvek kiadását és eladását elragadták attól a szegény könyvkereskedőtől, aki életében mindig arra törekedik, hogy eszüket és lelküket tovább táplálja és gyarapitsa.”
*
Érdekes felfogása a tőke értékéről. Azt tartja, hogy a rátermettség, ügyesség és életrevalóság, a munka és a szorgalom a legnagyobb tőke, fontosabb a pénztőkénél.
“Minden üzleti vállalatnak magából és a forgalom által kell kifejlődnie, nem pedig uj befektetések által ... a munka hozza az eredményt és az elért nyereséget kell uj vállalatra felhasználni. Nagyon téved az, aki a dolgokat mindig a tőke szempontjából veszi szemügyre.”
Ilyenkor rendesen példákkal bizonyitja tételét, ráutal például Méhner-re, aki egészen tőke nélkül kezdte üzletét és másokra, akik kicsi kezdetből nagyokká lettek. Egy alkalommal egész komolyan összeszidja öccsét, amiért a Montecuccoli hadtani alaptételeit az üzleti életre akarja alkalmazni. A hadviselés és üzlet között – irja – az a különbség, hogy a hadviselés emészti a tőkét, az üzletnek pedig az a feladata, hogy megteremtse a tőkét.
Persze, ez a tőke-természete csak az igazi intenziv munkának volt az ő szemében, az olyan odaadó munkának, aminőt ő végzett, s amely olyan ritka minálunk, a hol az embereket minden inkább érdekli és elfoglalja, mint a munka. Különösen a politika és a közéleti szereplés vonja el a legjobbakat hivatásbeli munkájuktól.
A szokásos értelemben vett politikát lenézte, az azzal járó tülekedést, a személyes érvényesülésre való törekvést megvetette; nem engedte magát belevitetni semmiféle u. n. közéleti akcióba; nem szerepelt semmiféle egyletben, vállalta ugyan a tagság terhét a közmüvelődési és jótékonysági egyletekben, de nem járt még arra az egyetlen helyre sem, amely a kisvárosban minden élet koncentrációja, nem járt a kaszinóba sem.
Saját könyvesboltja volt az ő kaszinója, ott gyült össze körülötte, aki vele eszmét akart cserélni, a kollégiumi és gimnáziumi tanárok, birák, a legjelesebb ügyvédek – egyszóval az értelmiség.
Az igy töltött órák voltak rá nézve a pihenés órái.
A művelt emberekkel való társalgás – ez volt legkedvesebb szórakozása. Ilyenkor szeretett vitatkozni – szerette magát meggyőzetni, de voltak axiómai, vas-nézetei, amelyekből nem engedett; ezekben csökönyös volt; ezek védelmében nem türt ellenmondást. Voltak egyes dolgokról megállapodott nézetei, amelyeknek cáfolatát vagy személyes bántalomnak vette, vagy sajnálta azt, aki vele ellentétes nézetet vallott.
Nem ismert más erkölcsi felfogást, mint a magáét; azokban, amikben kiforrott véleménye volt, – fellebbezhetetlen volt, vitát nem türt, ellenmondást nem engedett.
*
Derült életfelfogását tükrözi vissza az a levél, melyet öccséhez intéz, hogy ezt akkori kellemetlenségei közepette lelkileg megvigasztalja:
“Kedves Öcsém!
Ma már megint nem tudom, hogy mivel kezdjem az irást, minthogy azonban mégis csak el kell kezdenem, hát előbb irok, és csak azután veszem fontolóra, hogy hol is kezdjem csak. Ha ez egyáltalán “vicc” számba mehet, akkor a “Floh”-ban megjelent fürdői jelenetre kell visszavezetned.
E hó 5-én kelt leveledet megkaptuk. A hangot, amelyet használsz, egészben véve tulságos élesnek tartom. Ugyan láttad-e már valaha, hogy egyik ember kedvére tudott volna tenni valamit a másiknak – hát még mindenkinek és minden egyesnek. Ez minden körülmények közt nehéz dolog. Mi üzletemberek, akik még Freytag előtt felismertük a “Tartozik” és “Követel” jelentőségét, különben is hozzá vagyunk már szokva, hogy mindent a megfelelő és helyes kontóra irjunk. Ezt kellene hát tennünk az emberek, a viszonyok, az állapotok megitélésénél is. Minden egyes tétel, ha helyesen van elkönyvelve, mindig ugyanazt az eredményt fogja adni, az általános állapotnak megfelelően. És volt-e valaha valaki, aki mérlegének elkészülte után azt mondhatta volna: Most már rendben vagyok, megszabadultam minden ócska lomtól az áruk, vevők és értékek tekintetében. Most majd elülről kezdem az üzletet, egészen uj alapokon. Kinövések, hibák mindenütt vannak, harcok mindig voltak és mindig is lesznek, de a facit mégis csak az, hogy mind az individuális, mind az általános állapotok folytonosan javulnak. Nos, én magam is csak olyan filiszter vagyok, mint a többiek. A fiatalság heve kitombolja magát és józan higgadtság lép minden téren a helyébe. És ez nem lehet másképp, és nem is lesz másképp.”
Arról, hogyan kell a kötelességet teljesiteni, – ugyancsak öccsének irja az alábbiakat:
“Tartsd szemed előtt minden körülmények közt a következőket: Élj az üzletnek egész lelkeddel, egész mivoltoddal. Állitsd minden idődet, minden gondolatodat, egész eszedet és egész mostani életedet az üzlet, egyesegyedül az üzlet szolgálatába. Jól átgondolj mindent már reggel, vidd keresztül napközben és napokon át, teremts és alkoss. És ha a komoly, elszánt akarat, a férfias tetterő ki tud majd vezetni ebből a labirintusból, ha becsületedet és önérzetedet meg tudja menteni: akkor meg vagy mentve, akkor van jövőd. Légy szorgalmas, de ne bibelődj apróságokkal...”
Hozzám irt leveleiben is sokszor visszatér ezekre a thémákra. Eszméket fejteget bennök sokszor lapidáris, erőteljes mondatokban, olyformán, hogy ahhoz értő ember a fiatal nemzedék tanulságos olvasmányául valóban értékes parainezist állithatna össze belőlük. Ime néhány mutatvány a gazdag levélgyüjteményből:
“Terveidet majd később beszéljük meg. Én csak azt óhajtom, sőt el is várom, hogy őrizd meg tisztaságodat minden tekintetben. Légy tiszta jellemü, egyszerüen élő, szerény föllépésü, hazug külszinre nem vágyódó, tevékeny, szorgalmas ember, aki el nem csábittatja magát attól az alattomos, hizelkedő, csalárd és hiu modortól, amelyet még közelebbi ismerőseimnek egyrésze is követendőnek tart. Utálom ezt az élvhajhászást, ezt a nyerészkedő irányt, melynek egyetlen célja a látszat, a külszin, a külső tündöklés; amely nem ismer se Istent, se emberszeretetet, se hazafiui törekvést; amely gunyt üz a legszentebből is, csak elérhesse azt a külső csillogást, amely emberi létéből kivetkőzteti és majommá teszi, pöffeszkedő pávát csinál belőle. Ez a budapesti élet egy részletének képe.
Ugy kell berendezkedned és nagybátyáddal megbeszélned a dolgot, hogy jusson elég idő tanulmányaid befejezésére, ha csakugyan komoly szándékod, hogy letedd a doktori vizsgát.
Tisztán nyers munkára akármilyen más, olcsó munkaerő alkalmazható; én neked nagyobb hatáskört vindikálok, a favágó munkát semmiféle vállalatnál se végezze a szellemi munkás. De viszont ennek birnia kell az organizálás és adminisztrálás tehetségével. Főhibája, sőt átka volt a budapesti cégnek, hogy e tekintetben ott évek hosszu során át helytelen utat-módot, eljárást követtek. Ki kell tehát vinned a bácsinál, hogy meg legyen bizonyos mértékig az önállóságod, amelyet természetesen minden gőg, dölyf, hiuság, vagy bármi csekély visszaélés gondos kerülésével kell gyakorolnod.
A te feladatod az lesz, hogy életet, mozgást hozz az üzletbe, pénzt csinálj a limlomból és minden elvégzendő munkát a legminuciózusabb pontossággal intézz.
A mesterség nem a kézmüvességben rejlik, hanem abban, hogy az ember mestermódra tudjon szervezni, rendelkezni, irányitani. Lehelj lelket, életet mindenbe amihez hozzáfogsz; rend és lelkiismeretes pontosság legyen e tekintetben főelveid legfőbbike.
Ne téveszd azt sem szem elől soha, hogy a kiadónak szakadatlanul figyelemmel kell kisérnie és gondosan tanulmányoznia az országos viszonyokat.
Szemeid legyenek ott mindenütt, gondozz lelkiismeretesen mindent, amit reád biztak, ne dolgozz soha felületesen, hanem mindig a legodaadóbb figyelemmel és pontossággal. De egyuttal az alkalmazott személyzetet is ellenőrizned kell.
Legyen vége valahára minden tekintetben a slendriánnak, tarts szigoru rendet elsősorban magad irányában és ebből kifolyólag az egész üzletben.
Ami személyes ügyeidet illeti, azt jegyzem meg elsősorban, hogy takarékos, szerény, munkás polgári életre rendezkedj be! Teljesen közömbös előttem, hogy mennyi lesz a fizetésed, de mindenesetre a legcsekélyebbel kell beérned és a netaláni fölöslegből még meg is kell valamit takaritanod. Ezentul már minden szükségletedet a saját keresményedből kell fedezned. Óhajtom és elvárom, hogy anyagilag nem fogsz tovább igénybe venni; kivánom, hogy polgári módon, egyszerüen és olcsón élj, mitsem hajtva némely magyar uracs külső fényüzésére és nyegleségére. Ha van benned érték, megmarad és gyümölcsözni fog az a legegyszerübb életmód mellett is.”
*
Találtam iratai között egy önéletrajzi kisérlet kezdetét, mintegy 40 sort, mely félbenmaradt. Ebben azt irja, hogy 18 éves korában egy Lexikon-pótfüzetből ismerkedett meg a Fourier-féle falanszter gondolatával. Ez, ugy látszik, megragadt benne, végigkisérte egész életén át és elvezette egészen addig a nagy munkáig, amelyet “A társadalmi jólét feltételei” cim alatt öregkorában, visszavonultságában irt.
Valahogy megrögzött benne az a gondolat, hogy az embereket nevelés és képzés utján át lehet alakitani, bizonyos egyenlő szinvonalra hozni. Azt hitte, lehetséges infuzió utján valakibe a saját lelkét átömleszteni. Ez volt az ő nagy tévedése, mely neki is sok csalódást okozott, környezetében is sok visszásságnak volt kútforrása.
Miután saját magát páratlan szivóssággal képezte, azt hitte, mindenki hasonló szivóssággal el tudja érni ugyanazt. Ahogy magát művelte autodidaxis utján oly mérvben, hogy azután csak Goethével, csak Shakespeare-rel társaloghatott – ezt várta másoktól is, hozzátartozóitól is, abban a hitben, hogy mindenkiben ugyanaz a lélek lakik – ha akarja. Azt a páratlan erőt tételezte fel mindenkiben, amely ő benne megvolt az önképzés és pályaalkotás terén.
Ez a felfogása az emberekről, csalódása azokban, akiket felnevelt és akik nem mindenben követték őt, mert nem tudtak felemelkedni az ő magaslatáig – sok keserüség kútforrása volt, különösen hajlott korában.
Amilyen nagy életbölcseség volt benne a dolgok, az események, az osztályok, az összefüggések elbirálásában – épp oly elfogult volt e különleges emberbirálata folytán a személyek megitélésében, még legszükebb körében is, még saját fiaival szemben is.
A Fourier rendszere, mely megragadta a 18 éves ifjut – teljesen hatalmába keritette a hetven éves aggastyánt; ez volt életének legnagyobb élménye.
*
Mert midőn végleg visszavonult a magánéletbe és egy egész élet gondolkodásának és tapasztalatainak eredményekép arról akart elmélkedni, miképen biztositható legjobban az ember boldogulása a földön – akkor kicsirázott a Fourier eszmemagja benne és akaratlanul is ezen az alapon épitett tovább.
A munka, melyet a gondolkodásnak csodálatos rendszerességével megalkotott, a szociológiai irodalomban előkelő helyet foglal el. Nem lehet nekem feladatom és különösen nem ebben a munkában, hogy ezt a könyvet bővebben ismertessem, de ma, midőn a régi világ összeomlása után sokan a kommunizmusban látták a jövő fejlődését, jól esik megállapitani, hogy az az államalakulat, amelyet Révai Sámuel munkájában megrajzol, mily tökéletesen külömbözik rendszerében, megalakulási módszereiben és végcéljában ettől az állitólagos kommunisztikus rendszertől, mely a közelmultban nálunk osztálygyülöletével, perverz kegyetlenségével és zsarnokságával a nemesebb értelemben vett szocialista államalakulat fogalmát ezer esztendőre kompromittálta.
*
Mindarra, amivel Révai Sámuel alakját megrajzolni törekedtem – egy kútforrás szolgált nekem bőséges anyaggal: az ő levelezése. Helyesen véltem eljárni, midőn ebben az egész munkában, valahányszor róla van szó, ebből a kútforrásból meritettem és saját irásának szószerinti idézeteit állitom az olvasó elé és nem a magam megállapitásait.
Ezt az eljárást indokolja a helyzet, melyben itt az iró a tárgyával szemben áll. De indokolja más is, amire most már ráutalhatok, mert az olvasó is bizonyára rájött már arra, hogy atyám levelei – még ebben a kivonatolásban is – csodálatra méltó irások, tele erővel, tele eszmebőséggel, tele idealizmussal, és hogy ezek a levelek élénkbe állitják az egész embert a maga egész nagyszerü mivoltában.
Ezek a levelek nem voltak a nyilvánosságnak szánva, atyám oly egyszerü és igénytelen ember volt, aki sohasem gondolt arra egy percig sem, hogy az ő leveleinek akár csak egy mondata is évtizedek multán jellemző adatként fog felhasználtatni egy műben, mely az ő vállalkozásáról és az ő személyéről szól. Hires emberek, ha leveleket irnak, talán gondolnak arra, hogy biografusaik majd feldolgozzák leveleiket és ehhez képest ügyelnek arra, mit és hogyan irjanak meg, milyen szinben tüntessék fel magukat ebben a legszemélyibb és legközvetlenebb irásfajtában. Édesatyámnál ez az eset nem forgott fenn. Ő nem volt hires ember, ő leveleit kizárólag egy személynek szánta; azokat, amelyeket itt idéztem, öccsének vagy fiának; annál csodálatosabb az a tökély, mely ezeket a leveleket jellemzi, az a gazdagság, mely bámulatba ejt.
Mindezek a levelek telve vannak leszürt tapasztalati életbölcsességgel és mind kisugározza azt a szellemet, mely Révai Sámuel egyéniségét jellemzi.
Minden gondolata telve jóhiszemüséggel és optimizmussal, minden érzése nobilis és fenkölt, egész világszemlélete derült és bizakodó.
Ez az a szellem, mely még most is itt él, itt vibrál közöttünk és amely remélhetőleg irányitani fogja azokat, akik utánunk jönnek, hogy az ő kezdeményezését, a mi munkánkat folytassák.

XVI. 
KÖNYVTERJESZTŐ NAGYÜZEM
A legnagyobb probléma
A könyv legnagyobb problémája a terjesztés. Ettől függ a könyv kiállitása, ára, elhelyezése és hatása – ettől függ a könyv élete. Életbevágóan fontos ez a kisnyelvterületü nemzetek irodalmára nézve. Ha kis nemzetnél nem sikerül ezt a problémát kielégitő megoldásra juttatni – akkor le kell mondani az önálló irodalomfejlesztésről és nemzeti művelődésről.
Ez összefügg a könyv technikai előállitásának sajátszerü természetével. A könyv előállitása bizonyos alapköltségekkel jár, amelyek egyformák, akár 1 példányt, akár 100.000 példányt állitunk elő. Ebből önként következik, hogy sok példány előállitása olcsóbbá teszi az egyes könyvet, kevés példány csak aránytalanul drágán állitható elő. Sok példány készitése lehetővé teszi a könyvnél érdekelt egyes tényezőknek, elsősorban az iróknak megfelelő dijazását, kevés példány nyomatása majdnem kizárja azt.
Amikor még fejletlenek voltak a könyvkereskedői viszonyok, még a mult század nyolcvanas és kilencvenes éveiben is, a kiadók valamely könyv kiadását attól tették függővé: biztositottnak látszik-e annak a minimális példányszámnak elhelyezése, mely a nyers nyomdai és papirköltségeket fedezi. Ha azután a szerző nem igényelt tiszteletdijat vagy beérte a költségek fedezése után eladandó példányok árából igért részesedéssel, akkor a kiadó esetleg megkockáztatta a kiadást, különösen, ha saját nyomdája volt s igy azt láthatta el munkával. Ez volt az a korszak, amikor a kiadók 400–500 példányra alapitották kalkulációikat.
Némileg javult a helyzet, mikor a könyvkereskedések szaporodásával és a könyvvásárló közönségnek ezek utján való némi számbavételével már 1000–1200 példányra lehetett kalkulálni a jobb magyar könyvet. De a vállalkozási szellem akkor is csak igen szerény keretek között mozoghatott és csak az irodalomnak legáltalánosabb érdekü ágaira terjedhetett ki.

Könyvkiadó-társulatok
Tudományos szakmunkák kiadása például teljesen ki volt kapcsolva a kiadói müködésből és minthogy ilyenekre mégis szükség volt, ahhoz az expedienshez fordultak, hogy a társadalom különböző rétegeiből könyvkiadó-társulatok alakultak az illető tudományszak müvelésére.
Igy keletkeztek hazánkban az orvosi könyvkiadó-társulat, a természettudományi, a történelmi, a földtani, a földrajzi, a protestáns theológiai, a heraldikai, az erdészeti, a gazdasági, a bányászati és kohászati, a filozófiai, a jogtudományi, a mérnöki és épitészeti és még több más társulat, kifejezetten abból a célból, hogy lehetőleg egy szakfolyóirat kiadása mellett, szakkönyveknek, tudományos kézikönyveknek kiadását biztositsák tagjaik utján.
Ezek a társulatok különösen eleinte igen nagy buzgalommal folytatták müködésüket és tudományos irodalmunk megteremtése körül igen nagy érdem illeti meg őket. De bár a könyvkiadó-társulat intézménye magából a szükségből nőtt ki, ideálisnak ez a megoldás nem volt mondható. Elértük ezekkel a társulatokkal azt a kivánatos célt, hogy az illető munkák egyáltalán megjelenhettek, de nem értük el azt a még kivánatosabb célt, hogy a társulatok által kiadott könyvek azoknak a kezeibe jussanak, akik azokra legjobban rá voltak utalva. Ezek a társulatok tagokat gyüjtöttek, akik néhány évre vállaltak tagsági kötelezettséget. Ez volt az alapja a társulat könyvkiadói vállalkozásának. Ezek a tagok az illető szakma jómódu, áldozatkész és az ügy iránt fogékony művelőiből kerültek ki, tehát olyan emberekből, akik tanulmányaikat már régen befejezték, a gyakorlati életben benne voltak, mindenesetre rá lehettek és rá voltak utalva arra, hogy tovább képezzék magukat, de már tul voltak azon, hogy az illető szakmát tárgyaló tan- vagy kézikönyvet olvassanak.
Hogy egy példával illusztráljam, az orvosi könyvkiadótársulat, mely kitünően volt adminisztrálva, tagjai közé számithatta a főváros és a vidék orvosainak szinét-javát, akik tagok maradtak mindvégig, életfogytukig, ellenben a társulat oly kitünő munkákat adott ki, amelyekre éppen annak a fiatal generációnak lett volna szüksége, amely ezekhez a könyvekhez nem juthatott hozzá, mert sem az egyetemi hallgatóság nem juthatott birtokába a munkáknak, sem a fiatal orvosi gárda, akiknek évekig várniok kellett, mig egy-egy uj ciklus kiadására és az abban való részvételre nyilt kilátás.
Azt a célt, hogy a társulatok által kiadott tudományos könyvhöz az jusson hozzá, akinek arra szüksége van, ez a szervezet nem tette lehetővé. Még akkor sem, amikor egyes kisérletek történtek arra nézve, hogy egyes munkák külön kiadásokban hozzáférhetőkké tétessenek az érdekeltek számára. Ezek a kisérletek organikus okokból nem váltak be.
Mindenképpen az volt tehát a helyzet, hogy a könyvelhelyezés és terjesztés szerencsés megoldásától függött az irodalom és tudomány sorsa. Ami e részben a füzetes vállalatok utján történt, az csak kezdete volt a kezdetnek és éppen a komoly és költséges irodalom termékeinél csak igen kis mértékben válhatott be oly technikai okokból, amelyekre itt részletesen kitérni nem óhajtok.

A részletüzlet kezdete
Ekkor történt, hogy külföldön kész, bekötött könyveknek és könyvsorozatoknak előnyös fizetési módozatok mellett történő árubabocsátásával való próbálkozások meglepő sikerrel jártak. Amerikában klubok alakultak oly célból, hogy tagjaik között nagy, sorozatos műveket bizonyos havi dij lefizetése mellett szétosszanak. Franciaországban a Larousse-féle Enciklopédiát kezdték akként terjeszteni, hogy ennek tetemes vételárát az egyes kötetek egy bizonyos vételári hányadának havonkénti törlesztése mellett egyenlithessék ki a rendelők. Németországban, a rendszeres organizáció hazájában, magát a rendeléseknek összegyüjtését is megszervezték, részben a könyvkereskedelem, részben e célból kioktatott és utraküldött könyvkereskedő-segédek utján.
Mi volt tehát természetesebb annál, mint hogy mi, akik állandóan és szünet nélkül a könyv terjesztése problémájával foglalkoztunk, a külföldön fényesen bevált kisérletet hazánkban is próbára akartuk tenni.
1885-ben kezdtük meg kicsiben és szerényen, tapogatózva és megfelelő elővigyázattal e rendbeli működésünket azon a ma már primitivnek látszó módon, hogy általános elterjesztésre alkalmas soknemü kiadványainkat diszes bekötésekben nagyobb példányszámban ládákba pakoltattuk, azokat egyetlenegy, e feladattal megbizott közegünk vasuton magával vitte és azután csoportonként összeállitva, az illető városban elhelyezni próbálta akként, hogy egy nagyobb könyvsorozatot kiállitott ott, ahol tömegesebben voltak együtt az értelmiség képviselői: megyeházán, városházán, felsőbb tanintézetben, gyárakban és hasonló helyeken. Oda meghivta az érdeklődőket, azok ott kiválasztották maguknak az őket érdeklő könyveket, azokat mindjárt át is vették, a nyomban kiállitott átvételi elismervényt és hozzáfüggesztett fizetési kötelezvényt aláirták és ezzel az ügylet be volt fejezve.
Ez volt a részletüzleti könyvterjesztés kezdete Magyarországon. Cégünk kezdeményezéséből indult az ki, amit ezuttal azért emelek ki, mert Wiesner a magyar könyvkereskedelemről irt könyvében tévesen másnak tulajdonitja a magyarországi részletüzlet kezdeményezését, egy oly cégnek, amely csak három évvel ezután alakult meg.
A természetben való rögtönös szállitása a könyveknek azonban nem volt fenntartható, mert e mellett a módszer mellett teljesen az illető utazóra volt bizva, hogy ő kinek adja át a nála levő könyveket, kit részesit hitelben. Neki módjában sem volt az illető vevők hitelképessége felől információt szerezni, hiszen az ügylet nyomban létrejött és ebből a rendszerből ily körülmények között hovatovább mind nagyobb inkonvenienciák és károk keletkeztek.
Maga a terjesztés elég szépen látszott sikerülni azokban a kisebb méretekben, amelyeken eleinte több okból nem akartunk túlmenni. Módositani kellett tehát a rendszert magát, még pedig abban az irányban, hogy most már csak minta-kötetekkel láttuk el az utazót és rendelőlapokkal. A minta-kötet teljes tájékozást nyujthatott a rendelőnek a könyv belső tartalma, kiállitása, bekötése tekintetében és a rendelőlap felvilágositotta őt az árak és feltételek felől. Összeállitottunk kisebb-nagyobb csoportokat szépirodalmi, utazási és egyéb könyveinkből, azután különösen más kiadóknak jogi munkáiból, mint amelyekről már akciónk elején kitünt, hogy azok valóságos szükségletet elégitenek ki és hogy azokat a legműveltebb réteg, a joggyakornokok, aljegyzők, albirák továbbművelődésre kész ifju nemzedéke készséggel megrendeli és igy felszerelve 2–3 utazót, megbizható, szorgalmas, ügyes embereket küldöttünk ki az ország különböző részeibe.
Lassan-lassan fejlesztettük ezt az üzletágat. Túlságos nagy mértékben nem engedhettük kifejlődni, mert hiszen a hosszu idejü hitelezés folytán igen nagy befektetéssel jártak ezek az ügyletek.
Közben külföldi, nevezetesen bécsi könyvkereskedő cégek is próbáltak Magyarországon ezen az úton könyveket terjeszteni és 1888-ban egy boroszlói cég filiálét nyitott Budapesten könyvterjesztési célból. Ebből a filiáléból keletkezett azután az Aufrecht és Goldschmied cég, amellyel akkor természetesen mint versenytárssal állottunk szemben, annál is inkább, mert a cég kizárólag német munkákat terjesztett, első sorban német lexikonokat, de amely céget azután a Pallas-Lexikon terjesztése alkalmával meg tudtunk nyerni a magyar könyv részére. Innen kezdve néhány évtizeden keresztül a nevezett céggel karöltve szolgáltuk a magyar könyvterjesztés ügyét.

A nagyüzem
Az első nagy lökést ennek az ügynek a Pallas Lexikona adta meg, amint erről egy előbbi fejezetben beszámoltam.
Amikor 1895-ben vállalatunk részvénytársasággá alakult át, a könyvterjesztésnek teljesen kiépitett szervezet állott rendelkezésére. És éppen ezért joggal lehetett feltételezni, hogy az akkori nagy könyvkiadó vállalatok kész örömest fognak részt venni az általunk tervezett alakulásban. Nem tették, saját kárukra, mert akkor már bizonyosra volt vehető, hogy a millennium alkalmára mindegyik cég egy-egy nagyobb publikációt óhajt közrebocsátani, felbátoritva egyrészt a Pallas Lexikonának, másrészt a Jókai-összkiadásnak sikere által és hogy ilyenbe semmiképpen sem foghat anélkül, hogy magának a mi terjesztési szervezetünk közreműködését a terjesztés és elhelyezés körül ne biztositaná.
Csak most tünt ki, hogy a mi koncepciónk a közös vállalat megalapitására mennyire helyes volt, sokkal helyesebb és előnyösebb az ő szempontjukból, mint a magunkéból. A mi eredeti tervünk szerint annak a közösen megalapitandó vállalatnak igazgatásában, ügyvitelében és eredményeiben az egyes kiadócégek részt vettek volna a mellett, hogy ennek kialakitása, természetesen ingerenciájuk mellett, az egyes kiadócégek kiadói érdekeinek folytonos szemmeltartásával történt volna meg. Most az a helyzet állott elő, hogy magát az organizációt igénybe kellett venniök, sőt biztositaniok maguknak. E nélkül tervezett vállalataikat meg nem valósithatták volna, ellenben a terjesztő-vállalat ügyvitelére semmiféle ingerenciájuk nem volt, az kizárólag a mi vezetésünk alatt állott.
Az alábbiakban ki akarom mutatni, minő szerepe volt terjesztő-szervezetünknek mindazoknak a vállalatoknak sikerre vitelében, amelyeket más könyvkiadó cégek bocsátottak közre; azokról az irodalmi vállalkozásokról, amelyeket mi magunk, vagy a kiadásra nézve másokkal társulva jelentettünk meg, önálló fejezetekben óhajtok beszámolni.
Mielőtt ezeknek a vállalatoknak felsorolásába fognék, amelyek az utolsó 25 év magyar irodalmi termelésének jóformán egészét felölelik, meg kell állapitanom, hogy amely irodalmi műnek terjesztését intézetünk magára vállalta, azt teljes lélekkel, tökéletes odaadással, minden erőmegfeszitéssel akként terjesztette, amint azt a viszonyok és körülmények megengedték és ugyanúgy, mint hogyha saját kiadványa, saját vállalkozása lett volna, és meg kell állapitanom, hogy soha egyetlen oldalról sem érte cégünket gáncs vagy szemrehányás azért, hogy esetleg a magunkra vállalt feladat teljesitésében ellanyhulás állott volna be. Amely munkát mi jónak tartottunk arra, hogy terjesztési üzemünkbe felvegyük, azt teljes erővel, teljes gőzzel, teljes odaadással terjesztettük, azzal magunkat azonositottuk, azért, ha kellett, harcba szállottunk nehéz körülmények között, azért, tekintet nélkül saját károsodásunkra, a végletekig exponáltuk magunkat.

A magyar nemzet millenniumi története
Az első a sorban az Athenaeum részvénytársaság által közrebocsátott “A magyar nemzet története” millenniumi emlékkiadása volt. Erről a munkáról el lehet mondani, hogy igazán szerencsés gondolat szüleménye kiadói szempontból, hiszen mi lehetett alkalmasabb a közönség érdeklődésének felkeltésére Magyarország ezeréves fennállásának emlékünnepén, mint egy oly nagy históriai mű, amely az ezeréves nemzet történelmébe és históriai szellemébe vezeti be a ma élő nemzedéket. Előre látható volt, hogy minden fényes ünneplés mellett is a millenniumi évet ez a munka fogja emlékezetessé tenni, ha sikerül akként szerkeszteni, kiállitani és közrebocsátani, mint ezt az ünnepi alkalom jelentősége megkivánja. Ily körülmények között csak természetes, ha szivesen vállalkoztunk arra, hogy ennek a munkának terjesztéséből kivegyük részünket és még természetesebb, hogy a kiadó szemében a mi készségünk szinte a biztos siker zálogát jelentette, nemcsak azért, mert a mi részvételünk a terjesztésben a priori egy nagy példányszám biztositását jelentette és mert a mi nagykörü propagandánk a munka lanszirozása szempontjából a terjesztés egyéb tényezőit is szinte biztos sikerhez juttatta, hanem főként azért, mert a mi közreműködésünk egy ily nagy kockázattal járó vállalatnak meginditása küszöbén a kiadót megnyugtathatta anyagi érdekeltségének sorsára vonatkozólag.
És mégis! mégis beállott az az eset a tárgyalások során, hogy nekünk magát a kiadót kellett saját érdekei megóvása mellett kapacitálnunk, magát a kiadót kellett mindazok tekintetében meggyőznünk, amelyekről neki első sorban kellett volna meggyőződve lennie.
Ha ma végignézek azokon a régi irásokon, leveleken és feljegyzéseken, melyek megőrzik emlékét azoknak a tárgyalásoknak, amelyek ebben az ügyben közöttünk folytak, szinte hinni sem akarom, minő apróságokon múlt ennek a nagyszabású kiadványnak sorsa, minő lehetetlen és jelentéktelen körülményeken múlt, hogy mi esetleg egészen visszavonuljunk tőle.
Hiszen igen sok az a többé-kevésbbé fontos dolog, amiről ilyenkor tárgyalni kell, magának a munkának tartalma, szerkezete, munkatársai, illusztrációja, minderről természetesen informálva akar lenni az, aki a terjesztés kockázatát magára vállalja, azután a kiadás mikéntje, időpontja, a rabattfeltételek, az átvételi terminusok, a fizetési módozatok, a sajtóbeli reklámok, a hirdetési ügyek, a nyomtatványok és azok szétküldésének módozatai, az ügynökök jutalékainak kérdése, az általános szállitási feltételek és sok más ilyen részletkérdés kerül megbeszélésre és vár döntésre; de ebben az esetben még sok egyéb kérdés is merült fel, olyan kérdések, amelyekben meg kellett védeni az Athenaeum munkáját magával az Athenaeummal szemben.
A kiadó-társulat egyebek közt füzetes kiadást óhajtott közrebocsátani a műből. Mi elleneztük, mert tapasztalataink arra az eredményre vezettek, hogy ily füzetes kiadásnak sikere már nem lehet többé, de érthető okokból árt a kötetes kiadás terjesztésének. Oly csökönyös ellenállásra találtunk e ponton, hogy végre is azt kellett magunknak mondanunk, hogy a kárt elsősorban a kiadó-társulat fogja elszenvedni. Hadd csinálják meg a füzetes kiadást és győződjenek meg róla, hogy ennek ideje rég leáldozott.
Mikor már ott tartottunk, hogy a végleges szerződést meg kell kötni és a pontozatok megszerkesztésére került a sor, ezek közé a kiadó oly lehetetlen pontokat vett föl, hogy az egész ügy sikerét kockáztatta velük. Nem volt kellő érzéke még akkor azon különleges igények iránt, amelyek vele járnak az ily nagyszabású terjesztéssel a hitelezés terén, a rabatt terén, a propaganda terén. És olyanokat akart velünk elfogadtatni, amelyeket mi még tárgyalni sem akartunk. Pönálékat akart érvényesiteni, ha ezt vagy azt a nyomtatványt nem akkor és úgy bocsátjuk közre, mint tervezve van. Szem elől tévesztette, hogy ilynemü összeköttetés alapfeltételét nem szigorú és pönálékkal körülbástyázott szerződések, hanem a közös érdek, a helyes, igazságos gondolkodás és a kereskedői korrekt eljárás alkotják. Különös kivánságai közül csak egyet emlitek fel, mint kuriózumot. Birság terhe mellett akart minket kötelezni arra, hogy az általunk szerkesztett nyomtatványokhoz az ő hozzájárulását kikérjük. Ezt a kivánságát egyszerüen monstruózusnak deklaráltuk és kijelentettük irásban, hogy:
“Azok a nyomtatványok, amelyeket cégünk évek óta egyes irodalmi vállalatok lanszirozása vagy a könyvvásárlás előmozditása érdekében közrebocsátott, nemcsak cégeket és annak renoméját, hanem a magyar könyvkiadóság és könyvkereskedelem szinvonalát is oly mértékben emelték és közelismerés szerint annyira kitüntek mindenkor az üzleti előkelőség és a praktikus cél szempontjának helyes és tapintatos megóvása tekintetében, hogy sokkal inkább indokoltnak láttuk volna, ha az Athenaeum tekintetes igazgatósága minket arra szólit fel, amint azt hasonló esetekben a többi kiadók kivétel nélkül megtették, hogy az általa kibocsátandó nyomtatványoknak megszerkesztéséhez tapasztalás nyújtotta megjegyzéseinkkel mi járuljunk hozzá, amint az ügy érdekében készségesen meg is teszünk.”
Érveink ezen pont és a többi hasonlók tekintetében is, úgy látszik, meggyőzhették a kiadót, mert a szerződés mindezeknek kiküszöbölésével simán létre is jött, mondhatjuk, nagy szerencséjére ennek a munkának, mert annak sikerét tényleg mi biztositottuk. Egész terjesztési szervezetünket a millennium évében ennek a munkának terjesztésére állitottuk be, minden egyéb akció kikapcsolásával. Magán a millenniumi kiállitáson megszerveztük a rendelések gyüjtésének dolgát. És ha az Athenaeum 50. évfordulója alkalmából közzétett igen értékes diszműben annak szerzője, dr. Szabó László azt mondja, hogy: “Csupán künn, a kiállitási pavillonban több, mint 1000 uj megrendelő jelentkezett. A nagy műből 20.000 példány került forgalomba. Ez az óriási példányszám már nagy anyagi sikert is jelentett: az eredmény felülmulta magának az Athenaeumnak várakozását is”, – akkor én ezt helybenhagyom azzal, hogy bizony az az 1000 uj megrendelő nem igen “jelentkezett” ott, hanem azon több ezer ember közül vált a munka megrendelőjévé, akiket ottani kirendeltségünk élén a derék Kerpel hónapokon át tartó lankadatlan fáradsággal és buzgalommal a millenniumi emlékmű részére megnyert, és helybenhagyom azzal, hogy a 20.000 példánynak több mint felét közvetlenül a mi intézetünk helyezte el.
A siker teljes volt, az Athenaeumra nézve egészen váratlan volt, munkánk ránk nézve is eredményes volt.

Az Athenaeum egyéb kiadványainak terjesztése
Az Athenaeum-mal a millenniumi történet révén fennállott összeköttetés egész ideje alatt a kiadó-társulat egyéb jelentékenyebb kiadványait is behatóan terjesztettük. Az Athenaeum ebben az időszakban igen buzgó kiadói működést fejtett ki, olyan műveket adván ki, amelyek terjesztésére a mi terjesztő szervezetünk kiválóan alkalmas volt. Akkor bocsátotta közre Madách Imre “Ember tragédiája” diszkiadását, Petőfi-nek nagy összkiadását, a Dárday-féle törvénytárakat, amelyek a jogászság körében igen nagy népszerűségre tettek szert. Bársony István munkáinak diszkiadásait, a Beöthy Zsolt illusztrált irodalomtörténetét és még többrendbeli népszerű munkát. A forgalom akkora arányokat öltött, hogy kivánatosnak mutatkozott a két társulat között évekre szóló szerződésnek létesitése, hogy egyrészt a kiadótársulat biztositva legyen arról, hogy kiadványai állandó gondozásban fognak részesülni, másrészt a terjesztő cég biztositva legyen arról, hogy mindig kellő számú kiadásról fog a kiadó gondoskodni és ahhoz képest rendezkedhessék be. Mindkét érdeknek megfelelően kötöttük meg 1901 május 31-én azt a szerződést, amely addig is, de azóta is mind a mai napig az ilyenfajta szerződések sorában, tekintettel az ország felvevő képességének arányaira, a legelső helyet foglalja el. Kötelezettséget vállaltunk arra, hogy öt éven át 650.000 korona boltiáru könyvet veszünk át az Athenaeum különböző meglevő kiadásaiból, bele nem értve a “Magyar Nemzet Történeté”-nek köteteit, valamint a szerződés tartama alatt kiadandó uj műveket. Ugyanilyen összeg átvételére kötelezte magát egyidejüleg az Aufrecht és Goldschmied cég, ugy hogy a két terjesztő vállalat együttesen 1.300.000 korona boltiáru könyvnek megvételét biztositotta az Athenaeum kiadótársulatnak a legközelebbi öt évre.
Az Athenaeum ezzel szemben arra kötelezte magát, hogy a szerződés lejárta napjáig, azaz 1907 június 30-ig a mi cégünket és a velünk egyidejüleg szerződő Aufrecht és Goldschmied céget fogja az elvállalt kötelezettség folytán kiadványai kizárólagos részletüzleti débiteurjének tekinteni.
Ezt a szerződést mindkét fél hiven meg is tartotta. 1907 július 1-én azonban az Athenaeum azt nem ujitotta meg, hanem saját maga alapitott meg egy uj terjesztő vállalatot. Vajjon az ezzel elért sikere felér-e azokkal az effektiv eredményekkel, amelyeket ama szerződés nyújtott neki, azt megitélni nincsen módomban.

“A Műveltség Könyvtára”
A harmadik nagy ügyletünk az Athenaeummal “A Műveltség Könyvtárá”-nak kiadása és terjesztése körül bonyolódott le, elég érdekes körülmények között.
Az Athenaeum monográfusa erről a jelentékeny vállalkozásról mondanivalóját a következő szavakkal vezeti be: “Az uj század küszöbén roppant divatba jött a magyar könyvkereskedelemben a részletüzlet. Az általános szokás alól nem vonhatta ki magát az Athenaeum sem s hogy a részletüzlettel foglalkozott cégeknek anyagot adjon, kiadta “A Műveltség Könyvtárát”.
Az Athenaeum monografusát hézagosan informálták ebben az esetben is; ez egész másképpen történt, egész más volt az eredete, indoka, célja.
Ennek a vállalatnak ilyen beállitása annál kevésbbé helyeselhető, mert “A Műveltség Könyvtára” – amint ma majdnem a maga teljességében kibontakozik előttünk – valósággal egyik primipilus munkája a magyar irodalomnak és maga Szabó László, az Athenaeum monográfusa teljes mértékben méltányolja azt a nagy kiadói és szerkesztői munkát, melyet a munka kezdeményezője és mindvégig irányitója, Ranschburg Viktor, az Athenaeum igazgatója, e munka körül végzett.
Ez lelkes, öntudatos és szakavatott munka volt és mindenkiben azt a meggyőződést kell ébresztenie, hogy aki kiadói tevékenységének súlypontját ennek a műnek létrehozására szentelte, az nem egyszerüen egy üzleti konjunktúrába akart belehelyezkedni, hanem a maga társaságának chef d’oeuvre-jét akarta megalkotni.
A fentiekből kiderül, hogy mikor az Athenaeum megkötötte velünk az 1901 május 31-iki szerződést, melyben minket és a másik emlitett terjesztőcéget megtette a maga kiadványai débiteurjének – semmi oka és módja nem volt többé a részletüzlet részére ily nagyméretü munkát kezdeményezni.
Ha ilyen szándéka volt, az csak más motivumból táplálkozhatott. Abból, hogy a tervezett munkát az irodalom és tudomány szempontjából igen jelentősnek, a saját kiadóvállalata részéről igen fontosnak tarthatta, – annyira, hogy a fennforgó nehézségek ellenére is meg kellett kisérelni a terv keresztülvitelét.
1902 őszén közölte velünk tervét, hogy megtudja, vajjon az általános konzum-szerződés keretein kivül hajlandók vagyunk-e annak megvalósitását előmozditani terjesztő-szervezetünk sorompóba állitásával.
Az első terv igen tetszetős volt; szerencsésen volt megfogalmazva. Egy tiz kötetre tervezett munkáról volt szó, mely magában foglalja Magyarország történetét, a világ történetét, a magyar irodalom és a világirodalom történetét, a művészet történetét, az utolsó száz év technikai fejlődését, egy kötetet az égről és a földről, a természet könyvét és az Ember cimü kötetet.
Mi hosszasabb tárgyalások nélkül késznek nyilatkoztunk a terv megvalósitásához egész erőnkkel hozzájárulni, ugyanily elhatározásra birtuk érdektársunkat, az Aufrecht és Goldschmied cég főnökét is és igy gyors cselekvésre volt kilátás.
Akkor azonban különös eset történt. Egy napon felkeresett engem Wolfner József kiadó-kollegám, a Singer és Wolfner kiadócég egyik tulajdonosa és bizalmasan közölte velem, hogy egy nagyobb kiadói tervvel foglalkozik, arról nézetemet szeretné tudni és esetleg arról is tanácskozni, miként kooperálhatna a két vállalat a terv sikeres keresztülvitele érdekében. A terv, amelyet előttem nagy vonásokban vázolt, majdnem egész mivoltában azonos volt az Athenaeum tervével.
Képzelhető, hogy a bizalmas közlés engem igen kényes helyzetbe juttatott. Wolfner József-et jóbarátaim közé soroltam, kit nemcsak mint kollegát, hanem rokonszenves egyéniségénél és kiváló emberi tulajdonságainál fogva is nagyrabecsültem, de ezenkivül is a legprimitivebb tisztesség sem engedhette, hogy homályban hagyjam őt a körülmények felől. Közöltem tehát vele azonnal, hogy még egy másik kiadó-vállalat is jóformán ugyanezzel a tervvel foglalkozik, azt velünk ugyancsak bizalmasan közölte, mi már most is angazsáltaknak érezzük magunkat azzal szemben és igy az ő dolgával csak az esetben foglalkozhatnánk, ha felhatalmazna arra, hogy tervét a másik féllel közöljük és arra törekedhetnénk, hogy azután közöttük valamely formában érdekközösség jöhessen létre.
Wolfner megadta ehhez beleegyezését, mert maga is látta, hogy mást a felmerült helyzetben nem lehet tenni. Összehoztuk a két érdektársat, megkezdődtek a tárgyalások, soká, talán túlsoká is tartottak – mert csak 1903 nyarán jutottak odáig a felek, hogy papirra vethették azt a szándékukat, hogy a munkát közösen bocsátják ki ketten: az Athenaeum és a Singer és Wolfner cég, terjesztését pedig mink és az Aufrecht és Goldschmied cég látjuk el.
De ezenközben maga az objektum, a kiadás tárgyát alkotó munka terve tökéletesen megváltozott. Az történt ugyanis közben, hogy 1903 tavaszán a berlini Bong-féle kiadóvállalat közzétette a “Weltall und Menschheit” cimü munkának prospektusát és rendkivül szép illusztrációinak mutatványait. A közzétett tervezet szerint ez oly munkának látszott, amely a magyar közönségnél is nagy érdeklődésre számithatott, mert hiszen tárgya az ember évezredes küzdelme a természet erőivel szemben, a primitiv kezdettől fogva azokig a nagy és elhatározó győzelmekig, amelyek az embert a világ urává tették.
Mi mindenesetre tájékozódni óhajtottunk ebben az ügyben, mert elég jelentősnek tartottuk azt és Révai Ödön 1903 április havában személyesen felkereste a Berlinben székelő kiadót, hogy vele egy esetleges magyar kiadás módozatairól beszélgessen. Akkor arról értesült, hogy már más magyar kiadó is fordult ez ügyben a Bong céghez és ő addig, amig azzal tisztában nincsen, bővebb felvilágositásokat nem is adhat. Közben arról értesültünk, hogy még egy harmadik és talán egy negyedik cég is érdeklődik a Bong munkája iránt, amelyről időközben különben is köztudomásúvá vált, hogy azt jóformán a világ minden nyelvére le fogják forditani, még franciára is, ami valóban páratlan eredmény volt. Mi a Bonggal való érintkezéseinkről az Athenaeum-ot természetesen értesitettük, mert bár teljesen eltérő két munkáról volt szó, mégsem gondoltuk lehetségesnek, hogy két ilyen munka egyazon időben magyar nyelven megjelenhessék.
Mi ugy képzeltük, hogy amennyiben az üzleti okosság ugy kivánná, hogy a Bong-féle mű jelenjék meg és ne az Athenaeum terve valósittassék meg, akkor az Athenaeum ebben vállalna részt. Ezekről a körülményekről a Bong céget értesitettük is azzal, hogy lehetetlen ránk nézve lojalitási okokból egyidőben kétfelé tárgyalni, ugy hogy neki elhatározásra kell jutnia a magyar kiadást illetőleg.
Bong-nak ugyanis közben az az ötlete támadt, hogy ő maga bocsátaná közre a magyar kiadást és erre nézve tett tapogatódzó lépéseket. Közben Budapesten is járt, bennünket felkeresett és mégis arra az eredményre jutott, hogy jobb lesz a munka kiadására nézve valamelyik meglevő vállalattal megegyezésre lépni. Minthogy a Bong-féle műnek megjelenése más oldalról nagy veszedelmet jelentett volna az Athenaeum tervére, ez utóbbi is célszerübbnek tartotta akkor lemondani a maga tervéről és a tárgyalásokat a Bong-féle orientáció irányában folytatni velünk s a Singer és Wolfner céggel is.
Akkor azután hosszú hónapokon át tartó tárgyalások után végre 1903 június 20-án kelt jegyzőkönyvben papirra tették a felek megállapodásaikat, amelyek szerint az Athenaeum és a Singer és Wolfner cég együttesen közre fogják bocsátani a “Weltall und Menschheit” cimü munkát magyar nyelven, az eredetivel teljesen azonos kiállitásban, másfelől a Révai Testvérek Részvénytársaság és az Aufrecht és Goldschmied cég e munka magyar kiadásából összesen 45.000 kötetet fognak átvenni. A jegyzőkönyvbe a felek felvettek egy pontot, amelyben kifejtették, hogy amennyiben a jelen vállalatra vonatkozólag végleges szerződés bármely oknál fogva létre nem jön, a szerződő feleknek szabadságukban marad a Bong-céggel közvetlenül szerződni.
E jegyzőkönyv aláirása után az Athenaeum igazgatójával, Ranschburg Viktor-ral Berlinbe utaztam, hogy Bong-ot a történtekről értesitsük és arra kérjük, hogy az eddigi megbeszélések és tárgyalások alapján, amelyeket mi vele folytattunk, a végleges szerződést most már az Athenaeum-mal sziveskedjék megkötni. Ez meg is történt, akként, hogy az Athenaeum megszerezte a Bong munkája összes képeinek közlési jogát tekintélyes összegért.
Mikor hazajöttünk, a részletesebb tárgyalásokra térhetett át a két kiadó egymás között és akkor az történt, hogy a Singer és Wolfner cég egyszerre csak lemondott a vállalatban való részvételről. Megint teljesen uj helyzet előtt állottunk, amelyet akkor megoldani annál nehezebb volt, mert július havában voltunk és az összes érdekeltek a szélrózsa minden irányában elszórva nyaraltak. Megint az a gondolat került előtérbe, hogy magában a kiadásban is részesedjünk mink az Athenaeum-mal együtt, illetve, hogy a Singer és Wolfner cég helyébe mi lépjünk az Aufrecht és Goldschmied céggel együtt. Ennek a kombinációnak sikerében azonban mi nem biztunk. Goldschmied ugyanis levélben közölte velünk, hogy az ő meggyőződése szerint a Singer és Wolfner cég azon okból ugrott ki a vállalatból s vonult vissza a megkötendő szerződés elől, mert az Athenaeum nyomdai árait, mint tulmagasakat, elfogadnia nem lehetett. E mellett a felfogás mellett nem igen lehetett kilátás arra, hogy az Aufrecht és Goldschmied cég akceptálná azokat az árakat, mert akik a kiadói ügyletekben nem eléggé járatosak és amellett kicsinyes szempontok szerint gondolkodnak, nem igen értik meg azt, hogy ily nagyobb szabású terv létrehozásánál fillérek nem játszhatnak döntő szerepet.
Azt, hogy miért lépett vissza a Singer és Wolfner cég, voltaképen sohasem tudtuk meg hitelesen. Állitólag azért, mert egyik nagy papirszállitó cég tulajdonosa és a cégnek jóindulatú barátja lebeszélte arról, hogy ily túlnagy és túlkockázatos vállalkozásba fogjon. Lehetséges, hogy igy volt.
Az Athenaeum sokáig gondolkodott, hogy a fennforgó viszonyok között minő elhatározásra lépjen. A Bong-féle illusztrativ anyag biztositva volt, erről az oldalról veszély nem fenyegette és teljesen visszanyervén akció-szabadságát, végre mégis arra az elhatározásra jutott, hogy visszatér a “Műveltség Könyvtárá”-nak általa megállapitott eredeti programmjára és azt viszi keresztül. Igy is történt és ma megállapithatjuk, hogy a “Műveltség Könyvtára” felépitésében, szerkezetében és főbb tartalmában teljesen eredeti magyar munka.
A terjesztés körüli feladatot ennél a munkánál is ugyanazzal az ügyszeretettel végeztük, mint eddigelé minden egyes esetben, addig a pillanatig, amig ez módunkban állott. Ez pedig csak addig tartott, amig az Athenaeum konzum-szerződésünk lejárta után meg nem valósitotta azt az ugylátszik régen táplált vágyát, hogy önálló részletüzleti szervezettel terjeszti saját kiadványait. Igy történt, hogy a “Műveltség Könyvtára” példányaiból mi magunk ugyan igen tetemes példányszámot, körülbelül hatezeret helyeztünk el és elhelyezhettünk volna talán még többet is, de akciónk utóbb derékon ketté tört. Volt-e az Athenaeumnak ebből előnye vagy sem, azt nem tudom megitélni.
Egy komplikációról azonban még meg kell emlékeznem. 1906-ban a Bong cég egy uj munkát készült közrebocsátani “Der Mensch und die Erde” cim alatt. Az első művel való páratlan siker birta erre és tény, hogy ezek a Bong-féle művek egészen uj módját honositották meg az illusztrációnak, valóban rendkivüli érdekességü és fascináló képeket közölvén. A Bong cég ezúttal is hozzánk fordult, felajánlván nekünk ennek a műnek magyar kiadását. Mi az ügy alapos megvizsgálása után 1906 december havában következőkben ismertettük álláspontunkat a Bong céggel:
“Mint annak idején közöltük az önök nálunk járt cégvezetőjével, a “Der Mensch und die Erde” magyar kiadásának legnagyobb akadálya az, hogy az Athenaeum által kiadott “Műveltség könyvtára” majdnem azonos tartalommal jelenik meg. Az Athenaeum munkájának szerkesztősége, ugy látszik, teljesen kiszabaditotta magát a “Weltall und Menschheit” békóiból és öntudatosan vagy öntudatlanul majdnem ugyanazt adja, természetesen más feldolgozásban, amit az önök munkája tartalmaz. Az Athenaeum munkájának a közelmultban megjelent kötete, “A föld” amint szakemberektől halljuk, igen sikerült összefoglalása mindannak, ami az önök nagyszabású munkájában a közvetlen ismertetésre nézve részben meg van valósitva, részben kilátásba van helyezve.
Bizonyára lehetséges, hogy az önök munkájában sok foglaltatik majd, ami az Athenaeum munkája mellett is érdemes arra, hogy magyar nyelven feldolgoztassék, annak mintegy kiegészitéseképpen, de a jelen időpont semmi esetre sem alkalmas erre.
Midőn tehát közöljük azt az elhatározásunkat, hogy a szóbanforgó mű magyar kiadását nem bocsáthatjuk közre, egyszersmind tudatjuk, hogy ezen elhatározásunknál nemcsak az a tárgyilagos momentum vezérel bennünket, hogy csak oly cikkel szabad a közönség elé lépnünk, amely iránt felvevő képességgel bir, hanem az a körülmény is, – amely a mi kiadói működésünknek mindig alapvető gondolata volt, – hogy elkerüljük egy oly munka megalkotását, amelynek csak az az egy kétséges érdeme van, hogy versenymunka.”

A Franklin-Társulattal való összeköttetés
Ha az Athenaeum-mal ilyen egészséges üzleti érdekközösségen alapuló baráti összeköttetés állott fenn, akkor a másik nagy magyar könyvkiadó-vállalattal, a Franklin-Társulat-tal a közös termelés és a kölcsönös érdekek terén szinte összeforrottnak mondhattuk vállalatunkat.
A nagy sérelem, mely a Méhner-üzlet ügyében velünk megesett és amelyet mi akkor is, később is, ma is Kőnig Gyula személyének tudunk be, nem akadályozhatta meg, hogy a Franklin-Társulat-al a további üzleti összeköttetést fenn ne tartsuk, mert hiszen a Jókai-összkiadás révén össze voltunk kapcsolva vele nemcsak materiális és technikai tekintetben, hanem erkölcsi tekintetben is, mert mi a magunk részéről soha sem szüntünk meg elismeréssel és hálával gondolni azokra a Franklin-társulati igazgatósági tagokra, akik bennünket a Jókai nemzeti kiadása körüli fáradozásainkban előmozditottak. Egyébként is a Franklin-társulat ügyvezető igazgatójával és többi igazgatósági tagjával a legjobb viszonyban álltunk, egyikhez-másikhoz engem különösen bizalmas baráti viszony füzött és ezek mindnyájan elismerésre méltó módon és szives jóindulattal törekedtek a megtörtént sérelemért kiengesztelni és annak helyrehozását a jövőben megigérni.
A Franklin-Társulat a legnagyobb magyar könyvkiadóvállalat volt, nyomdája a legelső rendü műintézet és komplikált feladatok megoldására alkalmas, csak természetes tehát, hogy nekünk nagy érdekünk volt az intézettel lehetőleg jó viszonyban lenni, mert hiszen nagy perspektivák nyiltak meg részünkre is ebből az összeköttetésből.
Bekövetkezett tehát a közös munka egy oly időszaka, amely a magyar könyvkiadóság legszebb korszakának mondható. Már 1895-ben a millennium alkalmára inditottuk meg együtt a “Teljes Magyar Törvénytár”-at és két évvel rá a “Nagy Képes Világtörténet”-et. Erről a két vállalkozásról külön fejezetekben óhajtok megemlékezni, mert ezeknek nemcsak terjesztésében, hanem szerkesztésében és kiadásában is résztvettünk, ezeket tehát e szempontból is ismertetnem kell e munka keretében.
Ezer és ezer kiadvány között, melyeket a kiadók létrehozni akarnak, van egyetlen egy fajta, amit minden nemzet irodalmában a legelső helyre tesznek, mindenütt erkölcsi szempontból a legfontosabbnak, a legelőkelőbbnek, anyagi szempontból a legbiztosabbnak, a legjövedelmezőbbnek tartanak. Ez az egy kiadvány egy nemzet klasszikus iróinak gyüjteménye. Magyarországon is több rendbeli kisérlet történt ily gyüjtemények közrebocsátásával. Heckenast Gusztáv adta ki annak idején a “Nemzeti Könyvtár”-ban az akkori irók műveinek javát. Később Aigner Lajos próbálkozott meg e feladattal és ugyancsak “Nemzeti Könyvtár” cim alatt bocsátott közre mintegy negyven kötetet; ez a gyűjtemény kevésbbé értékes, mind a megválogatást, mind a szerkesztést illetőleg.
Az ujabb időben a magyar klasszikus irók gyüjteményes kiadását szinte lehetetlenné tette az a körülmény, hogy a legkiválóbb irók munkái még nem szabadultak fel, azaz még mindig annak a kiadónak a birtokában voltak, aki a szerzőtől a jogot magához váltotta, amely a szerzői jogról szóló törvény értelmében az iró halála után is még 30 esztendeig védve volt.
Az ujabb nagy magyar iróknak, Vörösmarty-nak, Tompá-nak, Garay-nak szerzői joga Méhner Vilmos könyvkiadó-vállalatáé volt. Amikor azt a Franklin-Társulat megvette, hozzájutott ezekhez a jogokhoz és miután ő birta Bajza, Czuczor, Kemény Zsigmond, Szigligeti és Vajda János szerzői jogát, miután az ő kiadásában jelentek meg a múltban is Berzsenyi Dániel, Csokonai, a Kisfaludy-ak, Kölcsey Ferenc, Irinyi Miklós munkái, a Franklin-Társulat látszott hivatottnak ily gyüjteményes klasszikus könyvtár kiadására, ha meg tudja szerezni Arany János munkáinak kiadási jogát; ezen fordult meg ennek az ideának megvalósulása. Sokat meghánytuk-vetettük a gondolatot a Franklin-Társulat igazgatóival. Biztosra vettük, hogy Csiky Gergely-nek, Madách Imré-nek és Reviczky Gyulá-nak kiadására a jogot az érdekelt kiadók meg fogják adni. Eötvös József-re és Jókai Mór-ra vonatkozólag mi eleve biztositottuk az átengedést, Petőfi Sándor már szabaddá lett és igy mi sem állott volna útjában annak, hogy végre-valahára a magyar irodalom is megalkossa a maga klasszikusainak gyüjteményét, csak Arany János munkáival lehetne valamiképpen rendbejönni; ez volt a legnehezebb pont, ez akadályozhatta meg az egész tervet, mert Arany nélkül magyar klasszikus gyüjtemény kiadása épp oly elképzelhetetlen, mint ahogy elképzelhetetlen volna egy angol klasszikus gyüjtemény Shakespeare nélkül és egy francia gyüjtemény Moličre nélkül.
Végre ez a nehézség is megoldásra jutott; nagy története van ennek is.

Arany János munkái
Arany János munkáinak kiadója Ráth Mór volt. Ő vezette be az irói szerződésnek azt a formáját, hogy agy bizonyos évszámkörre kötötte le egy irónak munkáját, bizonyos összeg fizetése ellenében; igy Arany János-tól legutóbb azt a jogot szerezte meg, hogy 1889-től 1900 január 1-ig kiadhatja Aranynak minden munkáját bárminő példányszámban, bárminő kiadásban, bizonyos tiszteletdij fizetése ellenében. Az ily szerződés mindig az iró sérelmével jár; ez természetes is, mert hiszen a kiadónak módjában van az utolsó esztendőben annyit nyomatni, hogy a rákövetkező évkörben a munka forgalmi értéke teljesen leszáll.
Ráth Mór nem volt ebben a helyzetben, mert viszonyai annyira rosszra fordultak, hogy előre volt látható, hogy sem Arany munkáinak uj kiadását el nem fogja vállalhatni, sem az utolsó esztendőben nagyszámú utánnyomásokat nem lesz képes eszközölni.
Arany János szerzi jogának lejárta természetesen az összes nagyobb kiadókat érdekelte. A szerzői jogok akkori tulajdonosának, özv. Arany Lászlóné úrnőnek több kiadó-vállalat tett jó eleve ajánlatot. Voltaképpen mindenki hiábavalónak tekintett minden próbálkozást, abban a meggyőződésben, hogy mindenesetre a Franklin-Társulat fogja ezeket a jogokat magához váltani, minthogy most már a többi klasszikus is nála van és mindenki ismerte a kapcsolatot, amely az Arany-családot a Franklin-Társulathoz füzte, hiszen Arany László igazgatósági tagja volt a Franklin-Társulatnak éveken át.
1899 november havában azonban felkeresett engemet dr. Hajduska Emil, a Földhitelintézet ügyésze és Arany Lászlóné nevében egyenesen felszólitott, tegyünk ajánlatot Arany műveire vonatkozólag. Minthogy dr. Hajduska tudomásom szerint a Franklinnak is ügyvédje volt, nem titkolhattam el meglepetésemet a velem közölt felszólitáson és kijelentettem, hogy ily ajánlat megtevése bizonyára meddő volna, hiszen előrelátható és szinte köztudomásu, hogy Arany munkáit a Franklin-Társulat fogja megszerezni. Dr. Hajduska erre a maga részéről kijelentette, hogy igen sajátszerü helyzet állott elő ebben a kérdésben, amelyben a látszat szerint a kiadók egyenesen a Franklin-Társulat kényének szolgáltatják ki az Arany-örökösöket. Magyar irodalmi vállalat mégsem teheti azt, hogy egyáltalában nem reagál ily irányú felszólitásra, ámde ha ezt mi igy helyesnek véljük, akkor közöljük elhatározásunkat az Arany-örökösökkel. Egyébként kijelentette, hogy ebben az ügyben nem képviseli a Franklin Társulat-ot, hanem Arany Lászlóné-t. Nehéz helyzetben voltunk, azt az ódiumot nem vehettük magunkra, hogy kimondják azt, hogy Arany János munkáinak kiadása elől kitérünk, viszont a Franklin-Társulat-tal szemben nem tehettük meg azt, hogy az ő háta megett adjunk be ajánlatot Aranyra, amikor együttesen tervezgettük a magyar remekirók kiadását, majd, amikor Arany kiadásának joga tisztázva lesz.
Tisztán kellett ebben az ügyben látni és ezért a Franklin-Társulat-ot értesitettük dr. Hajduska felhivásáról. A Franklin-Társulat igazgatói is átlátták helyzetünk kényességét és arra kértek, hogy további lépéseink megtétele előtt még egyszer értekezzünk velük, mert ők az ügyet igazgatósági ülés elé viszik. Ez megtörtént és eredményeként azt közölték velünk, hogy a Franklin-Társulat nem vethet gátat annak, hogy mi vagy más is ne pályázzunk Arany munkáira, ők azonban szeretnék, ha bizonyos jogot részükre fenntarthatnánk, különösen az iskolai kiadások tekintetében. Arról, hogy a remekirók összkiadását az esetben is meg lehet valósitani, ha Arany János munkáit mi birnók, egyébként meg vannak győződve, mert meg fogjuk találni ennek a módját.
Mi alapos megfontolás után, melybe még egyéb közben felmerült ügy is belejátszott, 1899 november 25-én átnyújtottuk ajánlatunkat Arany Lászlóné-nak, azzal a kikötéssel, hogy annak tartalmát senkivel sem közli és oly igéret ellenében, hogy amennyiben az a legkedvezőbb, azt feltétlenül elfogadja. E kikötéseink igen természetesek voltak; egyfelől nem akartuk, hogy a mi ajánlatunk tartalmának megtudása után más azt túlszárnyalhassa, másrészt nem akartuk, hogy a mi ajánlatunk eszközül szolgálhasson arra, hogy más pályázó vagy maga a Franklin-Társulat kénytelen legyen velünk licitációba bocsátkozni.
Személyesen adtam át ajánlatunkat özv. Arany Lászlóné-nak, kijelentvén, hogy csak a közölt kikötések ellenében adhatom azt át és tekintem azt fennállónak. Ő a kikötéseket elfogadta és az ajánlatot átvette; az, különböző módozatok utján, végeredményben Arany János összes irói hagyatéka szerzői jogáért 246.000 koronát ajánlott fel.
Arról tudomásunk volt, hogy Ráth Mór jogai az év végével megszünnek és hogy neki opciója van, melynek értelmében a szerződés csak akkor emelkedhetik érvényre, ha Ráth Mór opcióját nem gyakorolja. Hogy ezt gyakorolhatná, erre kilátás éppenséggel nem volt, erre senki nem gondolt.
Ajánlatunk felette meglepte az érdekelt Arany-örököst, mert minden eddigi méretet túlszárnyalt; magyar viszonyok között óriásinak mondható tiszteletdijat jelentett. A mi ajánlatunk alapjául igen gondos kiadói számitások és nagyszabású tervek szolgáltak. Arany munkáinak előterjesztése tekintetében igen érdekes különböző terveink voltak és meg voltunk győződve, hogy azok megvalósitása esetén az általunk felajánlott negyedmilliós tiszteletdij mellett is vállalatunk meg fogja találni számláját. Amennyire kellemesen lepte meg Aranyné-t ajánlatunk tartalma, épp annyira feszélyezte őt titokban tartására vonatkozó igérete; nem is lehetett ezen csodálkozni, hiszen egy egyedülálló asszonyról volt szó, aki ilyen fontos ügyben mégis csak tanácskozni akart valakivel, aki iránt teljes bizalommal viseltetik. Aggodalmait közölte velünk, melyeket azután a következő levéllel óhajtottunk eloszlatni; érdekessé teszi ezt a levelet tartalmán kivül az is, hogy annak szövegét Voinovich Géza, Arany Lászlóné későbbi férje irta, aki akkor társulatunknál mint irodalmi vállalataink szerkesztője előkelő helyet foglalt el és kivel ezeket az ügyeket annál is inkább megtanácskoztuk, mert hiszen a tervezett Arany-kiadásoknak is ő volt a kiszemelt szerkesztője. A levél a következőképpen hangzik:
“Mélyen Tisztelt Nagyságos Asszonyom!
Rendkivül sajnáljuk, hogy Nagyságos Asszonyomat ajánlatunkkal ily kinos helyzetbe hoztuk. S mivel ezen ajánlatunk okozta ezt, kötelességünknek érezzük, hogy a magunk részéről tőlünk telhetőleg megkönnyitsük a helyzet nehézségeit.
Abban a feltevésben, hogy mind anyagilag, mind erkölcsileg, Arany munkáinak terjesztését illetőleg mi tettünk legjobb ajánlatot, nyujtunk legtöbb garanciát, azt kell gondolnunk, hogy egyedül Gyulai Pál őméltóságának személye az, kire Nagyságod még tekintettel van. Mert hogy e munkák elhelyezésénél egy intézet sem részesül előnyben, azt világosan látjuk abból, hogy maga a költő fia, már mint a Franklin igazgatója, Ráthnak adta el azokat. Hogy tehát Nagyságod helyzetét tőlünk telhetőleg megkönnyitsük, belenyugszunk abba, ha ajánlatunkra vonatkozólag Arany legnagyobb tisztelőjének, legjobb barátjának. Gyulai Pál méltóságának tanácsát és véleményét kikérné. Kettős reményben tesszük ezt. Oly magasra becsüljük Gyulai Pál jellemét, hogy meggyőződésünk szerint a legnagyobb objektivitással fogja tekinteni az ügyet, s a fősúlyt, mint mi is, Arany munkáinak előterjesztésére helyezi. S azt hisszük, ez iránt, hogy egyebet ne is emlitsünk, Jókai Mór munkáinak terjesztésénél elért nagy sikerünk őt épp ugy megnyugtathatja, mint Nagyságodat.
Másodszor: Erősen hisszük, hogy amit Nagyságodtól barátilag megtud, az az személyes titka marad, melyet minden körülmények közt a legnagyobb diszkrécióban fog tartani.
Felhatalmazzuk tehát Nagyságodat, hogy ajánlatunk tartalmát Gyulai Pállal, mint Nagyságod meghitt barátjával közölje, ugy hogy arról Gyulai Pál, mint a Franklin-Társulat igazgatója, tudomást ne vegyen. Végül bizunk abban is, hogy ő – bár egy konkurrens társaság igazgatója – sokkal nagyobb tisztelettel van Arany János, s nagyobb barátsággal Nagyságod iránt, hogysem ne azon ajánlat mellett emelne szót, mely Arany népszerüsitését s a család érdekét egyaránt legjobban kielégiti.
Az ő igazságszeretetében, s Nagyságod mély belátásában bizunk.”
Aranyné ajánlatunkat elfogadta, velünk a szerződést megkötötte és kezéhez lefizettük a 60.000 koronás első részletet. Ebben a szerződésben a Franklin-Társulat-nak biztositottuk a nála folyamatban levő kiadások további folytatását a “Jeles Irók Iskolai Tárá”-ban, valamint biztositottuk a Kisfaludy-Társaság Shakespeare-forditásának három Arany János-féle forditását (“Szentivánéji álom”, “János király” és “Hamlet”). Mindezeknek a kiadásoknak honoráriuma is természetesen meg volt állapitva. Ez a szerződés tehát a Franklin-Társulat tudtával és hozzájárulásával jött létre. De a Franklin-Társulat nem érte be ezzel, hanem a neki jutott jogokat velünk külön kötendő szerződésben akarta magának biztositani és ennek folytán a Franklin-Társulat-tal is létrejött a mindazokat magában foglaló szabatos szerződés 1900 január hó 9-én. Minden teljesen rendben volt és mi elkészültünk a nagy feladatra.
Közben január 1-én Ráth Mór jelentkezett. Levélben közölte Arany Lászlóné-val, hogy az elővételi jogot gyakorolni akarja. A fennforgó viszonyok között ezt a jelentkezést komolyan venni nem lehetett, mert hiszen köztudomású volt, hogy Ráth Mór nincsen abban a helyzetben, hogy az opcióval élhessen, de kizártnak látszott az is, hogy más valaki részére tehessen kisérletet, mert hiszen arról feltétlenül tudnunk kellett volna, ha a könyvkiadók valamelyikének ilyen szándéka lett volna. Az egyetlen számbavehető versenytárs, a Franklin-Társulat, hónapok óta közvetlenül tárgyalhatott volna, amint hogy eleinte tárgyalt is és előnyösebben juthatott volna Arany munkáihoz még a mi segitségünkkel is, mint a Ráth-féle opció gyakorlása utján.
Aranyné Ráth levelére azt az egyetlen választ adta, amelyet adhatott, hogy t. i. a sors által gondjaira bizott nagybecsü irodalmi kincscsel szemben az az erkölcsi kötelessége van, hogy azt oly kiadói kezekbe tegye le, amelyekben a folytatólagos kiadásokra, a legtágabb értelemben vett terjesztésre és népszerüsitésre a legnagyobb biztositékot nyeri. Hogy a Ráth Mór cég ezidőszerint szakszerü vezető hijján ezekkel a biztositékokkal nem rendelkezik, az nem szorul bizonyitásra. Ha tehát a cég elővételi jogával mégis élni óhajt, nyilvánvaló, hogy azt másra óhajtja átruházni, esetleg az egész cégnek eladása utján. Ily körülmények közt Aranyné esetleg egy teljesen ismeretlen céggel állván szemben, további elhatározására döntő befolyású az, hogy kié a cég, bir-e azokkal az üzleti képességekkel és eszközökkel, amelyek Arany müveinek az eddiginél is nagyobb arányú terjesztését is biztositják és képes-e oly anyagi garanciákat nyújtani, amelyek egy hosszú időre szóló szerződés pontos megtartását mindenben biztositják. Minthogy több ajánlat érkezett Aranynéhoz, olyan, mely rövid időre szóló megvételről szól (10 évre) és olyan, mely a szerzői jog egész hátralévő védelmi idejére szól, olyan, mely egyszerre való készpénzfizetését ajánlja meg a vételi összegnek és olyan, amely hosszabb lejáratú fizetési határidők megállapitását veszi igénybe – minthogy a Ráth-cégnek joga van hozzá és Aranyné ezt a jogot teljes mértekben kénytelen elismerni, természetes, hogy az általa elfogadni kivánt legkedvezőbb ajánlatot közölte a Ráth-céggel. Tisztában kell azonban lennie a fent vázolt garanciák tekintetében és tudnia kell, hogy kivel áll szemben, mert nem szabad abba a kényszerhelyzetbe jutnia, hogy esetleg átruházás utján egy előtte ismeretlen céggel oly hosszú szerződéses viszonyban álljon, mely vagyona jelentékeny részének biztonságát esetleg kérdésessé tenné.
Ráth Mór nevében a levelezést ebben az ügyben Ráth Mórné jegyezte, de Ráth György kúriai tanácselnök intézte az ügyöket, mert Ráth Mór egészségi állapota már nem volt olyan, hogy ezeket a fontos ügyeket maga bonyolithatta volna le.
Az ügy gyorsan bonyolódott le; január 12-én a Franklin-Társulat igazgatója, Benkő Gyula a következő levelet intézte hozzám:
Bp. 12. I. 1900. 
Tisztelt Révai Ur!
Nehogy másoktól előbb tudja meg, én közlöm Révai úrral, hogy a Franklin Ráth-tal megegyezett az Arany-opcióra nézve s ezt ma gyakorolta.
A dolog tegnap dőlt el, miután Ráth 10-én megkinált bennünket és már pár nappal előbb szóval jelezte volt szándékát.
A fordulatot ebben az ügyben Kónyi Manó idézte elő, aki szemrehányásokat tett az igazgatóknak s nagy energiával kapacitálta Kornfeldet és Pallavicinit és pedig sikerrel.
Be fogja látni, hogy én utolsó ittlétekor az ügy elárulója nem lehettem. Állásom tiltott ilyet. De azt igérem, s ebbe már több beleszólásom is van, hogy mindent kész vagyok megtenni arra, hogy mint üzlettől, önök az Aranytól el ne essenek, mindent megcsinálhassanak, amit megcsináltak volna vele amúgy, ha az önöké lett volna, sőt a klasszikusok összkiadását akár mindjárt meg is kezdhetjük, ha erre kedvük van.
Aminthogy én nem haragudtam meg, mikor önök elvették Aranyt tőlünk, remélem, Ön se neheztel mindig igaz hivére.
Tisztelője
Benkő
Két nappal utóbb Arany Lászlóné is felkeresett soraival:
Hétfő, 15/1. 1900.
Tisztelt Révai Úr!
Hajduskától hallom, hogy meg fog látogatni.
Kérem, tudassa velem, mikor jön.
Meg szeretném Önnek köszönni irántam való figyelmét, előzékenységét és meg akarom Önnek szóval is mondani, mennyire sajnálom azt, ami Önnel boldogult apósom munkái kiadása ügyében történt.
A rövidke idő alatt, melyben összeköttetésben állottam Önnel, megtanultam Önt őszintén tisztelni és becsülni, kérem, fogadja ennek kifejezését.
Szives barátságos üdvözlettel
Arany Lászlóné
Egy bájos, szép és okos asszonynak meleg kézszoritásával fejeződött be rám nézve az ügy. Befejeződött, sajnos. Arany János munkáira nézve is. Húsz esztendő múlt el azóta anélkül, hogy Arany János munkái olyan népszerüekké váltak volna, mint annak idején szemem előtt lebegett.

“Magyar Remekirók”
Azzal, hogy a Franklin-Társulat Arany munkáinak birtokába jutott, valóra válhatott tehát a “Magyar Remekirók” kiadása egy oly gyüjteményben, amelyben mindaz benne van, amit az irodalomból a művelt magyarnak ismernie kell, mindaz, ami maradandó, ami el nem avult, amit a mai ember épp ugy olvashat, mint az elmúlt idők embere.
Meg lehetett végre alkotni azt a nagy nemzeti jelentőségü vállalatot, mely minden kulturnemzetnél a legelső helyen áll, amely nemzedékről nemzedékre átöröklődik. Igen beható és hosszas tanácskozások előzték meg a munka tartalmának végleges megállapitását; tényleg az volt a cél, mindent felvenni benne, ami értéknek megmarad a múltból, szinét-javát az egész magyar irodalomnak, és mindent kihagyni belőle, ami fölösleges, amit ma olvasni többé nem érdemes.
A kiválasztást és megszerkesztést a legelső irodalmi férfiakra bizták, azokra, akik az illető klasszikusok műveivel foglalkoztak és erre a kritikai munkára képesek voltak. Mikor mindezek az előkészitő munkálatok javában folytak, magát a terjesztésnek fontos kérdését is mindenképen előkészitettük. A szerződés a Franklin-Társulat és a terjesztő cégek között 1901 június 18-án köttetett meg és e szerződés értelmében a mi cégünk 3000 teljes példány átvételére kötelezte magát. Ugyanilyen átvételi kötelezettséget vállalt az Aufrecht és Goldschmied cég, ugy hogy a “Magyar Remekirók” 6000 példányának átvétele a kiadóra nézve a megindulás pillanatában biztositva volt. Az általunk elhelyezett példányszám végeredményben 5300-nál valamivel több volt, körülbelül ugyanannyi lehetett a másik cégé is; természetesen a munka későbbi sorozataiból valamivel kevesebb példány kelt el.
A terjesztés előkészitésénél a multnak tapasztalatai voltak mértékadók és általában el kell ismerni, hogy a kiadóvállalatot is az ügyhöz méltó nagy szempontok vezérelték ebben a tekintetben. Több, mint félmillió prospektus és sok egyéb nyomtatvány készült a legszebb, a nyomdai intézethez méltó kiállitásban, mert hiszen itt megint olyan mű terjesztése forgott szóban, mely a legnagyobb általánosság szempontjából volt elbirálandó, amellyel igazán mindenkihez fordulhattunk, mint annak idején a Pallas Lexikoná-val.
Minden arra engedett következtetni, hogy most igazán a legnagyobb sikerre lehet biztosan számitani, hiszen minden tényező közrehatott ahhoz. Magának a munkának kétségtelen jelentősége, célszerü megszerkesztési módja, előkelő kiállitása, olcsósága és a gondosan előkészitett propaganda és terjesztés.
És még valami! Az, hogy ezúttal teljesen ki volt zárva a konkurrencia! Mindent nyugodtan elő lehetett késziteni, nyilt ajtók mellett, nem volt ok a titkolódzásra. Hiszen itt együtt voltak az összes klasszikusok, azok felett más nem rendelkezhetett és a vállalatnak le volt kötve a két nagy terjesztő cég egész ügynöki apparátusával!
Ki lesz bolond ilyenkor valamilyen másod- vagy harmadrendü cikkel előhozakodni, azt forgalomba hozni akkor, mikor az irodalomnak legjava, a klasszikusok gyüjteménye indul útnak, hogy meghóditsa a maga közönségét, melyről fel lehetett tenni, hogy várva várja már ezt a munkát.

Remekiró-gyüjtemény remekirók nélkül
Hát akadt ilyen bolond is! Mert Magyarországon minden lehetséges. És kisült, hogy nem is olyan bolond! Mert Magyarországon tényleg ki lehet adni klasszikus-gyüjteményt klasszikusok nélkül is. Itt lehet hirdetni ilyen remekiró-gyüjteményt Bajza, Czuczor, Deák Ferenc, Eötvös József, Garay János, Kemény Zsigmond, Szigligeti, Tompa Mihály, Vörösmarty, Vajda János és Arany János nélkül is.
És itt el lehet terjeszteni egy ily klasszikusok nélküli klasszikus gyüjteményt az ország nagy terjesztő vállalatainak közremüködése nélkül is.
Mindez külön magyar specialitás, más normális és kulturált országban el sem volna képzelhető. Nem is történt meg sehol egyebütt, ellenben nálunk megtörtént a következő eset:
Még meg sem kezdtük volt a “Magyar Remekirók” terjesztését, még közzé sem volt téve a prospektus, még csak jelezve volt a sajtó utján a nagy irodalmi eseménynek a bekövetkezése, amidőn egyszerre a lapokban felbukkantak kis hirek és hirdetések, jelezvén azt, hogy egy bécsi cég magyar remekirók könyvtárának terjesztésére keres utazókat. Senkisem birta megérteni ezeket a hirdetéseket, mert hiszen a “Remekirók” terjesztő cégei Budapesten székeltek és nem engedtek át példányokat semminemü bécsi cégnek. Nemsokára azután világosabbá vált a hirdetés, jelezvén, hogy “Remekirók képes könyvtára” cim alatt a magyar és a világirodalom kincsesháza fog megjelenni. Ujabb hirdetésekből azután kiderült, hogy ezt a vállalatot a Lampel-Wodianer cég fogja közzétenni. Mindenki kiváncsi volt rá, miként adhat ki egy 50 kötetes klasszikus gyüjteményt valaki akkor, amikor az összes klasszikusok egy más cégnél vannak monopolizálva. Megjött azután erre is a válasz. Közzétették a részletes prospektust, amelyből kitünt, hogy az 50 kötetből 20 idegen irodalmi, a külföldi klasszikus irodalomból való kötet, 17 kötet a felszabadult magyar irók munkáiból való, 6 kötet olyan, amelynek szerzői joga részben az Athenaeumé, részben az Akadémiáé, 5 kötet olyan, amelyről maga a prospektus is beismeri, hogy csak akkor fognak megjelenhetni, amikor a törvény szerint közkinccsé válnak és végül kettő olyan, amelyet ez a prospektus tett meg klasszikussá. Ime igy alakult ki egy nagy irodalmi vállalatnak tartalomjegyzéke. Nem lehet tagadni, hogy ez a jegyzék igen ügyesen volt összeállitva, sem azt, hogy ebben igen értékes munkák voltak felsorolva, mind a világirodalomból, mind a hazai irodalomból, de azt állitani, hogy ez a gyüjtemény a magyar remekirókat tartalmazná, a legjobb akarattal sem lehetett.
A Franklin-Társulat hirlapokban közzétett hirdetéseiben tiltakozott is az ellen, hogy ez a kiadás összetévesztessék az ő kiadásával és figyelmeztette a közönséget, hogy a két vállalatot ne tévessze össze egymással. E hirdetéseiben joggal hivatkozott arra, hogy a “Magyar Remekirók” igazi főmüveinek kizárólagos kiadási joga egyedül a Franklin Társulat-ot illeti meg és tiltakozott az ellen, hogy bárki hirdetéseiben felsorolja olyan irók munkáit, amelyek csak hosszú évek multán fognak felszabadulni. A Franklin-Társulat ez irók munkáinak hirdetése miatt, hiszen Garay-ról, Tompá-ról és Vörösmarty-ról volt szó, peres uton fel is léphetett volna a kiadó cég ellen, mert ezzel neki nagy kárt okozhatott, de nem tette. Ellenben a Wodianer-cég keresetet inditott a Franklin-Társulat ellen ama tiltakozó hirdetés miatt és megindult egy pör, amely ennek az ügynek összes szennyét feltárta és felkavarta. Mert sok szenny kavarodott fel. Mindaz, ami a részletüzlet terén mint undok visszaélés a közönség emlékezetében van még ma is, az mind ebben a remekiróakcióban kezdődött.
Egy bécsi cég, a Max Herzig-féle Central-Buchhandlung vállalta volt el ennek a “Remekirók képes könyvtárá”-nak magyarországi terjesztését és azt a versenynek legkiméletlenebb eszközeivel akként vitte véghez, hogy százával és ezrével keletkeztek a kellemetlen pörök. Magához a Franklin-Társulathoz, mint a “Magyar Remekirók” kiadójához, tömegesen érkeztek a közönség köréből a panaszok a mindennemü félrevezetési manőverek miatt, a sajtó nyilt-tere állandóan tele volt visszaélések felsorolásával. És a részlet-üzlet diszkreditálását, az ügynökök korrumpálását oly alaposan elvégezte ennek a cégnek ez az egyetlen akciója, hogy azt évek hosszú során folytatott reparáló munka sem birta helyrehozni. Minden, amiről hirhedt a magyarországi könyv-részletüzlet és ami azután törvényes intézkedéseket vont maga után, ebből a remekiró-akcióból keletkezett. Mindazok a furfangok, melyekkel lelkiismeretlen közegek egyeseket behálóztak és teljesithetetlen kötelezettségekbe belevittek, ebben az akcióban jelentkeztek először, visszataszitó hatásukat kiterjesztvén minden egyéb, szolid bázison alapuló ügylettel szemben is. És ez az akció tette tönkre mindazt az évek hosszú során kifejtett munkát, amellyel a külföldi versenyt ki akartuk küszöbölni Magyarországból. A “Remekirók képes könyvtára” újra behozta a külföldet a maga nyerseségével és kiméletlenségével, amellyel Magyarországot balkáni kizsákmányolható területnek nézte, objektumaként a pusztitó garázdálkodásnak. Ez a kétségtelen eredménye és sikere megvolt a “Remekirók képes könyvtárá”-nak; egyéb sikereiről nem tudok beszámolni.

Egyéb Franklin-kiadványok
Az emlitett három főmunkán kivül a Franklin-Társulat igen nagyszámú népszerü kiadványainak terjesztésével természetesen az élénk üzleti összeköttetés folyamán intézetünk állandóan és behatóan foglalkozott. A helyzethez alkalmazkodó, mindig változó megállapodások szabályozták ezt a forgalmat, melynek méretei időnként igen nagyok voltak. Hogy csak egy példát emlitsek, a magyar Shakespeare uj kiadásának közrebocsátására a mi bátoritó szavunk birta rá a Franklin-Társulatot. Ebből a munkából azután egymagából 3000 példánynál többet helyeztünk el.
Minden vállalat, amelyet a Franklin-Társulat ebben az időszakban közzétett, teljes sikert aratott a mi közremüködésünkkel, a mi terjesztésünk révén. A később közrebocsátott “Magyar Regényirók” cimü vállalatánál ez a siker nem következett be, erről azonban a “Klasszikus Regénytár” kapcsán fogok szólani.

A nagyüzem és a Singer és Wolfner cég
Azoknak a cégeknek sorában, amelyek az utolsó évtizedekben a magyar irodalmi termelés körül kétségtelenül nagy érdemeket szereztek maguknak, első helyen áll a Singer és Wolfner cég, amely a magyar szépirodalom és az ifjúsági irodalom kultiválását tüzte ki célul. Bár a mi speciális terjesztő szervezetünk részére alkalmas nagy kiadványokat ez a cég nem produkált, mégis valahányszor sorozatos könyvgyüjteményt bocsátott közre, bennünk mindig készséges támogatóra talált, igy a Gáspár-féle utazási műnek is sok ezer példányát helyeztük el és igen tekintélyes példányszámot az “Egyetemes Regénytár”-ból a “Vidám Könyvtár”-ból, a Tóth Béla anekdota-gyüjteményéből, valamint azokból a gyüjteményes kiadásokból, melyeket a cég az idők során közrebocsátott, nevezetesen Gárdonyi Géza és Herczeg Ferenc munkáiból.

Brehm Állatvilága
Egyik nevezetes állomása a könyvterjesztő nagy üzemnek Brehm Alfréd német természettudós világhirü munkájának magyar kiadása volt. A Légrády Testvérek cég, amely mint lapkiadó igen jelentékeny szerepet játszott már akkor is és amely a “Pesti Hirlap” megalapitásával vetette meg voltaképen alapját az egész nagyrafejlett modern magyar lapkiadásnak, könyvkiadói téren nem igen mozgott. Csak alkalomadtán adott ki egy-egy szépirodalmi vagy ifjusági munkát, főképp a “Pesti Hirlap” munkatársainak műveit, inkább irodalompártolás cimén, mint üzleti vállalkozásként. De most, ugy látszik, a cég is kedvet kapott, hogy részt vegyen abban a nagy forgalomban, amely a részlet-üzlet után megnyilt a kiadók előtt és elhatározta, hogy közzéteszi magyar nyelven Brehm “Tierleben” cimü művét.
Erre az elhatározásra nyomdai becsvágy is sarkalhatta a céget, mert érthető és méltányolható, ha egy nagy nyomdai műintézet azoknak a remek, több szinnyomású képeknek reprodukciójával jelenik meg a könyvkiadói téren, amelyek Brehm munkáját annak belső értékes tartalmán kivül oly becsessé tették. Tervük véglegesitése előtt hozzánk fordultak és miután magunk is meg voltunk győződve arról, hogy a Brehm magyar kiadása irodalmunknak csak diszére válhat és közreműködésünket a terjesztés körül készséggel kilátásba helyezzük, a Légrády cég megkötötte a szerződést a lipcsei kiadóval, amely őt mind a szövegnek felhasználására, mind a képeknek reprodukciójára feljogositotta.
Az “Állatok világa” tényleg magában álló munka az irodalomban. Brehm-nek sikerült megoldania azt a nehéz kérdést, hogy érthető, élvezetes modorban, kellemes olvasmányként kezelje a természettudománynak azokat az ismereteit, amelyeket eddig a közönség csak száraz és unalmas közlésekből ismerhetett meg. Ennek a leiró képességnek köszönhette ez a munka, hogy több százezer példányban terjedt el a világ minden nyelvén. Biztosan lehetett arra számitani, hogy Magyarországon, ahol az intelligens közönségnek is szine-java állattenyésztéssel, vadászattal foglalkozik, ennek a munkának lesz közönsége. És lett is.
A kiadó dicséretére el lehet mondani, hogy mindenképen számolt a magára vállalt feladat jelentőségével. Nem adott száraz forditást, hanem uj munkát, annál is inkább, mert hiszen a természettudományban folytonos haladás van és különösen Brehm Alfréd munkája, amely biológiai alapon nyugszik, a biológia előrehaladásával mindig kiegészitésre, helyreigazitásra szorul.
Légrádyék a munkát Méhely Lajos szerkesztésére bizták, aki jeles munkatársak segitségével akként felelt meg a magára vállalt feladatnak, hogy Tóth Béla, aki maga is félig-meddig természettudós volt, egy cikkében, amelyet a magyar Brehm első kötetének közrebocsátása alkalmával irt, lelkesen felkiált:
“Ez nem idegen, ez nem átültetés, ez nemzeti munka és szeretnők megszoritani Méhely Lajos professzor kezét: “Bocsássa meg bizalmatlanságunkat! Mi azt hittük, hogy Ön és dolgozótársai, a jeles zoológusok, csak átültetik azt az óriási művet. S csak most láttuk, milyen munkát végeznek Önök, milyen magyar munkát!”
Érdekes, hogy Tóth Béla bizalmatlansága és töprenkedése abból indul ki, hogy voltaképen mire való volt ezt a munkát magyarul kiadni. Szerinte a művelt magyarság ma már nem szorul német tolmácsra, mert tud és olvas itt mindenki németül. A tudomány, az ismeretnépszerüsités német munkáinak magyaritása szerinte felesleges, mert ez az irodalom ránk nézve körülbelül olyan, mint a zsidó anekdotában a rabbi pápaszeme: akinek nincs rá szüksége, annak nem kell, akinek meg szüksége van rá, az már úgyis régen szert tett rá.
És különösen azért akad fenn Tóth Béla a Brehm magyar kiadásán, mert azt mondja, hogy Brehm nemcsak kiváló tudós volt, hanem remek iró is. Nagy művésze a német nyelvnek és a német lélek szerint való nemzeti iró, akit hiába forditanak le akármilyen nyelvre a legjelesebb tollak: német marad az. Azután a maga gyönyörü dialektikájával önmaga ellen fordul Tóth Béla és azt mondja:
“Mégis jól tették, hogy ezt a munkát kiadták, mert a magyar művelődésnek éppen olyan minőségü, fajtáju állattani munkára volt szüksége, amilyen a Brehm, mert a Brehm a magyar gondolkodással rokon munka. Az iró nagy német stilművészete mellett is a munka szerkezete és egész módszere igazi ellentéte a germán tudomány és népszerüsités eddigi alkotásainak. Homály helyett derült világosság, szárazság helyett kerekded előadás, nagyképüség helyett művészi egyszerüség, gépies adathalmaz helyett az állatvilág életének szines, eleven képe. Ha Flaubert és Balzac kezdték keresni és látni az igazi embert: Brehm kezdte keresni és látni az igazi állatot. A biológiai állattan sohasem járhat többé más uton, ha nem akar hátrafelé lépni s a műveltek számára való élethistóriai ismeretterjesztés is mindig csak Brehm Alfréd iskoláját követheti.”
*
A magyar közönség szivesen fogadta a Brehm magyar kiadását, de kitünt, hogy a természettudományi munkának magyar közönsége mégsem akkora, mint aminőnek gondoltuk. Ezúttal a könyvkereskedelmet egy közös körlevélben értesitettük a mű meginditásáról, mert a Légrády-cég a könyvkereskedői terjesztést is, illetve a könyvkereskedőknek való kiszolgáltatását a példányoknak ránk bizta, éppen tekintettel arra, hogy akkori helyzetében nem tartott fenn élénkebb összeköttetést különösen a vidéki könyvkereskedelemmel. Mi 2000 példánynak átvételére köteleztük magunkat, Aufrecht és Goldschmied-cég is ezret vett át, ugy, hogy 3000 példány volt a munkának biztositva már a megjelenés előtt, elkelt belőle mintegy 6000 példány, ami mégis tisztes siker ilyen szakmunkánál.

Jogtudományi munkák. Hangzatos cimü “diszművek”
Még sok más mű a kevésbbé jelentősek és a kisebb terjedelmüek közül volt akkor tárgya ennek a terjesztési üzemnek, többek között a Grill cég által közrebocsátott különböző jogtudományi kiadványok is, amelyeknek terjesztési monopóliumát bizta ránk egyidőben a nevezett kiadó cég.
Mi szivesen vállalkoztunk minden szép, jó és nemes tartalmu műnek lanszirozására és terjesztésére, de sohasem vállalkoztunk oly műveknek forgalomba hozatalára, amelyek a közönségnek kiaknázására voltak alapitva, amelyek belső tartalom nélkül, érték nélkül, tetszetős és hangzatos cimek alatt azon célból voltak közrebocsátva, hogy a hiszékeny közönség könnyelmüsége révén egyesek megcsinálhassák a maguk üzleteit. Nem múlt el esztendő, hogy a bécsi Max Herzig cég meg ne kisérelte volna, minket az ő kiadványainak terjesztésére rábirni és nem volt csábitó eszköz, amelyet ily irányban ki nem fejtett volna, de mi nem voltunk rábirhatók sem “Az ősi erény”, sem “A nemzeti dicsőség”, sem “A király könyve”, sem más ily hangzatos cimü, igen nagy áru, belsőleg azonban igen kis értékü művek terjesztésében való közremüködésre.

A “Révai-Kalendárium”
A terjesztés céljaira ezekben az esztendőkben nagy könyvkatalógusokat is bocsátottunk közre, nem száraz könyvjegyzékeket, hanem úgynevezett catalogue raisonné-kat birálatokat és könyvismertetéseket magában foglaló jegyzékeket.
Eddigelé csak az egyes kiadók adták ki a maguk kiadványainak katalógusait, hol egyszerü felsorolásával a kiadásoknak, hol képmutatványokkal ellátva. Azonkivül megjelent évenként egy u. n. “Általános Könyvjegyzék”, amely az irodalomban forgalomban levő müveknek szakszerinti száraz felsorolását tartalmazta.
A mi jegyzékünk, amelyet “Révai-katalógus” név bocsátottunk közre, egészen uj csapáson indult. Mi t. i. mindazokkal a kiadókkal, akiknek munkáit terjesztettük, saját kiadványaiknak illusztrált és diszkiállitásu jegyzékét nyomattuk ki azonos alakban és mindezeket a jegyzékeket a magunk kiadásainak hasonnemü jegyzékével együtt együvé kötve egy tekintélyes könyvben egyesitettük. Ezt a katalógust azután nagy példányszámban terjesztettük el.
1901-től kezdve uj alakot adtunk katalógusainknak és megváltoztattuk szerkezetüket is. “Révai-kalendárium” név alatt bocsátottunk közre évenként egy útmutatót a magyar irodalomban, amely a naptári részen kivül és az esztendő legkiválóbb irodalmi újdonságainak ismertetésén felül még az irodalom kiválóbb műveinek teljes jegyzékét, bibliográfiáját is magában foglalta, azonfelül pedig az egyes kiadóknak a fentiekben már vázolt önálló jegyzékeit is.
A legnevezetesebb ujitás azonban az volt, hogy az 1901. évi “Révai-kalendárium” az irodalmi propaganda és a könyvvásárlásra való ösztönzés céljából irodalmi essayket tett közzé jelesebb iróinktól és mutatványokat az év legnevezetesebb műveiből.
Szenzációszámba ment a Szomaházy István által szerkesztett és igazán páratlan ötletességü “Révai-kalendárium” amelynek egyik cikkében elmondja Eötvös Károly-lyal való ismeretségének történetét. Pap Dániel, ez a korán elhunyt finom lélekrajzoló iró “Hova lett a Mátyás király könyvtára?” cimü cikkében a könyvajándékozás ellen ir, Brandes György, a nagyhirü esztétikus “Mit olvassunk?” cimü cikkében útbaigazitást ad erre a fontos kérdésre nézve, azután jön egy humorisztikus cikk a “Nagy Képes Világtörténet”-ről, egy 3 felvonásos szinmű, amelyben a Lexikont szerepelteti az iró, egy elbeszélés “Hammerschmied házassága” cim alatt, amelynek tárgya Jókai Mór könyveinek hatása; “Alice levelei” cimü levélváltásban Eötvös József-fel foglalkozik és még sok ehhez hasonló elmés és megkapó közlemény foglaltatik ebben a kötetben. Többek között Agai Adolf-tól “A próféta nevében” cimü cikk, amely a könyvvásárlás mellett tör lándzsát.
Ez az Ágai-féle cikk igen érdekes levélváltásra adott alkalmat. Ágai ugyanis cikkét nem a “Révai-kalendárium” részére irta, hanem spontán elhatározásból irta meg tárcáját abban a lapban, ahova rendesen irni szokott. Én elolvasván érdekes tárcáját, azzal a kéréssel fordultam hozzá, hogy miután a legközelebbi jövőben szokásos könyvjegyzékünket naptár-alakban fogjuk kiadni és ebben könyvvásárlásra buzditó tendenciózus cikkeket is óhajtunk közzétenni, engedje meg, hogy mint ilyent, “A próféta nevében” cimü tárcáját is lenyomathassuk kalendáriumunkban.
Erre azután Ágai-tól a következő kedves sorokat kaptam:
“Tisztelt uram, barátom! Ha megengedi abba a cikkbe belekorrigálom azt, hogy: neki áll egy-egy honi könyvkiadó és a magyar autor kötött és kötetlen műveiből összeállitva chrestomathiát és dalkönyvecskét, ingyen szerzett munkát olvasatlan, de annál olvasottabb ezrekben terjeszt országgá, – szivesen egyezek bele “fügés” cikkem közlésébe. Nem gúnyolódás vagy Önnek tett szemrehányáskép mondom ezt, de mert tudom, hogy Leyrer–Lantosi s Lampeltől kezdve, Futó és Botlikon (Laufer és Stolp) keresztül egész Grill Rikárdig sok pénzt kerestek igy hazai kiadók, mig hazai irók abból egy, – kezdve a rézgarason a mai fillérig, – de egy szemet sem láttak: csak természetes kiegészitést szolgáltatnék (ennek az állapotnak is a fölemlitésével) a mi magyarhoni könyvszerzési és könyvkiadási irományainkhoz. Beleegyezik?
Hive kézszoritással
Ágai Adolf.”
Erre a levélre én a következőkben válaszoltam:
“Igen tisztelt Doktor ur!
Szeretetreméltó sorait megkaptam és teljes szivből méltánylom. Kiadó létemre is a legnagyobb mérvben jogosultnak találom azt a felháborodást, amelyet az iróknak érezniök kell az attentátumok láttára, melyeket egyes kiadók az elmult éveikben a szedett-vetett antológiák kiadása által ugy irói reputációjuk, mint zsebük ellen elkövettek.
Mindennek ellenére azonban nagyon szépen kérem, méltóztassék belenyugodni abba, hogy ezen igazán sikerült tárcáját változtatás nélkül, szó szerint ugy közöljük abban az irodalmi propagandának szánt naptárban, amint az első izben megjelent.
Okaim, melyekkel t. Doktor urat is meggyőzni remélem, a következők:
1. A tárcacikk, amelyet ujolag is igen nagy élvezettel olvastam el, oly szépen van megkomponálva és annyira felöleli az irodalom s könyvvásárlás összes specifikus magyar bajait, melyek a publikumra tartoznak, hogy csak zavarólag hatna, ha abba olyan valami kerülne bele, ami a kiadók és irók egymás közötti speciális viszonyait illeti.
2. Az 1884. XVI. törvénycikk becikkelyezése, tehát 16 év óta, ilynemü antológiák kiadása teljesen lehetetlenné van téve és azóta ilyenek nem is jelennek meg, sőt a régi antológiák is azóta teljesen kikerültek a forgalomból. Ha ma valaki költői vagy prózai művekből antológiás művet óhajt közrebocsátani, azt csak az összes szerzők beleegyezésével és dijazása mellett teheti és ugy tudjuk, hogy az egyetlen ezidőszerint forgalomban lévő ilynemü mű, a Wodianer által kiadott és Radó Antal által szerkesztett “Költők Albuma” is ily módon jött létre. Tárgytalan lenne tehát egy oly kinövését a kiadóságnak ostorozni, mely már nem is létezik, mely teljesen és egyszersmindenkorra a törvény erejénél fogva is ki van pusztitva, olyannyira, hogy maga a közönség is szinte elidegenedett ettől a könyvfajtól és amennyire a multban talán lukrativ volt az ilyenek kiadása, ma a Wodianer-féle szép kiállitásu mű sem örvend semminemü kelendőségnek.
3. De legfőbb okunk arra, hogy t. Doktor urat felkérjük ezen belekorrigálás elejtésére, az, hogy a szóban forgó kalendáriumot a Révai Testvérek saját könyvterjesztési céljaik előmozditása végett adják ki és ezen minőségben ez a könyv a cégnek remélhetőleg egy hathatós és üdvös reklámeszköze lesz. Már most minő furcsa szinben tünne fel a cég, mely azt a nagy publicitást, mely ezen naptárral rendelkezésére áll, arra használná fel, hogy saját kollégáit a közönség ellőtt diszkreditálja. Ezért az inkollegialitásért még az sem szolgálhat mentségül, hogy a cikket oly kiváló és országszerte ismeretes autoritás jegyezné, mint a minőt t. Doktor úrban van szerencsénk tisztelhetni.
Mindezek tekintetbevételével remélem, hogy el méltóztatik állani a cikknek kiegészitésétől a jelzett irányban s midőn ugy ezért, mint a közlés szives megengedéseért őszinte köszönetemet kifejezem, vagyok mély tisztelettel
kész kötelezett hive
Révai Mór”     
A Szomaházy zseniális naptárszerkesztése igazán nagy és méltó feltünést keltett. Ötletessége mindenfelől elismeréssel találkozott és mi ugy éreztük, hogy nagy szolgálatot tettünk az ügynek, midőn Szomaházy-t e feladat részére megnyertük. Könnyen nem ment a dolog, mert amilyen ötletgazdag és kitünő tollu iró, épp olyan bohém volt Szomaházy, legalább abban az időben. Hogy milyen nehéz volt tőle akkor kéziratot, korrekturát, reviziót kapni, azt talán a mai Szomaházy maga sem hiszi el, mert azóta, amint hallom, az iróvilág legpontosabb emberei közé avanzsált.
A jövő évi naptár megint más irányú volt. Nem volt szabad mindig ugyanazt nyújtani a közönségnek, különben megunta volna. A humoros cikkek helyébe most komoly cikkek következtek. Voinovich Géza, Mikszáth Kálmán, Bródy Sándor, Hevesi Sándor, Molnár Géza, Győry Ilona, Meller Simon és Roboz Andor irták ennek a könyvjegyzék-naptárnak az értékes cikkeit. Mikszáth Kálmán hires elmélkedése a Jókai Mórok-ról itt jelent meg először.
1903-tól kezdve bizonyos változáson ment át a naptár könyvészeti része, mivel a közönséget megzavarta az, hogy a munkák kiadók szerint és nem szakmák szerint vannak felsorolva és igy akár egy-egy irónak munkáit is többfelé kellett megkeresni; innen kezdve már rendszeresen, szakmák szerint közöltük az összes könyvészeti adalékokat, a megjelent művek felsorolását s az egyes művekről szóló ismertetéseket. Az irodalmi tartalom azonban megmaradt, mert ez volt fő vonzóereje a “Révai-kalendárium”-nak, mely ebben a formában egészen 1907-ig jelent meg.
Megjelent, holott szemmelláthatólag megszünt a hatása és eredménye. Nagy diszparitás állott be a kalendáriumra forditott költségek és annak anyagi hozadéka között. Már az 1902-es kalendárium bevezetésében elmondottuk, hogy:
“Mint minden, aminek sikere van, utánzóra akad a “Révai-kalendárium” is. Elégtétel ez nekünk is, meg azoknak is, akik becsét felismervén – örömmel fogadták, szivesen használták a Révai-kalendáriumot, ami uj és jó kapoccsá lőn intézetünk és a magyar intelligencia között.”
Ennek az elégtételnek azonban csak addig örvendhettünk, amig e nembeli propaganda-akciónknak is sikere volt, de midőn aztán a rákövetkező években mind többen és többen, nemcsak ugyanilyen szerkezetü és cimü irodalmi értesitőt adtak ki, hanem közleményeinket, hirdetési szövegeinket szó szerint lemásolták, még a betü-tipust is, amellyel azokat kinyomattuk, akkor évről-évre észrevehetően lelohadt az érdeklődés és a hatás.
A mi kalendáriumunk igen költséges volt, 45–60.000 példányban nyomattuk ki és küldöttük szét teljesen ingyen. Beértük azzal, ha a hozzánk beérkező rendelések a ráforditott költségnek felét megtéritik, de mikor ez a nagy utánzási mánia kiütött és jóformán az összes, velünk versenyző terjesztő cégek alakban, kiállitásban, szövegben, rendszerben teljesen egyező ugyanilyen naptárt adtak ki, oly közönségessé és megszokottá vált a dolog, hogy már sem a miénknek, sem az övéknek egyáltalában nem volt semmi hatása.
1908-ban még egy kisérletet tettünk akként, hogy a naptár cimét megváltoztattuk. Az 1908. évit teljesen eltérő alakban, igen elegáns tipográfiai kiállitásban “Ambrus Zoltán-naptár” cim alatt tettük közzé azzal a föltevéssel, hogy ezentúl, amennyiben a propagandának ez a neme folytatható lesz, azt minden évben az esztendő kimagasló irodalmi eseményének neve alatt fogjuk közrebocsátani, talán igy védekezhetünk az utánzásokkal szemben.
A következő évben a Lexikon firmája alatt óhajtottuk volna kiadni az irodalmi értesitőt, de akkor már megkezdődött az a visszavonás, mely a Lexikon kiadása és terjesztése tárgyában bennünket egy nagy kiadóvállalattal meghasonlásba vitt, aminek következményeképen azután egész terjesztő-üzleti politikánkat megváltoztattuk. Nem volt többé gyakorlati célja e propaganda-eszköz további folytatásának és kiépitésének. Az “Ambrus Zoltán-naptár” volt azóta a mai napig is a legutolsó kimeritő, szakszerü, jól megszerkesztett tájékoztató könyvjegyzék és irodalmi útmutató. Több ilyet sem mi nem adtunk ki, sem mások. Még évekig reklamálta a közönség, amely igazán megkedvelte az irodalmi értesitőnek ezt a fajtáját, de végre mégis bele kellett törődnie, hogy megszünt. Lesz-e még valaha feltámadása?

A terjesztő szervezet jelentősége
Lesz feltámadása, ha maga a mi könyvterjesztő nagyüzemünk újra feltámad valaha, mert mint sok egyébnek, ennek is végét szakitotta a háboru. Ma már mintegy történeti távlatból meg lehet állapitani, hogy minden nagy irodalmi alkotás, amely az utolsó évtizedekben Magyarországon létrejött, a mi intézetünk kezdeményezésével, közbejöttével, közreműködésével, ingerenciájával és belekapcsolásával jött létre.
Korszakos irodalmi vállalatok keletkeztek tisztán a mi szervezetünk révén és segitségével. Amidőn ezeken a lapokon a mi intézetünk történetét megirom, egyszersmind az egész ujabbkori magyar könyvtermelés történetét irom meg. Nem marad ki abból egy érték sem és senki rossz néven nem veheti tőlem, ha ezt ezúttal meg is állapitom. Mert ez a megállapitás egyetlen elégtételem, egyetlen eredményem.
A magyar művelődés történetének egy fontos korszakával számolok itt be és kimutatom, hogy 25 év alatt az irodalom és a könyvtermelés terén nagyobbat haladtunk, mint tevékenységünk bármely egyéb terén. A nyolcvanas években ott tartottunk irodalom dolgában, a hol a legkisebb népek, ma ott állunk, a hol a legnagyobb és leggazdagabb nemzetek. A magyar könyvkiadás az egyetlen dolog, amely vetekedhetik a nagy nemzetek eredményeivel és ez a magyar könyvkiadók érdeme. És érdeme ezeknek az, hogy kideritették, hogy Magyarországon sokkal erősebb szellemi élet van, mint bárki is képzelte volna.
Most már büszkén rá lehet mutatni arra az organizációra, amelynek ez a fejlődés köszönhető, mert most már nem fog az üzleti kérkedés és reklám látszatával hatni az ilyen megállapitás, mert hiszen szét van rombolva az egész organizáció és porban hever minden, amit annyi esztendőn keresztül nehéz munkával sikerült megalkotni.
Ezt újra megalkotni csak akkor lehet, ha újra lesz Magyarország, ha újra lesz nemzeti élete – de akkor meg is kell alkotni, mint kipróbált intézményt, mint a nemzeti kultúra erős pillérét.

XVII. 
A NAGYÜZEM KINÖVÉSEI
Azzal szemben, hogy a nagyüzem oly rendkivüli befolyást gyakorolt a könyvkiadásra és a könyvterjesztésre, rá kell mutatni e helyütt ennek árnyoldalaira is.
Kétségtelen, hogy az irodalmi termelés nagyszerüen fellendült és hogy a közönségre is igen üdvös hatásúnak bizonyult a rendszer. Eltekintve attól, hogy alig érezhető kis megterhelés mellett juthatott a legjelentékenyebb irodalmi művek birtokába, meg lehetett nyugodva az iránt is, hogy nem fizeti túl azt, amit vesz, mint másnemü beszerzéseknél, mert a könyvek épp ugy a rendes bolti áron jutottak forgalomba a részletfizetés mellett, mint a rendes könyvkereskedői uton.
Évekig nem is mutatkozott semmi baj; a közönség megszokta az új rendszert, hozzászokott lassan ahhoz is, hogy pontosan törlessze apró részleteit, szinte meghitt, bizalmas viszony fejlődött ki a közönség és a két-három terjesztő vállalat között az állandó kontaktusnál fogva; a közönség szivesen fogadta a könyvutazókat, ezeket a valóságos irodalmi hirvivőket, akik rendes időközökben keresték fel megszokott rendelőiket egy-egy kiváló újdonsággal.
Idővel azután, látva, hogy ezek a könyvutazók meglehetős nagy jövedelemre tesznek szert, oly elemek is tódultak erre a térre, akik hamarosan túltették magukat azokon a korlátokon, melyek közt a reális üzletszerzésnek maradnia kellett. De ez még nem lett volna nagy baj; ezen lehetett segiteni. A két nagy terjesztő-vállalat, mely hosszú ideig egyedül uralkodott a piacon, teljes harmóniában működött, e téren nem versengett egymással, nem licitálta túl egymást sem a közönségnek megállapitandó szállitási feltételek, sem az utazóknak adandó jutalékok dolgában és igy módjukban volt lenyesni az egyes kinövéseket. Még akkor sem történhetett nagyobb baj, mikor új kisebb részletüzletek keletkeztek, mert a két vezető tényező és a kiadók azokat is rászoritották a szolid ügyvitelre.
Az egész nagy és súlyos veszedelem akkor zúdult ránk, mikor az osztrák verseny árasztotta el az országot, mikor a “Remekirók képes könyvtára” látszólagos hazai vállalkozás képében jelentkezett és mikor ennek ügynökei egyszerre, mint a forró számum, végigsüvitettek az országon. A különböző visszaélések, amiket ezek elkövettek, oly visszatetszést szültek, hogy hangos lett az ország a felmerült panaszoktól. Sajtónyilatkozatok, képviselőházi felszólalások, a kamarákhoz küldött beadványok foglalkoztak ezekkel az ügyekkel és egyszerre csak szőnyegre került a kereskedelmi életnek egy fontos kérdése: a megrendelések gyüjtésének szabadsága vagy korlátozása.
Voltaképen az árurészletüzlet minden más terén mutatkoztak már eddig is súlyos visszaélések, a kis emberek kárára elkövetett árfelhajtások, uzsoraügyletek, értéken aluli selejtes áruknak szállitása és más effélék. A gazdasági gépek eladása körül és a varrógép-üzletben mutatkoztak főleg ezek a bajok – de a nagy nyilvánosságra csak a könyvrészletüzletben felmerült visszaélések hozták ezeket.
Most már illetékes helyen foglalkozni kellett a kérdéssel. Egyik inditvány a másikat kergette; jogászegyleti értekezletek, szaktudományi cikkek foglalkoztak az üggyel, mint ilyenkor rendesen – reakciós irányban, mert ezzel remélik lecsillapitani a felzúdult közvéleményt. Végre megszületett: a megrendelések gyüjtéséről szóló törvény tervezete, mely egyszerre véget vetett volna minden ilyen visszaélésnek, de magának a könyv-részletüzletnek és magának az erre felépitett irodalomnak is. Akkor aztán észbe kaptak az irodalom közvetlen érdekeltjei, az irók is, és jóformán az utolsó pillanatban vetették magukat közbe egy beadvánnyal, melyben kimutatták a tervezett intézkedésnek katasztrófális hatását szellemi kultúránkra.
Rámutattak azokra a nagy nehézségekre, melyekkel a magyar könyvek kiadása és terjesztése jár. Hiszen a magyar könyv sorsa az országnak és ezenfelül is a nemzetiségi vidékeknek, határaihoz van kötve és ez a sors legtöbbször felette mostoha. Kimutatták, hogy az irodalmi termékeknek szinte egyedül célravezető értékesitő módja kitünő és nem pótolható szolgálatokat tesz a magyarság és a művelődés ügyének és hogy ők nem engedhetik, hogy nemzeti műveltségünket ettől a leghatásosabb terjesztési módtól megfosszák.
A beadványnak ezúttal meg volt a hatása. Az akkori kereskedelmi miniszter, Hegedüs Sándor – maga is iró-ember – helyes érzékkel kivette a könyvüzletet a megrendelések gyüjtését szabályozó törvényjavaslat hatásköréből.
Minket mindezek a legközvetlenebbül érdekeltek, azért saját hatáskörünkben meg is tettünk mindent a bajok orvoslása érdekében.
Most még jobban megválogattuk utazóinkat, még szigorúbb utasitásokkal láttuk el őket, még jobban kitanitottuk őket kötelességeikre és most már bevezettük a reverzálisok rendszerét. Reverzálist kellett aláirnia és itthagynia minden egyes utazónak, amelyben elismeri egyebek közt, hogy utasitásainkat átvette, azokhoz szigorúan alkalmazkodni köteles és különösen azt, hogy semmi néven nevezendő, a valóságnak meg nem felelő állitást, igéretet, érvet, indokot, vagy megtévesztésre alkalmas túlzást alkalmaznia nem szabad.
Csak aki a rendkivül szigorú feltételeket magában foglaló reverzálist aláirta – csak azt bocsátottuk útra.
De ezenfelül a régente jól bevált rendszerhez folyamodtunk, ahhoz, hogy a közönséget felvilágositsuk. Mindenekelőtt a mi saját jó közönségünkhöz, a mi vevőinkhöz és rendelőinkhez fordultunk egy “Bizalmas Tájékoztató”-val, melyben ezt az egész kérdést a közönség szempontjából törekedtünk megvilágitani. Ezt a “Tájékoztatót” azután eljuttattuk minden egyes vevőnkhöz több példányban is, kérve, hogy közölje tartalmát más irodalombarátokkal is. Találtunk azután módot rá, hogy még nagyobb publicitást is adhassunk felvilágositó irásunknak, mely igy több 100.000 példányban jutott el a közönséghez.
Ebben a “Tájékoztató”-ban megismertettük a közönséggel ennek az intézménynek üdvös hatását és kinövéseit, valamint azokat az eszközöket és módokat, melyekkel ez utóbbiak ellen a közönség védekezhetik.
Nem fért hozzá kétség, hogy az a hatás, melyet a nagyüzemben terjesztett irodalmi művek az olvasók lelkére és müveltségére gyakoroltak, közművelődésünk szemmellátható emelkedésében kifejezésre jut és hogy ezren és ezren megszerették az intézményt, mert ezt jónak, üdvösnek, célszerünek, kényelmesnek, sőt nélkülözhetetlennek ismerték fel.
Mint minden emberi alkotásnak, ennek is megvannak a maga hibái, tulkapásai, kinövései, melyeket azonban közös akarattal ki lehet küszöbölni. Mi magunk tereltük a közönség figyelmét a soknemü visszaélésre és megmutattuk, miként lehet ezekkel szemben védekezni. Egyébként készségünket fejeztük ki, hogy minden tudomásunkra jutó esetben segitségére leszünk az illető károsultnak. Külön osztályt szerveztünk ezeknek a panaszoknak felvételére és elintézésére és sok kellemetlen ügyet intéztünk el barátságos uton közbenjárásunkkal.
Én meg vagyok róla győződve, hogy a mi tájékoztató irásainknak megvolt a kellő hatásuk, mert az ügyek idővel normálisabb mederbe terelődtek.
De hát minálunk egy felkapott jelszóval nem lehet oly gyorsan végezni. Az árurészletüzletnek megvoltak a maga kinövései, a könyvrészletüzlet bajai jelentkeztek a leghangosabban ebben az egy esetben, midőn egy bécsi céget és annak ügynöki hadát eresztette rá egy magyar kiadócég a magyar közönségre és ettől az időponttól kezdve – bár pillanatnyilag elmúlt a veszedelem – nem lehetett többé nyugta ennek az üzletágnak.
Minduntalan újra és újra szabályozni akarták. Jött az árurészletüzletről szóló 1903-iki Plósz-féle javaslat. Ez ellen újra fel kellett venni a küzdelmet. Ez egyszerüen ki akarta önteni a vizzel együtt a gyermeket is. Minden intézkedés egyébként is azt látszott célozni, hogy egyenesen kiszolgáltassa ezt az üzletágat a nem szolid elemek kizsákmányolásának.
Visszaélések egyébként másutt is fordultak elő, külföldön is. Ott segitettek a bajokon célravezető törvények utján, de ugy, hogy magát az intézményt megmentették, mert fontosnak, életbevágóan fontosnak tartották. Pedig Németországban, Franciaországban nem volt akkora nemzeti jelentősége, mint a mi kicsiny, magára utalt, szük nyelvterületünkön.
A Plósz-féle javaslat egy hivatalos ankét elé került. Ezen az ankéten módomban volt kifejteni a magam véleményét egyes intézkedéseiről. Módomban volt vázolni azt a nemzetnevelő hatást, melyet elsősorban a könyvek olvasása gyakorol és rámutatni arra, hogy oly korban, amidőn az állam és társadalom vállvetve müködik közre abban, hogy a nemzeti irodalom propagálásával nemzeti műveltséget létesitsen, midőn maga az állam ennek érdekében rendkivüli anyagi áldozatokat hoz és midőn kiadók és kiadótársulatoknak ebben kifejtett nagy eredményeivel állunk szemben, akkor azt a fontos kulturtényezőt, amelynek ezek az eredmények köszönhetők, működésében megbénitani nem szabad.
A tanácskozás során módomban volt rámutatni arra, hogy egy igen nagybecsü, tudományos mű kiadásáról folytak értekezések a helybeli kiadótársulatok között, amelyek azért rekedtek meg, mert az illetők arra az álláspontra helyezkedtek, hogy a szőnyegen levő törvényjavaslat létesitése esetén az illető művet közre nem bocsáthatják. Akkor nem nevezhettem meg, de ma már elmondhatom, hogy a “Műveltség könyvtárá”-ról volt szó, ennek sorsa függött a Plósz-féle javaslat sorsától.
Azután rámutattam arra, hogy a könyvkereskedelmi részletüzlet szoritotta ki a ponyvairodalmat és részben a német irodalmat is az országból. Végül pedig kimutattam azt az óriási változást, amely az irók szellemi munkájának dijazása tekintetében a múlthoz képest a modern terjesztési nagyüzem folytán beállott. A legnagyobb magyar irók összes munkáit 10–15 évvel ezelőtt alig lehetett értékesiteni néhány ezer koronáért. Tompa összes munkáit 3000 koronáért, Bajzá-ét 3000-ért, Czuczor-ét 1400 koronáért, Garai-ét 500 koronáért, Vajda János-ét 1000 koronáért és Vörösmarty-ét 16.000 koronáért vették meg örök áron a kiadók. Ezzel szemben a könyvkereskedői részletüzlet eredményei folytán juthatott Jókai még életében közel egy félmillió tiszteletdijhoz (nem számitva az azutáni jövedelmeket), igy volt elérhető Arany János munkáiért 260.000 korona tiszteletdij, Eötvös József uj kiadásáért mintegy 50.000 korona, egy-egy uj irónk néhány kötetes gyüjteményéért 30–50.000 korona. Rámutattam azokra a tiszteletdijakra, amelyeket népszerü iróink akkor (1903-ban) kaptak, például Mikszáth Kálmán 5–6000 koronát, Herczeg Ferenc 4–5000 koronát, Gárdonyi Géza ugyanannyit egy-egy kötetért, holott még egészen rövid idővel azelőtt 2–3–400 korona volt az az összeg, amit egy-egy 10–15 ives kötetnek egy kiadásáért ajánlottak a kiadók. Mindezek beszédes adatok voltak és ez az ankét el is buktatta a javaslatot.
Akkor azután jött egy uj kormány, amely az uj ipartörvényt akarta megalkotni és ennek keretén belül szabályozni a kérdést. Újra sorompóba kellett állitani minden tényezőt. Akkor a Magyar Könyvkereskedők Egylete mutatott rá a könyvkereskedelem nagy fontosságára és életbevágó érdekeire. Részletes kimutatásokban igazolták az utóbbi években közzétett nagy irodalmi vállalatok kelendőségének adatait és azt, hogy e terjesztési akció folytán néhány év alatt összehasonlithatatlanul több magyar könyv terjedt el, mint az azt megelőző századokban. Az egylet beadványában felsorolta az összes irodalmi vállalatokat, melyek ezen a módon elterjedtek és azt a kérdést vetette fel, hogy ezek nélkül a kiadványok nélkül, amelyek pedig kizárólag ennek az üzletágnak köszönik megjelenésüket, volna-e egyáltalán magyar irodalom, volna-e magyar közművelődés.
Ebből sem lett törvény. A politika eltemette ezt is, de a kérdés nyugvópontra nem jutott. Beterjesztették az uj perrendtartást és ebbe belevették azt a paragrafust, mely az illetékesség kérdését szabályozza és amelyet a nagyüzemmel foglalkozó vállalatok magukra nézve a legveszedelmesebbnek tartottak. Ott azután valóságos sérelem érte a könyvkereskedelmet, melynek hatása csak azért nem volt eddig, mert hiszen a nemsokára azután kitört világháború felboritott mindent.
Mi lesz a jövőben, nem lehet tudni. Ez a könyv maga beszédes bizonyitéka annak, hogy a könyv elterjesztésének módja minő nagy jelentőségü.
*
Mindabból a nagy anyagból, amely a nagyüzem kinövései cimén az évek során összegyült, egy erős tanulság domborodik ki, az, hogy csak feltétlenül becses és irodalmilag értékes műveket szabad terjeszteni, mert akkor kinövések egyáltalában nem is lehetségesek. Abból a sok száz és ezer adatból, amely az idők során megvizsgálásra került, kétségtelenül meg volt állapitható egy tény: az, hogy a részletüzlet körüli visszaélések rendszerint selejtes, felesleges, valódi szükségletet ki nem elégitő, csak a közönség kiaknázására készitett vagy összeállitott művek terjesztésénél fordultak elő. Olyanoknál, amelyek a közönség ellenérzésével találkoznak, amelyeket csak különleges fifikákkal és rábeszélő eszközökkel lehetett a közönségre rátukmálni.
Az az értékes kiadvány, amelynek ára arányban áll belső értékével, mely állandó becsü értéket juttat a megrendelő házába, olyat, amelynek ő mindenkor örül és amelyre ráforditott pénzét nem sajnálja, nem szorul arra, hogy félrevezetés utján és az üzletszerzésnek meg nem engedett eszközeivel terjesztessék.
Ha értéktelen tákolmányokkal, vagy külsőségekkel megtévesztő luxusjellegü munkákkal, pompázó, de értéktelen és drága diszalbumokkal köszönt be a könyvutazó és ilyeneket erőszakol rá a jóhiszemü közönségre, akkor nem lehet csodálkozni, ha a közönség elidegenedik magától a könyvvásárlástól és tartózkodik azután az igazán becses művek megvételétől is. Ez a biztos út arra, hogy az irodalomnak ellenségeket szerezzünk a helyett, hogy jóbarátainak számát szaporitanók.
A részletüzlet teremtette meg a magyar könyv közönségét azáltal, hogy házába vitte a könyvet és megkedveltette vele. Kötelessége meg is óvni azt a közönséget a silány munkáktól. Csak jó könyvet szabad a közönségnek adni és akkor soha sincsen megcsalva, félrevezetve és megkárositva, akkor azután nem lesznek kinövései ennek az üzletágnak.
Mi nagy küzdelmeket folytattunk ennek az eszmének diadaláért, valóságos élethalálharcot azért, hogy fenntarthassuk azt a nagynehezen megalapitott intézményt és arra a meggyőződésre jutottunk, hogy semmiféle törvényes intézkedés nem képes annyira megóvni ennek a könyvterjesztő-rendszernek tisztességét, becsületét és méltóságát, mint ha maguk az érdekeltek ennek biztositása végett szövetségre lépnek. Meg voltunk győződve róla, hogy ha a kiadóvállalatok és a terjesztőcégek egymással megállapodnak mindazokra nézve, amiket a tapasztalat megérlelt, akkor egyszerre el fog tünni minden bogáncs és kóró és a maga tisztaságában itt fog állani újra a szervezet ugy, ahogy annak idején meg lett alapozva.
Társaságunk részéről különösen Révai Ödön foglalkozott behatóan hónapokon keresztül ennek az eszmének szolgálatában mindazzal, ami célirányosnak mutatkozott. Nagy segitségére volt fáradozásaiban az Athenaeum igazgatója, Schwarz Félix is. Mindkettőjüknek sikerült is az érdekelt feleket a legfontosabb pontokra nézve egyező felfogásra, egyező elhatározásra birni. De midőn az utolsó konferenciára gyűltek össze az érdekelt felek és az egész műre már csak a pontot kellett rátenni, akkor elbukott az egész ügy és megsemmisült hónapok munkája.
Minden nehéz feltételben megegyeztek a felek, ami kizárja az illetéktelen és káros versengést, még csak azt kellett elhatározni, ami a legtermészetesebb volt, ami szinte magától értetődő volt, hogy egy-egy idényben csak egy kiadó bocsáthat közre egy uj terjesztési cikket és hogy az uj cikkek közrebocsátására nézve a kiadók bizonyos sorrendet állapitsanak meg egymás között. Csak igy vált volna lehetségessé a versengés és az azzal járó tülekedés kiküszöbölése és a közönség megóvása az ügynökök folytonos megrohanásától.
De amit mindenki természetesnek és magától értetődőnek tartott, azt ellenezte az értekezleten a Franklin-Társulat képviselője: Kőnig Gyula. Megint Kőnig Gyula. Mert ő mindent ellenzett, amit más jónak tartott, ez volt a természete, ez volt az egyénisége és ezzel ütötte agyon az utolsó percben azt az egyetlen célravezető eszközt, amelyet a többiek oly igen melegen, szivósan és lelkesen védelmeztek.
Talán még valaha vissza lehet térni erre a dologra is, ha majd levonjuk a háború tanulságait, nemcsak a világháborúét, hanem a könyvkiadók saját külön háborújának tanulságait is.

MÁSODIK KÖTET
XVIII. 
AZ ISKOLA SZOLGÁLATÁBAN
Az intézet fejlődésével szinte vele járt, hogy előbb-utóbb mégis csak arra is kellett gondolni, hogy ki ne zárjuk magunkat teljesen az irodalom azon ágának müveléséből, mely a tanitás, az iskola szolgálatában áll. Ezt üzletpolitikai okok is indokolták. A szortiment-könyvkereskedések, különösen a vidékiek, sokkal behatóbban terjesztették annak a könyvkiadóvállalatnak kiadványait, amely tankönyvekkel is rendelkezett és e téren bizonyos előnyökhöz, kedvezésekhez juttathatta alkalomadtán a könyvkereskedőt. Elhatároztuk tehát, hogy mi is, bár nem tulnagy mértékben, részt veszünk a tankönyvkiadásban és alkalomadtán kibővitjük vállalatunkat ily irányban. Nemsokára nyilt is erre alkalom.

A Lauffer Vilmos-féle könyvkiadóvállalat
A részvénytársaság megalakulása utáni első évben, 1896-ban, egy régi, nagyhirü könyvkiadóvállalat vált eladóvá. A Lauffer Vilmos-féle könyvkiadóvállalat tulajdonosa meghalt és leányai, illetőleg vejei eladóvá tették az üzletet.
Lauffer Vilmos Németországból ideszármazott könyvkereskedő volt. Személyesen soha sem ismertem. Abból, amit róla édesatyámtól hallottam, azt kell következtetnem, hogy önfejü, nyakas, mondjuk ki egyenesen, goromba német volt. Élete végén egy nagy könyvkiadóvállalatot hagyott hátra, ezért érdemes vele foglalkozni és azért is, mert tanulságok vannak az ő életében is. Amit róla tudok, azt vállalatának attól a főtisztviselőjétől tudom, aki az üzlet megvételekor annak vezetője volt és aki azután az üzlettel együtt átlépett társaságunk kötelékébe.
Lauffer Vilmos az ötvenes évek elején került Magyarországba és itt könyvkereskedősegédi állást kapott a Geibel cégnél, később megismerkedvén Stolp Károly-lyal, vele együtt könyvkereskedést nyitott 1854-ben Lauffer és Stolp cég alatt. A tőkét az üzlethez Stolp adta, mert Lauffer egészen szegény ember volt. Ugy látszik, kettejük között a nagyobb értelmi erőt Lauffer képviselte, mert a társak nem jól férvén meg egymással, mégis a tőkés Stolp volt az, akit Lauffer kitett a könyvkereskedésből; azután maga mellé vette Tivadar öccsét, de azzal sem tudott összeférni. A Lauffer Testvérek cég csak egy évig állott fenn, mint ilyen, Tivadar azután kilépett és egy még máig fennálló kölcsönkönyvtárt alapitott. A testvérek harminc esztendeig nem érintkeztek egymással.
Még a váci-utcai üzletben kezdte meg Lauffer egész kicsinyben a könyvkiadást. Teljesen a gyakorlati életnek szánt könyveket adott ki; többek között Samarjay német nyelven szerkesztett magyar nyelvtanát és a Bauer-féle német nyelvtant; ezeknek a könyveknek a sikerét azóta sem érte utól egyetlen egy magyar kiadvány sem, száznál több kiadást értek rövid idő alatt. Azután érintkezésbe lépett az akkori idők tanférfiaival: Klamarikkal, Báránnyal s elemi iskolai és középiskolai tankönyveket bocsátott közre, közben felhagyott a szortiment-könyvkereskedéssel és teljesen a kiadóvállalatnak szentelte magát. A tankönyvek mellett igen ügybuzgó működést fejtett ki az ifjúsági irodalom terén, a szépirodalmat sem hanyagolta el, de itt is, mint más téren, az anyagi szempont és a biztos siker volt döntő rá nézve. Kiadta az akkori idők szenzációs munkáit, Born “Második Izabella, Spanyolhon elüzött királynője, vagy a Madridi udvar” cimü 13 kötetes munkáját, ugyane szerző “Egy világváros titkai” cimü tizkötetes művét, “Casanova emlékiratai”-t 22 kötetben, Dumas Sándor, Sue nagy regényeit.
Ezek mellett a komoly történeti irodalmat ápolta, felismerte helyes érzékkel, hogy a hatvanas években a magyar közönség főként a történelmi irodalom iránt érdeklődik és kiadta Thaly Kálmán, Szalay László, Toldy István, Török János munkáit. Magyar irodalmi műveken kivül adott ki német, sőt tót könyveket is. Ha az általa utoljára 1888-ban közzétett 80 oldalnyi kiadványi jegyzékét átnézzük, ebben a kiadványok igen nagy számát látjuk felvéve, talán másfélezeret, igaz, hogy igen nagy számban vannak képviselve az u. n. bizományi cikkek. A szerzők, akik saját költségükön nyomatták ki könyveiket, egy könyvkereskedőnek adták át azokat kezelés és eladás végett. Ily cimen igen sok könyv jutott a Lauffer-féle könyvkiadóhivatalba; ezek között a bizományi cikkek között volt a Forray-család által közzétett páratlan szép diszmű, gróf Forray utazási albuma, 40 szinnyomatu, valóban mesterileg készült táj- és néprajzi képpel és a herceg Esterházy-család ozorai vadászatairól szóló vadászati diszalbum, szintén remek kiállitásban.
Lauffer Vilmos sohasem tanult meg magyarul, minden körlevelét német nyelven bocsátotta közre, minden szerződést német nyelven fogalmazott meg, jóformán megkövetelte üzletfeleitől, hogy németül tudjanak és németül levelezzenek, de amellett büszke volt arra, hogy a magyar király a koronás arany érdemkereszt tulajdonosává nevezte ki és ezt könyvjegyzékein mindig különösen feltüntette a kiállitási érmek mellett.
Ha most, midőn a világháború likvidációja során Magyarország ezeresztendős életét meg akarják semmisiteni és indokul azt hozzák fel ellene, hogy soviniszta volt, türelmetlen volt a nemzetiségekkel szemben, intoleráns volt a másajkuakkal szemben, erőszakosan és tüzzel-vassal magyarositott, – akkor jó lenne a Lauffer Vilmos esetére hivatkozni és megkérdezni, van-e az öt világrészben egyetlenegy ország, amelyben lehetséges volna az, hogy valaki ebben a helyzetben, a nemzeti irodalom műveinek kiadójaként, a nemzet nyelvének még legprimitivebb elemeit se sajátitsa el. És jó lenne rámutatni arra, hogy mindazok a nagy nevü magyar irók, akik akkor a 60-as és 70-es években a nemzeti ujjáébredés irói voltak, német nyelven leveleztek és szerződtek a német anyanyelvü kiadóval.
Asbóth Lajos 1848-iki tábornok, Balogh Zoltán, Beniczky Emil, Berczik Árpád, Bernáth Gáspár, Bozóky Alajos, Csengey Gusztáv, Csengery Antal, Csukássy József, Fáy András, gróf Festetics Béla, Garay Jánosné, Hevesi Lajos, Hollán Ernő, Jósika Júlia bárónő, gróf Károlyi Tibor, Kerékgyártó Árpád, Kubinyi Ferenc, Kunoss Endre, Lauka Gusztáv, gróf Lázár Kálmán, Lisznyay Kálmán, Ormódy Bertalan, báró Podmaniczky Frigyes, Salamon Ferenc, Szalay László, Thaly Kálmán, Török János, Toldy István, Torkos László, Vachot Imre, Vas Gereben és Vécsey Sándor német nyelven fogalmazott szerződéseit találom a Lauffer Vilmos okmánytárában.
Egyetlenegy neves embernek magyar nyelvü levelét találtam ott, de ez azután az igazán nagyok közül való volt. Deák Ferenc 1863-ból való levele a Vörösmarty munkáinak kiadása tárgyában. Ez a levél bizonysága annak, hogy Deák Ferenc az élet hétköznapi apróbb ügyeit is ugyanazzal a magasrendü igazságérzettel és puritán erkölcsi felfogással intézte, mint a nagy országos ügyeket. Érdekesnek tartom a levelet itt ebből az okból is szószerint közölni, de azért is, mert egyszersmind élénk világot vet az akkori felfogásra ezekben a kérdésekben.
A Deák Ferenc gyönyörü kézirásában épen megóvott levelet hasonmásban a tuloldalakon közlöm.
Kiviláglik ebből a levélből, hogy nem a Lauffer ajánlata volt az, amely Deák Ferencet és barátait rábirta arra, hogy egyelőre a többi ajánlatot fel se bontsák, mert a Lauffer ajánlata, amint az a Deák levele mellett fekvő fogalmazványból kitünik, nagyon cifra volt. Ő t. i. az 1863 február végén beadott ajánlatában Vörösmarty összes munkáinak tizévre való kiadási jogáért 8000 osztrák értékü forintot ajánl fel, de miután “különös súlyt helyezne arra, hogy ezek a munkák az ő kiadványi katalógusába bekebelezhetők legyenek, az esetre, ha egy ugyanolyan magasságú ajánlat érkezne be, a magáét 100 forinttal felemelné; a felülajánlást kiterjeszti oly ajánlatokra is, amelyek 9000 forintig emelkednek.”
Ha ily ajánlatokkal pályáztak az akkori kiadók, akkor igazán csak a Deák Ferenc puritán becsületessége volt képes ezt az ügyet a Vörösmarty-árvák, az irodalom és az igazság érdekeinek szemmel tartásával becsületesen dülőre vinni.
Deák Ferenc levelén kivül azután a sok ezer okmány között még egyetlenegy embernek levelét találom, aki nem volt hajlandó németül levelezni, de nem azért, mert nem akart, hanem azért, mert nem tudott. Egy kecskeméti nyomdatulajdonos, Szilády Károly fia, irja 1872 junius 10-iki levelében Lauffer-nek:
“A német nyelvnek én nem vagyok annyira birtokában, hogy azon különös fáradság nagy idővesztés nélkül levezhessek; – hibás, megmosolyogható iratot pedig nem szoktam tollam alól kiereszteni. Ezen egyszerü ok miatt tehát a közöttünki levél-cserének csupán azon egy expediense lehet: miszerint tessék önnek ezután is a német nyelvet használni, én azt jól megértem; – de a nagyon is méltányos viszonosság kedvéért tessék azután megérteni, avagy magának megmagyaráztatni az én magyar nyelvü leveleimet is!”
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
“Miután Ön a célba vett nyomtatásnak legközelebbi Pesten létem alkalmakor általam személyesen s élőszóval előadott áraira csakugyan nem jól emlékezik: – feltételeimet ujolag tüzetesen elősorolom, mint következnek:
1. Egy kis nyolcadrétü 16 paginás iv tömött, de sima szedését, garmond antiquából, elvállalom 6 frt 65 kr., azaz hat forint hatvanöt krajcárért; stb., stb.”
És lám, Lauffer Vilmos megértette ezt a levelet, mert arról volt szó, hogy 6 forint 65 krajcárért, ugy látszik tehát, jóval olcsóbban, mint a pesti könyvnyomdász, kiszedetett a számára Szilády Károly fia egy iv szöveget és Lauffer Vilmos igen számitó, takarékos ember volt. Ezt a nyelvet nagyon jól megértette.
Takarékos, tevékeny, szorgalmas és igen szerény igényü ember volt magánéletében is. Ennek a rendkivüli takarékosságnak és igénytelenségnek tulajdonitható, hogy midőn 1896-ban meghalt, leányaira tisztességes polgári vagyont hagyhatott.
Mikor nekünk felajánlották a Lauffer-féle könyvkiadó vállalatot megvételre, abban a sajátszerü helyzetben találtuk magunkat, hogy a vállalatot, annak kiadványait egyáltalában nem ismertük, előttünk és mások előtt is valóban rejtett könyvek voltak azok, melyek az raktáraiban összegyültek. Lauffer Vilmos alig néhány könyvkereskedővel tartott fenn számlai összeköttetést, és az akkori stilus szerint ugy vélt helyesen eljárni, hogyha kiadványait csak különböző zaklatások kiséretében juttatja el más könyvkereskedőkhöz is. Megkivánta, hogy mindenki boldognak érezze magát, akinek ő juttatott valamit kiadványaiból; igy azután, különösen az utolsó években, amidőn már mások is adtak ki ifjusági iratokat és szépirodalmi könyveket, a kinyomott könyvek raktáron maradtak olyan tömegben, hogy szinte elképesztő volt a látvány, amidőn mi ezeket a raktárakat most először szemügyre vettük; részletes leltár nem állott rendelkezésre és miután mi az örökösökkel meglehetős gyorsan megegyeztünk a vételár tekintetében, legelső feladatunk az volt, hogy ebben az óriási könyvtömegben valahogyan eligazodjunk. Az Ujvilág-utcai (most Semmelweiss-utcai) ház pincéje és padlása, a Laudon-utcai háznak óriási méretü raktárai tele meg tele voltak könyvkötegekkel, amelyeket évtizedes por lepett. Hónapokig tartott, amig ebben az Augiás-istállóban némi rendet teremtettünk és megállapitottuk a készleteket. Éveken keresztül újabb meg újabb árleszállitások útján törekedtünk megszabadulni ettől a rengeteg sok könyvtől, a végén azután, ami igy el nem kelt, makulatúrába került. Amit a további gondozásra és kiépitésre megtartottunk, az ifjúsági iratok és a tankönyvek voltak. Ez utóbbiak között volt több jó és kelendő könyv.

A tankönyvkiadás bajai
A tankönyv egyáltalában a magyar kiadóüzemben a legelső helyen áll, ezt tekinti mindenki a legbiztosabb, az egyedül biztos üzletnek. Régente a naptár még vetekedett vele üzleti érték dolgában, de a naptár-bélyeg eltörlése után ennek jelentősége megszünt, mert lábrakapott az ingyenes naptárküldés szokása.
Én a magam személyében mindig fáztam a tankönyvkiadástól, antipatikus volt nekem pályám kezdetén, antipatikus ma is. Mindamellett helyeselnem kellett vállalatunk igazgatóságának azt a véleményét, hogy nem kell elzárkóznunk ezelől a szakmánkban jóformán egyedül lukrativ ágazat elől, és ha nem is foglalkozunk vele abban a mértékben, mint a nagy tankönyvkiadók, mégis már üzletpolitikai okokból is célszerü bizonyos mértékben tankönyvkiadással is foglalkozni. Ez a szempont volt döntő a Lauffer-üzlet megvételénél és ez irányitotta azután a többi ide vágó vállalkozásunkat is.
A Lauffer-féle tankönyv-vállalattal való foglalkozás nem növelte szimpátiámat a tankönyvkiadás iránt; az ügyek egészen rendesen bonyolódtak le és anyagi szempontból sem volt ok panaszra, mégis, bármennyire tartózkodtunk a tankönyv körüli tülekedéstől, belekerültünk annak sodrába. A tankönyvgyártás akkor virágzott legjobban Magyarországon. A kiadóknak érdekük volt tankönyv-gyártmányaikat biztos révbe juttatni. Mi beértük volna azzal, ha az általunk megvett tankönyvekkel megtartjuk azokat a poziciókat, amelyekben ezekkel a könyvekkel benne voltunk és lemondtunk volna a nagyobbszabásu tankönyvtermelésről, de a többiek versengése ezt a nyugalmas folytatását az üzletágnak nem engedte meg.
Azzal tisztában volt mindenki, aki ezekkel a dolgokkal foglalkozott, hogy azt a sok tankönyvet nem annyira a hivatás iránti lelkesedés és a tudomány iránti szeretet, nem a jogos ambició hozza létre, hanem az anyagi haszon után való vágyakozás vezérli azokat a hivatottság nélküli szerzőket, akik tiz könyvből összelopkodnak egy tizenegyediket. Ezért az igy előállott túlprodukcióért rendesen a kiadókat tették felelőssé. A kiadók igen nehéz helyzetben voltak, ha az X-i gimnáziumi tanárnak azt az ajánlatát, hogy egy uj földrajzot, vagy egy uj magyar nyelvtant ir, a kiadó el nem fogadta, mert ki volt téve annak, hogy a haragos szerző az illető kiadó egyéb kiadványait is kidobja ebből az iskolából. A kiadó, minél nagyobb tankönyvkiadó volt az illető, minél jobban el voltak terjedve tankönyvei az iskolákban, annál védtelenebbül állott a tankönyvirók ajánlataival szemben.
A közoktatásügyi minisztériumnak tudtára adták ezeket a bajokat, de nem birta magát elhatározni a gyökeres segitségre, pedig a minisztérium az approbáció utján, illetőleg annak megtagadásával gyökeresen segithetett volna a bajon. De ilyenkor más szempontok érvényesültek. A benyújtott kész, kiszedett, kinyomtatott könyvvel szemben nem lehetett kegyetlenül eljárni, mert azért megharagudott volna a szerző, akinek esetleg értékes összeköttetései voltak és igen nagy anyagi kárt szenvedett volna a kiadó, aki már nehéz ezreseket fektetett volt bele előre a könyvbe. Ilyen okokból azután jóformán minden könyv keresztülment az engedélyezésen és odáig jutottunk, hogy egy-egy tárgynak egy-egy iskola nem részére való tankönyveinek száma háromszorosan vagy négyszeresen túlszárnyalta a nagy német birodalom tankönyveinek számát.
Mikor Szász Károly, a képviselőház későbbi elnöke, vezette a kultuszminisztérium irodalmi osztályát, én azt a javaslatot tettem neki, hogy a minisztérium fogadja el a tankönyveket irógépes kéziratban birálatra. Akkor a szerző, vagy a kiadó legfeljebb a leirás költségét kockáztatja és a minisztérium anyagi és humanitárius szempontok által nincsen feszélyezve az engedélyezés tekintetében. Ily gépirásos kézirat visszautasitása nem tesz tönkre exisztenciát és nem pusztit anyagi érdekekben. Javaslatom, bár rokonszenvvel találkozott, mind a mai napig megvalósitva nincsen.

Egy derék ember
Néhány esztendeig folytattuk a Lauffer-féle mérsékelt keretben a tankönyvkiadást és meggyőződtünk róla, hogy azt, ha le nem akarjuk magunkat szorittatni a térről, intenzivebben kell folytatni. Minthogy nem akartuk szaporitani a tankönyvek számát és azok bevezetése érdekében küzdelembe bocsátkozni a nagy tankönyvkiadó vállalatokkal, ennek az intenziv fejlesztésnek legcélszerübb módjául az kinálkozott, hogy a meglevő tankönyvek közül törekedjünk bizonyos mennyiséget és fajtát magunkhoz váltani.
Tudván azt, hogy az Eggenberger-féle könyvkereskedés tulajdonosa, Hoffmann Alfréd, korára való tekintettel, lassan vissza akar vonulni a kiadóvállalat vezetésétől, tervbe vettük az ő tankönyvüzletének megvásárlását. Ez a terv még nekem is tetszett, aki pedig mindig húzódoztam a tankönyvüzlettől, tetszett pedig azért, mert az Eggenberger-féle tankönyvüzlet igazán jó könyvekkel rendelkezett, az egész egy organikus bázison volt felépitve, értelemmel vezetve és meglátszott rajta jeles pedagógiai iróknak irányitása. Az Eggenberger-féle kiadványok azonfelül igen szépen és tetszetősen voltak kiállitva, gondos tipográfiával, jó papiron, nem túldrága árakon kerültek forgalomba; azonkivül reméltük, hogy Hoffmann Alfréd olyan ember, akivel könnyen lehet megegyezésre jutni, mert lojálisnak, előzékenynek és korrektnek ismertük; az is volt, és számitásunk éppen ezen a ponton mutatkozott hibásnak, mert mikor Hoffmann Alfréd-ot felkerestem és terveinket előadtam neki, ő mindjárt kijelentette, hogy kiadói vállalatát ugyan el akarja adni, azonban tekintettel arra, hogy őt az Athenaeum néhány évvel ezelőtt megválasztotta igazgatóságának tagjául, nézete szerint az Athenaeum iránti lojalitás megköveteli, hogy tankönyv-vállalatát az Athenaeumnak adja át, vagy legalább is azt kinálja meg vele elsősorban.
Hoffmann Alfrédnak igaza volt, a lojalitás és a korrektség tényleg megkivánta, de milyen kevés Hoffmann Alfréd sétál közöttünk. Ő azután tényleg megemlitette az ügyet az Athenaeum-nak, az természetesen kapva kapott rajta és 1898-ban az összes Eggenberger-féle kiadványok az Athenaeum birtokába jutottak; magát a becslést is az Athenaeumra bizta Hoffmann, aki az egész üzletet az őt jellemző gavallérsággal bonyolitotta le.
Hoffmann Alfréd, amint ebből a dologból is látszik, egyike volt a magyar könyvkereskedelem legértékesebb egyéniségeinek; rokonszenves modorával lebilincselte mindazokat, akik közelébe jutottak. Az ő üzleti helyisége az u. n. “Eggenbergeriánum” valóban a legjelesebb tudósok gyülekező helye volt, még akkor is, mikor kiadói működésével felhagyott és csak szortiment-üzletet folytatott, ő hozzá az embereket nem az érdek kapcsolta, hanem személyének őszinte megbecsülése.
A könyvkereskedelemben beállott viszonyok és az Athenaeum ügyeinek átmenetileg rosszabbra fordulása ezt a türelmes és szelid embert elkeseritette és egy önfeledt pillanatban, amikor vártuk, hogy mint a könyvkereskedők egyletének elnöke, annak közgyülését megnyissa, önkezével vetett véget életének. Kár érte, egyike volt a legderekabbaknak a mi körünkben.

A Stampfel-féle kiadóvállalat
Amennyire nagyrabecsültem Hoffmann Alfréd-ot nobilis elhatározásáért, az üzleti dolgokban oly ritka önzetlen lojalitásáért – épp annyira sajnáltam, hogy elestünk az ő kiadóvállalatától, mely tankönyvüzletünk fejlődését bizonyára igen előnyösen befolyásolta volna.
Maradtunk tehát a régi keretekben mindaddig, amig 1904-ben nem kinálkozott újra alkalom e keretek kibővitésére. Akkor értesitett minket intézetünk egy régi barátja arról, hogy Stampfel Károly pozsonyi könyvkiadó egészségi állapotára való tekintettel el akarja adni könyvkiadóvállalatát.
A Stampfel-féle könyvkiadóvállalat egyike a legszebb fejlődésü kiadóvállalatoknak, az egyetlen, amely az ujabb korban a vidéken keletkezett és nagy lendületet vett. Stampfel Károly nagy műveltségü könyvkereskedő volt és midőn 1873-ban a Pozsonyban már 1715-ben megalapitott könyvkereskedést megvette, azt teljesen uj alapokra fektette, bebizonyitván, hogy vidéki városban is lehet élénk szellemi életet kifejleszteni, ha megvan a hozzávaló, a rátermett ember, aki meg tudja inditani a folyamatot. Stampfel egész sorozatát alapitotta az irodalmi vállalatoknak és mind ott gyökereztek az ő városának talajában. Az odavaló középiskolai és akadémiai tanárokat sorakoztatta fel rendre, mint gyüjteményeinek munkatársait és sokan közülük éppen ott kifejtett irodalmi működésük folytán kerültek később előkelő állásokba.
A Stampfel-féle könyvkiadóhivatal sok kitünő tankönyvön és becses ifjúsági iraton kivül meginditotta az előnyösen ismert “Tudományos zsebkönyvtár” cimü gyüjteményes vállalatot, az első ilynemü vállalatot hazánkban, amely feladatául tüzte ki az angol primerek mintájára minden tudományszakból egy kis kézi könyvecskét mintegy káté formában közzétenni abból a célból, hogy bárki különös előképzettség nélkül is ezekből a kis kézikönyvecskékből az illető tudományszak elemeivel megismerkedhessék. Ő adta ki az “Egyetemes Ismeretek Tárá”-nak gyüjteményét, a “Hazafias könyvtár”-t Gaal Mózes szerkesztésében, az “Ifjusági könyvtár”-t Szemák István szerkesztésében, az “Ifjuság könyvesházá”-t dr. Fésüs György szerkesztésében, a “Kortársaink” cimü, életrajzokat tartalmazó gyüjteményt dr. Fésüs György szerkesztésében, a “Magyar Helikon”-t, ugyancsak jeles férfiak életrajzait tartalmazó gyüjteményt dr. Zólyomy Lajos szerkesztésében, a “Nemzetünk nagy költői” cimü gyüjteményt Gaal Mózes szerkesztésében, a “Tanulók könyvtárá”-t Dávid István szerkesztésében és ezekenfelül még sok, igen becses, nagyrészt pedagógiai munkát. Kitünő német összeköttetéseire támaszkodva kiadta német nyelven Jókai Mór-nak néhány nagy regényét, Kossuth Lajos-nak az emigrációból való iratait, Pulszky Ferenc-nek “Életem és korom” cimü 4 kötetes munkáját és Wirkner Lajos emlékeit.
Mi elvi hajlandóságunkat kifejezvén ajánlattevő üzletbarátunk előtt, a velünk közölt adatok tanulmányozásába belefogtunk. Ez a munka igen könnyü volt. Ellentétben a Lauffer-féle rendetlenséggel és a tulajdonos halála okozta fejetlenséggel, – itt Stampfel Károly oly minuciózus részletességgel és pontossággal adta kezünkre az összes adatokat, amelyek vállalatának megbirálására alkalmasak voltak, hogy igazán könnyen lehetett tájékozódni bennük. 1904 május 23-án Székely Ferenccel átmentem Pozsonyba, hogy ott a helyszinén is megnézzük a kiadványi készleteket és azok tartozékait és ott folytassuk a megbeszéléseket. Annyira imponáló rendben volt tartva ez az egész vállalat, leltára, üzleti könyvei, egész kezelése, hogy igazán rövid néhány óra alatt minden felől tájékozódhattunk és még ott, azon a napon megállapodhattunk a vétel iránt, jegyzőkönyvbe is foglalhattuk megállapodásainkat. Néhány nappal rá, 1904 május 31-én jött létre a végleges szerződés.
Ezt követte a nagy könyvvándorlás, a készleteknek Pozsonyból Budapestre való hozatala és átvétele. Az üzletátvételről közös körlevélben értesitettük a könyvkereskedelmet és a Stampfel-féle könyvkiadóvállalat összes munkatársait, valamint arról is, hogy a Stampfel-céget fenn akarjuk továbbra is tartani, dokumentálásául annak, hogy intézetünk az ő vállalatának továbbvitelében ugyanazon fenkölt szellemet fogja irányadónak tekinteni, mely Stampfel Károly-t kiadói téren, tevékenységének hosszú ideje alatt mindenkor vezérelte; éppen ezért óhajtjuk, hogy cimében is tovább éljen a vállalat.

A Dobrowsky és Franke-féle kiadóvállalat
A Stampfel és Lauffer-vállalatban most már sok, igen tekintélyes tankönyv felett rendelkeztünk, melyek azonban főként a vidéki iskolákban foglaltak helyet, mert mindkét vállalatnak szerzői nagyobbrészt vidéki intézeteknél müködő tanárok voltak. Ez a körülmény volt főoka annak, hogy midőn még ugyanazon év, 1904 nyarán az a lehetőség kinálkozott, hogy megvásárolhassuk a Dobrowsky és Franke cég kiadványait, ebbe a vásárlásba gyorsan beleugrottunk. A Dobrowsky és Franke cég volt tulajdonképpen a mi, 1869-ben megalapitott könyvkereskedésünknek jogutódja. Kiadványait is azokon az alapokon folytatta, amelyek neki ez üzleti átvételből jóformán önként ölébe hullottak és igen ügyesen kiépitette abban az irányban, hogy Budapest főváros elemi iskolai könyvszükségletét láthatta el olvasókönyvekkel, számtani könyvekkel, nyelvtanokkal, földrajzokkal és egyéb szükségletekkel.
Én éppen azon a ponton féltem a dologtól, amely azt indokolni látszott, éppen azoknak a budapesti fővárosi iskolaügyi hatóságoktól függő tankönyveknek jövő sorsa iránt tápláltam bizonytalan félelmet, amely később indokoltnak bizonyult.

Végzetes hiba
A Dobrowsky és Franke-féle kiadványokat beleolvasztottuk a Stampfel-féle kiadóhivatalba. Most már azután igazán a nagy tankönyvkiadók sorába kerültünk és vállalatunknak ez az osztálya teljesen önálló vezetést igényelt. Erre a vezetésre meghivtuk a Wodianer-cég egy hajdani főtisztviselőjét, abban a hiszemben, hogy az erre alkalmas is lesz, hiszen kitünő iskolája volt.
Bárminő vélemények voltak is a könyvkereskedelemben arról az ügyvitelről, amely a Wodianer-féle tankönyvvállalatot a legelső helyre juttatta és valóban nagyszerü eredményeket ért el, nekem mindig az volt a nézetem, hogy annak a rendszernek minden kinövései mellett is maga az az alkotómunka, amelyet Wodianer Arthur tankönyvvállalatának kiépitésében végzett, teljes elismerést érdemel mindazoktól, akik meg tudják becsülni az önálló gondolkodáson és kombináción alapuló céltudatos munkát. Hiszen lehet a verseny formáit kritizálnunk, mégis el kell ismernünk, hogy aki a versenyben győztes marad, annál nagyobb munkát végzett, minél nehezebbé tették neki versenytársai a sikert. Az az egy bizonyos, hogy a régibb, gazdagabb és jobban bevezetett tankönyvkiadókat a Wodianer tankönyvvállalata idővel kiszoritotta poziciójukból és vállalata már szinte a tankönyv-monopóliumhoz közeledett.
Joggal fel lehetett tenni, hogy aki ebből az iskolából került ki, az jól megtanulta a maga mesterségét. Tévedés volt. Ráillett arra az egyébként becsületes férfiúra Schillernek az a mondása:
“Wie er räuspert, und wie er spuckt,
Das habt ihr ihm glücklich abgeguckt;
Aber sein Schenie, ich meine, sein Geist
Sich nicht auf der Wachparade weist.”
Ebben a versben az illető üzletvezető müködésének egész birálata benne foglaltatik. Ő megállapitott programmal vette át a tankönyvvállalat vezetését, amely programm papiron kifogástalan volt. A kivitelben azután egészen másként festett a dolog.
Nem volt szerencséje a munkatársak megválasztásában, nem birta gazdaságosan szervezni a propagandát, nem tudott megküzdeni a nehéz versennyel, nem birta előre vinni a vállalatot. Az előállitási költségek az akkori bérviszonyok válságai közepett mindig emelkedtek, a forgalom legjobb esetben is ugyanaz maradt.
Egyébként nemcsak ő volt a hibás, mi is hibásak voltunk. Mindig megbosszulja magát az, ha valakinek a rendszerét egyszerüen utánozni akarják. Sem a politikában, sem a gazdasági életben nem lehet egyszerüen lemásolni másnak a rendszerét, még ha az bevált is, sőt akkor legkevésbbé. A mi hibánk volt, olyan egyéniséget tenni meg vezetőnek, aki nem tudott vezetni, olyat állitani az ügyek élére, aki csak másolni tudott, eredeti, alkotó gondolatra nem volt képes. – Ez ellenkezett a mi vállalatunk szellemével és hagyományaival, azért ebben kudarcot kellett vallanunk.

Kisérletek a versengés megszüntetésére
Amikor mi most már három tankönyv-vállalat egyesitése után e téren is számbaveendő tényezővé váltunk, már folyamatban voltak bizonyos bizalmas jellegü tapogatódzások és tanácskozások az egyes kiadóvállalatok közt, nem lehetne-e a már igazán túlságos mértékben lábra kapott versengést és az ebből származó sok kellemetlenséget valamiképpen megszüntetni.
Ugy látszott akkor, hogy ez sikerülni fog, hogy az összes tényezők érettek már rá és az a remény is hozzájárult ahhoz, hogy a nagy tankönyvüzlet-alapitásba belemenjünk.
Az összes érdekelt felek behatóan foglalkoztak akkor ezekkel a kérdésekkel és elhatározták, hogy az egész üzleti ágat egészséges alapon rekonstruálni fogják. Valami olyan megoldás lebegett a felek szeme előtt, amelyben az érdekek azonossága nyerjen kifejezést, minden külön érdek megszünjék és egyik fél se szenvedjen sérelmet.
Már előre ki volt mondva, hogy ez az egyesülés nem céloz áremeléseket, nem célozza sem a közvetitő könyvkereskedelemnek, sem a nagy közönségnek nagyobb megterheltetését és igy nem járhat a kartellszerü szövetségek hátrányaival.
A tervezett egyesülés az üzletág egészségtelen kinövéseit akarta eltávolitani, a meddő és céltalan kiadásokat, költségeket, beruházásokat mellőzni, a termelést gazdaságosabbá és olcsóbbá tenni, a propagandát reálisabb alapra fektetni.
De bármennyire felismerték az összes érdekelt felek egy ilyen célú egyesülés előnyeit – ezúttal mégsem jött létre. Még mindig merültek fel skrupulusok egyiknél vagy másiknál és mindegyik szerette volna az egyesülés előtt a nagy fővárosi tankönyv-pályázat eredményét bevárni, melyhez mindenki nagy reményeket füzött.

A főváros tankönyv-pályázata
Be is következett mihamarabb az az időpont, amidőn a főváros avultaknak deklarálta az iskoláiba bevezetett tankönyveket és uj pályázatot hirdetett azokra.
Nagy garral történt ez a dolog. Részletes utasitások adattak ki a megszerkesztendő tankönyvek tartalma tekintetében, különleges biráló bizottságok alakultak a különböző tárgyú tankönyvek elbirálására. Minden olyan mezbe volt öltöztetve, mintha ezúttal valóságos pályázatról volna szó, amelynél a legjobbat, a legmegfelelőbbet, a leghasználhatóbbat akarják kikeresni a pályázó müvek közül, minden protekció, minden egyoldalú kedvezés, minden panama kikerülésével.
A rendezés – mert valóságos szinházi regie látszott intézni ennek a pályázatnak dolgát – mindenképen azon volt, hogy a pályázat komolysága és jelentősége minél jobban kidomborodjék, de a végén mégis csak kisült, hogy közönséges vásári komédia volt az egész.
Csakhogy drága komédia. Ugy gondolom, másokra nézve is, de különösen mi ránk nézve, akik még sohasem vettünk részt semmiféle pályázatban és akik annál komolyabban vettünk részt ebben, mert hiszen ránk nézve egy elfoglalt pozició megtartásáról volt ezúttal szó.
Több mint 100.000 koronát költöttünk el arra, hogy ezt a néhány elemi iskolai könyvet a célhoz méltóan előállithassuk és versenyképessé tegyük. Megbuktunk az egész vonalon.
Sem akkor nem volt értelme, még kevésbbé volna annak értelme ma, hogy e felett keseregjünk. Nem is hinné el senki, hogy okunk van rá. Egyszerüen azt kell logikus fővel gondolni, hogy mi rossz könyvekkel pályáztunk, mások ellenben jókkal, természetes, hogy alul maradtunk. Magunk is ezt gondoltuk volna, csakhogy...
Csakhogy volt két tünet ebben a pályázatban, mely kizárta ezt a következtetést.
Mi oly nagy jelentőséget tulajdonitottunk annak, hogy minő könyvből fog a jövő nemzedék Budapesten tanulni, hogy a legelső tekintélyt kértük fel arra, hogy az ABC-és könyvnek és az Olvasókönyveknek szerkesztését vezesse.
Egyik legelső pedagógusunkat, Alexander Bernát egyetemi tanárt kértük fel arra, hogy álljon élére annak a gyakorlati tanférfiakból álló csoportnak, mely már igazolta volt rátermettségét ezen a téren. Alexander a nagy feladathoz méltó komolysággal szentelte magát ennek a munkának, majdnem egy évig jóformán kizárólag evvel foglalkozott. Hogy mily behatóan, azzal beszámolt abban a könyvben, melyet“Az olvasókönyvről” cim alatt kiadott. És ő, akinek ebből a könyvéből tanulták meg és tanulják ma is az olvasókönyvek szerzői, hogyan kell megszerkeszteni ezt a legfontosabb tanitási eszközt, hogy a mi különleges nemzeti céljainknak megfeleljen: a maga szerkesztette olvasókönyvekkel – megbukott.
De bele kellett nyugodni; hiszen nem lehet azt bebizonyitani apodiktice és kétségen felül, hogy X könyve jobb, mint Y-é, mert érveket bőven lehet felhozni mindkettő mellett, vagy ellen.
De a másik dologba már nem lehet belenyugodni, mert ez még a laikus előtt is, a kis gyermek előtt is, a teljesen tudatlan ember előtt is világossá és kétségtelenné teszi, hogy ez a pályázat lelkiismeretlen emberek lelkiismeretlen komédiája volt.

Egy atlasz története
A pályázat egyik fontos tárgya egy népiskolai földrajzi atlasz volt. Ilyen atlasz nagy dolog. Aki néhány fillérért megveszi, az nem is sejtig mily nagy munkát, mily sok időbe kerülő munkát, mily sok embernek évekig tartó munkáját és mily sok-sok pénzt emészt föl egy ilyen kis atlasz.
Mi a Dobrowsky és Franke kiadványaival együtt átvettük a népiskolai atlaszt is, ez volt a legértékesebb és legdrágább alkatrésze ennek a kiadóvállalatnak. Az atlaszt Dobrowskyék is évente kijavittatták, megújitották, hiszen a térképészeti tudomány folyton haladt, és törekedtek azt a kellő szinvonalon tartani. Ezért állandó szerény dijazásban részesitették a szerzőt is.
Mikor a pályázat ideje elkövetkezett, az volt a helyzet, hogy ez volt másodmagával egyébként is az egyedüli ilyen népiskolai atlasz egész irodalmunkban, mindenben megfelelő volt eddig is, a főváros iskoláiba be volt vezetve eddig is, sőt az egész országban is; csak be kell nyújtani és annál biztosabb a siker, mert hiszen jóformán versenytársa sincs. Arra, hogy a rendelkezésre álló idő alatt új atlaszt csináljon más kiadó – józan ésszel gondolni sem lehetett.
Mindamellett minket annyira hevitett az ambició, hogy minél tökéletesebbet nyújtsunk, hogy nem értük be a meglévő atlasszal, hanem a legszebbet akartuk nyújtani, amit a kartografia előállitani képes.
Mindenekelőtt még egy szerkesztőt szerződtettünk az atlaszhoz, mert Dobrowskyék bizalmasan figyelmeztettek arra, hogy a szerzőt ellenőrizni kell, nem mindig megbizhatók a reviziói.
Azután elhatároztuk, hogy még egy pár uj térképpel szaporitjuk a térképek számát és a meglevők némelyike helyébe uj köveket metszetünk, mert némely kövek elkoptak az idők folyamán – némelyek pedig, különösen a hegy- és vizrajziak, most tökéletesebb módon készithetők, mint néhány évvel ezelőtt. Igénybe vettük egy elsőrangú németországi földrajzi intézet egész apparátusát ennek a kis atlasznak az érdekében és Révai Ödön, aki ennek az ügynek gondozását magára vállalta, egy álló esztendő odaadó munkáját szentelte neki.
Az eredmény oly szép és tökéletes kis taneszköz volt, amelynél különbet sem Párisban, sem Londonban, sem Rómában, sem Berlinben nem használtak a gyermekek, öröm volt ránézni.
Ellenben Budapest székesfőváros tankönyvpályázatán ez az atlasz elbukott!
És vajjon melyik nyerte el a pálmát? Milyen atlasz volt az, amely ezeknek a nagyszerü biráló szakférfiaknak tetszését megnyerte?
Ugyanannak a szerzőnek egy másik atlasza! Ugyanaz a szerző, mint kisült, egy zágrábi kőnyomdai intézet részére szerkesztett (!) egy másik atlaszt, amelyet az az intézet olyképen állitott elő, ahogy még hasonló művet elő nem állitottak! Még a legprimitivebb népeknél sem, amelyek a könyvnyomtatást és a litográfiát már bevezették. Még Ázsiában sem, még Afrikában sem. Oly valami megbotránkoztató förtelem volt ez az u. n. földrajzi atlasz, hogy el sem lehet azt képzelni. A tipográfia és a litográfia legelején ily durva, ily nyers, ily vad és képtelen munka sehol a világon nem látott napvilágot.
És hogy ez a hires biráló-bizottság ezt az atlaszt elfogadta és approbálta és az iskolákba bevezette és a gyermekeknek annak megvásárlását megengedte, sőt elrendelte – és hogy a tanügyi osztály vezetője az erről szóló okmányt aláirta – az a legnagyobb kulturbotrány volt, amely valaha megesett.
Azaz, hogy a botrány amilyen nagy volt – épp oly csöndes is volt. Mert mi nem csaptunk vele zajt. Minek is? Ha nagyon felkavarjuk a dolgot, megeshetett volna, hogy még egy bizottságot alakitanak más fővárosi tanárokból és tisztviselőkből és azok képesek par ordre du mufti bélyeges okmányt kiállitani arról, hogy ez a botokud atlasz (pardon, még a botokudok is különb atlaszt használnak, ha földrajzot tanulnak) a kartográfia egy elsőrendü remeke, méltó arra, hogy a legközelebbi kiállitáson megkapja a nagy dijat.
Folytatása azért mégis volt az ügynek, sajátszerü és cifra folytatása. Egy szép napon ugyanis megjelent nálam a tanszermuzeum igazgatója, mint a vallás- és közoktatásügyi minisztérium kiküldöttje, azzal a megbizással, hogy vizsgálatot inditson a mi atlaszunk ügyében, főként abban az irányban, vajjon az hazai ipartermék-e. A dolog annál csodálatosabb volt, mert hiszen az atlasz-t már talán húsz év óta állandóan approbálta a közoktatásügyi minisztérium; a fővárosi pályázatra benyújtott kiadás is approbálva volt, mert hiszen e nélkül nem is pályázhatott volna és igy a minisztérium, ha az atlasz létrejövetelének körülményeire kiváncsi volt, e hosszú idő alatt e tekintetben tájékozódhatott volna. A kiküldött miniszteri megbizott kérdésére felvilágositottuk őt az igazsághoz hiven. Igazoltuk, hogy az atlasz szellemi része, szerkesztése, megrajzolása, kőbevésése itthon történik, kinyomatása ellenben Lipcsében, minthogy nálunk erre alkalmas nyomdai intézet nincsen. Az egyetlen, amely szóba jöhetne, hasonló atlasszal versenytársunk és igy a munkát el sem vállalhatná. Kénytelenségből odakünt nyomatjuk tehát az atlaszt és ezzel egyszersmind nyomdailag tökéletes kivitelét is biztositjuk.
Hogy éppen most tette vizsgálat tárgyává a minisztérium ezt az ügyet, az felette megdöbbentő volt. Szinte hihetetlennek tartottam, hogy erre vonatkozólag tárgyi ok forogna fenn és hogy ez összeköttetésben lenne a pályázat ügyével. Ámbár nem látszott lehetetlenségnek az sem, hogy érdekelt részről feljelentést tettek a minisztérium illetékes ügyosztályában, hogy a pályázat képtelen döntése valamikép indokoltnak lássák azzal, hogy a mi atlaszunk nem egészben honi ipartermék. Én a magam részéről hajlandóbb voltam ezt az egész ügyet személyem ellen irányuló politikai üldözésnek tekinteni, mert abba az időbe esett, amikor a koalició uralomra jutása és a szabadelvü párt bukása után nem egy tünet mutatott arra, hogy azok a politikusok, akik hivek maradtak a szabadelvü párthoz, ilynemü zaklatásoknak vannak kitéve.
Minthogy ebben nem tudtam világosan tájékozódni, felkerestem az akkor teljes visszavonultságban élő Tisza Istvánt, elmondtam neki az egész dolgot és tanácsát kértem, hogy vajjon egyik vagy másik irányban tegyek-e valamit. Ő kilátástalannak mondott bármely lépést, minthogy az az irányzat, amely akkor egész közéletünket áthatotta, kulturális és gazdasági életünkön talán még mélyebb sebeket ejtett, mint a politikában.
Egyet mégis felelősségre kellett vonni. A szerzőt! Aki elkövette azt a páratlan eljárást, hogy nevét odaadta egy ugyanolyan fajta, ugyanazon iskolanem részére készülő, ugyanolyan rendeltetésü és ugyanarra a pályázatra szánt atlaszhoz, de nemcsak a nevét, hanem a munkáját is, közreműködését, tudását, és mindazt az anyagot, melyet mi bocsátottunk rendelkezésére, a lipcsei földrajzi intézet anyagát, a mi tulajdonunkat adta oda hátunk mögött, tudtunkon kivül, titokban, a velünk konkurráló versenytársnak.
Társulatunk megbizta jogtanácsosát, hogy a hütlen szerző ellen inditsa meg a pert. De ez az ügyvéd előbb beszélni akart a leendő alperessel, meg akarta nézni, meg akart győződni róla, hogy épelméjü emberrel van-e dolga, alkalmat akart neki adni valamilyen kimagyarázásra, valamilyen kommentálásra.
És akkor ez a jeles pedagógus, ez a nagy férfiú, azzal indokolta eljárását, hogy a Révai-cég vele nem bánt el ugy, ahogy más iróval el szokott bánni! Jókainak százezreket tudott szerezni és ő rá nem gondolt! Ő csak azt kapja, ami számára szerződésileg biztositva van. Pedig van ő is valamilyen legény, megérdemelne ő is olyan pártfogást, mint más!!
És ezt az indokolást, ezt a magyarázatot egészen természetesnek tartotta, eljárását nem is vélte szükségesnek menteni és csak mikor figyelmeztették eljárásának komoly következményeire, akkor küldte el a tulajdon ügyvéd-fiát, hogy védje meg valahogy az apját. Végül is futni engedtük a szegény ördögöt.
Azóta elmúlt sok esztendő. A nagy férfiú, a Jókai versenytársa, rég el van feledve, az ő kakuk-fércművének sincs nyoma többé. De most, hogy kikivánkozott belőlem ez az épületes történet, hadd mondjam ki, hadd valljam be végre teljes őszinteséggel, hogy ezért nem szerettem foglalkozni a tankönyvek kiadásával, ezért húzódoztam ettől mindig és nem birtam belemelegedni még akkor sem, mikor már nagy érdekek ezt kivánták volna, mert nem birtam elviselni az érintkezést az effajta szerzőkkel, azokkal a felfuvalkodott üres és önhitt lényekkel, akik, ha egy olvasókönyvet összetákoltak, egy iskolakönyvet összeollóztak, már úgy járnak-kelnek közöttünk a földön, mintha az Olympos nagyjai közé tartoznának.
Akinek megadatott, hogy ennek a nemzetnek a legnagyobb elméivel érintkezhetett, aki élvezte éveken át nap-nap mellett az Eötvös Károly páratlan magyar elméjének megnyilatkozását, a Mikszáth Kálmán sziporkázó szellemét, a Jókai Mór fönséges humorát és mindezekben a valódi nagysággal járó szerénységet – az nem türheti azoknak a szellemileg kicsinyeknek önhitt lényét, akikről ezekben a sorokban szó esett. Ezért nem akartam iskolakönyvek kiadója lenni, ezért nem boldogulhattam ebben, mikor belekerültem ezért akartam végül is megválni tőle.

Ujabb kisérletek a tankönyvbajok orvoslására
Ez volt most már fővágyam. De többi igazgatótársamé is.
Az volt az általános vélemény, hogy a fővárosi tankönyvpályázat problematikus eredménye után talán megérett az idő a harmadév előtti terv megvalósitására.
Igazgatóságunk Révai Ödönt küldte ki ennek a dolognak tanulmányozására, az érintkezések újra felvételére. Ez neki való feladat volt. Mert benne meg van a szükséges kitartás, szivósság és türelem, ilyen hosszú tárgyalásokba elmélyedni, gyüléseken résztvenni, ily bonyolult ügyekben expozékat késziteni, ellentétes érdekek kiegyenlitésén fáradozni.
Tisztében eljárva, most a legnagyobb készségre talált mindenfelől.
Az utolsó években még féktelenebbé nőtt versengés folytán már kérdésessé vált egyáltalában a tankönyvüzlet jövedelmezősége. Improduktiv kiadások, meddő költségek, túltermelés folytán keletkezett károk és számos kinövés, sokféle baj kivánatossá tették mindenkire nézve az egész szervezet újjászervezését, a visszás állapotok megszüntetését.
A tankönyvkiadók most már jóformán abban versengtek egymással, hogy a megoldás melyik legcélszerübb módját ajánlják.
Az első tervezetet a Franklin-Társulat igazgatója, Gárdos Alfréd készitette. Ez valamilyen trust-szerü megoldást javasolt. A terv többféle módositáson ment keresztül. A konferenciákon résztvettek a Franklin–Méhner–Wodianer cégek részéről Gárdos Alfréd, az Athenaeum részéről Schvarcz Félix, a Singer és Wolfner cég részéről Wolfner József, a Révai–Lauffer–Stampfel vállalatok nevében Révai Ödön.
A sokféle javaslatból végre kialakult valami egészséges terv. Egy közösen megalapitandó olyan szerv, mely az egész tankönyvüzletet az iskolaügy érdekeinek és az egyes cégek anyagi érdekeinek szemmel tartása mellett normális alapokon rekonstruálja.
Az összes felmerült tervek s az azokhoz kapcsolt észrevételek és módositások tekintetbevételével elkészitendő szerződés-tervezetnek kidolgozásával Révai Ödönt bizták meg, ki azután a komplikált és sok águ-bogu anyagot szerves egésszé alakitotta. Egy uj részvénytársaság megalakitását vették tervbe, amely átvegye az összes tankönyvkiadók összes tankönyvkiadványait és amelyben minden kiadó abban a percentuális arányban részesedik, amennyi forgalmat jelentenek az általa átadott tankönyvek.
Az ügynek ebben a stádiumában a Szent István Társulathoz fordultak átirattal a tanácskozó kiadók, mivel természetszerüen őt is meg akarták nyerni az eszmének. Bár a Szent István Társulat – fejtették ki ebben – kifejezett jellegénél fogva a tankönyvirodalomnak csak egy speciális ágát műveli és bár természetesnek tartják, hogy a Szent István Társulat hivatásánál fogva még a többi feleknél is gondosabban tartozik őrködni a felett, hogy a tervezett alakulásnál ezek a célok szem elől ne tévesztessenek – az egyesült kiadók hiszik, hogy a tervezett vállalat keretén belül nem csak azt lehet biztositani, hogy a Szent István Társulat által közrebocsátott könyvek katholikus jellege továbbra is fenntartassék, hanem a Társulatnak és kiadványainak az eddiginél is nagyobb befolyást lehet biztositani a katholikus iskolákra a többi kiadók sérelme nélkül, mivel az érdekek, amelyeket a kiadóknak eddigelé katholikus jellegü kiadványaiknak terjesztésénél gondozniok kellett, az egyesités folytán önként megszünnének.
A Szent István Társulat belevonása a tervezett alakitásba nem járt eredménnyel; hosszas tárgyalások indultak meg, amelyeken különösen Erdősi Károly és Simonyi-Semadam Sándor vettek részt. De végül is a társulat igazgatósága, tekintettel speciális jellegére, helyesnek vélte lemondani arról, hogy a tervezett alakulásban résztvegyen, magát igy önállóságától megfossza. És mivel a többiek nem gondolták a célt teljesen elérhetőnek, ha egy olyan jelentékeny tankönyvkiadó azután is külön utakon járhat, az egész ügy – ezúttal másodszor, közvetlenül a véglegesités előtt – újra ad acta tétetett.

Megszabadulunk a tankönyvektől
Az eredménytelen tárgyalásoknak azonban ránk való kihatásukban mégis volt valami eredményük. Tankönyvkiadó kollégáink ezeknek az eszmecseréknek folyamán meggyőződtek arról, amit különben sem titkoltunk már, hogy mi a tankönyvvállalattól szivesen megszabadulunk, mivel különösen a fővárosi tankönyvpályázat esete alaposan elvette tőle a kedvünket.
A Franklin-Társulat is tett egy javaslatot az átvételre vonatkozólag, az Athenaeum is. Az elsőt nem tartottuk tárgyalásra alkalmas alapnak, el is ejtettük, ellenben az Athenaeummal az ő javaslata felől megindultak a tárgyalások, amelyek – mint nálunk egyáltalában az ilyen ügyek – gyors eredményre vezettek.
1908 január 31-én jött létre az a szerződés, amellyel összes tankönyveinket a rokon jellegü kiadványainkkal együtt eladjuk az Athenaeumnak. Csak a hires Népiskolai Atlasz volt kivéve az ügyletből. Ezt a Singer és Wolfner-cég, a fővárosi elemi iskolai könyvek kiadója vette meg.
Az elemi iskolai könyveket az Athenaeum mindjárt átadta a Franklin-Társulatnak, ugy, hogy a maga kezelésében csak a különböző fajtáju középiskolai könyvek maradtak meg.
A kartellszerü megállapodás azután végre mégis csak létrejött a tankönyvkiadók között olyanformán, hogy mindegyiknek a forgalmi összeg után bizonyos százalékos részesedés biztosittatott. Azóta a tankönyvvállalatok harmónikusan folytatják üzemüket csendesen egymás mellett.

XIX. 
SZAPORULATOK – TERJESZKEDÉSEK
Aigner Lajos kiadványai
Az igazi kiadónak csak az a könyv szerez valódi örömet, amelyet ő maga csinált, maga alkotott meg. A kiadó ugy van kiadványaival, mint a szülő gyermekével. Gondosan neveli az örökbefogadott gyermeket is, de ez mégsem az igazi, ez mégsem az édes gyermeke.
E felfogás ellenére is az idők során sok mindennemü kész vállalatot vagy egész üzletet kebeleztünk be saját vállalatunkba; minden ilyen tranzakciónak meg volt a maga különös oka. A legelső az Aigner-féle kiadványok egy részének megvásárlása volt.
Aigner Lajosról már több izben megemlékeztem. Egyike volt a legműveltebb könyvkereskedőknek, de voltak irodalmi becsvágyai is. Tán ez utóbbiak okozták, hogy nem szentelte magát teljes lélekkel hivatásának és igy szép és sokat igérő kezdet után gyorsan jutott lejtőre, amelyen csak lefelé lehet csúszni. A könyvkereskedő mestersége Magyarországon egész embert kiván, egy egész embernek minden tehetségét, minden munkáját, teljes odaadását.
Aigner Lajos egy-két értékes esztétikai munkának megirása után irodalomtörténeti buvárlatokkal foglalkozott; ezen a téren elismerésre méltó munkát végzett ugyan, de olyat, amelyet épp oly jól, talán még jobban, bármelyik középiskolai tanár elvégezhetett volna; amellett természetesen csak félig szentelte magát kiadói üzletének, amelyet néhány igen jó és kelendő tankönyv-kiadványa tett egy időben gyümölcsözővé. A tankönyv-kiadás terén elfoglalt poziciójából kisodorta a konkurrencia és ő ott maradt a “Figyelő”-vel, a “Hazánk”-kal, a “Nemzeti könyvtár”-ral és a “Magyar könyvesház”-zal, ezekkel a csak áldozatokat igénylő vállalatokkal. Soká ezt nem birhatta el, 1889-ben kénytelen volt a Váci-utca 1. sz. alatti Lyka-házban elfoglalt szép, nagy üzleti helyiséget otthagyni és a Zsibárus-utcába költözni.
Nekünk közben szük lett a Váci-utca 13. sz. alatti helyiségünk és nagyon szerettük volna az Aigner-félét megkapni. Aigner késznek nyilatkozott nekünk ezirányban segitségünkre lenni, azonban feltételül azt kötötte ki, hogy a raktár-helyiségben elraktározott nagy készleteit vegyük át, mert azokat nem tudná hol elhelyezni. Ezek a készletek főként a “Nemzeti könyvtár” köteteiből állottak. Mintegy negyvenezer kötetet kellett átvennünk. Ahhoz, hogy ezt a gyüjteményt folytassuk, nem éreztünk magunkban semmi kedvet. A “Nemzeti könyvtár” igen értékes gyüjtemény volt irodalomtörténeti szempontból, hiszen Kazinczy, Mikes, Kármán, Vitkovits, Dajka, Irinyi, Sárossy, Dugonits, Gál, Vachot, Czakó munkáit kezdte közölni, de egész szerkezete, a szerzők megválasztása, a művek szerkesztési módja semmiképen sem tehette ezt a gyüjteményt népszerüvé. Mi a készleteken az idők során nagynehezen túladtunk, célunkat elértük, a helyiségbe beköltöztünk és ott is maradtunk mindaddig, amig az Üllői-uti könyvesházba át nem mentünk.

A “Központi Antiquárium”
Egy könyvkiadó üzletében, különösen annak kezdő stádiumában, amidőn állandó a kisérletezés, igen sok anyag gyül össze, amelyet rendes úton tovább értékesiteni nem lehet; ezt az anyagot igen jelentékenyen megszaporitotta az Aigner-féle vétel. Célirányosnak mutatkozott tehát, ettől a nagy könyv-tömegtől valahogy célszerü uton megszabadulni és minthogy a vállalat tisztviselői közül egyike a tehetségesebbeknek önállósitási gondolatokkal foglalkozott, elhatároztuk egy modern antiquárium alapitását abból a célból, hogy elsősorban az árleszállitásra alkalmas kiadványokat és főként az Aigner-féle anyagot értékesitsük.
Igy alakult meg a Központi Antiquárium és könyvkerekedés cime alatt, Magyar József vezetésével az a vállalat, amely a Muzeum-köruton még ma is fennáll.
Mielőtt részvénytársasággá alakult át törzsvállalatunk, a Központi Antiquáriumban való részesedésünket likvidáltuk és a vállalatot teljesen átengedtük Magyar Józsefnek.

Egy nagy magyar kiadó
Emlitettem volt már a részvénytársaság megalapitása kapcsán, hogy már akkor tervbe vettük volt a Ráth Mór-féle könyvkiadóvállalat megszerzését, mert a viszonyok ott akként alakultak, hogy szinte bizonyosnak tetszett, hogy előbb-utóbb erre sor kerülhet.
1895-ben emlitette előttem egy jó ismerősöm, Ráth Mór házában lakó ügyvéd, nem volnánk-e hajlandók arról tárgyalni; ő ugy tudja, hogy Ráth Mór teljesen vissza akar vonulni, összehozott ebben az ügyben a fiatal Ráth Gyulával, aki azután készségesen átadta a szükséges leltári adatokat és megadta a kivánt felvilágositásokat. Ráth Gyula igen derék fiatal ember volt, de félénk, önállóság hiján való, aki semmiről sem mert nyilatkozni édesapja megkérdezése nélkül, igy azután soká tartottak a vele való tárgyalások, közben belementünk a nyárba, Ráth Mór elutazott, a dolog elhuzódott és miután ősszel nem tért rá vissza, azt kellett gondolnunk, elejtette az eszmét. Én nem tartottam helyénvalónak, sürgetőleg fellépni és igy a dolog akkor elaludt.
1899 október 4-én egyszer csak sajátkezüleg irt levelet kapok Ráth Mór-tól, melyhez az emlitett ügyvédnek is volt egy levele csatolva. Ebben a Ráth Mór-hoz intézett levélben azt irja az ügyvéd, hogy a Révai Testvérek-kel három év előtt abbanmaradt a tárgyalás, mert a kivánt adatokat nem kaphatta meg. Az emlitett céggel azóta is összeköttetésben állván, tudja, hogy ott megvan a hajlandóság a tárgyalást újból felvenni. Ha e kezdeményezése itt is visszhangra talál, tessék vele rendelkezni.
Ráth Mór kisérő levele igy hangzott:
“Tisztelt Kartárs ur! A mellékelt dr. H.-féle levelet nem értem. Hiszen közöttünk való tárgyalásra nem emlékszem? De ilyenre a Dr. ur közbenjárása nem is lenne szükséges.
Azt hallom, hogy Önök Eötvös minden kiadási jogát megszerezték. Ez esetben hajlandó lennék, hogy egymást ne rontsuk, készleteimet Önöknek eladni. Szives üdvözlettel
Budapest, 1899. október 3.
Ráth Mór s. k.”
Szószerint közlöm ezt a ritka és kitüntető levelet. Igazán ritka, mert nem hiszem, hogy még valaki, legkevésbbé pályatársai közül valaki, kapott volna Ráth Mór-tól sajátkezüleg irt levelet, és kitüntető, mert az már egészen bizonyos, hogy ezen a szivélyes hangon senkivel nem levelezett.
Akkori összeköttetésünk során még intézett hozzám néhány sajátkezü levelet (hivatalosan, a cég nevében és aláirásával sokat) – mind rendkivül barátságos hangon voltak tartva. Mindig “tisztelt” vagy “kedves kollégának” szólit, mindig baráti üdvözlettel zárja leveleit.
Honnét ez a nagy előzékenység a Ráth Mór részéről, akit mindenki emberkerülő, nyers modorú, goromba, gőgös és megközelithetetlen embernek ismert – hirből, mert személyesen nem ismerte őt senki. Még saját cégének alkalmazottai sem.
Mint a Dalai Láma, ugy zárkózott el lakásában, nem érintkezett családján kivül senkivel, nem járt sehová, saját üzletvezetőjének is csak irásos ukázokban adta ki rendelkezéseit. Azt beszélték akkor, hogy 20–25 év óta nem volt benn saját üzleti helyiségében, hogy családja éppen azért birta rá, hogy saját könyvesboltját kerülje, mert oly goromba volt ott megforduló előkelő klienseivel, hogy azok sorra otthagyták. Az a hir járt róla, hogy az egyetlen Deák Ferenc volt, akinek előtte tekintélye volt, akivel szemben előzékeny magatartást tanúsitott, mikor az naponta megfordult a Ráth-féle könyvesboltban. De már Gyulai Pál-lal összeakadt akárhányszor. Csakhogy ez fölébe is tudott kerekedni; meg is cselekedte akárhányszor és hire kelt a Ráth-féle könyvesboltban vivott gyakori szócsatáknak.
De ha ott hagyta is pulpitusát és iróasztalát – azért mégis intézett mindent – tudott mindenről, beleegyezése nélkül semmit sem volt szabad elintézni, minden apróság átment a kezén, minden rendelést megvizsgált, minden szállitást ellenőrizett és ez mind együtt – nem kis dolog; mert nincs körülményesebb, pepecselőbb munka a szortiment-könyvkereskedésnél.
E mellett kiadványai ügyét is kizárólag maga intézte. Az pedig nagy dolog volt, mert sok kiadványa volt és előállitásuk rendkivüli gondozást igényelt.
Ráth Mór igazán nagy kiadó volt, a legkülönb a maga korában. Az általa kiadott munkák az irodalom legbecsesebbjei voltak; külső kiállitásuk páratlanul szép és előkelő, igazán finom izlésről tanúskodó. Még ma sem érte utól senki, de meg sem közelitette senki az ő kiadásainak eleganciáját. Szinte érthetetlen, hogy birta magát elhatározni annak a finom és drága papirosnak felhasználására, amelyen jelentékenyebb kiadásait nyomatta. Nem emlékezem, hogy láttam volna Ráth Mór-féle kiadást, mely ne lett volna famentes papiron nyomatva. Ez pedig nagy luxus volt már akkor is.
Ha a Ráth Mór kiadói tevékenységét az ő kiadói katalógusa alapján biráljuk el, azoknak a könyveknek tömege és jelentősége szerint, amelyek az ő nevével láttak napvilágot, akkor ő nemcsak hazájának első kiadója a maga korában, hanem az európai nagy kiadók sorában is egyik első helyet tölti be.
Bámulatos az a sokoldalú tevékenység, melyet ő 1854-től, vállalata megalapitásától mintegy a 80-as évek derekáig kifejtett; különösen az, amelynek során 1867 után az akkori kormánnyal egyetértésben gondoskodott az abszolutizmus után ébredő nemzet mindennemü szellemi szükségleteiről. Az iskolák mindennemü tanszerekkel való gyors ellátásának ügyében – mondják – csodákat müvelt. Egyáltalában bámulatra méltó munkaerő lehetett élete javakorában.
Ha végigtekintünk az általa kiadott művek során, az akkori kor legjelentékenyebb munkáit találjuk együtt és ha ama élő irodalomban azokat szemeljük ki, amelyek abból a korból maradtak ránk és még ma is aktuálisak, még ma is állandó becsüek – akkor bizonyára a Ráth Mór kiadásait válogattuk össze.
Hogy e mellett a nagyvonásu kiadói müködés mellett, a kiadványok külső kiállitására forditott pazar bőkezüsége mellett, a terjesztés tekintetében végtelenül kicsinyes, a könyvkereskedőkkel való érintkezésben érthetetlenül oktalan volt – ez ennek az eredeti egyéniségnek alig felfogható sajátszerüsége és tragikuma.
Ennek tulajdonitható, hogy a legszebb, a legelismertebb, a legkeresettebb, a legnépszerübb könyvek kiadója valóságos, számbavehető sikert soha sem tudott elérni, hogy sisyphusi munkát végzett egész életén át és hogy a leggazdagabb magyar irodalmi kincsesbánya fejedelmi ura koldusszegényen halt meg.
Engem mindig felette érdekelt ez az erős egyéniség, akit csak kiadványaiból és a róla terjesztett legendákból ismertem. Sohasem gondoltam, hogy valaha is személyesen megismerkedem vele; hiszen teljesen elzárkózott a világtól. Ez, még ha akartam volna is, teljes lehetetlenségnek látszott. És mégis megtörtént. Egészen váratlanul és eléggé kellemes módon.
Szabadságidőmet Ausseeban töltöttem azon a nyáron. Valamelyik nap átsétáltam Alt-Ausseeba, az erdőben szembetalálkoztam a fiatal Ráth-tal, aki egy öreg ur mellett haladt. Megállt, üdvözölt és bemutatott édesapjának, Ráth Mór-nak. Most már hármasban sétáltunk tovább, beszélgettünk sok mindenféléről és midőn estefelé a Ráthék lakása elé érkeztünk és én elbúcsúztam tőlük, az öreg ur meghivott, hogy másnap délután látogassam meg. Ettől a naptól kezdve gyakran voltam nála és vele együtt hosszú sétákon és rám nézve igen becses eszmecserékben némileg megismerkedhettem ennek az igen művelt és érdekes embernek igazi lényével és sajátszerü különcségeivel. Velem szemben mindig igen udvarias volt, igazi érdeklődéssel látszott viseltetni irányomban, talán szabad mondanom, hogy megkedvelt és szivesen vette társaságomat.
Igy történt, hogy midőn ama kezdeményezés folytán hozzám intézte levelét, azon a bizalmas hangon közelitett meg, mely régen történt ausseei találkozásunk visszhangja volt.
Én a levélre adott válaszomban emlékeztettem őt azokra a tárgyalásokra, melyeket 1895-ben fiával folytattam. Egyetlen fia súlyos betegség áldozatául esett és én éppen e felett beszélgetve az illető ügyvéddel, az kifejezést adott annak a meggyőződésének, hogy most bizonyára fokozott mértékben kiván az üzleti gondoktól szabadulni.
Mindezek kapcsán közöltem vele, hogy az utóbbi napokban találkoztam a szóban forgó ügyvéddel és arról a nagy csapásról beszéltünk, amely őt, az apát és minket is, a kollégákat érte kitünő és mindenki előtt rokonszenves fiának korai elvesztésével. Ez alkalommal megemlékeztünk a három év előtti bizalmas tanácskozásokról és az ügyvéd kérdezte tőlem, vajjon most is megvolna-e bennünk a hajlandóság, hogy az elejtett fonalat újra felvegyük, amire én természetesen igenlő választ adtam.
Ami báró Eötvös József müveit illeti, értesitettem arról, hogy azoknak kiadási jogát báró Eötvös Loránd az Eötvös alap tanitói házára ruházta át, a mi intézetünk a kiadás terjesztésével van megbizva. Ennek folytán magától értetődik, hogy a létesitendő uj kiadásnak sikere és terjesztése érdekében volna, hogy az eddigi és a jövő kiadás egymást ne rontsa és ennek megbeszélése végett bármikor szivesen állok rendelkezésére.
Erre azonnal irt válaszában arról értesitett Ráth Mór, hogy visszaemlékezik arra, hogy 1895-ben nagy beteg volt, alig volt akkor remény, hogy valaha üzleti dologgal foglalkozhassék és akkor történhettek ezek a tárgyalások. Ugy gondolja egyébként, hogy minden közbenjárás közöttünk felesleges, legjobb lesz, ha közvetlenül érintkezünk ezekben az ügyekben. Miután egészségi állapota nem engedi meg, hogy felkeressen, legközelebb közölni fogja a napot és órát, amikor ő nála háboritatlanul megbeszélhetjük a dolgokat.
Ettől fogva gyakran érintkeztünk. Az Eötvös József Ráthnál meglevő készleteinek megváltását tárgyaltuk. Nem volt köztünk eltérés a vételár tekintetében, de nehezen ment a leltár pontos összeállitása és a különböző tartozékok jogviszonyainak megállapitása. Igy nevezetesen a rendkivül szép kötési lemezek tulajdonjogának átruházása körül merültek fel nehézségek, melyekben a Ráth-féle Eötvös-kiadások forgalomba kerültek.
Én szerettem volna akkor az egész üzlet megvételéről tárgyalni amidőn az Arany-opció is elintézést nyert volna, Ráth Mór gyakran beszélt is erről, de valahogy tartózkodott attól, hogy leltárát megmutassa. Ő talán rég megfeledkezett arról, hogy az 1895. évi leltári adatok birtokomban vannak, hiszen azokat akkor fia közölte velem. Vagy talán restelte megmutatni, hogy azóta minő változások állottak be ezekben a készletekben, mert mindig csak általánosságban tért vissza erre a dologra, kijelentvén, hogy mindenekelőtt az Eötvös dolgát akarja nyélbeütni, azután tárgyalni fogjuk ezt is.
Az Eötvös munkáinak átvételére vonatkozó szerződés november 3-án aláirásra is került. Ráth Mór azután megint sulyos betegségbe esett, a tárgyalások nem voltak folytathatók. A lebonyolitás körüli levelezést attól az időponttól kezdve Ráth Mórné folytatta velünk. December vége felé azután kereste ebben az ügyben az érintkezést velünk Ráth György táblai tanácselnök, Ráth Mór testvéröccse. Ő kiragadott egy pontot az egész komplexumból, arra kért választ igennel vagy nemmel. Mikor információt kértünk az illető tételtől, azt kereken megtagadta.
Lehet, hogy igen jeles biró volt, de bátyjának ügyeit nem jól intézte. Mert látván a rendes kereskedelmi szokás szerint való tárgyalás lehetetlenségét, oly propoziciót tettem neki, amely az egész ügyet minden további nehézség nélkül bátyjára nézve fényesen megoldotta, őt tetemes anyagi előnyökhöz juttatta volna.
Ugyanis azt ajánlottuk neki, hogy tekintet nélkül a könyvek értékének becsüjére, számára és minőségére, az összes készleteket bolti ár szerinti összegben összeállitva, akként vesszük át, hogy ötféle rabatt-kategóriát állitunk fel, az első 100.000 koronáért a legnagyobb összeget, a második 100.000 koronáért a rá következő összeget és igy tovább likvidáljuk. Ő azonban ezt mindaddig tárgyalni nem akarta, mig az ő lehetetlen részletkérdésére meg nem kapja az igent vagy a nemet. Megkapta tehát a nemet. A tárgyalás megszakadt és a Ráth-féle üzlet soha többé nem vált eladhatóvá. Az egyetlen érték, amelyet még belőle kifacsart Ráth György, az a megváltási összeg volt, amelyet a Franklin-Társulat az Arany-készletekért fizetett.
Ami még valamiképpen értékesithető volt a javamüvekből, az utazási műveket, a Benvenuto Cellini életrajzát, a Jókai “Benyovszky”-ját, a Deák Ferenc leveleit és gondolatait, Horváth Mihály történeti könyveit, Vámbéry munkáját, Halévy, Hugo, Tolsztoj, Dickens, Manzoni, Maupassant, Scott, Laboulaye, Gregorovius, Thackerey, Turgenyev és Verne munkáit 1905-ben vettük meg Ráth Mór utódjától. Annak az összegnek egy kis hányadáért, amelyet annak idején felajánlottunk volt érte.
Az egész ügynek emléke ma már csak néhány elsárgult irói szerződés és nyugta, melyek érdekesen fogják valamikor a jövőben megvilágitani annak a kornak irodalmi viszonyait.

Egy óráig a Pfeifer-könyvkereskedés tulajdonosai
Pfeifer Ferdinánd könyvkereskedése is a mienk volt egy óra hosszáig. Ennek története a következő.
A Jókai-összkiadás története során elmondottam, minő nehézségek között született meg az a megállapodás, amellyel az összkiadás részére biztositottuk a Pfeifer Ferdinánd kiadásában megjelent Jókai-munkákat. Ez a megállapodás csak korlátolt példányszámra vonatkozott, amidőn az kimerült, meg kellett hosszabbitani. A meghosszabbitás alkalmából Jókai Mór a következő levelet irta Pfeifer István-hoz:
“Igen tisztelt Pfeifer ur! Kedves Barátom!
Örömmel értesültem arról, hogy Ön a tulajdonát képező műveimnek a 100 kötetes összkiadás számára való átengedése tárgyában a szerződést a Révai-Társasággal meghosszabbitotta.
Minthogy ezáltal lehetővé tette műveim e legnagyobb és legjelentékenyebb kiadásának zavartalan folytatását, a magam részéről indittatva érzem magamat, Önnek szives köszönetemet kifejezni.
A Révai-Társaság által kiadott és terjesztett összkiadásból engem megillető jövedelmek majdnem 60 éves irói pályám egyedüli anyagi eredményei és minden, amit családomnak anyagiakban hátrahagyhatok. Nemcsak erkölcsi, de anyagi érdekem is ennek folytán, hogy ezen kiadás, melynek minden kötete után engem osztalék illet meg, folytatható legyen mindaddig, amig a magyar közönség munkáim iránt érdeklődik. Épp ezért hiszem és remélem, hogy nemcsak tisztelt Pfeifer ur, hanem azok is, akik Ön után következnek, ugyanazzal a jóindulattal fognak irántam és jogutódaim iránt viseltetni, amellyel Ön mindenkor megajándékozott.
Legnagyobb tiszteletem és baráti üdvözletem mellett maradok
Budapest, 1903. november 21.
Igaz hive és tisztelője
Dr. Jókai Mór.”    
Ez a levél folyománya volt annak, hogy mi Jókaival közöltük volt és abba az 1903-as jegyzőkönyvbe is befoglaltattuk, hogy a Pfeifer-céggel való ujabb megállapodás szerint a cég kötelezettséget vállalt, hogy azon esetre, ha a korlátlan tulajdonát tevő Jókai-művek tulajdonjogát bármikor eladni szándékoznék akár külön, akár a többi kiadványokkal együtt, – vagy többi kiadványaival és a szortiment-könyvkereskedéssel együtt, minket e szándékáról értesiteni fog és részünkre elővételi jogot biztosit a rá nézve legkedvezőbb ajánlat alapján.
Pfeifer István 1909-ben elhalálozott és családja felszólitott, tegyünk javaslatot a Jókai-művek tárgyában. Mi többféle alternativ javaslatot tettünk mind a további példányonkénti részeltetésre, mind a végleges megvételre vonatkozólag. Ez utóbbi tekintetében oly magas összeget ajánlottunk fel, hogy eleve is kizártnak kellett tartanunk, hogy bárki ennél nagyobb ajánlatot tehessen a családnak, aminthogy ezek a jogok ránk nézve, a Nemzeti kiadás kiadóira nézve, tényleg a legnagyobb értéküek voltak.
A család azonban nem birt elhatározásra jutni. Mi tanácsoltuk volt, hogy a szortiment-üzletet külön adják el, a Jókai-jogokat is külön és azonfelül értékesithetők azután a többi kiadványok is, amelyek különben már ebben az időben igen jelentéktelenek voltak. Másfelől azonban azt tanácsolták, hogy az egész vállalatot egy tömegben értékesitsék. Többfelé intéztek is felszólitást ajánlattételre. De ugy látszik, csak egy oldalról kaptak ajánlatot tényleg az egész komplexumra, a Franklin-Társulat részéről. Ezen annál inkább csodálkozhattunk, mert hiszen a Franklin-Társulat legjobban tudhatta és tudta is, hogy ránk nézve és a Jókai-összkiadásra nézve életbevágó érdek, hogy a Jókai-művek hozzánk kerüljenek, ismerte is Jókainak e tekintetben kifejezett végakaratát, mert hiszen azt más formában Jókai a Franklin-Társulattal is közölte és igy az ajánlattételnek gyakorlati célja nem lehetett. Megvolt azonban az a hatása, hogy több mint felével emelték a vételárat amely oly magasra rúgott immár, hogy semmi arányban nem állott a szóban forgó kötetek értékesithetőségének mértékével.
A Franklin-Társulat éppen csak kárt okozhatott nekünk evvel az ajánlattal, de magának semmi esetre sem használhatott, mert teljességgel ki volt zárva, és ezt jól tudta, hogy mi lemondjunk a Jókai-művekről. Igy történt, hogy midőn azután velünk a Franklin-Társulat magas ajánlata közöltetett, mi kénytelenek voltunk azt szó nélkül elfogadni és az egész Pfeifer-féle üzletet átvenni. A szortiment-könyvkereskedést nyomban átadtuk előzetes megállapodás értelmében Rényi Károly könyvkereskedőnek, neki adtuk át a többi kiadványokat is, magunknak nem tartottunk meg egyebet, mint a “Nemzeti kiadás”-ban 15 kötetet tevő Jókai-munkákat.

A központi bizományi osztály
Rényi Károly azonban nem sokáig tartotta meg a Pfeifer-céget. Az ő munkaerejét túlságosan igénybe vette az általa alapitott Magyarországi könyvkereskedők központi bizományi üzlete.
Ez a bizományi üzlet sajátságos fajtája a könyvkereskedelemnek. A közönség jóformán nem is tud létezéséről, pedig igen fontos szerve a könyvárusok egymás közötti összeköttetésének. Ily bizományi üzletek csak az egyes országok gócpontjain állnak fenn, igy Párisban, Londonban, Lipcsében, Bécsben, Budapesten. A bizományoshoz cimezve küldi el a vidéki könyvkereskedő összes rendelőcéduláit, az szétosztatja azokat a kiadók között, akik összes küldeményeiket a bizományoshoz küldik. A bizományos az egy-egy könyvkereskedő részére beérkezett összes küldeményeket és értesitéseket hetenként egyszer vagy kétszer bálába, ládába vagy postacsomagokba csomagolva küldi el a maga kommittenseinek. Csak igy válik lehetségessé a gazdaságos expedició, mert ha a kassai vagy debreceni könyvkereskedőnek minden egyes kiadó rendeléseit postán expediálná, ez oly óriási költségekkel járna, ami felette megdrágitaná a könyvek árát. Csakis a bizományos utján érhetők el e részben nagy megtakaritások. A bizományos teljesiti a fizetéseket is az ő kommittense helyett, ő váltja be a készpénzcsomagokat, ő jár el mindennemü megbizásban, ő képviseli egyáltalában a kommittensnek mindennemü érdekét. A bizományos tájékoztatva van minden egyes kommittensének szükséglete, üzleti forgalma és anyagi helyzete felől és igen nagy diszkrécióval tartozik kezelni kommittenseinek ügyeit. Ilyen üzlete volt Rényi Károlynak és ezért mondott le rövid idő múlva a Pfeifer-féle szortimtent-könyvkereskedésről, átadván azt a Zeidler-Testvéreknek.
De midőn 1916-ban az Eggenberger-féle szortiment-üzlet eladóvá vált, Rényi Károly mégis csak visszatért első szerelméhez, megvette az Eggenberger-féle könyvkereskedést és ránk ruházta a bizományi üzletet, amelyet mi a legnehezebb időben, a háború közepett vettünk át, illetve egyesitettünk a már nálunk megvolt bizományi üzlettel, ugy, hogy most az egész ország majdnem összes könyvkereskedői ezen ügyeik tekintetében a mi bizományi osztályunkban vannak összpontositva.

A “Könyves Kálmán” műkiadóintézet
Intézetünk az idők folyamán több vállalatban vállalt részesedést. Ezek közül első sorban megemlitendő a Könyves Kálmán magyar műkiadó részvénytársaság, amelyet 1891-ben alapitott meg egy kis szövetkezet. A cél, amely ezt a vállalatot létrehozta, az volt, hogy kiváló magyar festők arra alkalmas képeit művészi reprodukciókban adja ki és terjessze a vállalat és ily uton szoritsa ki az értéktelen és izléstelen olajnyomatokat, amelyekkel nagyrészt külföldi ügynökök az országot elárasztják.
Az első ilynemü vállalkozása a műkiadó társaságnak Munkácsy-nak “Honfoglalás” cimü képe volt. A siker túlszárnyalta a legvérmesebb várakozásokat, mégis rövid idő múlva inogni kezdett a vállalat, mert ügyvitele nem felelt meg azoknak a fontos kereskedelmi és pénzügyi szempontoknak, amelyek figyelembevétele nélkül a legjobb vállalat sem virágozhatik.
Minthogy a Könyves Kálmán a Jókai-összkiadás terjesztésében is részt vállalt, mi is nagy mértékben érdekelve voltunk és midőn a vállalat válságba jutott, a többi hitelező minket szólitott fel arra, hogy a szanálás műveletét hajtsuk végre, ha lehet. Ezt a nagy nehézséggel járó feladatot akkor társaságunk nevében Révai Ödön vállalta magára, aki azt sikerrel keresztül is vitte. A Könyves Kálmán-ból virágzó vállalat lett, amely a magyar festők munkái reprodukcióinak széleskörü elhelyezést biztositott nemcsak idehaza, hanem a külföldön is. Berlinben és Bécsben fiókokat nyitott, amelyek a magyar művészet termékeit nagy mértékben propagálják odakünn. A Könyves Kálmán, mint műkiadó vállalat, nagy nevet és becsületet szerzett a magyar művészetnek.

A berlini kisérlet
Igen kevesen tudják még szükebb pályatársaink közül is, hogy intézetünk egy időben egy németországi könyvkiadó-vállalatban is vállalt részesedést. Midőn a “Klasszikus Regénytár”-at meginditani készültünk, az eredeti terv az volt, hogy ezt a munkát illusztrálva adjuk ki; minthogy pedig itt különböző nemzetek irodalmi főműveinek kiadása forgott szóban, egy ilyen illusztrált kiadást csak akként lehetett volna keresztülvinni, ha a francia, angol, német, stb. műveket francia, angol, német és más művészek illusztrálják.
Mi tehát akként akartuk tervünket keresztülvinni, hogy ugyanilyen klasszikus regénytárak adassanak ki francia, angol, német, esetleg olasz nyelven is és az illusztrációkat egymás között kicseréljük. Erre vonatkozólag mindenekelőtt Németországban tapogatództunk, ahol az eszme egy legelsőrendü német könyvkiadó vállalat részéről a leglelkesebb fogadtatásra talált. Közben a véletlen ugy irányitotta, hogy figyelmünk ráterelődött Bárd Gyula berlini kiadóra, aki magyar származású fiatalember létére művészi kiadványaival Berlinben már akkor nagy elismerésre tett szert. Cégének akkori kiadásaiban ő alkalmazta először az u. n. Rembrandt-heliogravüröket, azokat a mélynyomásokat, amelyek gyorssajtón állithatók elő. Minthogy ez a nagyszerü találmány minket felette érdekelt és Bárd az illető londoni intézet révén magának Németország részére jóformán monopóliumot biztositott volt, mi bele akarván kapcsolódni ebbe az ügybe, legcélszerübbnek találtuk részt vállalni a Bárd-féle vállalatban, amely különben is anyagilag igen gyengén volt megalapozva. Intézetünk társul lépett be a Bárd, Marquart u. Co. cimü kiadóvállalatba azzal a célzattal, hogy ennek segitségével viszi keresztül először a “Klasszikus Regénytár” illusztrálásának ügyét, azután pedig más oly vállalkozásokat, amelyek kizárólag magyar nyelven nem alkothatók meg, de megvalósithatók fényes eredménnyel, ha több nyelvü kiadás egyszerre válik lehetővé.
Bárd Gyulá-ban magvoltak bizonyos fokig az előfeltételek ily nagyszabású terv keresztülvitelére. Megvolt benne a kellő műveltség, a művészi érzék, a kiadói intuició és a mi nagy perspektiváju terveinknek megértése; társában, Marquart Eugen-ben viszont megvolt a német embert jellemző megbizhatóság, az ügyvitelben az üzleti korrektség és pontosság.
Egy ideig előnyösen látszottak egymást kiegésziteni, utóbb azonban mindkettőjük féltékenysége egymásra kellemetlen helyzeteket teremtett. A cég egy pár nagysikerü monográfia-gyüjteményt bocsátott közre, azokat az ismert szép és értékes gyüjteményeket, melyek legelsőrendü férfiak szerkesztésében jelentek meg. A “Die Kunst” cimü gyüjtemény Richard Muther szerkesztésében, “Die Musik” Richard Strauss vezetése alatt. “Die Literatur” Georg Brandes irányitásával és “Die Kultur” Kornelius Gurlitt neve alatt.
Ezek a kiadványok mintaszerü kiállitásuk és aránylag olcsó áruk miatt nagy feltünést keltettek a német könyvpiacon. Fennmaradásuknak azonban előfeltétele volt, hogy a Rembrandt-heliogravürt célszerüen ki lehessen aknázni, ami csak ugy lehetséges, ha az ezen rendszer szerint készülő képekből nagy példányszám nyomatik egyszerre. Ez viszont csak akként vihető keresztül, ha ugyanezek a kiadványok más nyelveken is megjelennek.
Mi a magyar kiadást már elő is készitettük, a francia kiadás is jóformán biztositva volt, amellett állandóan tárgyaltunk londoni üzletbarátunkkal, aki közvetitette a még mindig titokban működő nyomda között és közöttünk az érintkezést. Bárd Gyula már beutazta fél Európát, hogy ezeknek a monográfiáknak, valamint egy már akkor tervezett más nagy munkának, egy Rembrandt-heliogravürökkel diszitendő bibliának a különböző nemzetek nyelvén való kiadását előkészitse. Mégsem kerülhetett ezekre sor, mert közben a társak jelentéktelen kis dolgok miatt összekülönböztek egymással és az együttműködés úgyszólván lehetetlenné vált. Szinte nevetséges felemliteni, mégis érdekes, hogy ily nagy tervek keresztülvitelére hivatott emberek a felett veszekedtek, hogy a hó végén melyikük kézbesitse a tisztviselőknek a fizetést. Mindegyik magának követelte ezt a jusst, az egyik azért, mert idősebb, a másik azért, mert tevékenyebb tagja a cégnek.
Ily viszálykodások mellett nem volt kilátás rá, hogy egészséges irányban fejlődjék a vállalat és mi, akik különben is messze voltunk és csak a legteljesebb harmónia esetén érvényesithettük volna ingerenciánkat a vállalat vitelére, alig egy év elmultával jónak tartottuk visszavonulni, ami azután némi károsodás révén sikerült is. A társak szétváltak és most mindegyik a maga utján jár, egyik sem azzal a sikerrel, amely bekövetkezett volna, ha együtt maradnak és velünk együtt keresztülviszik a Rembrandt-heliogravürre alapitott nagyszabású vállalatok egész sorozatát.

Az “Universitas”
Egy további vállalkozás, amelyben irányadó részt vállaltunk, 1911-ben jött létre Universitas cim alatt.
Azok a budapesti könyvkereskedők, akik az egyetemi ifjúsággal, különösen pedig az orvostanhallgatókkal a legélénkebb kapcsolatban állottak és ismerték mindazt a nyomorúságot, amely abból származott, hogy nincsenek gyakorlati tankönyvek, összeálltak egy uj kiadótársaság alapitására, amelynek feladata gondoskodni az egyetemi hallgatók részére rövid, de gyakorlati és kimeritő tankönyvekről.
Elsősorban az orvosi tudomány nagy hézagainak betöltéséről volt szó. Ebből a célból alakult meg az Universitas könyvkiadótársaság, tapasztalt könyvkereskedőknek és kiadóknak társasága. Mindenekelőtt az orvosi tudománynak minden ágában a legjobb szakerőket igyekezett megnyerni jó és értékes tankönyvek irására. Igen értékes tanácsokkal és útbaigazitásokkal látta el mindjárt a megalapitáskor az Universitas-t dr. Nékám Lajos professzor, aki a kiadótársulat és az egyetem arravaló tanárai között mintegy kapcsot képezett. Az Universitas lázas működést fejtett ki, hogy lehetőleg négy-öt éven belül az egész tananyag célszerü tankönyvekben feldolgozásra kerüljön. Munkáját azonban derékon törte a háború. Mintegy 20 kitünő tankönyvet közrebocsáthatott dr. Buday Dezső, dr. Feleky Hugó, dr. Hári Pál, dr. Hoór Károly, dr. Jendrassik Ernő, dr. Kenézy Gyula, dr. Lenhossék Mihály, dr. Moravcsik Ernő Emil, dr. Nékám Lajos, dr. Reinbold Béla, dr. Tellyesniczky Kálmán, dr. Rhorer László, dr. Szabó József, dr. Veress Elemér tollából; a többi előkészületben levő mű sorsa most mindazoktól a tényezőktől függ, amelyek a szellemi és ipari munka újra felvételét hazánkban valamikor talán csak lehetővé fogják tenni.
Az Universitas 1911-ben alakult meg oly gazdag programmal, mely a fejlődő és viruló Magyarországot tartotta szem előtt. Miként fogja programmját megvalósitani, miként fog e nagyrahivatott vállalat maga elé tüzött feladatának megfelelni, az attól függ, hogy a jövő Magyarország miként fog kialakulni területileg, gazdaságilag és szellemileg.

XX. 
AZ ALVÁLLALATOK
Ennek a könyvnek őszintének és igaznak kell lennie. Ha nem az, akkor még azok szemében sincs becse, akik mint szakmabeliek esetleg érdeklődnek a benne foglaltak iránt. Törekedtem is mindent ugy rajzolni, ahogy valóban megtörtént és ha ez nem sikerült mindenben, – ennek csak fogyatékos erőm az oka, nem pedig az, mintha bármit is jobb szinben, szebb világitásban akarnék feltüntetni.
Ha azt akarom, hogy ennek a vállalati önéletrajznak oktató hatása legyen legalább az utánunk következő ifjabb nemzedékre – pedig erre igenis törekszem, – akkor nem szabad hibákat elrejtenem ott, a hol azok valóban megtörténtek.
Ugy érzem, ebben a szellemben biráltam az eddigiekben is mindazt, ami sorra került, a magam hibáit épp úgy, mint a mások tévedéseit, és ehhez a módszerhez kell ragaszkodnom különösen ebben a fejezetben, mely ennek a könyvnek legszomorúbb fejezete lesz, mert be fog számolni az intézetnek legszerencsétlenebb vállalkozásairól.
A terjesztési nagyüzem, amint az erről szóló fejezetben láttuk, a múlt század utolsó évtizedében igen nagy arányokban fejlődött. A szemmellátható sikerek sokakat vonzottak erre a kereseti forrásra, mely ugy kivülről nézve könnyünek és biztosnak látszott. Megfelelő tőkeerő nélkül derüre-borura keletkeztek kisebb-nagyobb részletüzletek, melyekről ugyan szinte mathematikai biztonsággal előre meg lehetett állapitani, hogy mikor fognak megszünni, de amelyek ezalatt az idő alatt mégis igen sok bajt okozhattak és okoztak – és nagyon hátráltatták a viszonyok javulását.
A mi nagykiterjedésü terjesztő üzemünkben legközvetlenebbül tapasztaltuk mindazt a sok bajt, mely minduntalan változó formában jelentkezett; ott szenvedtünk legtöbbet ezek alatt a viszonyok alatt és igy foglalkozni kellett azzal a kérdéssel, mi itt a teendő?
Az a gondolat, hogy a sok kis outsidert lehetőleg egy kalap alá kellene hozni, egységes irányitás alá és azonos elvek szerint kellene adminisztrálni – elvileg egészen helyesnek látszott.
A gondolat maga nem kifogásolható; mint rendszer a papiron bizonyára szépen kialakitható, bölcs paragrafusokba szedhető.
De hogy fest vajjon az életben? a valóságban? a gyakorlati kivitelben?
Az angolnak van egy szava, egy vezéreszméje, egy principiuma, mely irányitja ennek a világuralmat gyakorló nemzetnek minden cselekedetét. “Men, not measures.” “Ember kell, nem rendszabály.” – Az angolnál ez jelszó a politikában, vezérelv az üzleti életben, irányitó momentum a magándolgokban.
Mit érünk a legszebb rendszabállyal, ha nincs hozzávaló emberünk, akire rábizhatnók a keresztülvitelt? Mit érünk a legideálisabb koncepcióval, ha nincs emberünk, aki azt gyakorlatilag valóra váltsa?
Az volt a végzetes tévedésünk, és ebbe bukott bele minden szép akarásunk, hogy az a gondolat vált nálunk úrrá: meg kell csinálni a jó, okos intézményt, a gyümölcsözőnek igérkező üzleti vállalatot – majd akad ember, aki alkalmas ezt vezetni. Legyen meg az üzlet, – majd lesz hozzá ember.
És nem akadt ember hozzá, sohasem akadt! Mert ebben az országban csak a legritkább esetekben akadnak emberek, akik egy komoly és felelősséggel járó oly feladat megoldására alkalmasak, amely munkával, nagy, komoly, becsületes munkával és odaadással jár.
Nagy dolog, ha valaki egy életen keresztül egy ilyen emberre akad. Ez már főnyeremény. De hogy 6–8 vállalat részére akadjon 6–8 ilyen alkalmas vezető – az már a fantasztikus utópiák sorába tartozik.
Mikor a világháború során ugy fordult, hogy benn voltunk Szerbiában, Romániában, hatáskörünk kiterjedt jóformán az egész Keletre, akkor egy igen nagy budapesti bank igazgatója azt beszélte nekem, hogy négy arra való fiatal embert keres, akik lemennének Keletre, ott a terepet jól kitanulmányoznák, kereskedelmi, ipari, közgazdasági összeköttetéseket szereznének, nagy vállalkozásokat kezdeményeznének és vezetnének. Mindegyik azt a bizonyos marsallbotot kapja a tarsolyába. Határtalan lehetőségek, széditő perspektivák nyilnak meg előttük, nagyszerü karrier kinálkozik arra való embereknek. Arra kért, ha tudok ilyen fiatal embereket, küldjem el hozzá. Én is kerestem, kutattam, ő is, mások is. De bizony csak nem találtunk senkit – nem kinálkozott senki. Elmúlt egy hét, két hét, három hét, négy hét, – megint csak összetalálkoztam bankigazgató barátommal és konstatáltuk, hogy nincs egész Magyarországon négy olyan fiatal ember, aki a szóbanforgó missziót elvállalni képes és hajlandó is. Igy akartuk mi meghóditani a Keletet kereskedelmileg, iparilag, igy akartunk mi a háborúból a magunk részére gazdasági előnyöket szerezni.
Ha ilyen nagy kilátások mellett nem lehetett kvalifikált embereket találni – mennyivel kevésbbé lett volna szabad erre alapitani vállalatainkat, amelyek éppen csak anyagilag elégithették ki az ambiciókat, egyébként azonban igen nagy munkateljesitési igényeket támasztottak embereinkkel szemben.
Azután decentralizálni akartuk az üzemet anyag és hely szerint: az egyik alvállalat foglalkozzék csak egy bizonyos fajtájú irodalommal, kultiváljon csak egy bizonyos fajtájú publikumot egy erre speciálisan alkalmas ügynöki kar segitségével, – egy másik csak egy körülhatárolt vidéket öleljen fel és azt dolgozza fel annál intenzivebben.
De nem ezt az eredményt értük el. Hanem a decentralizációval decentralizáltuk a tehetséget, az egységes organizációt, a rendet, a szabatos elintézést – és nagyranöveltük kisagyu, apró emberekben az önhittséget, a fegyelmezetlenséget, a pongyolaságot, a léha rendetlenséget. Kiadtuk kezünkből az intézkedés módját és lehetőségét és arra nem alkalmas emberekkel kezeltettük vagyonértékeinket; azok lelkiismeretes (!) ügykezelésére biztuk a nagyüzem legfontosabb életbevágó ügyét: a hitelmegállapitás dolgát, és midőn rájöttünk, hogy ezek, akár tudatlanságból, akár járatlanságból, akár léhaságból és lelkiismeretlenségből, rosszul kezelték a dolgokat – akkor már késő volt, akkor már el volt herdálva a rájuk bizott tetemes tőkevagyon.
De az egy kézben való koncentráció sem sikerült. Amikor ma bekapcsoltunk egy ilyen outsidert, holnap más keletkezett helyette; nyilvánvaló volt, hogy most már csak azért is fognak alapitani ilyen vállalatokat, hogy azokat azután mi megváltsuk.
Céltalan volna ezeknek az alvállalatoknak még akár csak cimük szerinti felsorolásával is feleleveniteni emléküket; ma már mindnyájan a multéi, a csendes felszámolás révébe jutottak mindannyian. Sok, sok pénze veszett el a Társaságnak, de ez még nem volt a legnagyobb baj, ez utóvégre is helyrehozható, de sok értékes esztendő és jobbra hivatott erőértékek pocsékolódtak el ezekben az experimentumokban – és ez soha nem hozható többé helyre. Ez volt vállalatunknak eddig legnagyobb vesztesége.

XXI. 
KÖNYVESHÁZ AZ ÜLLŐI-UTON
Azok a különböző kiadói és terjesztői vállalkozások, társas alakulások és alvállalatok nagy személyzetet vettek igénybe. A Váci-utca 1. sz. alatti házban, bár az első emelet felé mindinkább terjeszkedtünk, nem birtuk elhelyezni az egyre szaporodó irodai személyzetet.
Aki tudja, mily rendkivüli nehézségekkel, mily nagy károkkal és főként mily nagy költségekkel jár egy oly hivatal költözködése, amely millió és millió okmányt őriz, amelynél a legkülönbözőbb ügyiratoknak mindig evidenciában és könnyen hozzáférhetőknek kell lenniök: az érthetőnek fogja találni azt a vágyat, hogy ezúttal már nem oly helyiséget kerestünk, amely egy pár esztendeig megint megfelel a szükségletnek, de amelyet azután megint ott kell hagynunk. Ezenfelül szinte lehetetlen kész bérházakban megfelelő helyiségeket találni, amelyek nagy irodák elhelyezésére és könyvkészletek elraktározására alkalmasak. Mindezekből az okokból ki akartuk kerülni az örökös vándorlást és azzal a gondolattal kezdtünk foglalkozni, hogy a vállalat céljainak megfelelő helyiséget épitsünk.
Nagy és terjedelmes helyiségekre volt szükségünk. Ilyeneket a város belterületén fölépiteni nem lehetett. Arra kellett tehát gondolnunk, hogy kijebb megyünk, valamelyik külső kerületbe. Ezzel azonban az is járt, hogy magáról a könyvkereskedésről, a szortiment-üzletről lemondjunk, mert ennek előfeltétele a forgalmas utca.
Bármily viszontagságokon ment keresztül a szortiment könyvkereskedésnek megalapitása, folytatása, megszünése, újból való megalapitása, virágzásra való emelése és idáig való folytatása, én mégis a mellett voltam, hogy inkább mondjunk le róla és helyezzük át vállalatunkat egy csöndesebb vidékre és olyan helyre, ahol a terjeszkedésnek mi sem áll útjában.
Nézetemet többféle szempont irányitotta. Egyrészt az, hogy vállalatunknak főereje most már a nagy üzem volt, amelyet a könyvkereskedési détailforgalom kényszerüsége inkább megzavart, mintsem előmozditott, hogy továbbá kiadói működésünk oly nagy mérveket öltött, hogy szinte kivánatossá vált reánk nézve a budapesti könyvpiac biztositása érdekében, hogy ne legyünk versenytársai a többi könyvkereskedőknek, ilyképen biztositván kiadványaink részére az összes szortiment-üzletek teljes jóindulatát. Végül pedig az a sajnálatos körülmény, hogy a szortiment-könyvkereskedésünkben alkalmazott könyvkereskedői szakemberek nem voltak képesek kellően reprezentálni a céget.
Édesatyám személyes közreműködése már 1895-ben megszünt, öcsém a nagyüzem vezetésével volt elfoglalva, engemet a vállalat megalapitásától kezdve teljesen lefoglalt a kizárólag az én vállaimra nehezedő kiadói üzlet vezetése, ugy, hogy a szortiment az utóbbi években teljesen olyan segédekre volt bizva, akik rendelkeztek ugyan a megkivánt szakismertetekkel, de nem rendelkeztek azok felett az egyéni tulajdonságok felett, amelyek a mi vállalatunk szinvonalának megfeleltek volna.
Minduntalan kellemetlenségek merültek fel. Mi a cégnek országos hirnevet szereztünk, amelyet ezek a fiatal emberek a Váci-utcai könyvesboltban egyes vevőkkel szemben tanúsitott viselkedésükkel minduntalan megtépáztak. Az emeleti irodából egy európai szinvonalú, nagy kultureszméktől hevitett üzletvezetőség levelezett Magyarország legműveltebb irodalomkedvelő közönségével és a földszinten egy greizlerei szatócsmódra járt el ugyanannak a közönségnek egy igen kiváló részével, a budapesti könyvkedvelőkkel. Reám nézve ez volt egyik fő oka annak, hogy könnyen elejtsem a szortiment-üzlet folytatásának gondolatát.
Az igazgatóság csatlakozott felfogásomhoz és midőn az Üllő-uton és a Szentkirályi-utcában is kinálkozott egy-egy alkalmas telek, a végső elhatározás mégis az Üllői-ut mellett szólott, mert a Szentkirályi-utcába való áttelepitést akkor még túlmerésznek gondolták néhányan, attól tartván, hogy ezzel teljesen kikapcsolódunk a város forgalmából.
Neki indultunk tehát az épitésnek, amelyet igen gondos tervezések előztek meg. Ezúttal nem az épitész vezette az épittetőt, ellenkezőleg, az épittető irányitotta az épitész munkáját. Csak igy vált lehetővé egy célszerü könyvesház konstruálása, ami nem kisebbiti érdemét annak az épitésznek, aki helyeselvén a szándékokat és megismervén a szükségleteket, beleélte magát a rá nézve is uj feladatba. Majdnem két évtizede épült meg az Üllői-út 18. sz. alatti könyvesház Sterk Izidor műépitész terve alapján és az ő ügybuzgó vezetése mellett és ily hosszú idő után is megállapithatjuk, hogy amennyire a szükségleteket és a valószinü fejlődést előre lehetett látni, az épület megfelelt a maga céljának. Valódi, praktikus könyvesháznak vált be. Tágas, nagy és világos helyiségei nagyszámú, sürgő-forgó személyzet befogadására bizonyultak alkalmasaknak.
Az épület gerince egy nagy könyvcsarnok volt, amely a kiadóvállalat összes kiadványainak kézi készleteit foglalta magában. A kinyomatott könyvtömegek oly nagy helyet foglalnak el és oly nagy súlyúak, hogy azokat füzetlen állapotban rendesen nagy földszinti vagy pinceraktárakban helyezik el a kiadók. A kiadóhivatal helyiségeiben mindegyik könyvből csak kelendőségéhez képest kisebb füzött, vagy bekötött példányszámot tartanak készleten. Ezt nevezik kézi készletnek. Innen történik azután a kiszolgáltatás, a könyvkereskedők rendeléseinek elintézése. Ebben a nagy csarnokban, mely körülfutó könyvállványaival olyan hatást tesz a belépőre, mint egy nagy nyilvános könyvtár – hiszen 424 négyszögméter térfogatú volt, – az állványokból kiépitett utcákban voltak elhelyezve a kézi készlet könyvtömegei, valamint a kiadóhivatal tisztviselőinek iróasztalai és pultjai.
A terembe magába egy nagy előcsarnok vezetett, amelynek különleges rendeltetése volt. Nyilvános olvasószobát akartunk a közönség rendelkezésére bocsátani, olyant, ahol az irodalmi újdonságokkal megismerkedhetik. Kényelmes körülfutó ülő alkalmatosságok, székek és divánok, kis asztalok voltak elhelyezve és azokon az aktuális irodalmi újdonságok. Azonfelül a nevezetesebb könyvészeti és kritikai heti lapok, becsesebb revük, továbbá idegen nyelvü szótárak, lexikonok, cimkönyvek, vasúti menetrendek és hasonló szükséges segédkönyvek állottak a közönség rendelkezésére. Néhány iróasztal is volt ott felállitva a könyvesház vendégeinek kényelmére. Egy művelt fiatalember az intézet tisztviselői közül volt állandóan az olvasóteremben abból a célból, hogy bárminő irodalmi érdekü kérdésben tájékoztatást nyújtson a látogatóknak, bármely készleten levő uj könyvet megtekintésre előadhasson, egyáltalában a látogatóknak mindennemü felvilágositással szolgálhasson. Mintegy 10.000 szétküldött belépőjegy utján hivtuk meg elsősorban saját klientélánkat az olvasószobának igénybevételére, de rendelkezésre bocsátottuk azt bárkinek szabad és dijtalan használatra, elsősorban az egyetemi ifjúságnak. Rövid ideig meglehetős nagy volt a közönség érdeklődése fővárosunknak ezen egészen uj intézménye iránt, de azután mindinkább ellanyhult és hova-tovább alig kereste fel valaki ezt a helyiséget.
A nagy előcsarnokból kétágú lépcső vezetett fel a galériákra, amelyeken az irógépek voltak elhelyezve és azoknak kezelő személyzete. Ezekből a galériákból nyiltak az egyes termek és szobák. Ezekben voltak az igazgatóság helyiségei, tanácskozó terme, szerkesztőségi helyiségek, amelyekben a nagyobb művek kiadása alkalmával az illető munkára vonatkozó szakkönyvtár és mindennemü illusztrativ anyag gyült egybe, azután a főkönyvelés, főpénztár, titkárság és levelezés stb. helyiségei, valamint az intézetnek saját becses bibliográfiai és könyvkereskedelmi szakkönyvtára is. Az egész akként volt elrendezve; hogy az iroda vezetője egy pontról jóformán áttekinthette az egész üzemet. Bonyolultnak látszott, mégis egészen egyszerü volt a berendezés és beosztás.
A nagy irodaterem a félemeleten köröskörül vasszekrényekben magában foglalta a nagyszámú üzleti könyvet abc-sorrendben, ugy hogy bárki bármely percben akármelyik könyvhöz kényelmesen hozzáférhetett, hogy az előjegyzést megtehesse. Ehhez a teremhez kapcsolódik az irattár is, ahol az összes ügydarabok ugyancsak alfabetikus sorrendben rekeszekben vannak elhelyezve egy, a különleges célnak megfelelő irattári rendszer alapján. E mellett van a nyomtatványraktár, melyben szám szerinti sorrendben vannak elhelyezve az állandó használatra szánt nyomtatványok százai.
Talán fel sem kell emliteni, hogy az egész épületnek modern felépitése mellett a higiénikus követelményekre kiváló súlyt helyeztünk. Mosdó, toilette- és garderobe-szobák állanak a személyzet rendelkezésére, szellőztető készülékek, központi légfütés, pormentes gipsz-cementpadló és mindenütt abszolút világosság.
*
Amikor a könyvesház elkészült és abban az intézet elhelyezkedett, nagyobb ünnepély keretében óhajtottuk azt felavatni. Ezt a célt akként valósitottuk meg, hogy az intézet nagy könyvestermében estélyt rendeztem 1900 év január hó 21-én, amelyre meg voltak hiva a vállalat összes irodalmi munkatársai és a főváros jóformán egész szellemi világa. Azoknak a barátainknak a közreműködése, akik felkérésemre segédkeztek ennek az estélynek rendezésében, azt egy nagy fővárosi szenzációvá avatták.
Márkus Miksa vezetése alatt állottak össze: Szomaházy István, Rákosi Viktor, Csók István, Kertész Ella, Molnár Ferenc, Feiks Jenő és az azóta elhaltak: Makai Emil, Bálint Dezső, Zoltán Jenő, Márkus Géza és fiatalságuk egész hevével és zsenialitásuk teljességével valóban oly tüneményes estét varázsoltak elő az irodalomnak felszentelendő csarnokban, aminőre a főváros társadalmi életében még nem volt példa. Szellemes előadások, alkalmi szinmű, stilszerü diszlet, minden, amivel a vendégek seregét mulattatták, művészi izlésü, megkapó szellemességü és főként eredeti volt.
*
Az estély elmúlt és megkezdődött a munka és folyik azóta szakadatlanul. Az idők folyamán az elhelyezésben némi változás állott be. A nagy csarnok mögötti üres telken nyomda épült. Nem a társaság nyomdája volt, mégis rendelkezésére állott és előnyére volt a vállalatnak, hogy saját telepén egy nyomda működött. Később azután a nyomda elhurcolkodott, a nagy üvegtetős helyiség szabaddá lett és akkor a kiadóvállalat kézi készleteit oda helyeztük át, miután már előbb is az olvasótermet, mint feleslegeset, megszüntettük volt.
Az irodákat a lármás utcai traktusból csöndesebb helyre óhajtván áthozni, a szomszédos báró Radvánszky-féle ház helyiségeivel kapcsoltuk össze és oda tettük át a levelezést, a jogügyi osztályt és ujabban a Lexikon szerkesztőségét.
Ma mindezek a nagy és tágas helyiségek jóformán üresek. A háború itt is nagy pusztitást vitt véghez. A személyzet leapadt negyedrészére, a munka talán egy tizedrészére. A nagy könyvesház termei ma szomorúak, várják a feltámadást!

XXII. 
A “CORPUS JURIS HUNGARICI”
A “Codex Hungaricus”
Mikor a millennium megünneplésének ideje közeledett, minden nagyobb kiadóvállalat azzal foglalkozott, minő irodalmi vállalattal kellene hozzájárulnia ennek a korszakos emlékesztendőnek a megünnepléséhez. Minket voltakép legkevésbbé foglalkoztatott ez a jubiláris feladat, mert mi még erősen benne voltunk két nagy vállalkozásunkban, a “Pallas Nagy Lexikoná”-ban és a Jókai nemzeti diszkiadásában. Ezenfelül pedig részt vállaltunk az Athenaeum millennáris emlékmüvének, “A magyar nemzet történeté”-nek terjesztésében.
Mindemellett nekem is megvoltak a magam idevágó tervei, amelyek elejtését sajnáltam volna. Vannak irodalmi tervek, melyek belső becsük és állandó értékük mellett is csak egy alkalomhoz szabva valósithatók meg, mert rá vannak utalva arra a közérdeklődésre, melyet csak bizonyos nagy alkalmak, bizonyos erős áramlatok teremthetnek meg.
Ilyen terv volt az, mely célba vette egy teljes magyar törvénytárnak ez alkalomból való megvalósitását, amely tervvel már huzamosabb ideje foglalkoztam.
De minthogy mi túlontúl el voltunk látva munkával és mivel természetesnek tartottam, hogy minden kiadó ki akarja venni részét a millennium megünnepléséből, minthogy anyagi szempontból, befektetések tekintetében is eléggé le voltunk kötve a folyamatban lévő vállalatok által – azt gondoltam, mindenképen helyesebb, ha ez iránt a terv iránt más kiadó érdeklődését törekszem fölkelteni, akként, hogy mi is részt vegyünk benne. Igy a munka, a tőkeszolgáltatás és a kockázat megoszlik kettőnk között, ami oly nagy előnyöket rejt magában, hogy készséggel rá lehet állani arra, hogy az esetleges hasznot is meg kell osztani a társsal.
A nagy kiadók között az Athenaeum már előkészületeket tett a millenniumi történetre, a Franklin-Társulat-ról még nem tudtuk, készit-e elő valamit. Azért, amikor a terv teljesen kialakult bennem – bizalmasan közöltem azt a Franklin akkori uj igazgatójával Benkő Gyulával. Akkor még lehetett ilyen bizalmas közléseket tenni.
Benkő Gyula azonnal felfogta a terv jelentőségét, sietett azt igazgatósága elé terjeszteni és ott egészen szokatlan gyorsasággal foghattunk hozzá már néhány nap múlva a részletes tárgyaláshoz.
Maga a terv igazán önként kinálkozott, ott hevert – ahogy mondani szokás – jóformán az utcán. Hiszen a millennium megünneplésére semmi sem látszott alkalmatosabbnak, mint egy oly mű, mely leghivebben tükrözi vissza az ezeresztendős alkotmányt, mely leghivebben örökiti meg a nemzet ezeréves múltjának politikai, köz- és magánjogi történetét. És valóban, Magyarország állami életének folytonosságát alig lehetne maradandóbb művel igazolni, mint törvényeink együttes teljes kiadásával.
De ezen eszmei cél mellett gyakorlati tekintetben is elsőrangú feladatnak kellett felismerni a tervezett vállalatot, amint azt mi meg akartuk valósitani.
Mert amidőn időbeli sorrendben akartuk adni az összes törvényeket a magyar királyság fennállása óta a millenniumig – egyszersmind ugy gondoltuk a gyüjtemény megszerkesztését, hogy minden törvénycikk és ennek minden szakasza, sőt minden egyes mondata mellett az olvasó azonnal feltalálja annak jelzését, vajjon érvényben van-e még? s ha nem, mely későbbi jogszabály (törvény vagy annak valamely szakasza stb.) módositja azt vagy helyezi hatályon kivül, ugy hogy minden egyes jogintézménynek történelmi fejlődése keletkezésétől kezdve fel legyen tüntetve.
Az egymással rokon tartalmú törvények közt a kapcsolatot folytonos utalások jelzik. A törvénycikkek egyes szakaszainak egymásra való vonatkozását is folytonosan jelzik az utalások, ugy hogy bármely, törvénnyel szabályozott jogi kérdésre azonnal teljes, a kérdés minden oldalát megvilágitó, hiteles, tájékoztató választ kapunk.
A teljes Magyar Törvénytár tervezésénél természetesen gondolni kellett mindjárt annak folytatására is. Mert ha nem sikerül a rendszert valahogy a további kötetekben is megvalósitani – akkor néhány év múlva mégis csak elavul a törzsmunka. De sikerült ezt a nehéz kérdést akként megoldani, hogy a később következő kötetekhez pótló cédulákat csatoltunk, melyek a már megjelent kötetekben foglalt törvényeken történt módositásokat feltüntetik és könnyü szerrel beilleszthetők a megfelelő helyre. Igy biztositottuk a gyüjtemény folytonos áttekinthetőségét és további időszerüségét is.
Ez a sarkalatos része a programmnak kiváló jogtudósokkal és gyakorlati jogászokkal való tüzetes megbeszélések után végleg meg volt már állapitva, midőn hirül vettük, hogy a Grill-féle könyvkiadóvállalat, mely a jogtudományi irodalom terén széleskörü tevékenységet fejtett ki, ugyancsak egy uj magyar törvénytárat készit elő és annak szerkesztésével dr. Márkus Dezső-t, annyi jogi munka szorgalmas szerkesztőjét és szerzőjét bizta meg.
Világos volt, hogy két ily gyüjtemény egyszerre a magyar könyvpiacon nem jelenhetik meg, ezt könyvpiacunk el nem birná és ily versengéssel csak rontanók a munkákat is, a kiadói kilátásokat is. Itt valamelyes módot kell találni az ellentétes érdekek kiegyenlitésére.
Én vállaltam magamra, hogy ebben az irányban tárgyalni fogok a Grill-féle könyvkiadóvállalat tulajdonosaival, a Strasser Testvérek-kel. E tárgyalások során kiderült, hogy ők már sokkal előhaladottabb stádiumban vannak ezzel a művel, mint mi – hiszen már sajtó alá volt adva az anyag egy része. Kiderült az is, hogy Márkus Dezső már évek óta dolgozik e gyüjtemény anyagán, a jegyzeteken és az utalásokon, de azért a két terv mégsem volt teljesen azonos. Mert a Grillék munkája csak a még hatályban lévő törvényeket akarta felvenni, a hatályukat vesztett törvényeket teljesen mellőzni kivánta.
Éppen ezért a sarkalatos különbségért sikerült azután az érdekeltek között a békés megegyezés. Mert Márkus Dezső, amint a mi programmunkról értesült, az őt jellemző lángoló lelkesedéssel szállt sikra amellett a programm mellett – rögtön felismervén a terv monumentalitását – szemben az ő tervüknek tiszta gyakorlatiságával.
Most már könnyen ment a kiegyenlités munkája. Grillék készeknek nyilatkoztak lemondani tervük keresztülviteléről, előzetes befektetéseiket megtéritettük, kötelezettségeiket átvettük, őket magukat is a létesitendő vállalat terjesztésében érdekeltük, ami nagy előnyt jelentett a “Corpus Juris”-ra, mert a Grill-cégnek a jogászközönség körében nagy vevőköre volt és nagy bizalomnak örvendett.
A legnagyobb előnye azonban a Törvénytár-vállalatnak abból származott, hogy Márkus Dezső-ben arra való, rátermett szerkesztőt nyert, aki ezt a nagy munkát tekintette élete főművének és egész becsvágyával látott neki a magára vállalt szép feladatnak.
Most már megindulhatott a kiadói munka. Az első volt a nagy vállalat tipográfiai elrendezésének kérdése. Ez ebben az esetben nem volt könnyü. Hiszen meg kellett szemmel láthatólag különböztetni az érvényben lévő törvényeket az érvényben nem lévőktől, a jegyzeteket, az utalásokat, a költségvetéseket, tabellákat más-más betütipussal jelölni; amellett gondoskodni róla, hogy az óriási anyag el legyen helyezhető abban a 20 kötetben, illetve azon a 600 iven, mely az árszámitás alapja volt.
Ha valaha, ezúttal igazán nagy probléma volt a tipografiai legcélszerübb beosztás. Ezt ezuttal is a Hirsch Lipót nagy technikai jártassága oldotta meg. A világhirü párisi Didot-cég egyik irásfajtájának matricáját szerezte meg, egy a maga nemében ritka éles és olvasható betüfajt, mely a mellett oly keskeny, hogy talán egy harmaddal több betü fér abból egy sorba, mint a rendes vágásu mediaeval betüből. Ezzel a betüvel nyugodtan mentünk neki az óriási anyagnak és szinte bizonyosra vettük, hogy számitásainkban valami lényegesen nem csalódhatunk. Alapos számitások ezúttal nem voltak előre eszközölhetők. Hiszen akkor tudni kellett volna, mi lesz, mint érvényben lévő, nagyobb betüvel és mi kisebb betüvel kiszedve, mennyi lesz az utalás és jegyzet, mennyire fog terjedni az eredeti latin nyelvü szöveg magyar forditása és még sok egyéb befolyásolhatta a terjedelmet.
A Didot-betükkel lehetővé vált a leggazdaságosabb beosztás mellett elérni azt, hogy mégis nagy és könnyen olvasható betükkel szépen és előkelően állittassék elő e mű. És egyúttal gyorsan is. Hiszen a millenniumra volt szánva. A kiszabott terjedelem megtartására még egy igen fontos indok volt mérvadó. A képviselőház nagynevü elnöke, Szilágyi Dezső értesült a “Corpus Juris” tervezéséről, s az igen nagymértékben felkeltette érdeklődését. Valahogy össze szerette volna kapcsolni ezt az igazi millennáris kiadást az uj országházának most már mindinkább közeledő megnyitásával. Azt szerette volna, hogy minden képviselő ott találjon egy példányt a maga ülőhelyén a saját használatára. Kombinálgatta is, lehetne-e egy ilyen teljes példányt ott elhelyezni abban a fiókban; erről az épitészekkel, berendező müvészekkel konferált is; minthogy a szükre szabott ülőhely előtti fiókban mégse fért volna el a “Teljes Törvénytár” – utóbb abban állapodott meg magában és ezt az óhaját közölte a belső berendezés tervezőivel, hogy azokat a fiókokat, amelyek a képviselőknek egy külön helyiségben majd rendelkezésükre fognak állani (a buffet előtti teremben), készitsék akkora nagyságban, hogy a többi holmi mellett a Teljes Törvénytár is el legyen ott helyezhető.
Szilágyi Dezső-nek ez kedves gondolata volt; mikor az első sorozata megjelent a “Corpus Juris”-nak – méregette is annak valószinü volumenjét. Mi csak megtartottuk, amennyire lehetett, a térfogatot – de mire erre a dologra rákerülhetett volna a sor, Szilágyi Dezső már nem volt a képviselőház elnöke, már nem intézkedhetett benne. Mire az uj parlament megnyilt – Szilágyi Dezső már nem volt az élők sorában.
A Párisból érkezett matricák segitségével egész sereg betüöntőgép hónapokon át öntötte az uj betüket, ugy hogy a Franklin-nyomda képes volt azután 180–200 ivre való betüt egyazon időben felhasználni szedésre. Csak ez tette lehetővé a munka gyors elkészitését rövid néhány év alatt.
Egyébként köztünk és a Franklin-Társulat között a kiadásra nézve oly szerződés jött létre, mely szerint a két fél alkalmi egyesülésbe lép és közös vállalatot alapit a “Corpus Juris Hungarici” kiadására. A kiadvány létesitése a Franklin-Társulat hatáskörébe tartozik, a terjesztés intézése, főként pedig a propaganda minket illet. Az első kiadás példányszáma 3000-ben volt megállapitva; ebből a példányszámból mi kötelezőleg átveszünk a magunk üzeme részére 1500 példányt, a többi példány a könyvkereskedőknek és a többi részletcégnek fog kiszolgáltatni.
Munkánknak sikere volt, mi a magunk üzemében 1900 példányt helyeztünk el, a többiek is annyit, hogy a példányszámot fel lehetett emelni 6000-re.
Az 1000–1895-iki törvényeket magában foglaló törzsmunka befejeztével a folytatás kiadása is közös számlára történt. Minden évben egy-egy uj kötet jelent meg, az előző évi országgyülési törvényeket foglalván magában, ugyanazon rendszerü szerkesztésben.
Ezek az évi kötetek különböző okokból nagy költségeket emésztettek fel, ugy hogy 1902-ben arról értesitett bennünket a Franklin-Társulat, hogy a vállalat véglebonyolitása előreláthatólag veszteséggel fog záródni és ezért szivesen venné, ha a szerződés felbontásához hozzájárulnánk, mert könyvelési szempontból jobban szeretné, ha nem volna többé az elszámolási kötelezettség által feszélyezve.
Mi meghajolva a velünk közölt indokok előtt – a tőlünk kért beleegyezést megadtuk és 1903 január 8-án megszüntünk a “Corpus Juris Hungarici” társkiadói lenni.
*
Idővel a “Corpus Juris” a maga nagyértékü teljességével és az évenként megjelenő uj kötetek bőségével a gyakorlat embereire nézve bizonyos értelemben célszerütlennek kezdett mutatkozni. Ezenfelül is már igen drága volt, mert bizony az évi törvénykötetek összeállitása nem felelt meg teljesen az eredeti programmnak; terjedelmes miniszteri indokolások és bizottsági tárgyalások bő kivonata, amelyekre a gyakorlat embereinek alig van szükségük, léptek a törvénykönyv használhatóságát fokozó utalások és jegyzetek helyére. Mindez nemcsak gyakorlati használhatóságát befolyásolta, hanem igen tetemes mértékben a kötetek bolti árát is.
Minthogy a “Corpus Juris Hungarici” amúgy is elfogyó félben volt, közel volt a gondolat, hogy egy uj törvénytárat kellene most már megalkotni a gyakorló jogász igényeinek kielégitése végett, amely a törvényes intézkedések tömkelegéből mindazt kiragadja, ami él, ami gyakorlati alkalmazásban van. Természetes, hogy ily törvénygyüjtemény is csak akkor felelhet meg rendeltetésének, ha az egyes törvényes intézkedések között való kapcsolatot is kitünteti, utal a korrespondeáló törvényekre, az azokat kiegészitő rendeletekre és ilyképpen az összes élő jogszabályokat felöleli. Kétséget nem szenvedett, hogy egy ilyen törvénygyüjtemény a valóságos szükséglet talajából fakad.
Normális körülmények között a legtermészetesebb lett volna, ezt az uj törvénytárat, amint annak szükségességéről meggyőződtünk, ugyanazon a módon létrehozni, mint ahogy a “Corpus Juris”-t megalkottuk, társas viszonyban a Franklin-Társulattal. Ez azonban nem volt lehetséges. Közben a viszony a két intézet között a Lexikon körül történtek folytán annyira megromlott, hogy üdvös együttmunkálkodásra gondolni sem lehetett.
Magunknak kellett az eszmét megvalósitani. Grecsák Károly kuriai tanácselnököt, a magyar jogi irodalom kiváló müvelőjét nyertük meg szerkesztőül. Ő maga mellé vette szerkesztőtársakul dr. Lányi Mártont, dr. Ráth-Végh Istvánt és dr. Sándor Aladár-t és ezekkel együtt alkotta meg azt a törvénygyüjteményt, amely a fent vázolt szempontoknak megfelelt és amelyet mi “Codex Hungaricus” cim alatt 10 kötetben közrebocsátottunk 1911-ben olyképpen, hogy a 10 kötetes törzsmunka az alkalmazásban levő magyar törvényeket 1910-ig bezárólag magában foglalja.
A “Codex Hungaricus” gyakorlatiságát talán semmi sem igazolja jobban, mint hogy ugyanazon időben a “Corpus Juris Hungarici” kiadója is teljesen azonos elvekből kiindulva, Márkus Dezső szerkesztése mellett egy 6 kötetes munkában bocsátotta közre a hatályos magyar törvények gyüjteményét. Egyik kiadó sem tudott bizonyára a másik szándékáról. Igy történt, hogy két teljesen azonos célzatú és azonos tartalmú munka létesült, holott az ügynek magának, de különösen a közönségnek bizonyára érdekében állott volna, ha kettő helyett egy törvénygyüjtemény készül és nyomatik lehető legnagyobb példányszámban és aránylag jutányosabb áron.
Mint sok egyebet, ezt is megakadályozta a normális kereteken tulcsapott versengés szelleme.

XXIII. 
A “NAGY KÉPES VILÁGTÖRTÉNET”
Mindazok az irodalmi vállalatok, melyek a mult század utolsó évtizedeiben megindultak, 1898-ban jóformán be is fejeződtek. A Pallas Nagy Lexikona, a Jókai-összkiadás, a Magyar nemzet története, a közönség kezében volt. Megnyilt a tér uj tevékenységre. Uj munkáról kellett gondoskodni, hogy a terjesztő szervezetet fenn lehessen tartani, de különösen azért, hogy azt a nagy és lelkes közönséget, melyet sikerült a közrebocsátott elsőrangú nagy művekkel meghóditani az irodalomnak, továbbra is össze lehessen tartani.
Most látszott bekövetkezettnek a helyes időpont arra, hogy egy régi tervünket végre lehessen hajtani. Régen felismertük, hogy egy magyar modern világtörténeti munkának kiadása ismeretterjesztő irodalmunkban valóban hézagpótló volna.
Az utolsó világtörténelmi mű, amely magyar nyelven megjelent, a Ribáry–Molnár–Marczali-féle “Képes Világtörténet” volt a Méhner Vilmos kiadásában. Ennek a munkának szerzői joga az összes illusztrativ anyaggal a Méhner-féle kiadóvállalattal együtt a Franklin-Társulat birtokába jutott. Bár a Ribáry-féle világtörténet nem elégitette ki azokat az igényeket, amelyek az igazán művelt közönségnek szánt modern világtörténelemhez füzhetők, mégis feltehető volt, hogy a Franklin-Társulat a munkának uj kiadását közre fogja bocsátani, talán éppen azért, mert népszerü tárgyalási és még inkább illusztrativ modoránál fogva tágabb körök érdeklődésére számithat.
Amint mindenkor arra törekedtünk, hogy kikerüljük az áldatlan versengést, a felesleges erőpocsékolást, az irodalomtermelés érdekében, ugy ezuttal is az volt a meggyőződésünk, hogy a leghelyesebben járunk el, ha a Franklin-Társulat-ot értesitjük tervezgetésünkről és megtudjuk, hogy szándékában van-e a Ribáry-féle világtörténet ujabb kiadása, esetleg a kiadásról való lemondása ellenértékeképpen részt akar-e vállalni az általunk közrebocsátani szándékolt munkában. A Franklin-Társulat készséggel ráállott ajánlatunkra, mint a “Corpus Juris”-nál, alkalmi egyesülésre léptünk, ezúttal azonban ugy, hogy a vállalat egész vitelét, kiadói ügykezelését és terjesztésének gondozását is mi vállaltuk magunkra. A két társulat a munka könyvkereskedői kezelése részére külön kiadói osztályt szervezett, mely “Franklin – Révai-féle Történet Vállalat” cim alatt kizárólag a Világtörténet expediálásának és kiszolgálásának intézésére volt hivatva.
Mi nagy reményeket füztünk a “Nagy Képes Világtörténet” kiadásához, mert ugy éreztük, hogy ez lesz az első igazi nagy világtörténeti mű, mely magyar nyelven megjelenik. Mindazok a munkák, melyek idáig közre voltak bocsátva, idegen munkák átdolgozásai voltak, oly idegen munkáké, amelyek jóformán teljesen megfeledkeztek a magyarságról és vagy egyáltalában nem, vagy egy idegen nemzet életébe olvasztva láttak meg bennünket.
Ugy éreztük, hogy ezúttal olyan munkát kell megalkotni, amely a szereplő magyarságot is beállitja a világtörténet folyamatába, az őt megillető helyre, amely kimutatja azokat a szálakat, amelyekkel a magyarság a világ életében elvegyült.
Avval a sok kicsinyléssel, rosszindulattal és tudatlansággal szemben, mellyel a magyarságot kevés kivétellel a külföldi történetirók tárgyalták, ebben a munkában kellett megállapitani a magyarság szerepét a világtörténelemben. A külföldi történeti munkákból ez sohasem domborodott ki, ezekből sohasem tünt ki, hogy a magyarságnak földrajzi fekvésénél fogva minő hivatás jutott Európában, és hogy éppen helyzeténél fogva több izben mentette meg az európai kultúrát a végpusztulástól.
Ezt az igazságot egyszer már tárgyilagosan bele kellett illeszteni egy oly munkába, amely az egész világ fejlődését, az egész emberiség történetét ölelte fel; ez önálló tudományos cél volt ennek a munkának elsőrendü hivatása.
És azt óhajtottuk, hogy e munka segitségével a magyar közönség a saját szemével lássa a világ történetét, nem pedig azoknak az idegen iróknak szemével, akik munkájukat az ő nemzetük számára irták meg német, francia, angol vagy olasz nyelven.
Célunkat akként véltük legjobban elérhetőnek, ha több tudós történetirót szólitunk fel a munka megirására. Ily módon lehetővé válik azután, hogy minden tudós annak a kornak történetét irja meg, amellyel leginkább foglalkozott, amelyet leginkább ismer.
Igy oszlott meg azután az ó-kor történetének megirása Fogarassy Albert, Geréb József, Goldziher Ignác és Gyomlay Gyula, a középkor története Borovszky Samu, Mika Sándor, Schönherr Gyula és Csuday Jenő között, miglen az uj-kornak a megirását Marczali Henrik vállalta magára. Ez utóbbi az egész mű egységes szerkesztésének gondját is magára vette. Az első kötet kivételével mind eredeti munka volt. Az első kötet részére szaktudósaink ajánlatára Maspero-nak a kelet ó-kori népeiről irt kitünő munkáját használtuk fel, egyrészt, mert ennek a szakmának hazai művelője nem volt, másrészt, mert hiszen a nemzeti szempont ennek a kötetnek megirásánál még nem juthatott érvényre.
A “Nagy Képes Világtörténet”-ről irván, külön ki kell emelni annak illusztrativ rendszerét, amely teljesen uj, minálunk úttörő volt.
A történeti munkák iránt akként próbálták a közönség érdeklődését felkelteni, hogy a múlt eseményeit a művészi képzelet alkotásaiban mutatták be. Az ilyen képek szépek voltak, de nem voltak hivek, nem voltak megbizhatók és nem ábrázoltak mást, mint azt, ahogy az illető rajzoló azt az eseményt elképzelte. Ezek a képek rendszerint a történetnek szenzációs eseményeit illusztrálták, a tömeg érdeklődését igy remélvén fölkelteni.
Mi az illusztrálásnak ezt a módját teljesen mellőztük, annyira, hogy még azokat a világhirü képeket sem reprodukáltuk, amelyek nagy történeti festőktől valók és szinte már belerögződtek a közönség képzeletébe. Nekünk határozott programmunk volt, hogy csak az egykorú és megmaradt emlékeket fogjuk művészi reprodukciókban közölni, azért a “Nagy Képes Világtörténet” nem tartalmaz egyetlenegy szabad fantázia szerint rajzolt arcot, egyetlenegy későbbi korszakból származott metszetet és semminemü tisztán diszitő jellegü anachronisztikus illusztrációt.
A nagy munkának minden egyes illusztrációja hiteles kép. Fennmaradt régi arcképek, történeti műemlékek képei, fontos történelmi okiratok és művelődéstörténeti kéziratok másolatai. A hol kellett, ott a szines képek reprodukcióját vettük igénybe és bőven adtuk a történelmi térképeket, mert a történeti események megértéséhez a tényeknek megfelelő hű és megbizható térképek szükségesek.
A “Nagy Képes Világtörténet” illusztrálása tudományos alapossággal készült, ami csak ugy volt lehetséges, hogy a munkának egyébként is segédszerkesztője, Voinovich Géza, lelkiismeretes ügybuzgósággal, nagy tudással és körültekintéssel vállalta magára az illusztrativ szerkesztő munkáját is.
Hogy a “Nagy Képes Világtörténet” ily irányú autentikus képekkel való illusztrálását biztositsuk, a mű meginditása előtt érintkezésbe léptünk a berlini Historischer Verlag-gal melynek kiadásában jelent meg a nagy Oncken-féle világtörténet is. Én magam jártam 1896-ban Berlinben ennek a kérdésnek tanulmányozása végett és meggyőződést szereztem arról, hogy a Historischer Verlag birtokában levő képek mind a nagy európai muzeumokban meglevő eredetieknek facsimiléi. A Historischer Verlag vezetőjével, Baumgärtel-lel, egy igen művelt német könyvkiadóval együtt tanulmányoztuk a berlini gyüjteményeket, hogy megállapitsuk, minő irányban szorul még kiegészitésre a meglévő igen gazdag anyag.
Ezt a nagy anyagot biztositottuk munkánk részére. Minden rendelkezésünkre állott, ami a Historischer Verlag tulajdonában volt, azzal a kötelezettségünkkel szemben, hogy legalább 40.000 márka áru képanyagot fogunk átvenni és hogy továbbá a saját magunk által megszerzendő magyar anyagból legalább 100 képet fogunk a berlini kiadónak átengedni.
De mi evvel az anyaggal nem értük be, speciális szerkesztési szempontjaink megkivánták, hogy a páratlan bőségü anyagot még más kútforrásokból is kiegészitsük. Ez a kiegészités Voinovich Géza tanulmányai alapján történt, aki a muzeális anyagon kivül belevonta még a Perrot és Chipiez, Stade, Lacroix, Yriarte, Menard, Le Bon, Jacquemin, Gouse, Schumberger munkáiban foglalt anyagot, természetesen ezeken kivül az egész magyar régészeti irodalmat, az “Archaeologiai Értesitő”-t, a Hampel és Miskovszky-féle munkákat is áttanulmányozta. Mindezeken felül maguk a szerzők az ő gazdag anyagukból is kijelöltek egyes képeket.
Ennek a szerkesztési módszernek köszönhetjük, hogy a “Nagy Képes Világtörténet” szebben, jobban és gazdagabban van illusztrálva, mint bármely hasonló terjedelmü és hasonló irányú munka az egész világ irodalmában. Ezt csak az tudja méltányolni, aki tudja, hogy minő rendkivüli fáradsággal, mennyi utánjárással jár egy-egy tárgynak felkutatása, családi, vagy nyilvános könyvtárakban, levéltárakban, muzeumokban, főúri gyüjteményekben és egyes amatőrök és gyüjtők szekrényeiben.
A kiadó dolga volt azután ezeknek a képeknek legnagyobb műszaki tökéletességgel való reprodukálásáról gondoskodni, ami sikerült is.
*
A “Nagy Képes Világtörténet” terjesztése ugyanazon módon volt előkészitve, mint ahogy az ilyen nagy vállalatoknál ez már szokásos volt. Ezúttal azonban még a szokottnál is több történt. És ez volt a baj. Ennek a munkának terjesztése körül nagy hibák történtek.
A tapasztalás igazolta, hogy ezeknek a nagy áru és voluminózus munkáknak terjesztése csak a részletüzlet már megszokott formái között járhat sikerrel. A szortiment-könyvkereskedő legjobb akarata mellett is csak egyes példányokat helyezhet el szórványosan, nagyobb sikert csak ugy érhet el, ha minden tekintetben a nagy üzemre rendezkedik be. Ezt az ország egyes nagyobb városaiban egyes könyvkereskedők némi sikerrel meg is kisérelték, nagyobb részük azonban nem volt számbavehető az ilyen művek terjesztésénél.
Mégis azok, akik most a Világtörténet terjesztésének ügyét irányitották, ujabb kisérletet akartak tenni a könyvkereskedelemmel. És ez okból a munkát füzetes kiadásban is közrebocsátották, de magának a kötetes kiadásnak terjesztését is a könyvkereskedelem feladatává tüzték ki akként, hogy mindkét kiadás propagálását parallel módon inditsák meg. Abból indultak ki, hogy a könyvkereskedelemnek is érdeke, hogy a rendelőknek azt a számát, melyet az utóbbi években megjelent és befejezetteknek tekinthető nagy művekkel elérnie sikerült, folytatólag is megtartsa, illetőleg lekösse a “Nagy Képes Világtörténet” utján.
Ez elvileg mind igen helyes volt, azonban nem számolt a magyar könyvkereskedelemben még mindig meglevő vis inertiae-val és nem számolt azzal a leküzdhetetlen elemi nehézséggel, melyre fent utaltam és mely a könyvkereskedelmet természetes okokból kikapcsolja a nagyobb és részletfizetési üzemre berendezett kiadványok terjesztéséből.
Külön propaganda indult meg a könyvkereskedelem megnyerésére és buzditására. Ennek során éppen a vidéki könyvkereskedők szüntelen panaszkodásaira utaltak, mint bizonyitékára annak, hogy a kiváló irodalmi művek jól elterjeszthetők, ha az állitólag közönyös publikumnak célravezető eszközökkel a helyébe hozzuk a könyveket. A kiadók éppen ezért egy életrevaló, erélyes és ügybuzgó terjesztési apparátushoz voltak kénytelenek folyamodni, mert ilyet a könyvkereskedelem nekik nem nyújtott. Bizonyitsa be ezúttal a könyvkereskedelem, hogy ezt a feladatot magára tudja vállalni és akkor mindazok a panaszok önmaguktól meg fognak szünni. Ennek a különleges propagandának nem volt sikere, amint nem is lehetett, az a hátránya azonban megvolt, hogy bizonyos városokat és vidékeket teljesen kikapcsolt a terjesztési akcióból, az arra hivatottak közül többen elkedvetlenedtek és ezt azután a munka sikere sinylette meg.
A “Nagy Képes Világtörténet”, mely 15.000 példányra volt kalkulálva, csak mintegy 6–7000 példányban kelt el. Ebből a példányszámból saját terjesztő osztályunk majdnem 4000-et helyezett el. A nyolcadik kötettől kezdve leszállitottuk a példányszám nyomtatását 8000 példányra, ami az ilyen munkáknál magában álló jelenség volt.
Lehet, hogy a munka kelendőségét egyéb körülmények is befolyásolták, de meggyőződésem szerint főként a terjesztés körül elkövetett hibáink okozták a passziv eredményt.
Egyébként talán jó, hogy igy volt, mert hiszen csak most a világháború során tünt ki a valóság, hogy minő szerepet töltött be Magyarország a világ történelmében. Csak most tünt ki, hogy mennyi ellensége, rosszakarója, mennyi károkozója volt. Csak most tünt ki, hogy jó szomszédai rossz szomszédai voltak, hogy az a kapcsolat, amelyet velük fenntartott, vesztére szolgált, hogy politikájára, nemzetközi missziójára nézve félrevezették, hogy jóhiszemüségében megcsalták.
A “Nagy Képes Világtörténet” nem teljes munka. Annak utolsó, befejező köteteit még ezután kell megirni. Ezek fogják betetőzni ezt a munkát és hiszem, hogy a magyar közönség csak ezután fogja igazán méltányolni ezt a neki szánt és kiegészitő kötetei által olyannyira aktuálissá válandó munkát, mert nagy megpróbáltatásaiból azt a tapasztalatot meritette, hogy a nemzet életét, fejlődését és fennmaradását mennyire befolyásolja a világtörténelmi kapcsolat.

XXIV. 
BÁRÓ EÖTVÖS JÓZSEF
Van bizonyos körforgás a dolgokban. A trónörökös könyvét azért bizták ránk, mert Jókai ragaszkodott ehhez, azután a Jókai-jubileumot elnöki minőségében Eötvös Lóránd báró vezette; akkori érintkezésünk folyománya volt, hogy most viszont ő ragaszkodott ahhoz, hogy édesatyja munkáinak összkiadását mi intézzük, ezzel összekötött terveit mi hajtsuk végre.
Ruskin-nak, a nagy angol szociológusnak egy könyvében – melyet talán még lehetséges lesz magyar nyelven is kiadni – azt olvastam valamikor, hogy senkinek sem kell oly kényesnek lennie a becsületére, mint a kereskedőnek, az üzletembernek, senkinek sem kell oly féltékenyen őrködnie a maga reputációja felett – mert senkinek sem fizeti ki magát annyira az, ha becsületes és ha az emberek nem csalódnak benne, mint az üzletembernek.
Angol viszonyok között Ruskin-nak bizonyára igaza van – a mi magyar viszonyaink között én ezt az igazságot alig tapasztaltam. Egész pályámon talán a fentemlitett két eset az egyedüli, melyben elismerés nyilatkozik a természetes kötelességteljesitésért.
Engem különben sohasem vezérelt ez az angol szempont, mely teljesen megfelel az angol erkölcsi felfogásnak, hogy a jó megtermi a gyümölcsét – hanem inkább az, hogy az embernek törekednie kell a jobbak elismerésére, mert ez bizonyos foku kielégülést okoz. Édesatyám, a kiváló Goethe-ismerő, már kora fiatalságomban sokszor ismételte előttem Goethe-nek ezt a mondását:
“Und wer den Besten seiner Zeit genug gethan,
Der hat gelebt für alle Zeiten.”
Életem legszebb emlékei, legértékesebb eredményei közé sorolom, hogy korunk e két igazán legjobbjának elismerését velük együtt véghezvitt dolgok lebonyolitásában sikerült kivivnom.
*
Báró Eötvös Loránd bizonyára már régebben foglalkozott azzal a gondolattal, hogy édesatyja munkáit egy különleges céllal kapcsolatba hozva fogja kiadatni. Lehet, hogy a Jókai nemzeti diszkiadása adta meg az impulzust hozzá. Amikor velem legelőször beszélt erről az ügyről, teljesen kiforrott tervvel állottam szemben.
1898 május havában közölte velem azt a szándékát, hogy néhai édesatyja munkáit, mihelyt azok felszabadulnak a jelenlegi kiadó rendelkezési joga alól, teljes és egyöntetü szép kiadásban szeretné közrebocsátani, még pedig akként, hogy ő és családja teljesen lemondván minden jövedelemről, tiszteletdijról, részesedésről – a kiadás egész jövedelmét a Magyarországi Tanitók Házá-nak engedné át. Minthogy meg van győződve arról, hogy csak gondos kiadói kezelés és megfelelő propaganda mellett vihető sikerre az ő szándéka; minthogy közös munkánkra visszaemlékezve, hiszi, hogy szivesen leszek segitségére céljai elérésében, arra kér, foglalkozzam ezzel a dologgal és beszéljük meg együtt, mik lesznek a teendők.
Én természetesen egy pillanatnyi gondolkodás nélkül örömest késznek nyilatkoztam megtisztelő felhivása folytán minden erőmmel az ügynek szolgálatába állni és most azután elkövetkeztek azok a kellemes konferenciák, amelyek során az ügynek összes részleteit meghánytuk-vetettük. Báró Eötvös könyvtári szobájában folytak le ezek a tanácskozások, ahol én hetenként többször a kora reggeli órákban megjelentem, mert ilyenkor ért rá legjobban.
A sok kérdés között a legfontosabb és a legsürgősebb volt az eddigi kiadások ügye és az eddigi kiadóval, Ráth Mór-ral való lebonyolitás. Mig ez valamely formában meg nem történt, jóformán semmihez sem lehetett hozzáfogni.
Ugy vettem észre, hogy báró Eötvös, aki különben senkiről sem szokott rosszalólag nyilatkozni, Ráth Mór-ra haragudott, azért, mert a szerződéskötés idején, tiz vagy husz évvel azelőtt, ő vállalkozott Eötvös József összes műveinek kiadására és ennek a kötelezettségének nem felelt meg. Kiadta a szépirodalmi főműveket és a beszédeket – az előbbieket az évek során ujabb kiadásokban is, – de a politikai essayk kiadását évről-évre halasztotta, azután végképp elejtette. Báró Eötvös Loránd éppen arra alapitotta azt a reményét, hogy sikerül a munkákat felszabaditani, bárminő előjogokat biztositson is a szerződés Ráth-nak – hogy Ráth nem teljesitette ama szerződés feltételeit.
Benkő Kálmán volt báró Eötvös jogi tanácsadója ebben az ügyben és az ő tanácsára irt azután levelet Ráth Mór-nak ebben az értelemben, szorgalmazván a szerződés végleges felbontását. Azután elutazott rendes nyaralóhelyére, Schluderbachba, Déltirolba és a további teendőket őszre halasztotta.
Sürgős a dolog már azért sem volt, mert a Ráth Mór-tól való békés megválás esetén sem lehetett volna előbb hozzáfogni a kiadáshoz, mint amikor a neki biztositott exploitálási idő lejár, azaz 1900 elején.
Ősszel tehát újra felvettük a megbeszélések fonalát és miután mindent alaposan letárgyaltunk, arra kért báró Eötvös Loránd, készitsek az egészről egy mindent felölelő expozét a saját legjobb meggyőződésem szerint.
Ezt az expozét elkészitettem. Ki volt fejtve benne, hogy báró Eötvös Loránd az édesapja összes irodalmi műveit magában foglaló összkiadást olyképen akarja közrebocsátani, hogy a kiadásnak az irói tulajdonjogi értékesitéséből keletkező jövedelem az Országos Tanitói Egyesület Eötvös-alapja javára gyümölcsözzék és mozditsa elő ennek az alapnak nemzeti és humanitárius céljait. A gyakorlati keresztülvitel tekintetében megállapitottam, minő intézkedések szükségesek az irói tulajdonjognak az Eötvös-alapra örök időkre való átruházása miatt. Mit kell tenni, hogy az Eötvös-alap minden anyagi kockázattól mentesittessék, minő módozat kinálkozik legcélszerübbnek arra, hogy a lehető legnagyobb anyagi eredmény éressék el. Ki volt fejtve, mi legyen a kiadóvállalattal kötendő szerződésnek tartalma, mi legyen az Eötvös-alap feladata a munka propagandája szempontjából, minő legyen báró Eötvös-nek ingerenciája a szerkesztő személyének kijelölésére s utbaigazitásokkal és utmutatásokkal való ellátására, minő legyen maga a tervbe vett összkiadás és az esetleg később következő egyes kiadások. Részletesen kiterjeszkedtem az elszámolási módozatokra az alappal és a nyilvánossággal szemben. Megjelöltem báró Eötvös József életrajza megirásának a dolgát és mindazokat az egyébként fontos részleteket, amelyek egy ily irodalmi vállalkozás meginditásánál figyelembe jönnek.
Báró Eötvös Loránd előterjesztésemet teljes mértékben helyeselvén, ennek alapján lépett érintkezésbe a Tanitók Házának akkori vezetőségével. A vezetőség élén egy igen kiváló és derék férfiu állott, Péterffy Sándor, “a magyar tanitók atyja” – ezt a cimet adták neki már életében pályatársai. Az Eötvös-alapot 1875-ben azért alapitotta meg a néptanitói kar, hogy Eötvös József szellemében megfeleljen azoknak a magasabbrendü nevelési feladatoknak, amelyek teljesitésére saját fiaikkal szemben elsősorban a néptanitók hivatottak. Főrendeltetése az volt, hogy a tanitóknak szellemi tehetségekkel megáldott fiait főiskolai oktatásban lehessen részesiteni; hogy e célból az Eötvös-alap házában vagy házaiban lehetőleg ingyenes ellátáshoz jussanak. Ezt a nemes célú intézményt akarta báró Eötvös Loránd fejedelmi adományával céljaiban megerősiteni. Ennek az adománynak átvételére, az egész ügynek vitelére képzelni sem lehetett hivatottabb egyéniséget, mint volt a Péterffy Sándoré.
Egyesületi ténykedésről és nagy felelősségről volt szó, ennek folytán természetesen nem volt kikerülhető a gyakori ülésezés ebben az ügyben.
Az Eötvös-alap mindenekelőtt egy kisebb bizottságot küldött ki. Ez a bizottság volt hivatva a báró Eötvös Loránd részére készült expozéban foglaltak szerint mindent véglegesiteni, a szükséges szerződéseket megkötni, a további teendőket megalapozni. Érdekes tünet, hogy a velünk kötendő szerződés minden pontjára nézve elfogadták az expozéba foglaltakat, szinte szó szerint átvették annak szövegét, csak egy ponton merültek fel a legkülönbözőbb kivánságok és inditványok, t. i. abban, hogy mi történjék a munkákkal, a kiadásokkal, ha az Eötvös-alap és a kiadótársulat között valami kollizió állna be, vagy a kiadótársulat nem teljesitené magára vállalt kötelességeit. Ezen a ponton a bizottságnak minden tagja uj és uj módositásokkal állott elő. Ránk azt a benyomást tette ez, hogy ezek az igen derék és lelkes férfiak, nagyobbrészt kitünő tankönyvek irói, tankönyvkiadványaik révén több izben összeütközésekbe kerülhettek a kiadókkal, azért oly elővigyázatosak és előrelátók egy hosszu időre tervezett szerződésnek megfogalmazásánál.
Mi mindezekre a pontozatokra egyáltalában nem tettünk megjegyzést tárgyalásaink során. De mivel sok inditvány merült fel, azt proponáltam, terjesszük mind báró Eötvös Loránd elé, ő válassza ki a legmegfelelőbbet, amit mi azután mint szerződő fél elfogadunk. Inditványomat melegen pártolta a kitünő György Aladár, aki nagy szeretettel és csodálatos eréllyel járt el ebben, ugy, mint minden más kulturális ügyben is. Eötvös Loránd, amint átnézte az összes alternativ propoziciókat, egy nagy kék ceruzával áthuzta mind, mondván, hogy ilyen kautélákra a mi vállalatunkkal szemben szükség egyáltalában nincs. Senkisem örült jobban ennek, mint a derék Péterffy Sándor, akit társainak tulbuzgósága nem éppen kellemesen érintett.
A végrehajtó bizottság lelkesedéssel indult neki a propagativ munkának. Megszervezte a nagy bizottságot és annak elnökeiül felkérte Wlassics Gyulá-t, Jókai Mór-t és Beöthy Zsolt-ot. Jókai Mór kijelentette, hogy nem akar ezuttal csak pictus masculus lenni, tényleges részt akar venni a munkában, legfőképen pedig magának kéri a közönséghez intézendő felhivásnak a megszerkesztését. Jókai Mór viszonozni akarta Eötvös Loránd-nak, amit az az ő jubileuma alkalmával érette tett.
Az a nagy bizottság, amelyet a tanitók összeállitottak, gondos és lelkiismeretes munka eredménye volt. Nem találomra nyomatták oda azokat a neveket, mert minden egyes tagját ennek a bizottságnak szóban vagy irásban felkérték, hogy vegyen részt az Eötvös-alapnak ebben a nagy munkájában. Érdekes az a lelkesedés, amely abban a számos levélben megnyilatkozik, amely az Eötvös-alaphoz ezektől a bizottsági tagoktól eljutott.
Nagy előkészületek után végre 1899 november 13-án volt megtartható a nagy bizottság alakuló gyülése, Jókai Mór elnöklete alatt. Jókai gyönyörü beszédben vezette be az akciót.
“Az a nagy szellem – mondotta – ki életében annyit tett a hazai közmüvelődés legérdemesebb és legszegényebb osztályának emelésére, még holta után is áldást hint kegyeltjeire. Báró Eötvös József halott keze kinyul a koporsóból, hogy a népnevelés bajnokait gyámolitsa: hát a mi élő kezeink nem segitenek-e neki ez áldott munkájában? Meg vagyok felőle győződve, hogy egy ily illusztris társaság buzgó közremüködése mellett teljes sikerre jut az elénk kitüzött kettős cél: legnagyobb irónk szellemének monumentális megörökitése és legérdemesebb tanitó osztályunk sorsának enyhitése.”
Az Eötvös-alap vezetősége megtett mindent, amit tehetett az ügy érdekében. A tanitói és tanári egyesületeket felhivta, hogy tartsanak Eötvösről felolvasásokat, a pedagógiai és vidéki napilapokban elhelyeztetett Eötvös-t ismertető cikkeket, az irodalmai társaságokat felkérte, hogy foglalkozzanak Eötvössel, a társadalom különböző rétegeit belevonta a mozgalomba és minden módon törekedett azt sikerre vinni. A propaganda, a szétküldött nyomtatványok száma messze meghaladta a Jókai-akciót.
A legelső publikáció egy 32 oldalas kis füzet volt, ily cim alatt: “Báró Eötvös József a magyar irodalomban.” Ezt az Eötvös-bizottság abból a célból bocsátotta közre, hogy az iskolákban terjesztessék és nagy példányszámban küldte szét az egyes iskolákhoz. Az érdekes füzet magyar irók munkáiból vett idézetekben külön-külön fejezetekben ismerteti Eötvöst, mint embert, mint irót, mint költőt, mint államférfiut, mint szónokot, azután ismerteti Eötvös egyes műveit ugyancsak egykoru irók kritikáiból vett idéztetekben: külön-külön a “Karthausi”, “A falu jegyzője”, “A XIX. század uralkodó eszméi”, “Magyarország 1514-ben”, “Gondolatok” cimü munkáit és egy fejezetben egyéb műveit. Azután jön egy külön fejezet ily cim alatt: “Eötvös és a tanitóság”, Péterffy Sándor-nak egy ismertető cikke, a cikksorozatot bezárja az Eötvös-alap országos tanitói segélyegyesületéről szóló tájékoztató, végül pedig báró Eötvös József összes művei uj kiadásának ismertetése és programmja.
Az eredmény mindezek mellett sem állt arányban a rá forditott nagyszabásu propagativ munkával. Összesen 1300 előfizetés érkezett be, ennyi példányban készülhetett báró Eötvös József összes műveinek ez az emlékkiadása. Ezzel egyidejüleg készült azonban az a másik kiadás, amelynek hivatása volt, hogy a részletfizetési nagyüzem utján jusson el a közönség körébe. Ebből mintegy 3000 példányt helyeztünk el. Természetes, hogy Eötvös József egyes munkái ezenkivül több kiadásban is megjelentek.
*
Az eredmény mérsékelt volta bizonyára a kor irodalmi izlésének változásában találja magyarázatát. Mert Eötvös József műveinek tárgya még akkor nem avult el, amint nem avult el ma sem.
Ezt legjobban fejezte ki legilletékesebb birálója Eötvös regényeinek, Jókai Mór, aki az általa szerkesztett felhivásban Eötvös regényeit igy jellemezte:
“Báró Eötvös Józsefnek minden regénye korszakot jelző fenomenális alkotás volt: “A Karthausi,” “A Falu jegyzője”, a “Magyarország 1514-ben.” Az eszmék gazdagsága, a sziv mély érzelmei elfeledtetik az olvasóval, hogy ezek irányregények; de maga az irány, a kitüzött cél is oly isteni eredetü: a rokonszenv az elnyomott néposztály, a kitaszitott vallásfelekezet iránt; hivatkozás az emberiségre a szabadság, az egyenlőség igazai végett.
És mindez eszméknek a győzelmét megérte, sőt kivivni segitett az államférfi, amiket mint költő odarajzolt az égre, odavarázsolt a délibábra. A Fata Morgana álompalotái kővé váltak: a költő megérte saját apotheózisát a nemzeti átalakulás korszakában.
Azért fokozott érdeküek báró Eötvös József művei most, amidőn azokat mint kivivott győzelmek történeteit olvassuk: költői szépségeik a mai kor teljes világitásában még jobban kitünnek.”
A kiadóbizottság a maga részéről mindenképen igazolni akarta azt a nagyfoku jelentőséget, melyet báró Eötvös József műveinek tulajdonitott. Egy oly kiadást létesitett munkáiból, aminő eddigelé magyar nyelven egyáltalában nem jelent meg. Eltekintve attól, hogy Eötvös József összes munkái első, igazán teljes gyüjteményét adta, gondoskodott arról is, hogy ez a gyüjtemény oly szerkesztésben lásson napvilágot, amely azt a szó szoros értelmében vett igazi kritikai összkiadássá teszi. A bizottság joggal hivatkozhatott arra, hogy ily gondos kritikai kiadásban még nem jelent meg magyar próza-iró.
Báró Eötvös Lórándnak fenn volt tartva, hogy a szerkesztő személyét megválassza. Az ő választása dr. Voinovich Gézára esett egy javaslat alapján, melyet Voinovich az Eötvös-művek szerkesztésére vonatkozólag felszólitásunkra elkészitett.
Ebben a javaslatban kifejtette nézeteit arról, miként kell ily kiadásokat rendezni.
Szerinte irók összes műveinek kiadásánál kétféle eljárást lehet tapasztalni. Az egyik az, midőn a kiadó betühiven közli az első kiadást, a sajtóhibáknak is pontos megtartásával, legfeljebb a jegyzetben javitja ki ezeket. Ilyenek például a “Régi Magyar Könyvtár” kiadásai.
A másik mód az, midőn a kiadó némi jogot ad magának; beiktat egy-egy tollban maradt szót, a verseknél a variánsok közül az itélete szerint legjobbat iktatja be a szövegből, a többit jegyzetekben közli, szóval megteszi azt, de szük korlátok között, amit az iró maga is megtett volna, ha művei uj kiadását maga bocsáthatná közre. Ilyenek Gyulai Pál kiadásai: Vörösmarty, Madách munkái.
Eötvös József munkáinál a két mód összeolvasztása volna a legajánlatosabb. A betühív kiadás nem kivánatos, mert a régi ortográfia nagyon megneheziti az olvasást. Minden egyébben az első kiadáshoz kellene ragaszkodni, mely az iró életében, az ő felügyelete alatt készült, annál is inkább, mert a Ráth-féle későbbi kiadás egyes esetekben némi eltérést mutat az első eredeti kiadástól, egyet-mást röviditve ad vissza. Ezeknél vissza kellene térni az eredetihez.
Az egyes kötetek végén ma már némi kis felvilágositásra volna szükség; néhány sorban el kellene mondani, hány kiadást ért az illető mű, felsorolni forditásait, s közölni Eötvös és barátainak leveleiből azon helyeket, melyek a munkára, annak megirására, Eötvös céljaira, a mű alapeszméjére, alapeszméjének fejlődésére vonatkoznak, ha ilyeneknek nyomára akadhat. Röviden szólva, adni kellene az illető könyv történetét. Ez elsősorban az irodalomtörténetet érdekli ugyan, de nem lehet máshol helye és sehol sem szükségesebb, mint Eötvös kiadásának jegyzeteiben. És lehetséges is oly röviden összefoglalni, hogy a nagy közönségnek se váljék terhére.
A kiadás magában foglalhatná Eötvös összes magyar nyelvü munkáit, az idegen (német) nyelvüekről bővebb tartalmi ösmertetéseket lehetne adni valamely rokontárgyu kötet végén. A kötetek egymásutánjában legtermészetesebb az időrendi sorrend, némi szakcsoportositással párosulva. Igy a “Karthausi” nyitná meg a sort, követnék azt többi regényei, elbeszélései, szinművei, azután következnének a röpiratok, majd az államtudományi munkák, végül a “Gondolatok”, az iró egész pályájának összefoglalásaképen, mert hiszen ezekben egy egész nagy világfelfogás van letéve. Az utolsó kötetben jönnének az életrajz előtt költeményei, mint az iró költői önéletrajza, az életrajznak legfontosabb kiegészitői.
A század legérdekesebb és legértékesebb mémoirejával érne fel, ha levélváltásából egy vagy két kötetnyit össze lehetne gyüjteni, sötét korok történetére vetne nagy fényt és nagy nyereség volna a közönségre, a filozófiára és a történettudományra egyaránt.
Báró Eötvös Loránd Voinovich Gézának itt kivonatosan ismertetett szerkesztői tervét a maga egészében helybenhagyta és Voinovich e tervezet alapján szerkesztette meg a gyüjteményt és tette azt tényleg a magyar irodalom egyik legbecsesebb publikációjává.
A dolog nem volt könnyü. Hosszú idők mulasztásait kellett helyrehozni. Eötvös József-nek könyvalakban megjelent kötetein kivül minden egyebet a muzeumokba dugott és elsárgult folyóiratokból kellett összeböngészni. Igen nagy tájékozottság, nagy irodalmi ismeretek és nagy lelkiismeretesség és szorgalom kell az ily munkához.
Át kellett kutatni a “Társalkodó”-t, az “Athenaeum”-ot, az “Életképek”-et, a “Budapesti Szemlé”-t, a “Koszoru”-t, a “Politikai Hetilap”-ot, a “Pesti Divatlap”-ot, sőt még oly szaklapot is, aminő a “Vadász- és Versenylap”. Ezenfelül pedig, különösen a levelek felkutatása céljából, még a 60-as és 70-es évek napilapjai közül is a “Magyarország”-ot, a “Hon”-t, az “Ellenőr”-t, a “Reform”-ot, a “Fővárosi Lapok”-at. Ki kellett kutatni a kiadatlan munkákat, mert ilyenek is voltak, többek közt a “Kritikusok” cimü vigjáték 1831-ből és a “Götz von Berlichingen” forditása 1830-ból. Külön feladata volt a szerkesztőnek Eötvös politikai cikkeinek összegyüjtése a “Pesti Napló”-ból és a “Politikai Hetilap”-ból, ahol azokat közzétette. Mind ennek az anyagnak mindenekelőtt rendezése és terjedelmének megállapitása volt az első feladat, hogy meg lehessen állapitani az összkiadás kötetszámát és kalkulálni lehessen annak árát.
Eötvös József összkiadása tényleg ezen szempontok szerint van megszerkesztve. Mindenütt helyre van állitva az erősen megrongált hiteles első szöveg, azon változásokkal, melyeket az Eötvös életében megjelent utolsó kiadás bizonyára magától az iró kezétől mutat. A kiadás elrendezése is a programmnak megfelelő.
Mikor közzétettük a könyvkereskedőknek szóló körlevelet és ebben különös nyomatékkal hangoztattuk, hogy ime az első teljes kiadását tesszük közzé báró Eötvös József munkáinak, Ráth Mór, az előbbi kiadás kiadója, ezt magára nézve sérelmesnek tekintette. Ő még akkor nem tudhatta, minő gazdag anyag van birtokunkban. Neheztelését közölte is velünk, mire mi az alábbi levelet intéztük hozzá:
Nagyságos
Ráth Mór urnak
Budapesten.
Őszinte sajnálattal értesülünk arról, hogy Nagyságod az általunk báró Eötvös József összes munkái közrebocsátása tárgyában szétküldött könyvárusi körlevél némely passzusát félreértésből olyképpen magyarázza, mintha annak célja volna a Nagyságod által kibocsátott Eötvös-kiadás kisebbitése és kiváló és megérdemlett hirnévnek örvendő cégének diszkreditálása.
Semmi sem áll távolabb tőlünk, mint az a szándék, melynek sem inditó oka, sem célja, sem haszna nincs és nem is lehet.
Bár azt is lehetne mondanunk, hogy körlevelekben sohasem szokásos a vállalatok kisebbitése, sőt ellenkezőleg az ily fajta üzleti körlevelek tartalmában rejlik, hogy abban a hirdetett vállalatokról minden szépet és jót kiemeljünk, még sem evvel az érvvel óhajtjuk Nagyságodat meggyőzni arról, hogy körlevelünkben éppenséggel semminemü alluzió Nagyságod előbbeni Eötvös-vállalatára nincs. Mert midőn mi azt állitjuk, hogy báró Eötvös József művei eddig teljes egyöntetü és a magyar viszonyokhoz képest jutányos kiadásban nem voltak kaphatók, egyszerüen azon felhivás alapján állunk, melyet az Országos Eötvös-Bizottság, mint a vállalat tulajdonosa tett közzé és azon szerződés alapján, melyet mi, a közrebocsátással megbizott cég, a bizottsággal kötöttünk.
Tudjuk, hogy egy vagy két műve Eötvösnek Nagyságod kiadásában a drága kiadás mellett olcsóbb kiadásban is volt időnként kapható, mint aminő ára az egyöntetüség kedvéért az illető műnek a mi kiadásunkban esetleg lesz. De nem is az van a körlevélben mondva, hogy ezen művek még soha ily jutányos kiadásban nem voltak kaphatók, hanem 3 tényező van egymás mellé állitva és az van mondva benne, hogy teljes kiadásban, egyöntetü kiadásban és viszonyainkhoz képest jutányos kiadásban e művek eddig nem voltak kaphatók. Tehát itt mind a 3 jelzőt egymás mellé állitva, derül ki az, amit mi tiszta igazságnak felismerve közöltünk a körlevélben.
A vállalat közzétett programmjából is kitünik egyébként, hogy annak 20 kötetéből körülbelül 7 kötet lesz olyan, amely eddig egyáltalában a Nagyságod által közrebocsátott gyüjteményes kiadásban nem jelent meg. Ama, tudtunkkal 19 kötetben megjelent kiadás, ha emlékezetünk nem csal és amennyiben a különböző időszakokban megjelent katalógusokból csak hozzávetőleg birjuk kikalkulálni, füzve mintegy 50 forintba kerül. Azon 19 kötetnek megfelelő kötet-szám a mi kiadásunkban 13 kötetet fog kitenni, ezekre eső ár 26 forintot tesz ki. Ha tehát az 50 forintot a 26 forinttal egybevetjük, teljes alapossággal állithatjuk azt, hogy ezen kiadás jutányosabb minden eddig létezett kiadásnál és minthogy ez a kiadás tényleg mint összkiadás jelentkezik, mint ilyen kerül elsősorban forgalomba, nem változtat ezen a tényen semmit sem az, hogy esetleg egyik vagy másik mű a beosztás és az egyöntetüség kedvéért talán a mi kiadásunkban néhány krajcárral drágább leszen, mint a kegyed kiadásában az illető kötetek.
Reméljük, hogy jelen felvilágositó soraink Nagyságodat teljesen meggyőzik afelől, hogy körlevelünk szerkesztésénél éppenséggel nem volt szándékunk Eötvös előbbi kiadásait bármi tekintetben elhomályositani, mert hisz ennek semmi célja és rációja nem lett volna.
Őszintén sajnáljuk, hogy körlevelünk ily gondolatot ébresztett Nagyságodban és különösen sajnáljuk azért, mert azok körében, akik Nagyságod elévülhetetlen és hervadhatatlan kiadói érdemeit mindig a legnagyobb készséggel elismerik és méltányolják, magunknak vindikáljuk az első helyet.
Hisszük, hogy jelen felvilágositó soraink a félreértést eloszlatják és maradunk
kiváló tisztelettel  
Révai Testvérek R.-T.
A valóságban több mint 7 kötettel szaporodott ez a kiadás a Ráth kiadásával szemben. Mert még az őnála megjelent kötetek is, például az “Elbeszélések” kötete is uj anyaggal bővült. Két értékes, eddig kiadatlan elbeszélését találjuk benne Eötvösnek, “A puszta lak” és a “Magyar élet” cimüeket és egy regénytöredéket “A XIX. század bárói” cimmel, melyet főművének szánt. A beszédek között is van több uj. A tanulmányok kötete egészen uj. Az ebben a kötetben foglalt kisebb irodalmi és társadalmi tárgyu cikkek nem jelentek meg azóta, hogy a 40-es évek elején akkori folyóiratokban láttak napvilágot. Ebben a kötetben van egyebek közt a hires Petőfi-birálat, irodalmunkban az első méltányló szó Petőfi-ről. A Ráth-kiadás nem közölte volt a “Reform”-ot, a “Kelet népe és a Pesti Napló” annak idején nagy feltünést keltett röpiratot, mely védelmébe veszi Kossuth-ot Széchenyi heves támadásaival szemben.
Különösen emelik ezeknek a köteteknek értékét azok a jegyzetek, melyek ezeket a munkákat a kor keretébe illesztik bele és megmagyarázzák keletkezésük történetét is.
A nemzetiségi kérdés-ről szóló kötet is először jelenik meg itt, összefoglalván Eötvös-nek a nemzetiségi kérdésről irt összes dolgozatait. A több ívnyi jegyzetekben Eötvös-nek erről a kérdésről irt német nyelvü munkái is bővein ismertetve vannak világos és áttekinthető módon, egyes tárgykörök szerint. Ennek a kötetnek jelentőségét mi sem bizonyitja jobban, mint az, hogy Eötvös József-et ma is a nemzetiségi kérdés legalaposabb ismerőjének tartják és minduntalan hivatkoznak rá. A kisebb politikai cikkek kötete is ebben a kiadásban jelent meg legelőször. A “Gondolatok” kötete is kiegészült a hátrahagyott iratok közt talált anyaggal. Végül egészen uj a leveleket tartalmazó kötet, mely mindazt felöleli, amit egyáltalában meg lehetett találni. Egy magyar munkában teljesen szokatlan név- és tárgy-mutató a levelekhez megkönnyiti az ebben a levélgyüjteményben foglalt gazdag anyagban való tájékozódást. Az egész kiadást méltóan lezárja Eötvös József-nek életrajza a szerkesztő tollából. Ennek az életrajznak megirására báró Eötvös Loránd kivánságára a Magyar Tudományos Akadémia tüzött ki 2000 koronás pályadijat. Ezuttal először nem egy nagy és terjengős munkát kivántak, nem száraz adathalmazt, hanem egy essayt, mely az embernek, irónak és államférfinak és egyuttal egész korának képét nyujtsa azon hatás rajza mellett, melyet Eötvös korától vett és korára és nemzetére gyakorolt.
Mi sem természetesebb, mint hogy a pályadijat a beérkezett három pályamű között az Eötvös-kiadás szerkesztője nyerte meg, valódi essay-szerü dolgozatával. Hiszen ő foglalkozott legbehatóbban Eötvös irodalmi müködésével és személyével és ő hozta felszinre Eötvös rejtett irodalmi kincseit.
A kiadás mindenképen méltó volt báró Eötvös József-hez. Ha az akkori kor nem birta kellő mértékben értékelni e kiadás jelentőségét, talán nem szabad feladni a reményt, hogy az ujabb nemzedék, amely ujra szemben áll azokkal a problémákkal, amelyekkel Eötvös József foglalkozott, ujra szemben áll a vallásfelekezeti kérdéssel, a nemzetiségi kérdéssel, az állam fennmaradásának kérdésével, a változott viszonyok között uj művelődési, iskoláztatási és uj társadalmi kérdésekkel – vissza fog térni Eötvös József-hez. És vissza fog térni különösen az a nép, amely felszabadulását, emberi és hazafiui jogainak megadását e mű hatásának köszönheti a multban és fogja köszönni a jövőben.
Talán meg fog valósulni Jókai-nak az a mondása: “Amely háznak a mestergerendáján báró Eötvös József könyve ott fog állni, arra a házra áldás száll az égből.”

XXV. 
EÖTVÖS KÁROLY
Kiadói szemmel nézve, nem képzelhető érdekesebb dolog, mint Eötvös Károly beilleszkedése az irodalomba. Egy ember, aki majdnem 60 esztendős, amikor első könyvét közzéteszi, aki addig egy páratlan szép és gazdag pályát futott be, mint szónok, mint politikus, mint ügyvéd, sőt mint iró is. Mert benne élt a köztudatban, hogy Eötvös Károly fényes tollu irója a magyarságnak, csakhogy még nem irta meg azokat a könyveket, amelyek benne élnek. De elbeszélte páratlan zamatu magyarsággal, ragyogó stilusban, elmondotta tartalmukat itt is, ott is, barátai, hivei, bámulói körében. Benne élt a nemzetben ez a tudat, és ezért nem csudálkozott senki sem azon, amikor egyszerre csak 1900 október 15-én a magyar irodalomnak egy nagy eseményét jelentettük: Eötvös Károly szépirodalmi és korjelző munkái egy egész sorozatának megjelenését.
Talán két esztendővel ez előtt a terminus előtt kezdte Eötvös Károly az “Egyetértés” tárcájában közzétenni gróf Károlyi Gábor feljegyzéseit. Senki sem tudta biztosan, hogy ki ezeknek a szerzője, Eötvös Károly-e, vagy Károlyi Gábor. Károlyi irta-e és bizta rá közzétételüket Eötvös-re, vagy Károlyi jegyzetei alapján Eötvös-nek önálló iratai-e ezek? A kapcsolatot nem lehetett megállapitani. Az “Egyetértés” szerkesztősége is szándékosan homályban hagyta e kérdés felől azokat, akik felvilágositásért hozzáfordultak. Eötvös is titokzatosan mosolygott, ha ez a kérdés szóba került. Különben is egészen apró mémoire-nak szánta Eötvös a Károlyi Gábor feljegyzéseit. Inkább politikai tendenciával fogott hozzá, semmint azért, hogy irodalmi munkát alkosson. Munka közben nőtt korrajzzá ez a mű, a magyar irodalom egyik legérdekesebb mémoire-munkája. Persze elejétől végig teljesen Eötvös Károly munkája ez, melyből gróf Károlyi Gábor soha egy sort sem irt meg. Jegyzeteket sem hagyott hátra, önéletrajz sem maradt utána, tisztán emlékezetből irta meg Eötvös Károly az egész munkát ugy, ahogy az előttünk van a maga történeti igazságra törekvő regényszerüségében.
Eötvös Károly-t a politika birta rá, hogy az “Egyetértés” szerkesztésében részt vegyen, de a Károlyi Gábor följegyzéseinek sikere elfeledtette vele politikai céljait és folytatni akarta tárcaközleményeit, amelyek oly nagy elismerést szereztek neki. Ezért kezdte meg “Utazás a Balaton körül” cim alatt azokat a feljegyzéseket, amelyekből azután az ő főműve vált, az a munka, amelyben önmagát multa felül, amelyhez foghatót többé nem irt. E munka irása közben fordultam hozzá azzal, hogy e munkáját is, a Károlyi Gábor-ról szólót is közzé óhajtjuk tenni könyvalakban. Eötvös Károly-t az irodalmi sikerek, amelyeket az “Egyetértés” tárcaközleményei részére termettek, egészen felfrissitették, megfiatalitották; bámulatos kitartással dolgozott abban az időben, nap-nap mellett irt egy-egy tárcaközleményt, rövid hetek alatt irta meg “Balatoni utazás”-át és tele volt uj eszmékkel, uj tervekkel.
Mikor fölkerestem, elmondotta ezeket a terveket, vagy 15 kötetnek cimét, tartalmát sorolta fel előttem, ugy hogy én most már nem a két mű kiadásáról, hanem mindjárt egy gyüjteményes kiadásról beszéltem vele.
A világirodalomban páratlan tünet, hogy egy iró, akinek még soha meg nem jelent egy kötete, egyszerre összegyüjtött munkáinak kiadásával lépjen a közönség elé, és egy kiadó, aki vaktában előlegezi egy 60 esztendős “fiatal tehetségnek” azt a bizalmat, amit egy összkiadás rendezése jelent.
De én meg akartam fogni Eötvös Károly-t azon a ponton, ahol ő megfogható volt; hiuságánál, ambiciójánál, magyar virtuskodásánál. Tudtam, ha valami, hát az fogja őt ösztökélni az irásra, hogy müvei ily különleges módon kerülnek kiadásra, az egész világon ő lesz az első iró, aki egy összkiadásban kezdi meg irói pályafutását.
Számitásom bevált, Eötvös-t fellelkesitette a gondolat, lázba ejtette, megkettőzött szorgalommal dolgozott, szinte egyszerre akarta megirni azokat a köteteket, amelyeknek biztositása lehetővé tette a kiadás meginditását. Mert világos, hogy a vállalkozásba nem foghattunk bele csupán igéretek alapján, szerzői programm alapján, még szerződés alapján sem. Ahhoz, hogy az összkiadást megindithassuk, legalább 6–8 kötet kéziratának kezünkben kellett lenni és kezünkben is volt rövid idő alatt.
És megindultunk vele. Kitünt, hogy Eötvös-nek voltak már régebbi irásai is, amelyekről senki sem tudott, ő maga is megfeledkezett róluk. Voltak elbeszélései elrejtve a “Vasárnapi Ujság” régi évfolyamaiban, amiket csak kissé ki kellett simitani. Volt egy nagyobb munkája: “Aki örökké bujdosott”, amely annak idején észrevétlen maradt, holott pedig Eötvös egész irói erejét mutatta. Voltak mémoire-szerü kisebb dolgozatai, melyeket senki sem vett észre, nem is neki tulajdonitották. Mindez egyszerre érték lett a “Balatoni utazás” által, amely páratlan szenzációt jelentett a magyar irodalomban.
És mindez igazolja, hogy igenis lehet felfedezni irót, aki maga sem tudja, hogy az, és lehet a kellő módon hatni rá, hogy tehetségét ne hagyja parlagon heverni. Eötvös Károly husz évvel azelőtt irt meg egy pár szép munkát, de nem folytatta az irást, mert senki sem ismerte fel az értékét.
Most, hogy a körülmények rábirták, hogy ujra kezébe vegye szépirói tollát, biztatni kellett, hogy azt ki ne ejtse kezéből és ezt a biztatást végeztük el mi. Ha van érdemünk abban, hogy Eötvös Károly néhány kötetével gazdagodott a magyar irodalom, akkor ebben van, semmi másban.
Vajjon mi lett volna Eötvös-ből, az iróból, ha husz évvel előbb kezdi kifejteni irói tevékenységét, vajjon irt volna-e megkomponált regényeket, elbeszéléseket, szinműveket, amikre későbbi években mindig készült, ha az irodalomnak él, ahelyett, hogy politikával emésztette erejét, ki tudná azt megmondani?
Hogy egészen nagy és gazdag irodalmi termelése jóformán kizárólag mémoire-szerü munkákból áll, az annak tulajdonitható nézetem szerint, hogy változatos és gazdag életében oly sok minden történt vele és körülötte, annyi emberrel érintkezett, annyi ügybe volt beavatva, annyi dologban volt benn a politikai és közéletben, hogy akkor, amikor öreg korára irni kezdett, mindenekelőtt az emlékeknek ezt a nagy tömegét kellett papirra vetnie.
Mielőtt munkái megjelentek, levelet irt hozzám Eötvös Károly, amelyben felsorolja mindazoknak a munkáknak a cimeit, amelyeket megirt és közzé akar tenni és még ezenfelül mintegy 18 kötet tervét közölte velem. Megirta mind rövid idő alatt, egynek kivételével, amelynek cime “Nagykőrös határain” lett volna és amelyben az Alföld Duna-Tiszaközi erős, büszke faját akarta volna irodalmunkba bevezetni és idegen nemzetek előtt ismeretessé tenni. Közli velem ezt a jegyzéket azzal az indokolással: “Hiszen a Te szives baráti figyelmed, buzditásod birt rá ennek kiadására.”
Az első mű, amelyet közzétettünk, az “Utazás a Balaton körül” volt.
Egy hosszu kiadói pálya végén megállapithatom, hogy Magyarországon könyvnek akkora hatása magára az irodalomra és az irodalom művelőire még nem volt, mint ennek a munkának.
Legkiválóbb esztétikusaink ujabb irodalmunk legkitünőbb termékének mondották Eötvös munkáját, egy őserejü, igazi magyar humoru és zseniális lélek megnyilatkozásának. Ki nem fogytak a dicséretekből, szinte csodálatos egyértelmüséggel hangzottak el a birálók ditirambusai. Megállapitották, hogy ez a mű a nagy magyar irók sorába helyezte Eötvös-t.
Lehet, hogy ha harminc évvel hamarább irja meg és teszi közzé ezt a munkáját, akkor nem megy olyan szenzációszámba, mint most. Lehet, hogy a nagy föltünéshez hozzájárult az, hogy itt valóságos csoda történt. Egy ember, akiről mindenki azt gondolhatta, hogy befejezte pályafutását, elérte a legmagasabb fokot, ami elérhető, azt a közbecsülést, amely zsenijének kijárt, most mintha pályát változtatott volna, s az uj pályán való első lépésével rögtön elérte a tetőfokot.
Eötvös Károly-nak ezzel a munkájával szemben még a sablonos kritika is elhallgatott. A munka nem volt besorozható semmiféle rendszerbe, nem volt az sem regény, sem dráma, sem elbeszélés, sem rajz, nem volt sem bölcselet, sem lélektan, nem volt történet és nem volt utleirás és mégis mindebből volt valami benne és mégis egységesnek hatott a munka és ezért még a sablonos kritika képviselői, a tanárok, sőt azok első sorban kivánták, hogy minél gyorsabban felvétessenek a munkának legszebb részletei az iskolai olvasókönyvekbe. Azt mondották, hogy ez a mű az irásművészetnek olyan magaslatán áll, hogy azt már tulszárnyalni nem lehet.
Amilyen megtisztelő volt mindez a dicséret Eötvös Károly-ra, ép annyira – mondhatni – jóformán káros volt későbbi munkáinak értékelésére nézve. Előre elfogulttá tette a közönséget későbbi munkáival szemben. Hogyha ma végignézzük az ő egész irói müködését, szinte igazoltnak látjuk akkori ditirambikus magasztalását a “Balatoni utazás”-nak, de azt is, hogy még sok értékes munkája van Eötvös Károly-nak ezenkivül is.
Nem minden munkája egyforma értékü, de mindegyik munkája visszatükrözi az ő fényes irói kvalitásait.
*
Mi az, amivel Eötvös Károly egyszerre meghóditotta a közönséget, milyen tulajdonságainak köszönheti a sikereit? Egyik kritikusa, Hevesi Sándor igy jelölte meg ennek okát: “A sok fölösleges iró nyomában végre megjelent az az egy, akire igazán szükségünk volt, hogy eszünkbe jusson ujra az, amit annyian próbáltak velünk elfelejtetni, hogy magyarok vagyunk.”
Ugy látszik, mintha a dekadencia felé hajló korban szükség lett volna valakire, aki erre emlékeztesse a nemzetet és erre senki sem volt alkalmasabb Eötvös Károly-nál. Az ő törhetetlen fajszeretete, hamisitatlan magyarsága, rajongása minden iránt, ami magyar, predesztinálták erre a szerepre.
Történeti rajzai tükrei a magyar nép lelkének, a magyar karakternek. Tökéletes lélektani ábrázolásai a magyar faj minden osztályának, a magyar nemzet minden rétegének. Művészileg tökéletes megérzékeltetése a magyar levegőnek, a magyar tájnak, a magyar flórának, a magyar állatvilágnak, a földnek és az embereknek. Témái kiterjeszkednek a magyarság összes életviszonyaira, azoknak minden apró részletére, minden jellemző vonására. És példátlan sikerének talán van még egy magyarázata, amellyel Baráth Ferenc magyarázta az ő nagy hatását. Ez a kitünő esztétikus nagy tanulmányt irt Eötvös-ről, mint iróról és abban Eötvös nagy egészséges voltában találja jelentőségének magyarázatát. Hivatkozik a nagy angol iróra, Carlyle-ra, aki
“nem győzi eléggé hangoztatni, hogy “áldott az egészséges természet” és azt mondja, hogy “valóban a legnagyobb áldás, ami az embernek a földön juthat, az egészség.” A testé is, de még inkább a léleké. Az az összhangzatos erő és nyugalom, amely minden helyzetben, minden viszonyok közt világosan látja, hogy mit kell cselekednie s azt megteszi minden habozás nélkül; s mindent, amit tesz, cselekszi legjobb tehetsége szerint. Tisztán lát: nem ingadozik, nem kételkedik; s ha szól, szól szive szerint, bátran, szabadon. Eötvös e részben egyike legegészségesebb iróinknak; nagy, erős szivvel és hatalmas értelemmel, amelynek sokfelé csapongó ereje, ötletei szinte zavarba hozzák az olvasót. Őszinte, igaz ember; nem árul zsákban macskát; néha szinte a tulzásig, a tetszelgésig őszinte; de ez is jobb, mint az ellenkezője. És egész ember, ami nagy szó; a fél, a negyed és nyolcadrész emberek mai korában megbecsülhetetlen kincs. Felemelni bennünket nem igen törekszik, csak kivételesen; rendesen inkább levon maga mellé, a gyakorlati élet szinvonalára és ott jókedvüen élcel, magyaráz, oktat, humorizál, mint egy sokat tapasztalt, sokat tudó vezető, akinek társaságában jól érezzük magunkat. De van két húrja, amelyen nagy hatással tud játszani. Az egyik a hazaszeretet: ennek a földnek, ennek a fajnak s közös történetünknek erős, meleg szeretése; a másik a kálvinista vallásos érzés, mely a zsoltárok éneklésével ajkán, nyugodtan, rendületlenül néz szembe élettel és halállal. Mikor e két érzés valamelyike megkapja szivét, akkor a fenségesig emelkedik s minket is magával ragad. Könyvének leggyönyörübb lapjai ez érzések termékei.”
Ugyancsak ő állapitja meg Eötvös-ről azt az ideális vonást, amely megnyilatkozik a “hősök” tiszteletében. A nagyoknak, a derekaknak, a nálunknál jobbaknak tiszteletében. Ahogy Deák-ról, ahogy Vörösmarty-ról, ahogy Jókai-ról ir, az mutatja, hogy ezt az érzést, a nagyoknak tiszteletét milyen nagyra tartja. Ez szinte még gyermekkorában beleplántált érzéseinek legerősebbike.
A “hősök” tisztelete is a magyarság kiválóságáról való felfogásával párosul benne. Mikor egy izben Blaháné-ról nyilatkozik, azt irja róla: “Csak ő a valóság és az igazság, a magyarság és a szépség.” És Jókai-ról megemlékezvén, betekintést enged ebbe az érzésébe:
“Határtalanul szerettem a nagy költőt gyerekkorom óta. Ha együtt voltunk: soha szemem róla le nem vettem, egyetlen szavát, egyetlen mozdulatát megfigyelni el nem mulasztottam. Se Deákot, se Kossuthot soha nagyobb figyelemmel nem kisértem, mint őt. Abból a nemzedékből, melyet néhány szereplőjében én is ismertem, e három férfiu emelkedett ki a csillagok magasságáig. Tudom, hogy sokan nem igy vélekednek. De akik nem igy vélekednek: azok magyar érzését nem is becsülöm ám valami magas értékünek.”
A magyarság!
Ebben nyilatkozik meg Eötvös-nek legerősebb jellemvonása. Minden izében, eszejárásában, egész életfelfogásában egészen és erősen magyar. Nemzedékének legerősebb magyarja: gondolkodása, tudása, műveltsége, észjárása, humora és stilusa mind a legtisztább magyarság.
Különösen stilusa, prózája, ragyogó nyelvművészete.
Ez hóditotta meg részére első percben a mesterségbeli embereket. Lefegyverezte legelső sorban a skolasztikus kritikusokat. Ennek köszönhette, hogy vele szemben a legkisebb féltékenység, a legcsekélyebb irigység sem nyilatkozott meg azok részéről, akik egy ujabb irónak ily diadalmas bevonulását az irodalomba más viszonyok között talán nem nézték volna oly jó szemmel. Mindenki elismerte és ebben nem volt eltérés, hogy magyarul szebben, zamatosabban, zengzetesebben, tisztábban irni nem lehet, mint Eötvös Károly irt. Hogy a törzsökös magyar észjárást, a logikus, tiszta magyar gondolkodást, az érthető, világos, magyar beszédet semmiféle irásfajta nem fejezi ki oly művészi tökéletességgel, mint az Eötvös Károly prózája.
A nyelvtudományi folyóiratok vetélkedtek Eötvös stilusának és nyelvezetének méltatásában s legkényesebb és legkövetelőbb akkori irónk, Tóth Béla az Eötvös prózáját mondotta a legjobbnak, amink van.
Tóth Bélá-nak különben az Eötvös sikere nagy elégtétel is volt, mert mielőtt még Eötvösnek egy munkája megjelent volna, 1899-ben egy tanulmányt irt “Vers és próza” cim alatt a “Pesti Hirlap”-ban. Ebben a tanulmányában fájdalmasan állapitja meg, hogy a mi jelenünket a hanyatlás korszakának fogják nevezni a jövőben és felkiált:
“Egy emberünk van, aki a magyar prózairás művészetének megalkotója lehet vala, ha fényes tehetségét nem pazarolja annyi felé, szinte azt kell mondanom: iránytalanul. Ha az az ember, akiről beszélek, Eötvös Károly, dicső tehetségének egy részét olyan tanulmányokra forditja, amilyenekre forditotta Arany János a magáét, azt mondom: ő alkotja vala meg a jelen század magyar prózáját, amely kihat a jövendőben is, mert az az örökkévaló néplélekből való művészet. Irása még igy is tanulmánya, sőt példája lesz az utánunk következőknek, mert kétségenkivül a legjobb, ami ettől a kortól tellett.”
Irta ezeket Tóth Béla jóval a “Balatoni utazás” megjelenése előtt és mikor azután rendre jöttek az Eötvös Károly könyvei, akkor azt irta egy alkalommal, amidőn a magyar nyelv uj tudományos szótáráról volt szó, hogy Eötvös Károly-nak minden irása forrás nekünk:
“ezek egy nagy magyar, túl a dunai, kálvinista, rusztikus művész alkotásai; határkövek a magyar prozológia történetében, egyszóval adatok. És nem jó munkása a nyelvnek az, aki azt mondja, hogy ez az anyag mellőzhető, akkora benne a törvényszerüség és az ihlettel teljes művészet.”
Ehhez fogható elégtétele Tóth Bélá-nak talán nem volt életében.
*
Ezek voltak Eötvös Károly hirtelen támadt irói népszerüségének objektiv indokai, de voltak annak szubjektiv indokai is.
Egy irót, hogy a közönség észrevegye, méltányolja, kegyeibe fogadja, adminisztrálni kell. Eötvös Károly-nál, mikor iróvá lett, ez már teljesen felesleges volt, mert Eötvös már akkor az ország egyik legnépszerübb embere volt. Tudták róla, hogy talán a legnagyobb szónok, mindenesetre a leghiresebb ügyvéd, ragyogó tollu publicista, egyik leghatalmasabb eszü embere ennek az országnak, egyik legnagyobb stilü férfia ennek a kornak.
Voltak barátai, voltak ellenségei, része volt a legnagyobb népszerüségben, a legmélyebb gyülöletben, hőse és központja volt egy világraszóló nagy ügynek, szóval igaz nagy alakja volt már akkor ennek az országnak. Kevés embernek volt annyi bámulója és tisztelője, kevésnek volt annyi ellensége, mint Eötvös Károly-nak. Mozgalmas politikai pályája során mindig az előtérben állott. Néha mellette volt az egész ország minden rokonszenve, azután ellene fordult egy időre az egész közvélemény.
Nevét ismerte minden ember Magyarországon, de legfőképen az egész magyar intelligencia. És ezért soha sem volt kiadónak könnyebb dolga irójával, mint nekünk Eötvös Károly-lyal. Jóformán nem is kellett propagálni, nem kellett lanszirozni, önmagától következett be a mise en scčne. Evvel a kiadónak alig volt dolga, de annál több dolga volt azután egyébbel, azzal, hogy a közzétett programm pontos megtartását biztositsa. Ez kiadói becsület dolga volt.
Eötvös Károly hivatásában, foglalkozásában, munkabeosztásában is közismerten tipikus magyar szokásokat elevenitett meg. Ha kellett, sokat dolgozott, sokat birt el, igen nagy munkateljesitményekre volt képes. De rendesen lusta volt, csevegéssel, adomázással, kedves társalgással töltötte idejét.
Ilyen természetü ember igéretében bizni, és ebben bizva ily nagy programmal a közönség elé lépni – veszedelmes. Hiszen igaz, hogy az első kötetek nagy sikere után csodálatos szorgalommal vetette rá magát az irásra, elhanyagolta irodáját, el a politikát, el a saját gazdasági ügyeit, teljesen az irodalomnak élt, de amennyire a hangulatok embere volt, attól kellett tartani, hogy ez a nagy szorgalom nem tart örökké.
Az a nagy felbuzdulás, amely Eötvös-t ebben az időben irásra sarkalta, egyben ráutalt arra az eszközre, amellyel őt állandóan munkára lehet serkenteni. Sem anyagi, sem egyéb szempontok arra nem voltak alkalmasak, csak egyetlen egyben lehetett bizni: nagy hiuságában. Mert Eötvös Károly még hiúbb volt, mint aminők a nagy irók rendesen lenni szoktak. Csodálatos az, hogy mennyi dicséretet birt el. Szinte szüksége volt rá, hogy dicsérjék, hogy beszéljenek róla, hogy elismerjék. Ez volt az ő éltető eleme, az ő buzditója, az ő ösztönzője. Tudta, hogy milyen nagy iró ő, mégis ujra hallani akarta azoktól, akikkel érintkezett, olvasni akarta azokból az irásokból, amelyek róla szóltak.
És ez jó volt igy, mert ennek köszönhetjük, hogy nemcsak az első programmot tarthattuk meg, hanem a másodikat is, nemcsak 12 kötetet adhattunk ki, hanem még másik 12-őt is.
Ha a “vajda”, ahogy őt szükebb baráti körben neveztük, ellankadt, gondoskodni kellett valami cikkről, vagy ünneplésről, mely őt uj munkára serkenti. Milyen jó volt, hogy akkor erre a célra rendelkezésre állott az “Egyetértés.”
Eötvös Károly-nak nem tünt föl, hogy egyszer csak minden külső ok nélkül egy-egy ismertető tanulmány jelenik meg róla. Ő nem csodálkozott ezen, természetesnek találta. Szükebb köre tudta, hogy ennek mi a célja.
Egyéb ünneplések is hozzájárultak ahhoz, hogy megmozgassák a vajdát, hogy kezébe adják a tollat. Hol egy-egy társaskör rendezett ünnepélyt, hol maga a szerkesztőség, hol a Petőfi-Társaság. Ilyenkor rendesen Eötvös Károly volt az ünneplés központja, a tósztok célpontja, a ditirambok tárgya. Egy-egy ily ünneplés felvillanyozta és megint biztosan lehetett egy-két kötet elkészülésére számitani, persze csak folytatásokban, mert Eötvös Károly minden művét tárcafolytatásokban irta meg. Ha nem igy jelentek volna meg irásai, bizonyára sohasem iródnak meg. Mert szüksége volt neki arra is, hogy az ő meghitt köre, Abbázia-beli társasága esténkint szóvá tegye a reggeli lapokban megjelent folytatást, hol az volt az aznapi beszélgetés tárgya. Ilyenkor azután tovább szőtte a témát, mesélt és mesélt róla annyit, hogy akár tiz tárca is tellett volna belőle és akkor azután a legközelebbi napokban biztositva voltak a folytatások.
Mikor első szerződésünk létrejött vele, kiadói szempontokból azt kötöttük ki, hogy a tiszaeszlári perről szóló munkáját nem folytatásokban irja meg, illetve nem teszi közzé a lapban. Ennek könyvalakban kellett volna csak megjelennie és több nyelven egyszerre, ami csak igy volt biztositható. A lapközlésről való lemondásért a rendesnél sokkal nagyobb honorárium illette volna meg Eötvöst és azonfelül az idegen nyelvü kiadások tiszteletdija is.
Ezt a pontját szerződésünknek nem birtuk végrehajtani. Eötvös sehogy sem fogott hozzá a munkához, minden biztatás hiábavaló volt, mindig igért és sohasem teljesitette igéretét. A végén azután magunk voltunk kénytelenek őt felkérni a szerződés idevágó pontjának megváltoztatására, magunk kértük arra, hogy irja meg csak folytatásokban és tegye közzé az “Egyetértés”-ben a munkát. Akkor azután hozzá is fogott és csodálatra méltó szorgalommal, gyors egymásutánban irta meg 60 ives művét.
Iróknál egyébként gyakori dolog az, hogy csak bizonyos külső kényszer alatt szánják rá magukat arra, hogy egy munkához hozzáfogjanak és azt rendszeresen folytassák. A kiadóval szemben vállalt obligót sokan nem tekintik olyannak – de a közönséggel szemben vállalt kötelezettség erkölcsi kényszere alól kevesen tudják magukat kivonni. A legnagyobb ur a “Folytatása következik.” Ez az a valóságos kategorikus imperativus, amely nélkül sok munka megiratlan maradt volna.
Ez különben egyebütt sincs máskép. A “Temps” hirneves szerkesztője, Adrien Hebrard rábirta volt Anatole France-t, hogy bizonyos meghatározott napokon ismertesse a francia irodalmi eseményeket a “Temps” megfelelő rovatában. Mikor azután France a “Temps”-ben közölt tanulmányainak javát kötetben kiadta – e felette értékes essay-gyüjteményt Hebrard-nak ajánlotta és a kötet elé irt klasszikus szépségü előszóban ezt a következőkkel indokolja:
“Engedje meg, hogy ezt a könyvet Önnek ajánljam; tartozom vele Önnek, mert Ön nélkül ez a könyv nem lenne. Azt hiszem, Önnek valami talizmánja van. Ön azt teszi, amit akar. Belőlem rendszeres és periodikus irót csinált. Ön győzedelmeskedett az én tunyaságom felett... Hogy engem termékennyé tett, biztositom róla, ez valóban csodálatos. Még az én kitünő Calmann-Lévy barátomnak sem sikerült hat év alatt velem egyetlenegy könyvet megiratni...”
*
Érdekesen jellemzi Eötvös Károly hiuságában gyökeredző ambicióját Herman Ottó egy adaléka. Valamikor a hetvenes évek végen a “Vasárnapi Ujság” szerkesztőségében és a Holzwarth nagy asztala körül nagy és heves szóharcok folytak Eötvös Károly és Herman Ottó között. Valamelyik ilyen összecsapásnál Eötvös minden argumentumából kifogyván, végre nagy haragjában odaszól Herman Ottó-nak, hogy tudja meg, hogy nevénél és hajánál fogva sohasem lesz döntő szava a nemzet közügyében. Herman Ottó azt felelte: “Én megengedem ugyan, hogy hajamnál és nevemnél fogva nem lesz döntő szavam a nemzet közügyében; de ha ma meghalok, életemnek már nyoma marad a magyar tudományban. Neked pedig semmi nyomod nem marad, mert nem irtál könyvet.”
“Majd megmutatom én neked az én nyomomat,” – ez volt akkor Eötvös utolsó szava ebben a vitában.
Sok év mulva azután egy szép napon beállitott Eötvös Károly Herman Ottóhoz. A legénye letett az asztalra 20 ékes kötésü könyvet, a vajda pedig igy szólt:
“No, Ottó, itt hozom a nyomokat. Ebben a 20 könyvben sok olyan rész van, amit hiába keresnél a világirodalomban; azután mindvégig magyar irás... Nem az a nyavalyás fajta, mint az Akadémiáé, amelynek nyelve a magyarhoz hasonló ugyan, de nem az; ördög tudja, mi fajta!”
Ilyen volt az Eötvös Károly irói hiusága. A Herman Ottó bántalmát nem birta elviselni, egy negyed század mulva beállitott hozzá és prezentálta neki az egész könyvtárt, amelyet megirt, hogy nyoma maradjon a magyar irodalomban.
*
Amióta megkapta az irás láza, mindig azzal foglalkozott, hogy azt a rengeteg sok témát, ami agyában volt, megirhassa könyvben. Mindig uj és uj terveket szőtt. Uj és uj kötet-összeállitásokat közölt velem, egész nyalábszámra vannak előttem ezek a kézirat-összeállitások, amelyeken a meglevőkön kivül mindig uj kötetek cimei szerepelnek. Egy részét ezeknek a terveinek meg is valósitotta. A megjelent 24 köteten kivül még néhány kötetre való kézirattal rendelkezünk, amelyet kedvező időpontban közzé is fogunk tenni. Akkor lesz csak teljes az Eötvös Károly oeuvreje.
Felette érdekes lehet a közönségre nézve, hogy az az iró, aki oly abszolut sikert aratott mindjárt első munkájával és a legnehezebben meghóditható részét a közönségnek, saját irótársait, oly tökéletesen a maga részére hóditotta, minő könyvkereskedői sikert ért el könyveivel. A kérdésre könnyü kielégitő választ adni. Eötvös Károly könyvárusi sikere is, a mi viszonyainkat tekintetbe véve, mondhatni, fenomenális volt.
Munkáinak első sorozatában megjelent kötetei átlag 18–20.000 példányban keltek el. A későbbiek kisebb példányszámban. Eötvös Károly közönsége nagyobb volt más magyar iró közönségénél, annál a rendes közönségnél, amely minden jó magyar könyvet megvesz. Az Eötvös esetében szaporodott ez a közönség azokkal, akik őt speciálisan magyarságáért karolták fel, továbbá a reformátusokkal, akik büszkék voltak rá és a zsidókkal, akik hálájukat akarták vele szemben kifejezésre juttatni.
Bár Eötvös Károly nem azért indult el irónak, hogy ebből pénzkereseti forrást teremtsen magának, viszonyai mégis ugy alakultak, hogy élete utolsó éveiben könyveinek jövedelméből élt.
Igazi magyarnak bizonyul Eötvös Károly abban is, hogy rosszul gazdálkodott. Valósággal eltünt lába alól a föld, a birtok és a ház is. Ügyvédi irodáját elhanyagolta, nagy ügyei megszüntek, jövedelmei elmaradtak, ellenben költségei megmaradtak. Egyszer csak azon vette magát észre, hogy rá van utalva irói jövedelmeire.
Ugy tudom, tisztességes jövedelme volt azoknál a lapoknál is, amelyeknek dolgozott. Könyveinél a legmagasabb tiszteletdij volt megállapitva, amelyet magyar iró addig élvezett. A kötetenkénti fix 3000 koronás honoráriumon felül minden egyes eladott kötet után egy royalty járt neki, amely évenként 6–8–10.000 koronát tett ki.
Egy-két évvel halála előtt azzal a sürgős kéréssel fordult hozzám, hogy a megjelent 24 kötet után őt megillető járulékot váltsuk meg 32.000 koronával és mi akkor nyomatékos kivánságának, viszonyaira való tekintettel, kénytelenek voltunk engedni, bár ilyen egyszeri megváltásnak soha sem voltunk barátai, mert ez mindig ellenkezik az iró érdekeivel.
Amilyen gyorsan felkapta Eötvös Károly-t a magyar közönség, épp olyan hirtelen meg is szünt az iránta való érdeklődés. Az utolsó esztendőkben munkái kimentek a divatból, nem voltak többé kelendők, még akkor sem, amikor a háboru során a közönség eddig nem tapasztalt mértékben kezdte a könyveket vásárolni. Eötvös Károly-t elmellőzte ez az áramlat, ő nem illett bele abba a szellembe, amely a vásárló közönséget irányitotta. Eötvös Károly nem annak a kornak az irója, amelynek eredménye a mai szétzüllesztett, elemeire felbomlott, létében megtámadott, szinte halálra itélt Magyarország.
De meg vagyok győződve róla teljes bizonyossággal, hogy Eötvös Károly-nak megjön még a maga ideje, amikor a magyarságnak is megjön a maga ideje. Talán egészen közel van az az idő, talán már itt is van.
Egy névtelen birálója irja Eötvös Károly-ról, hogy: “Mulattat, gyönyörködtet, olykor oktat is és amellett minden sorából a “Hazádnak rendületlenül” alaphangjai csendülnek felénk.”
Eötvös Károly-ra még nagy szüksége lesz a magyar nemzetnek, el fog jönni az ő kora, munkái népszerübbek lesznek, mint voltak valaha.

XXVI. 
RÁKOSI VIKTOR
Nem tudom, hogy van egyebütt, minálunk az volt a szokás, hogy ha valaki beteg volt, mindenekelőtt arról történjék gondoskodás, hogy ne engedje át magát a szomorkodásnak. Ha már fizikailag beteg az ember, legalább lelkileg ne hagyja el magát.
Mikor én fiatal koromban egyszer huzamosabb ideig fekvő beteg voltam szüleim házánál, édesapám, az a komoly ember, aki olyan nagyon ügyelt gyermekei olvasmányának megválasztására, legnagyobb meglepetésemre Kock Pál néhány regényét hozta oda ágyamhoz, azt mondván, olvassam ezek közül valamelyiket – ez jókedvre fog hangolni.
Nem győztem csodálkozni ezen a nagy tolerancián, de éltem a szabadsággal. Még ma is emlékszem rá, hogy a “La pucelle de Belleville” cimü Kock-regény olvasása közben sokszor hangosan felkacagtam, pedig ez nehezemre esett, mert fájdalommal járt.
Évek multán megint valami betegség miatt a szobához voltam szögezve és akkor a kezembe akadt Rákosi Viktor-nak “Rejtett fészkek” cimü kötete. Hogy melyik humoreszkje volt, arra már nem emlékszem, de azt tudom, hogy a szó szoros értelmében meghempergetett a diványon és oly kedvre hangolt, hogy egészen megfeledkeztem bajomról.
Azóta kezdtem figyelni Rákosi Viktor irói munkásságát és megcsodálni azt a rendszeres nagy termékenységet, amellyel minden héten ugyanazon a helyen megjelent olvasói előtt, ugyanazzal a frisseséggel és jókedvvel.
Évek multán azután, mikor láttam, hogy a közönség szivesen veszi kedvelt iróinak összkiadásait és körülnéztem, hogy az eddigiek után mely magyar irónak a munkái alkalmasak összkiadásba való gyüjtésre és a közönség körében való sikeres terjesztésre, az elsők között Rákosi Viktor-ra gondoltam. Fel is kerestem azonnal és megtettem javaslataimat, amelyek a szerzőt felette meglepték. Meglepték, ámbár Rákosi Viktor az önérzetes irók sorába tartozik, kik a maguk értéke felől tisztában vannak és aki bizonyára gondolt arra, hogy munkái nem fogják a lapok tárcahasábjain, vagy a szórványosan megjelent kötetekben pályájukat befejezni. De mintha korainak tartotta volna ezt, mintha későbbre várta volna csak. Fiatalnak, munkabirónak tudta és érezte magát és bizonyára azt gondolta, hogy java munkáit még csak ezután fogja megirni.
Ennek a gondolatnak megfelelően jött létre azután közöttünk a megállapodás is a gyüjteményes kiadásra nézve. Rendelkezés történt abban nemcsak a meglevő, hanem a később megjelenő munkákról is. Egyébként azoknak az érzelmeknek, amelyeket az összkiadás lehetősége és valósága keltett benne, kifejezést is adott a maga impulziv modorában egy gyönyörü levélben, melyet akkoriban hozzám intézett.
A levél igy szól:
“Kedves Barátom!
Mikor legelőször felszólitottál, hogy álljunk össze és valamennyi munkámat rendezzük egyöntetü kiadásban sajtó alá, ugy éreztem magamat, mint egy birtokos, akinek a dominiumát tagositani készülnek.
Mert hej, sokfelé szétszórva feküsznek irodalmi müködésem parcellái. Sok könyvekben hever, itt is, ott is, különböző kiadóknál; de a legtöbb napi, legfeljebb heti életü ujságokban lappang, melyeket reggel kezébe vesz a nyájas olvasó, s este már vajat takar bele a gondos olvasóné.
S reggel akár a könnyezésig megkacagtattad, akár a megindulás hullámaival söpörted végig a szivét: este kisded alkotásodra borul a halál árnyéka, s a legjobb esetben a befőttes üvegek barátságos sorfalának szolgálsz fejkendőjéül.
Csak később jöttem rá arra a filozófiai álláspontra, hogy hiszen az ujság olyan, mint a nap: este nem hal meg, csak lenyugszik, hogy másnap friss ragyogással keljen fel. S eljön majd az a nap is, melyen az évek hosszu során át az egyes ujságszámokkal lenyugodott és elfelejtett kis munkák is fel fognak kelni, hogy új életet kezdjenek.
És eljött.
Látom kikelni zörgő papiros-sirjukból tizennyolc évi munkásságom termékeit, kezdve a Sturm und Drang korszakától végig a férfikornak ugynevezett legszebb évein egész a mai napig, amikor már ezüstszálak csillámlanak meg a hajamban, s amikor már, ha elgondolkodom, ugy találom, hogy jóformán több barátom van kint a temetőben, mint idebent a városban.
Igaz, hogy jogom is van az öregséghez, mert régen kezdtem, tejfeles száju diák voltam, mikor már különböző szerkesztőségek füstös szobáiban firkálgattam és temérdek éjszakán át virrasztottam, hallgatva a gépek dübörgését.
Nem aludtam, de álmodtam. Az iró különben is olyan isten teremtése, aki keveset alszik, de sokat álmodik.
Nem panaszkodom: sok álmom beteljesedett, egyik legnagyobb, munkáim összkiadása, most valósul meg.
Ez a tizenkét kötet az én szobortalapzatom: ezen lesz szerencsém életnagyságban a tisztelt közönség elé léphetni.
És remélem, ki fog derülni, hogy nincs igaza Gyulai Pálnak, aki azt állitja, hogy az ujságirás tönkreteszi a tehetségeket.
Amire Gyulai Pál biztosan ezt fogja felelni: Ohó, nem fog kiderülni semmi, hisz Uraságod nem tehetség!
Ebbe is belenyugszom. Álláspontom ez: Üss, de olvass el!
De mégis, záradékul ennyit: Akinek valaha mosolyt csaltam az arcára, akinek a bosszuság egy ráncát levasaltam homlokáról, vagy a meghatottságnak egy könnycseppjét varázsoltam szempillájára: fogadja szivesen könyveimet.
Ezt akartam neked megirni, igaz hived
Rákosi Viktor.”
Csakhogy a gyüjteményes kiadást nagy nehézségek leküzdése előzte meg, hiszen ami könyve eddig megjelent, az mind különböző kiadóknak a kezén volt. Volt néhány kötete az Athenaeum kiadásában, néhány a Singer és Wolfner-cégnél, egyiket Ráth Mór adta ki. Mindezeket meg kellett váltani, fel kellett szabaditani. Ez az illető kiadók előzékeny szivességéből sikerült is.
Ebben a tekintetben, ezt ezuttal szivesen állapitom meg, a magyar kiadók nem okoztak egymásnak nehézségeket. Készséggel előmozditotta egyik a másiknak ilynemü vállalkozását, természetesen saját érdekeinek józan mérlegelésével és biztositásával. Ily értelemben kötött szerződéseink rendelkeztek “A polgárháboru”, “Téli rege”, Barnabás rabsága”, “Zuboly, Gyalu és Társa”, “Rejtett fészkek”, “Verőfény”, “Humoreszkek”, “Ujabb humoreszkek”, “A bujtogatók” és a “Korhadt fakeresztek” cimü munkákról.
Azért emlitem meg ezeket névszerint, mert ezek a cimek jórészt végleg eltüntek az összkiadásban, amely uj alapon, uj szempontok szerint volt szerkesztve. Biztositva lett volna mindaz, amit Rákosi Viktor megirt, azaz, hogy nem is ő, hanem Sipulusz.
Eddigi munkáinak javarésze tudniillik Sipulusz irói név alatt jelent meg. Ezt az álnevet választotta magának, e név alatt irta a “Budapesti Hirlap”-ban az ő vasárnapi tárcáit, ez alatt a név alatt vált ismeretessé irói egyénisége és amikor kiadni készültünk összegyüjtött munkáit, akkor vettük észre, hogy voltaképen egy jóformán ismeretlen iró munkáit akarjuk a közönségnek nyujtani, mert amennyire jól ismerte a magyar közönség egy része Sipulusz-t, épp annyira nem ismerte Rákosi Viktor-t.
Ő nála az álnév nem azt jelentette, amit más irónál, aki gyakran változtatja is álnevét; ezt ugyan ő is tette, mert hiszen irt ő Vasálarc és Puszpáng név alatt is; de ő nála a Sipulusz álnév irányt, műfajt jelentett és a Rákosi Viktor név alatt irt munkák megint más irányt, más műfajt, más tartalmat, más világot.
A közönség Sipulusz-t ismerte. Nem is tartotta lehetségesnek, hogy a tréfás, mindig jókedvü, mindig derült hangulatu, mindig nevettető Sipulusz képes legyen azoknak a komoly hangulatu könyveknek megirására, amelyek eddig Rákosi Viktor neve alatt megjelentek.
Azáltal, hogy ezt a két nevet vezette be az irodalomba, ő maga nehezitette meg a maga dolgát. Neki kétszer kellett kiküzdenie a közönség elismerését. Sipulusz-nak ez könnyen sikerült, annál nehezebben Rákosi Viktor-nak, mert Rákosi Vikor-nak meg kellett küzdenie Sipulusz népszerüségével és a közönségnek azzal a hitetlenségével, hogy a két név alatt egy-ugyanazon ember rejtőzik. Minél jobban ismerték és szerették az ő humorisztikus rajzait és elbeszéléseit, azt a külön világot, amelyben az ő pompás alakjai, az ő eleven tipusai mozognak, az ő különleges humorát, amely eltér a nagy magyar humoristákétól, eltér a Jókai-, a Mikszáth-, az Eötvös Károly-étól, azt a speciális Sipulusz-féle komikumot, amelyre akkor is rá lehetett ismerni, ha nem irta alá a nevét, – annál nehezebben hitték el azt, hogy ő lehet egyszersmind szerzője a Rákosi Viktor neve alatt megjelent munkáknak.
A közönségnek, mint mindenben, ebben is helyes érzéke nyilatkozott, mert tényleg két iró jelentkezik benne. Egy egészen eredeti genreü humorista, akinek nincsenek elődjei sem a magunk irodalmában, sem a külföldön, és egy értékes regény- és elbeszélés-iró, kinek néhány munkája a magyar irodalom legjobb értékei közé tartozik.
Sipulusz-nak nagy sikerei voltak. Munkáival nagy közönséget teremtett magának. Akik mindenkit össze akarnak hasonlitani valakivel, Mark Twain-hoz hasonlitották. Helytelenül, mert teljesen különböznek egymástól, egyik egészen amerikai iró, a másik egészen magyar iró. Az amerikaiak is tiltakoznának az összehasonlitás ellen, mi is tiltakozunk ellene.
De éppen, mert oly nagy sikerei voltak Sipulusz-nak, hosszu ideig csak ő szerepelt az irodalomban. Csak később kapott kedvet megszólalni komoly irói mivoltában. A Sipulusz sikere hátráltatta a Rákosi működését. A két iró egy személyben nehéz probléma volt. Ha eleinte azonban nehéz küzdelmekkel járt is, a Rákosi Viktor erős egyénisége mégis diadalmaskodott és ma a közönség egyformán becsüli és értékeli a humoreszkek iróját és az “Elnémult harangok” iróját. Ma az egyik épp olyan népszerü, mint a másik. Sőt talán azt lehetne mondani, hogy Rákosi Viktor elhomályositotta kissé Sipulusz népszerüségét. Mert az “Elnémult harangok”-at és a “Korhadt fakeresztek”-et ma már egyértelmüleg fő munkáinak tartja mindenki.
Amennyire témái és azok megirása tekintetében elüt mindenkitől, teljesen egyéni és eredeti, és amennyire pl. tökéletes ellentéte Eötvös Károly-nak tárgyai megválasztásában, modorában, stilusában, nyelvében, mégis jellemzéséül jóformán ugyanazokat a fővonásokat lehet róla elmondani, mint amelyek Eötvös Károly-t jellemzik. Az ő világa is a körülöttünk élő emberek és a köznapi események világa. Az ő alaptónusa is a magyarság erős átérzése, az az erős hazafias érzés, amely hozzá köti az országhoz. Nagy világműveltsége mellett speciálisan magyar fajszeretete és a magyar hagyományok tisztelete. Ugyanaz a hőskultusz, mely Eötvös Károly-ban megvolt és amely Rákosi Viktor-t ihletett költőjévé avatta a magyar hősi korszaknak. A nagy termékenységben is hasonlitanak egymáshoz és az egészséges felfogásban, a magyar józanságban és gondolkozásban, a derült világnézetben, a világ jókedvü megitélésében.
Ez oly erős tulajdonsága Rákosi Viktor-nak, hogy még hosszu évek óta tartó sulyos fizikai állapota sem képes megrontani. Nem képes erőt venni rajta és az olvasó, aki az ő szinte kicsapongó jókedvü és kacagtató irásait olvassa, még csak nem is sejti, hogy azok irója sulyos betegségben, betegágyban irta azokat.
Sokat lehetne mondani még erről a kettős iróról, de hiszen ennek a könyvnek nem az a célja, hogy értékelje azokat, akikről szó van benne, hanem hogy egyes adalékokat nyujtson azok későbbi értékeléséhez. Ezek közül természetesen itt elsősorban az a viszony jöhet szóba, amelyben a szerző a kiadóval szemben áll, mert ez intim voltánál és azoknál a különböző kapcsolatoknál fogva, melyeket ez a tény létrehoz, igen nagy mértékben alkalmas a szerző megitélésére.
*
Rákosi Viktor viszonyát kiadójához legplasztikusabban lehetne bemutatni levelezésünk utján. Mert sürü levelezés folyt közöttünk, különösen az utóbbi években, amikor a szerző betegsége folytán ritkábban érintkeztünk személyesen. Maga Rákosi Viktor állapitja meg egyik kelet nélkül hozzám intézett levelében, mert érdekes szokása, hogy alig ir egy-egy levelére dátumot:
“A Révai-Rákosi féle levelezés oly méreteket kezd ölteni, hogy néhai Kazinczy Ferencét már is elhomályositottuk, – remélem, hogy e leveleket külön ki fogod adni és kellő honoráriumban részesiteni.”
Érdemes is volna ezeket a leveleket, már t. i. a Rákosi Viktor-éit, vagy jobban mondva a Sipulusz-éit, külön kiadni, mert ő csakugyan mestere a levélnek. Ezek a levelek visszatükröztetik egész lényét, kedvességét és mindenekfelett fönséges humorát.
Mégis későbbi időre kell hagyni ezek közzétételét, mert sok minden előfordul bennük, sok kényes ügy, más kiadók dolgai, vállalatai, konfliktusok más kiadókkal az ő munkái miatt és mindenféle oly téma, mely ma még eleven érdekeket sérthet, később talán csak irodalomtörténeti érdekességü lesz.
Néhány jellemző sort néhány levélből, amely talán ily szempontból nem eshetik kifogás alá, itt mégis közölni akarok.
Mikor a gyüjteményes kiadás elkészült, a nyomdának, a “Budapesti Hirlap”-nak egyik korrektora Rákosi Viktor közvetitésével levelet juttatott hozzám, amelyben irja, hogy ő végezte el az első korrekturát és a gépreviziót, még pedig a legnagyobb gonddal, sőt arra is ügyelt, nehogy valami kétszer legyen benne a gyüjteményben, és ez okból előzetesen is átnézte a kéziratokat. Mindezekre való tekintettel a teljes műből egy diszkiadásu tiszteletpéldányt kér. Ezt a levelet Sipulusz a következő sorok kiséretében küldte be hozzám:
“Kedves Barátom!
Ez az ur kétszer pénzért elolvasta és harmadszor ingyen el akarja olvasni a műveimet. Mielőtt kitömnék, teljesitsd, kérlek, a kérését.”
Egy alkalommal 1908-ban a következőket irja nekem:
“Mielőtt elbujnál valami tengeri fürdőre és mielőtt elnyeletnél valami cápa által, még én is figyelmeztetlek, amit julius 2-ára igértél, t. i. 2000 K előlegre, amelyet ezen a szent napon kapandó leszek tőled.
Tudom, kedves Móric, hogy ez neked kellemetlen, mert becsületes ember lévén, kénytelen vagy az igéretedet megtartani. A pénzre okvetlenül számitok, valamint októberben ujabb 2000-re megállapodásunk szerint.”
Erre a levélre a következőkben válaszoltam:
“Vettem szives leveledet és annak nem azért örvendtem, mert a 2000 K előleget szóba hoztad, hanem, mert levelednek humoros és jókedvü hangja azt sejteti velem, hogy egészen jól érzed magadat.
Mivel fényes emlékezőtehetséged a szóbanforgó előleg tekintetében kitünően bevált, csodálom, hogy az ügyről nem teszel emlitést, mely közöttünk beszéd tárgya volt.
(Valami uj irodalmi vállalat tervéről volt szó.)
Talán lennél szives most velem közölni, hogy az ügyben mitévők legyünk.
Még t. i. annakidején otthagytam nálad egy tervezetet, hogy annak átnézése után engemet értesiteni és magadhoz hivni sziveskedjél, hogy a kivánt előlegnek is bizonyos alapot adjunk valamely formában.”
November 10-én ujra szóbahozza az előleg második részletét, a következő kedves sorok kiséretében:
“Budapest, 1908 november 10.
Kedves Barátom!
Ne felejtsd el abbeli régi igéretedet, hogy még ez ősz folyamán ujabb kétezer korona előleget kapok a vállalattól azon kivül, amit már kaptam. Miután tudom, hogy te azon gentlemanek közé tartozol, akik azt tartják, hogy “igérni nehéz, megtartani könnyü” – bizton számitok a pénzre. De csakis számitok, anélkül, hogy egyelőre fölvenném. Téged azonban figyelmeztetlek rá, mert attól tartok, ha sokáig hallgatok, mégis elfelejtkezel róla. A nagy munka különben nem halad, csak tervek vannak még, de kidolgozás nélkül.
Igaz barátsággal ölel
Rákosi Viktor.”
*
Rákosi Viktor munkáit sokszor forditották külföldi nyelvekre, különösen németre, anélkül, hogy arra a szerzőtől vagy a kiadótól engedélyt kértek volna. Több izben megtörtént, hogy meg sem nevezték őt, mint szerzőt, hanem egyszerüen plagizálták. Ilyen esetre vonatkozik a következő levele:
“Mellékelve küldök egy füzetet, melyet valami ismeretlen barátomtól kaptam. Ez a “Polgárháboru” cimü regényemnek plagizálása. Ez a kalóz engem nem értesitett, engedélyemet nem kérte és pénzt nem adott. Amit nekem juttat, annyi, hogy a sajátkezüleg irott előszóban kegyeskedik megemliteni Sipuluszt. A cimet és a neveket megváltoztatja, itt-ott egy kicsit föleresztette a dolgot valami német general-safttal, de különben szórul-szóra az én regényem. S még ehhez az arcképét is odanyomatja a cimlapra. Hasonlitsd össze, kérlek, az eredetivel. Mit lehetne tenni? Hisz ha ilyesmit türünk, a szemünket is kilopják. Szemtelenség azt hinni, hogy azzal a kis eldugott megemlékezéssel megelégedhetünk, mintha a legnagyobb szerencsének tarthatnók, hogy Kürschner ur vállalatában részt vehetünk. R... ur pedig, aki a rá nézve legkedvezőbb esetben is csak forditó, ott pöffeszkedik a pofájával, a kezeirásával és az életrajzával. A napokban találkoztam a másik zsivánnyal, s ettől hallottam, hogy R... jelenleg Darmstadtban lapszerkesztő, de nem tudom, hogy ez igaz-e.
Szives barátsággal köszönt
Rákosi Viktor.”
Válaszom a levélre igy hangzott:
“Kedves Barátom!
Szives leveledben közlött dolog engem is rendkivüli módon felháboritott, azonban nézetem szerint a dologban anyagi érdekeid szempontjából valamit tenni alig lehet. Minthogy mi magyarok nem vagyunk benne a berni konvencióban, nálunk a szerzői jog forditások tekintetében csak szerződések utján van biztositva a külföldön, ugy, mint ahogy az irodalmi műveket hazai törvényünk megvédi. A mi törvényünk szerint öt év a védelmi idő. Minthogy a “Polgárháboru” már sokkal előbb jelent meg, ez a munka valósággal “vogelfrei” a külföldi literaturákban.
Amit az a R... nevezetü ur tett, az etikai szempontból mindenesetre igen elitélendő és ha meg akarod publicisztikailag támadni, igen helyesen teszed, – de per utján vele szemben vagy a kiadójával szemben fellépni helytelen volna. Ha kivánod, a kiadónak mi irhatunk egy levelet, amelyben az eljárásról véleményünket elmondjuk, tisztán abból a célból, hogy a jövőre nézve hasonló konterband ellen tiltakozzunk. Magától értetődőleg teljes készséggel állok rendelkezésedre minden tekintetben.
A 2000 koronát november 28-ra előjegyeztük.
Örülök, hogy legközelebb viszontlátlak és maradok szives üdvözlettel, kész hived
Révai Mór.”
Evvel a plágium-üggyel valamelyest kapcsolatban áll egy másik érdekes forditási ügy, mely bevilágit némileg a németországi kiadói viszonyokba és amelyből látjuk, hogy ott sem tejfel minden, sőt!! A Rákosi Viktor levelében emlitett ismeretlen barát hozzám fordult levélben azzal az ajánlattal, hogy miután ő évek óta foglalkozik magyar munkáknak németre való átdolgozásával és e téren “tollának művei” a legnagyobb kedveltségnek örvendenek Németországban, sőt Amerikában is, miután leginkább a humoros és szatirikus fajt kultiválja, nagyon rokonszenves neki Sipulusz iránya és tőle több munkát már sikeresen át is dolgozott németre, átdolgozott, mert szoros betüszerinti forditásban Sipulusz a nagy német közönségnek sok tekintetben idegen és érthetetlen maradna.
Ennek előrebocsátása után azt az ajánlatot teszi, hogy adjunk ki ebben a német átdolgozásban 5–6 kötet Sipulusz-munkát, mert ezek a humoros művek Németországban óriási kelendőségnek örvendenek és részvénytársaságunk “terjedelmes” üzletet szerezne.
Mi e levélre azt válaszoltuk, hogy a felvetett ideát magunk is igen életrevalónak találjuk, minthogy azonban mi német munkákat nem adhatunk ki, ajánlatosnak véljük, hogy egy német kiadót nyerjen meg, akivel azután a továbbiakra nézve érintkezésbe léphetünk.
Az ő kezdeményezése folytán azután nemsokára fel is keresett bennünket egy előttünk ismeretlen német kiadó, aki késznek nyilatkozott a szerinte is kelendőnek igérkező művek kiadására, egyben tudakolta a feltételeket.
Mi a szerző javára fizetendő kötetenkénti fix összeget, vagy példányonkénti percentuális részesedést kötöttünk ki elvben és kértük az ő konkrét javaslatát, hogy azt a szerzővel közölhessük. A konkrét javaslat meg is érkezett. Tiz nyomtatott ivért 50 márka honoráriumot ajánlott fel. Mi az ajánlatot meg sem értettük, annyira lehetetlennek látszott az, hogy egy német kiadó ivenként ajánlotta fel az 50 márkát. Mindamellett közöltük a szerzővel és vártuk válaszát. Csak később sült ki, hogy az 50 márka 10 ivre vonatkozik.
Az ajánlatra a szerző következő levelet intézte hozzánk:
“1906. febr. 13.
Ha levelüket jól megértettem, a német kiadó 10 ivenként 50 márkát, vagyis ivenként 5 márkát ajánl.
Mivel az ajánlatban nincs szó arról:
1. Hány kötetet akar a kiadó ilyen föltételek mellett kiadni?
2. Hány példányban akarja az egyes köteteket nyomtatni?
3. Kizárólagos jogot akar-e kapni munkáim forditására?
4. Az 5 márkából levonatik-e még a forditó járuléka, esetleg a R. T. haszna?
– én az ajánlatot nem fogadom el.
Tisztelettel
Rákosi Viktor.”
Mi természetesen örömmel értesültünk a szerzőnek általunk is helyeselt álláspontjáról, közöltük is ezt a német kiadóval, aki azután azt irta nekünk, hogy a szerző legyen szives tekintetbe venni azt, hogy őt Németországban előbb be kell vezetni, ami nem is olyan könnyü munka és igen költségessé válhatik és hogy még német, jól bevezetett irók sem kapnak nagyobb tiszteletdijat, eredeti munkáért, mint amennyit ő felajánlott!! Hivatkozik e tekintetben arra, hogy ő maga egy német kiadótól 2 kötet novelláért 100 márkát kapott kötetenként, amely közléséből azután kivettük, hogy az illető kiadó maga is német iró. Mi azután azt proponáltuk a kiadónak, hogy hajlandók vagyunk rábirni a szerzőt arra, hogy 1 vagy 2 kötetet engedjen át teljesen ingyen a német kiadás céljaira, azzal a feltétellel, hogy a folytatólagos köteteket kiadásonként fizetendő tiszteletdij mellett fogja siker esetén közrebocsátani. A német kiadó azonban ezt a teljesen kockázatmentes ajánlatot sem tette magáévá.
Évek multán azután Kohut Adolf hazánkfia közvetlenül fordult a szerzőhöz és kért tőle forditási jogositást, amire a szerző a magyar iró hagyományos könnyelmüségével azt válaszolta, hogy kötetben való kiadás dolgában forduljon hozzám, ellenben lapok számára bármikor fordithat.
Mikor aztán Kohut erre való hivatkozással tőlünk a kötetek beküldését kérte és megküldte a Rákosi Viktor levelének másolatát, kénytelenek voltunk kedves szerzőnk liberális ajánlatát megcáfolni, illetve visszavonni és azt közölni Kohut-tal, hogy:
“intézetünk az ő szerzői műveinek forditási joga feletti rendelkezési jogot azért tartotta fenn magának, minthogy a magyar irók közismerten könnyelmüen járnak el és elővigyázatlanságukban saját magukat igen gyakran érzékenyen megkárositják. Rákosi Viktornak az a megjegyzése, hogy folyóiratokban és ujságokban tetszése szerint bármit publikálhat az ő munkáiból, ellenkezik az ő érdekeivel és ennek megvédésére hivatott megállapodásunkkal. Ő jóhiszemüleg adott Önnek e tekintetben hibás felvilágositást.”
Biztosak voltunk benne, hogy Kohut Adolf hazánkfia, maga is iróember, a szerző érdekeinek megvédésében segitségünkre lesz és ebben nem is csalódtunk.
Hogy Rákosi Viktor munkáiból mit és mennyit forditottak német nyelvre, azt megállapitani nem lehet, azért, mert rendszerint engedély nélkül jártak el az u. n. átdolgozók. A háboru folyamán, 1916 közepén tábori levelezőlapon közli egyik hive a szerzőnek, hogy a fedezékben bosszankodik azon, hogy egy irodalmi briganti egy régi munkáját németre forditotta és saját neve alatt adta ki. Meg is jelölte a kiadót, a kiadás nevét és cimét, de mikor az illető munkát a szerző részére meg akartuk szerezni, arról értesitett, hogy az végleg elfogyott. Soha sem láthatta saját munkáját idegen név alatt.
*
Egy alkalommal küldtem neki egy uj szerződést, illetőleg annak a szerződésnek a fogalmazványát, amelyet ő már aláirt, – azzal, hogy a “szerződési ellenlevelet” küldöm. – “Igen rossz magyar szó, ehelyett kifundálhatnál valami jobbat,” amire azzal válaszolt, hogy “ha a szerződés – kontraktus, akkor a szerződési ellenlevél – rekontraktus. Tőled függ, hogy ezt a kiadók üzleti nyelvében meghonositsd.” Mire a legközelebbi alkalommal azt irtam neki, hogy “a beküldött etimológiai adalékot köszönettel veszem, de kételkedem benne, hogy sikerülne azt a kiadók köre által elfogadtatni.”
1910 október 10-én megint valami honorárium-ügyben irja a következő levelet:
“Budapest, 1910 október 10.
Tisztelt Kiadó ur!
Legutóbbi Betsesére megjegyzéseim a következők: “Ön mélyen hallgat arról, amiről én magasan beszélek. Az én időmben a kiadók némi általános műveltséggel birtak, ugy látszik, most ezen a téren is hanyatlás állott be. De annyit mégis megkivánhatunk Öntől a mostani szomoru időkben is, hogy legalább az Ember tragédiáját ösmerje. Vagy legalább az első képet olvassa el belőle. Ebben az első képben azt mondja a derék Lucifer, a kiváló könyvkiadó: Nem adhatok mást, csak mi lényegem. Önnek, uram, mint kiadónak, lényege a honorárium, hát akkor miért hallgat erről legutóbbi Betsesében? Már szeptemberben esedékes volt kétezer korona, most már októbert irunk és én attól félek, hogy uraságod Fiuméban horgonyzó jachtján monte-carlói birtokára utazik. Azért bátor vagyok önt csülökre szólitani, arra a csülökre, melynek csontját mindig én eszem meg.
Kedves barátom, különben pedig szeretném tudni, hogy mikorra tervezed a négy kötet megjelenését? Ime már Sebestyént is elvettétek tőlem a Lexikon számára, pedig a magyar irodalomban ő az egyetlen megbizható ember, akire föltétlenül számitani lehet. Amit igér, azt meg is tartja. Megjegyzem, hogy nemcsak egy ötödik kötet van még kész az összegyüjtött munkákból, hanem egy ifjusági kötet is; ha most multkori szavadnál fognálak, hogy ezentul ezeket is kiadod minden évben, nagyon meg volnál akadva. Csakhogy nem teszem, mert nem akarok az idén többet kiadni. Választ kérek, tisztelt kiadó ur.
Igaz barátsággal köszönt
Rákosi Viktor.”
Válaszul ezeket irtam:
“1910 okt. 12.
Kedves Barátom!
Ma vett, felette komoly hangu leveled rendkivül megdöbbentett. Nem vagyok képes megérteni, hogy miként történhetett ez a mulasztás. Utolsó, természetesen kelet nélküli Betsesedben az esedékes 2000 koronáról való rész annyira el volt dugva az egyéb szellemes tartalomban, hogy még ma is csak harmadszori keresésre találtam meg. De miután végre megtaláltam ezt a nagybecsü reklamációdat, sietek az összeget Neked egyidejüleg megküldeni a postatakarékpénztár utján egy olyan csekkel, amelyet a legközelebbi postahivatal is szivesen (vagy esetleg nem szivesen) bevált.
A négy kötet megjelenését akkorára tervezem, amikor készen lesznek. Hamarabb semmi esetre meg nem jelenhetnek. Légy szives tehát pontos revizió utján gondoskodni arról, hogy a négy kötet is mielőbb elkészüljön.
Sebestyén Károly biztos emberünk, megigérte, hogy ir a B. H.-nak és ezen igéretét meg fogja tartani.
A bejelentett ifjusági kötetnek teljes bátorsággal nézek elébe és maradok szivélyes üdvözlettel
kész hived  
Révai Mór.”
Nehogy ujra magára vonja afeletti rosszalásomat, hogy levelét nem látja el kelettel, legközelebbi érdemleges levele elibe a következő sorokat irja:
To the editor of the
“Rákosi Viktor összegyüjtött munkái”.
Tisztelt dátumsmokk ur!
Miután ön a dátumok elfelejtését mindig szememre lobbantja, ma délután irandó levelem dátumát előre van szerencsém elküldeni, nehogy véletlenül kimaradjon. Ime:
Budapest, 1910 okt. 18.
Kiváló tisztelettel:
Sipulusz.        
*
Az 1910 folyamán közzéteendő ujabb négy kötet közrebocsátása tekintetében nem voltunk egy nézeten. Rákosi Viktor mindenképen azt szerette volna, hogy azok karácsonyra jelenjenek meg. Mi ezt mindenképen elleneztük, mert egészen elhibázott dolognak tartottuk mást, mint ifjúsági könyveket, vagy karácsonyi diszmunkát, ily időtájt kiadni. Ezt közöltem is a szerzővel. Megértve türelmetlenségét, mellyel az uj köteteket szeretné a világba küldeni, mégis arra kellett kérnem, hogy az ügy érdekében ezt a türelmetlenségét még egy ideig fékezze. A négy Rákosi-kötetnek, irom neki, vagy meg kellett volna már jelennie november folyamán, vagy feltétlenül várni kell vele január hónapig. A Révai Testvérek kiadóhivatalának elvi álláspontja, hogy karácsonyra könyvet ki nem ad, minthogy évtizedes praxis igazolja, hogy a közönség egész éven át nem vásárol ugyan könyvet, de karácsonyra még kevésbbé. Régi babona a karácsonyi könyvpiac, melynek már sok érdemes iró és még érdemesebb könyv esett áldozatul. Éppen ezért el fogjuk halasztani a megjelentetést és hogy uj könyvek utáni égő vágyának valamiképen mégis megfelelhessünk, keresünk majd valami könyvet, amelyet neki karácsonyra megküldhetünk, ámbár attól tartunk, hogy a négy Rákosi-kötethez méltót az idei termésben nem fogunk találni.
Ilyen nézeteltérés szolgáltatott alkalmat 1910 november 29-iki levelére:
“Budapest, 1910 november 29.
Kedves Barátom!
Nekem hiába beszélsz, sohase fogom neked elhinni, hogy karácsony előtt van a legrosszabb könyvüzlet. Az összes könyvkereskedők az ellenkezőjét mondják. De magam is tudom, hogy néhai Molnár Antal és Tábori Róbert, a legnagyobb szerkesztőségi könyvmarderek is kénytelenek voltak karácsony előtt pénzen néhány könyvet venni. Bosszant az is, hogy ilyenkor minden valamirevaló iró neve szerepel a karácsonyi könyvpiacon, én pedig, aki a legszebb négy könyvvel állhatnék ki, a hallgatásnak fenséges köpenyegébe burkolódzom. Annyit megtehetnél, hogy hirdesd a lapokban, mint legszebb karácsonyi ajándékot, Rákosi Viktor husz kötetét és jelentsd, hogy januárban jön az uj négy kötet. Ha ugyan jön és el nem méltóztatol ezt is halasztani. Kértelek, hogy legalább öt vagy hat kötetet adjuk ki. Egyebet is kértem, ami már nem a könyveimre vonatkozik, ezen kérésem elől is a kitérő sinekre robogtál. Szerencséd, hogy nem vagyok elég egészséges ahhoz, hogy memoárokat irhassak.
De elhagyom a rekriminációk tövises ösvényét. Legutóbbi leveledben azt igérted, hogy karácsonyra valami szép könyvet küldesz nekem (csak nem a Lexikont?) és leveledet befejezed egy általános természetü igérettel, mely ugy hangzik, hogy “egyébként mindenkor rendelkezésedre áll” Révai Mór. Ugy értsem ezt, hogy kifizeted az ötödik kötetet is, melynek kéziratát, ha tetszik, rögtön átadhatom? Vagy ugy értsem, hogy nem vonod le a négyezer koronányi előlegemet? Vagy ugy értsem, hogy öt kötetet számitasz javamra, tehát tizezer korona helyett tizenkettőezerötszáz koronát és ebből vonod le a négyezer korona előleget? Mely esetben a végleges leszámoláskor nekem még járó körülbelül kétezer korona helyett négyezerötszáz koronát kapandanék? Ezek azok a kérdések, amelyek izgatottságban tartják kedélyemet, s ezekre a kérdésekre kérek feleletet. S azt hiszem, annak semmi akadálya nincs, hogy e felelet még a karácsonyi ünnepek előtt megjelenjék.
Visszafojtott dühvel üdvözöl
nyilvános barátod és intim ellenséged
Rákosi Viktor.”             
Tényleg a Lexikon-t küldöttem meg neki, aminek felette örült. A következő sorokban köszönte meg:
“Budapest, 1910 december 27.
Kedves Barátom!
Ezuttal mindenféle tréfát félretéve, megköszönöm a gyönyörü Révai-Lexikon első kötetét. Bizonyos, hogy a nevedet ezzel odaszögezted a magyar irodalom égboltozatára, s azt onnan többé semmi le nem veszi. Gratulálok hozzá és örülök neki. De a dicsőség el ne széditsen, s el ne felejtkezzél egyéb csillagokról sem.
Igaz barátsággal köszönt
Rákosi Viktor.”
1911 tavaszán értesitettem róla, hogy szabadságomról hazajöttem és hogy folytathatjuk megbeszéléseinket. Erre március 24-én a következő levelet intézi hozzám:
“Budapest, 1911 március 24.
Kedves Barátom!
Örömmel veszem tudomásul, hogy ötheti távollét után hazajöttél. De nem hallgathatom el azt a megjegyzésemet, hogy eljárásodat egy kissé könnyelmünek tekintem. Vagy nem könnyelmüség-e az, hogy amint az én összegyüjtött munkáimból egy kis jövedelmünk van, azt te rögtön elutazod? Ilyenformám a jövendő befektetésekre semmi félretett pénzünk nem marad.
Hogy a kritikák mikor jelentek meg, azt bizony én nem tudom pontosan megállapitani.
Kedves Móric, tedd a szivedre a kezedet és valld be, hogy ezzel a husz kötettel nem vallottunk szégyent, se te, sem én. A husz kötetem megjelenése óta hozzám érkezett levelek alapján magam is kezdem hinni, hogy szegény Mikszáth meghalván, én vagyok Magyarország legelső irója. Vannak bámulóim, akik egyenesen kineveztek ezzé, mintha az valami jól fizetett hivatal volna, fix angazsmával. Én persze nem tiltakozom az ilyesmik ellen, de neked megvallom őszintén, hogy egy embert elösmerek magamnál különbnek, már tudniillik az élők közül, (a halottak közül sokat), ez pedig nem más, mint Herczeg Ferenc, akinek munkáit rendkivül szeretem és csodálom. Nem is hiszed, hogy milyen nagy dolog ez, mert én vagyok az egyetlen magyar iró, aki képes arra, hogy legalább egyet a kortársak közül különbnek ismerjen el magánál. Az ifjak nem ugy indulnak, hogy egyhamar ledönthetnének bennünket piedesztálunkról. Még Molnár Ferenc sem, pedig elösmerem, hogy ő a legzseniálisabb ember az egész magyar irodalomban. A maga zsánerében hors concours. Egyébként figyelmeztetlek, hogy két ifjusági regény már legközelebb készen lesz, van-e illusztrátor hozzá? Vagy nem kell?
Egészségi állapotom egészen jó, remélem, nem is lesz rosszabb.
Igaz barátsággal köszönt
Rákosi Viktor.”
*
Egészsége javultával kedélyállapota is megjavult, régi jó kedve visszatért. Akkortájt irt Sipulusz-tárcái ennek az ő saját külön genre-jének a legjavából valók. Akkor irta meg egy bájos és felette ötletes tréfás tárcában “Küzdelem egy szebb jövőért” cim alatt azokat az állitólagos küzdelmeket, melyeket kiadójával az ujabb négy kötet közrebocsátása és a honorárium felemelése érdekében meg kellett vivnia. Ebben a tárcában még feleségem kis kutyájáról is emlitést tesz és ugy állitja be, mintha az mérges, gonosz kis kutya volna, aki erős gyülölettel viseltetik az irók iránt, holott ritka szelidségü, kedves és intelligens állat volt.
Ezt már nem lehetett annyiban hagyni; engem megtehetett a tárcájában Caligula császárnak, rám disputálhatott egy kacsalábon forgó tündér-kastélyt, automobillal és garage-zsal, narancs- és citromligetekkel, de a kis kutyát, az aranyos Bobby-t megbántani nem volt szabad. A kutya tulajdonosnője is, maga Bobby is, fel voltak háborodva. Bobby mindenképen nyilatkozni akart. De hát kérdéses volt, helyet ad-e a “Budapesti Hirlap” egy saját belső munkatársa ellen irányuló nyilatkozatnak, pláne ha az egy kis kutyától ered. Sikerült végre Bobby-t annyira lecsillapitani, hogy beérte azzal, hogy levelet ir Sipulusz-nak, persze asszonykája segitségével, amelyben őt különböző tévedései felől felvilágositja. A levél kissé hosszura nyult, de hüségesen kifejezi az akkori izgalmakat. Szövege a következő:
“Kedves Sipulusz Bácsi!
Nagyon köszönöm k. megemlékezését rólam is, utolsó tárcájában. Pedig hát személyesen nem is ismerjük egymást. Én, hirből persze, már régen ismerem Önt, valószinüleg Ön is igy van velem. Nem szerénytelenség mondatja ezt velem. Engem nagyon sokan ismernek, szeretnek, s bizony az irodalomban sem ma szerepelek először. Már novellában is előfordultam. Ugy bizony. Ha az iróbácsik eljöttek ide látogatóba az uracskámékhoz, annyira megkedveltek engem, hogy féléjszakákon az ölükben tartottak, s azután, ha kutyáról irtak, az már csak Bobby lehetett.
Igaz viszont, hogy humorista csak most irt rólam először. No de meg is látszik! Meg kell jegyeznem, hogy én egy világjárt, sokat utazott és látott, tapasztalt, – s amint sokszor hallom, hogy mondják – nagyon intelligens kis kutya vagyok. Akárhányszor mondják az asszonykámnak, hogy cirkuszban is fölléphetnék, ugy mint pl. a Reinhardt bácsiék! Pedig én még csak németül sem tudok, mert születésre angol, nevelésre nézve magyar vagyok, s már most csak magyarul értek.
De bevallom őszintén (mert azok, akik már tudnak valamit, nem restellik bevallani azt, amit még nem tudnak), hogy fogalmam sem volt arról, mi az egy humorista.
Most már az asszonyka megmagyarázta, s igy inkább kezdem megérteni a bácsi tárcájában előforduló, eddig előttem homályos dolgokat.
A humorista egy olyan bácsi, aki mindig derült, vidám dolgokat ir. Az embereknek jótevője, mert fölviditja, megnevetteti őket. No de már most honnan szedje ezeket a dolgokat, mikor az élet oly szomoru, annyira tele van bajjal-búval, gonddal?
Hát a fejéből, a fantáziájából, igy mondta az asszonyka. No és most már az én kis kutyaeszemmel is megértettem, hogy ha egyszer az iróbácsi az alakjait az életből veszi is, minden, amit róluk ir, az már csak költemény, amely az ő fantáziájában fogamzott meg.
Most már megértem, hogy miért irta az én szegény agyonhajszolt, örök robotban görnyedő gazdámról, hogy ugy él, mint Caligula császár! Hát persze, ha a valót megirja, az nem lett volna csöppet sem mulatságos! Mikor a gazdám az ujságot az asszonykámnak akarta átadni, hogy ő is elolvassa a bácsi tárcáját, hát ő bizony a konyhában a létrán állt és a falat sárgára pingálta.
Én nem ismerem azt a Caligula császárt, de mégsem hiszem róla, hölgy az ő asszonykája is, a császárnéni, még a konyháját is maga pingálta volna, hogy megspórolja a piktorokat.
De valamit hallottam mégis róla! Hogy a lovát kinevezte konzulnak. De ebben, hogy ő is “kinevezett”, inkább Sipulusz bácsihoz hasonlit. Mert a bácsi a gazdámnak az üres ládáit, amelyekben idehurcolták a holmiját, s amelyek egy garagenak csufolt helyiségben vannak, kinevezte automobilnak.
Pedig én tudom legjobban, mennyit lótok, futok, kutyagolok az én szegény asszonykámmal. A városi urak, akik a szabályrendeleteket csinálják, ugy látszik minden állatot jobb szeretnek, mint a kutyusokat. Ugy hallottam pld., hogy a nagy lakásdrágaság dacára, holmi vérszopó állatoknak mindenütt még ingyen lakás is kijár, és egy müvelt, tiszta, jól nevelt kis kutyának még a villamosra se szabad fölszállni. Pedig ha én fölszállok, az asszonykám ölében ülök, nem lát, nem hall senki sem engem. Sem helyet nem foglalok, sem terhére nem vagyok senkinek sem. Mig holmi kis lármás, piszkos kétlábuak beszállnak a villamosba, nem fizetnek, helyet elfoglalnak, lármáznak és a piszkos lábukat beletörlik a szomszéd néni szoknyájába, a szembenülő bácsi nadrágjába. Nekik szabad.
S én mindezt onnan tudom, hogy ha már nagyon fáradtak vagyunk és már nem tudunk tovább gyalogolni, akkor az asszonyka kigombolja a kabátját engem aládug, és én fölszállok inkognitóban. S azután egy-egy gomblyukon keresztül, vagy télen a muff alatt nézem a világot s teszem tapasztalataimat.
No hát, kedves Sipulusz bácsi, ilyen a mi automobilunk!
No meg ami a Caligula-i életet illeti, hát én azt hiszem, hogy egész Magyarország összes irói együttvéve nem dolgoznak annyit, oly véres verejtékkel, mint az én szegény gazdám életében egymaga dolgozott. Én tudom legjobban, mert még ha hazajön későn este, én az ölébe ülök és csak nézem, hogy megint nekifog a munkának és egyre csak dolgozik. Mostanában éppen valami nagy könyvbe bujik mindig, azt javitgatja éjjel-nappal, és bizony nem nagyon dicséri gyakran azokat az iróbácsikat, akik azt a nagy könyvet csupa rövid kis cikkel teleirták. Az asszonyka eleget is mondja neki, hogy micsoda nyomoruságos egy foglalkozás az, amely egy életen át ilyen örökös, szünet nélküli robottal jár!
S végre ami engem illet, hát még az ellenségem (ha ugyan van) sem foghatja rám, hogy én mérges kis kutya lennék. Sőt ellenkezőleg. Mindenki azt mondja, – nem egyszer hallottam, – hogy ennyi intelligencia, ennyi jósággal és hüséggel párosulva – csak kutyában lehet. Az emberek, ha okosak, akkor rendesen nem nagyon jók, ha jószivüek – nem tulságosan bántja őket az ész.
De ugy-e Sipulusz bácsi, most már tudom, mi a humorista? Egy olyan iróbácsi, aki mindannak a forditottját irja meg, amit az életben lát.
Egy verejtékes gondteli életből lesz egy Caligula-i, ládákból automobil, s egy hüséges, jólelkü kis szelid kutyából egy gonosz, mérges kis eb.
No de én is bosszut álltam, hogy egy ilyen rettentő hosszu episztolában mondtam el a tárca olvasásakor keletkezett érzelmeimet.
Másrészt azonban bebizonyitom, hogy jóindulatu kis jószág vagyok én mégis. Nagyon csunya szinben örökitett meg a halhatatlanság számára, és én mégsem haragszom.
A gazdám, s bizonyára a többi olvasói is, mulattak a tárcán, s habár az én rovásomra is – én megbocsájtok.
S ha egyszer, remélem nemsokára, eljön hozzánk, igen barátságosan fogja nyujtani békepacsiját hüséges
Bobbyja.”
*
Régi tervem volt a magyar népmese anyagából egy szép mesés könyvet megteremteni erre hivatott poétával a gyermekek részére. Soha sem sikerült megvalósitani. A Jókai meséskönyve is ennek az ötletnek köszönheti eredetét, de Jókai nem tudott mást irni, csak Jókai-mesét. Mikszáth is kisérletet tett felszólitásomra ebben az irányban, de nem volt hozzá való kitartása. Rákosi Viktor-t kértem fel, hogy foglalkozzék a gondolattal, vizsgálja meg, alkalmasnak tartja-e önmagát erre a szép feladatra. El is küldtem neki az egész magyar népmese-anyagot, egy egész kis könyvtárt. Erre irja nekem 1911 május 18-án a következőket:
“Megkaptam a mesék tömegeit. Rettenetes! Ezek az emberek mindent feldolgoztak. Nekem a rókának már csak harmadik bőre maradt. A Halászéi kitünő tanmesék lehetnek, de minden zamatból ki vannak vetkőztetve. Benedek meséi valósággal ijesztő tömeg. Ez az ember egy valóságos rotációs gép. Bámulom a szorgalmát és azt, hogy mindent egyformán jól meg tud csinálni. Ilyen körülmények közt az ember nem tehet mást, mint hogy teljes poétai szabadsággal megy neki a mesének, s a motivumokat meghagyva, ezek alapján egészen uj történeteket komponál. Nem tudom, mit szólna például a publikum Sipuluszi hangon és modorban megirt népmesékhez? Ez nem végleges válaszom, egyelőre még tanulmányozok.
Igaz barátsággal köszönt
Sipulusz.”
Ugyanebben az esztendőben készült Rákosi Viktor kutya-könyve. Egy igen szép mese két kutyáról, amelyet a “Jó Pajtás”-ban tett közzé és amelyet azután illusztrált diszkiadásban óhajtottunk kibocsátani. Igen sikerült munkának tartottam és szerettem volna valóban szép diszkiadást csinálni belőle. Rákosi Viktor ez alkalommal jóvá akarta tenni, amit ama tárcában Bobbyval szemben vétkezett és igazi irói szeretetreméltósággal elhatározta, hogy az egyik kutyát Bobby-nak fogja nevezni. (Eredetileg Hektor-nak irta).
Ezt a szándékát neki levélben megköszöntem, mire ő azután 1911 augusztus 20-án Bobby-hoz intézett levélben válaszolt:
“Kedves Bobby!
Kis hamis, maga olyan módon akar bejutni az irodalomtörténetbe, vagy legalább is a Révai-Lexikonba, hogy Sipulusszal irodalmi levelezésbe bocsátkozik. Nagy pechje, vagyis pekkje, Rákosi Jenő szerint, hogy én nem vagyok Wlassics Gyula, s leveleim, még ha megiródnak is, igen rövidek szoktak lenni. Most is csak azért irok, hogy egy nagy szivességre kérjem. Én ugyanis elhatároztam, hogy a kutyaregényemben Hektor nevét Bobbyra magyarositom, mert ez szebben hangzik, cimül pedig azt adom, hogy Bobby és Csiba. Arra kérem tehát magát, kedves Bobby, hogy vegye elő regényemet, s ahol Hektort lát, oda irjon bele mindenüvé Bobby-t. A legvégén aztán előjön egy uj kutya, akinek Bobby a neve, ezt meg változtassa át Hektorra. Remélem, nem nagy munka, s a reklámért, amelyet magának csinálok, kapok egy Bobby-szobrot.
Az asszonykájának pedig mondja meg, hogy mondja meg az uracskájának, hogy az őszre igazán megérdemlek egy kis reklámfüzetet, azzal a Glatz-féle kitünő arcképpel az élén. Nem kell annak nagynak lenni, talán elég lesz négy kis oldal, amilyet a francia füzetekbe szoktak betenni. Különben mondja meg azt is a Mesternek, ha sikerül őt légy pillanatra a gletserek közt a Lexikonból kihuzni, hogy az őszre van már egy pár nagy kiadási tervem, majd kirukkolunk, ha itthon lesz. Különben jó mulatságot kivánok, s vegyék tudomásul, hogy a kormány legközelebb meg fog bukni.
Adja át kérem gazdájának szives üdvözletemet, igaz hivük
Sipulusz bácsi.”
Ez a névcsere meglehetősen nyugtalanitja, mert november 28-iki levelében ujra visszatér rá. Akkor bemutatta volt neki Zádor István a könyvhöz készült rajzait. Ezek módfelett elragadták. Nagyon tetszettek neki.
“A Bobby alakja nagyon kedves, csak valamivel nagyobbnak kellene lennie, hogy jobban kiemelkedjék a kolumnából. A könyvben persze Bobby másképp van leirva, de jobb lesz, ha a könyv igazodik az illusztrációhoz. Nagyon kérem őnagyságát, hogy legyen kegyes a szöveget eszerint megváltoztatni. Nekem nagyon keserves volna emiatt még egyszer végigolvasni saját szennyművemet, őnagyságának pedig kellemes munka lesz, ha Bobby világhirü karriérjére gondol. De nagyon kérem őnagyságát, hogy a Hektor név megváltoztatásáról se feledkezzék meg. A végén aztán előfordul egy Bobby nevü, közönséges kutya, azt tessék Hektorra keresztelni. Nehogy ugy járjunk, hogy egy-két helyen a Hektor név mégis bennmaradjon, ajánlom a következő eljárást: minden intézménynek és igy a Révai Testvérek vállalatnak is van egy hasznavehetetlen tagja, akit nem lehet elbocsátani, mert jó fiu és sehol sem kapna állást, ezt meg kell bizni azzal, hogy őnagysága munkája után vegye elő még egyszer a regényt, olvassa végig figyelmesen és minden bennmaradt Hektorért egy korona jutalmat kap. Az eljárás nem biztos ugyan, de legalább elmondhatjuk, hogy mindent elkövettünk a könyv hibátlansága érdekében.
Barátilag köszönt
Rákosi Viktor.”
A Bobby-könyv, illetve annak késedelmes megjelenése, amit az illusztrálás és a diszkiállitás okoz, igen izgatja a szerzőt, aki különben is ez időtájt betegsége folytán ingerült. 1911 december 16-án türelmetlenségének kifejezést is ad.
“Kedves Barátom!
A Dunántuli Közmüvelődési Egyesülettől egy levelet kaptam, amelyben egy rám nézve kellemes dologról értesit. E levél azonban csak azáltal válik kellemessé, ha te kiegészited, amire ott utalás is történik, most tehát várom ezt a kiegészitést.
Látván a karácsony előtti könyvmozgalmakat, a napról-napra nyakamba szakadó könyvhirdetéseket, igazán roppant röstellem és fáj, hogy kölcsönös indolenciánk folytán mi a piacon nem vagyunk képviselve. Egy betü sem hirdeti sehol a nagy mindenségben, hogy van egy bizonyos Révai Testvérek könyvkiadó cég, s annak egy Rákosi Viktor nevezetü irója husz kötettel. Semmi sem hirdeti, hogy micsoda remek kis kutyás könyvünk vár a kiadásra, ami, ha látom a karácsonyi könyvvásárt, mondhatom, hogy szenzációt csinálna a többi között. Semmi, semmi, hallgatunk, mint dinnye a füben. No de ezen már hiába lamentálunk, majd elő fogunk cammogni valamikor áprilisban, amikor a kutya sem fog törődni a könyvekkel. Ugy nézünk majd ki, mint a korcsolya-felkötöző, aki májusban a hirdetések utján kezd keresni klienseket. Csak azt sajnálom, hogy mire ez a kedves kis könyvem megjelenik, elmegy a kedvem tőle teljesen, ugy nézek rá, mint az apa, ki mindenáron fiut akar és hosszas várakozás után mégis lánya születik. Legalább hét levelet kaptam, amely kérdi, hogy megjelenik-e az idén?
No de nem folytatom tovább.
Isten veled, igaz hived
Sipulusz.”
Erre a levélre már kimeritőbben kellett válaszolni, mert hiszen indolenciával vádolja a kiadót:
“1911 dec. 20.
Kedves Barátom!
A Dunántuli Közmüvelődési Egyesület levelének kiegészitését abban a pillanatban elküldöm neked, mikor az hozzánk érkezik. Azt hiszem, hogy ez 1–2 napon belül meglesz és az összegnek 5 percig sem lesz alkalma itt nálunk megmelegedni.
Nagybecsü leveled egyéb tartalmára, ugy látom, már reflektálnom kell, ámbár az utóbbi egynéhány leveledben ugyanezen panaszos nóta ismétlődik és én mégsem tettem rá megjegyzést. De azt hiszem, ez most már kötelességem, mivel: Qui tacet, consentire videtur.
Kedves Barátom! Te, aki mint Rákosi Viktor komoly és realista történetiró vagy és mint Sipulusz egyike a legnagyszerübb fantáziával megáldott humoristáknak, mindkét minőségben bizonyára jól láttad megfigyeléseid folyamán, hogy a magyar könyvkiadó élete igazán tele van kellemetlenséggel, zaklatással, őrült munkával és sok-sok csalódással, – kevés örömmel, sok-sok bosszusággal. Ami ezt a zaklatott életet némileg türhetővé tenné, ez a kellemes összeköttetés a szellem munkásaival. Én, akinek a kellemetlenségekből igen sok jutott osztályrészül, akként véltem türhetővé tenni az életemet, hogy munkatársakul is a magyar irodalom legnagyobb humoristáit választottam ki, akként okoskodva, hogy az a vidámság és jókedv, mely belőlük kisugárzik, némileg ellensulyozni fogja mindazt a többi bajt és viszontagságot, mellyel ez a pálya jár.
A nagy humoristáink közül jóformán már csak te vagy életben és ime ez utóbbi időben te is oly dolgokért teszel engem felelőssé és oly mulasztásokat tulajdonitasz nekem, amelyekért igazán nem vállalhatom a felelősséget. Egy pár évvel ezelőtt a legnagyobb lelkesedéssel karoltam fel egy eszmédet, a honi ismertető könyvek dolgát, de te nem irtad meg őket. Később közölted velem a katonai könyv ideáját, ennek megirására, részbeni összeállitására is serkentettelek, de te nem csináltad meg. Utóbb én vetettem fel a mesék megirásának valóban hálás témáját, mindeddig nem fogtál hozzá. És most mindezeknek elmaradásáért engemet okolsz. A kis kutyás könyvnek dolgában már többször biztositottalak arról, hogy ezt a nekem speciell rendkivül szimpatikus és kedves könyvet oly gonddal és szeretettel készitem elő, amennyi gondot és szeretetet más kiadó 100 könyvre együttvéve nem pazarol. Ki is fejtettem, hogy a beállott késedelemért nem vállalhatom a felelősséget, mert hiszen én csak szeptember végén intézkedhettem az illusztrációk dolgában és ahhoz, hogy egy oly tömegét a képeknek valaki jól megcsinálja, mint amennyi a könyvben jönni fog, tényleg néhány hónap idő szükséges. Zádor éppen tegnapelőtt adta be a kész munkát, már csak a cimlap, előzékpapir és bekötési táblarajz van hátra. Hiszen ugy ahogy összeütni egy ilyen könyvet, valamirevaló nyomda nyolc nap alatt is képes. De ugy megcsinálni egy könyvet, ahogy mi akarjuk megcsinálni a kutyás könyvedet, ahhoz legalább is egy félesztendő szükséges.
Bocsáss meg, kedves Barátom, hogy ezeket itt elmondom, de én csak azokért a könyveidért akarom vállalni a felelősséget, amelyeket tényleg megirsz és amelyeket mi kiadunk, – de nem azokért, amelyeket nem irsz meg és amelyek ennek folytán kiadhatókká nem válnak.
Ezek után pedig végül arra kérlek, légy szives, irjál nekem ezután derültebb leveleket, mert panaszkodni én is tudok.
Szivélyes üdvözlettel
kész hived: 
Révai Mór.”
Egy alkalommal elküldtem az ő munkáinak egy diszpéldányát akkor férjhez ment leányának. Ezt a kis figyelmet a következő meleg sorokban köszönte meg:
“Budapest, 1912 szept. 18.
Kedves Barátom!
A lányom nevében megköszönöm, hogy összegyüjtött Apját megküldted neki. Én leszek a koronatanu arra, hogy a könyvkiadók közt gavallérok is vannak. A mesékért ne küldj el, mert most ujra olvasgatom őket. Még egy darabig hadd nézegessem, talán lesz belőle valami.
Igaz barátsággal ölel
Rákosi Viktor.”
Bobby végre megjelent. Teljes tetszését nyerte meg a szerzőnek. Ennek kifejezést is adott a következő hangulatos sorokban.
“Budapest, 1912 nov. 20.
Kedves Barátom!
Bobby fenomenális és széditő. Minden ízében művészi és ötletes, a maga nemében humorosnak is mondható, de persze nem torzitásos és elrajzolásos humor, ami itt talán nem is volna helyén. Kellő reklám mellett ez a könyv nagy föltünést keltene, de hát igy még azt sem tudom, hogy a katalógustokban milyen helyet fog elfoglalni?
Szives üdvözlettel köszönt
Rákosi Viktor.”
*
A háboru nehéz viszonyok közé juttatta a könyvkiadók ügyét. Alig volt papiros, alig állott rendelkezésre munkaerő. A nagybeteg költő mégis szerette volna két munkáját közzététetni. Eltértünk, hogy kivánságát teljesithessük, a négy kötetes szeriában való közrebocsátástól és törekedtünk a nehéz körülmények között és sok akadály leküzdésével is e két munkáját 1917 folyamán annál is inkább közrebocsátani, mert azok bizonyos tekintetben a háboruval kapcsolatosak voltak. Az egyik a “Don Karaszkó”, a másik az “Uj fakeresztek”. A szerző méltányolta is eljárásunkat és a következő sorokat intézte hozzám:
“Kedves Barátom!
Köszönöm könyveim megjelenésének kedvező elintézését. Belementél, mielőtt a legsulyosabb argumentumokkal kirukkoltam volna, de hát te azokat megsejtetted, ami nobilis érzésre és gondolkozásra vall. És ez az, ami nekem jól esik. Hát persze, hogy rám nézve óriási különbség, hogy most októberben jelenik-e meg, vagy pedig a jövő esztendő október havában. Hisz minden hónap, amit megérek, különös kegye és ajándéka az Uristennek, de hát ez csak szubjektiv ok, szomoru is, hallgassunk róla. Elég az hozzá, hogy most már nyugodt vagyok és várom október elsejét. Már régen irtam volna neked, de ez utóbbi hetekben folyton rosszul voltam. Látod-e a lapokban, hogy milyen rengeteg könyv jelenik meg szakadatlanul? Megjegyzem, hogy ha kevés a két kötetre a kézirat, van még itthon pótlás céljából.
Igaz barátsággal köszönt
Rákosi Viktor.
Budapest, 1917 jun. 25.”
*
Amiket közöltem, csekély töredéke annak a gazdag levelezésnek, melyet Rákosi Viktor-ral folytattam. De ezek a szemelvények is talán jobban megvilágitják az embert, mint irodalmi munkái. Közvetlenségükkel, nyiltságukkal, szabad hangjukkal betekintést engednek a költő műhelyébe, feltárják gondolkodását tárgyairól, olvasóiról, véleményét irásairól, könyveiről, gondoskodását azok sorsáról és fellebbentik a fátyolt titkos tervezgetéseiről.
És ez utóbbi egyik legérdekesebb része a Rákosi Viktor irói mivoltának. Folyton uj terveket forral agyában, uj és uj ötletekkel terhes. Szeretettel kidolgozza őket, mindjobban belemelegedik, tüzzel és fiatalos lelkesedéssel buzog tervei mellett, meggyőződéssel kapacitálja azokat, akiket terveibe bele akar avatni, akikkel azokat meg akarja valósitani – ezután következik egy sulyos betegségi roham – és a legszebb terv is dugába dől.
Igy jártunk több irodalmi tervével. Engem nem kellett soká kapacitálni. Ezek az ő tervei oly okosak, oly átgondoltan praktikusok és oly meggyőzően szépek voltak, hogy én kész örömest kezdtem azokról tárgyalni és szerettem volna megvalósitani őket. De nem lehetett. Vele azért nem, mert fizikai állapotában nem birt a szükséges aktivitással, nélküle azért nem, mert neki méltán fájt volna, ha az ő kigondolásait, az ő terveit mások viszik keresztül. És ki birna Sipulusznak fájdalmat okozni?
Ezek közt a tervek közt különösen egy volt, amelyet nagyon szerettem volna megvalósitani. Most már lehet róla beszélni, most már aztán igazán tárgytalan lett az eszme. Egy honismertető gyüjteményt akart részben megirni, részben szerkeszteni Rákosi Viktor, melyet kisalaku, diszesen illusztrált, elegáns kiállitásu és kötésü kötetekben akartunk volna közrebocsátani “A mi hazánk” vagy hasonló cim alatt. Hogy minő hévvel és lelkesedéssel karolta fel az ügyet Rákosi Viktor, mutatja következő levele, melyet egyik tanácskozásunkat követő napon irt:
“Budapest, 1908 február 13.
Kedves Barátom!
Fél éjszaka nem tudtam aludni a sok tervezgetéstől. És pedig nemcsak a könyveim tartalmán törtem a fejemet, hanem a külső formátumon is. Az embernek mindenféle kavarog a fejében. Először az jutott eszembe, hogy talán régi kódex-imitáció köntösébe lehetne bujtatni a könyvecskéket. Vagy talán olyan primitiv külső, mint a ponyvairodalmi könyveké, jobban megfelelne? Persze ez is művészi kivitelben! Vagy az Endrődi Sándor kuruc dalainak formája? Ha jól emlékszem, valami 16. századbeli rásaszövet-utánzatba volt kötve. Pardon, most jut eszembe, hogy ez Bródy Sándornak valamelyik könyve lehetett. Endrődi bőrbe kötözve jelent meg. Avagy nem lenne-e jó kapcsos biblia-alak, bőrdombormivű cimlappal? A tizenkét kötet elhelyeztetnék egy külön e célra készült szekrényben, amelynek a nézővel szemben levő része egy művészi kivitelü székely kaput ábrázolna. Jancsó Benedeknek van Maros-Tordamegyében egy háza, sőt Petelei Istvánnak is, mindegyiknek remek őseredeti székely kapuja van, akármelyik mintául vehető. Megjegyzem, hogy a kapunak keskeny zsindelyes teteje van, mely végighuzódik fölötte. E tető alatt van a kapuszélességü tábla, amely a ház történetét irja meg: “Ezt a házat Isten segedelmével épitette öreg Jantsó Benedek.” stb. Erre a helyre felirandó volna a könyvek közös cime: A mi hazánk. (Rovásos irás modorában, de latin betükkel!) Na hát állj elő vén Márkus és vedd le a süvegedet, mert ez kitünő idea! Mi? Az a baj, hogy csupa olyan ideám jön, a melyek a külső sikert biztositják. Remélem, hogy neked hasonló eszméid vannak a belső tartalomra vonatkozólag. Ja igaz! A kapun festés van, talán a Feszty körképéből ez a részlet: Árpád a vezérekkel, lóháton a hegytetőről végignéz az elfoglalandó hazán. Kedves Móric, nincs nálatok egy üresedésben levő igazgatói állás, mert akkor az Uránia helyett inkább oda pályáznék? E pillanatban határozott tehetséget érzek magamban e hivatalra. Ez a könyvszekrény-eszme maga alkalmas arra, hogy 12 könyvemnek óriási propagandát csináljon. Te tegnap azt mondtad, hogy már ma hozzáfogtok a munkához. Ime levelem bizonyitja, hogy én is hozzáfogtam. Csak helyezd el ezen soraimat a többi, e könyvre vonatkozó anyag közé, azt hiszem, tekintélyes massza lesz. Igérem, hogy bárminő jelentéktelennek látszó kis eszmém lesz, azonnal megirom neked.
Igaz barátsággal ölel
őszinte hived  
Rákosi Viktor.”
Szép terv volt mindenképen.
*
Rákosi Viktor műveinek kiadására vonatkozólag 1900 május hó 14-én állapodtunk meg véglegesen, de csak három esztendő mulva adhattuk ki az első, négy kötetből álló sorozatot.
Addig nagy munkát kellett végezni. Tájékozódást nyerni, rendet teremteni abban az óriási anyagban, mely rendelkezésünkre állott. Megint csak az intézet kipróbált, lelkiismeretes s irodalmi izléssel és szerkesztői rutinnal biró szerkesztőjére, Voinovich Gézá-ra várt ez a feladat.
És ő szeretettel és passzióval végezte el. Mindenekelőtt össze kellett hordani az egész anyagot, a lapok, folyóiratok, almanachok, naptárak, alkalmi publikációk homályából, azután mindent elolvasni, kiválasztani a napi érdeküt, az aktuálist, az ujságirói, a riport-munkát és azt kiselejtezni, – a fennmaradót osztályozni, megfésülni, csoportositani, kötetekké szerkeszteni.
Sipulusz maga is elcsodálkozott, mikor látta, hogy minő nagy munka folyik az ő kész dolgaival, melyekről azt hitte, csak ki kell vágni a lapból a tárcahasábokat, odaadni a szedőnek és punktum. De meg kell jegyezni, hogy ez a nagy munka csak a Sipulusz munkái körül volt, a Rákosi Viktor munkái ugy készen mehettek a nyomdába, ahogy első izben megjelentek.
Ezekről már ő maga gondoskodott volt. Ezeket tartotta az ő igazi irodalmi műveinek. De azokká váltak a Sipulusz irásai is egy gondos szerkesztői kéz alatt.
*
Rákosi Viktor munkáinak gyüjteményes kiadása rokonszenves visszhangot keltett a nagy közönség körében. Akik csak a népszerü Sipulusz-t várták, kellemes meglepetésben részesültek az értékes Rákosi Viktor által. Többet kaptak, mint amennyit reméltek és azt az emberek mindig szivesen veszik.
És ezt a többet azután megfelelően értékelték is. Az összkiadás könyvkereskedői sikere, számokban kifejezve, mintegy 10.000 példánnyal jelölhető meg, de a speciális Rákosi-kötetek: a ragyogó nemzeti érzéssel teli “Elnémult harangok” és a nemzeti hősöket dicsőitő “Korhadt fakeresztek” – külön kiadásokban sokkal nagyobb példányszámban keltek el. Rákosi Viktor valósággal legyőzte Sipulusz-t.
És ebből az érdekes tényből levonhatjuk azt a következtetést, hogy Rákosi Viktor költői műveinek jövője biztositva van.
A magyar nép lelkivilágának, érzéseinek, vágyainak, örömeinek és fájdalmának, bánatának és reményének fanatikus hittel teli szószólója megértésre talált nemzeténél és bizonyára egyike lesz azoknak, akikhez fordulni fognak majd a jövő nemzedékek akkor, amikor a nemzet nagy történeti multja alapján, ezen a legbiztosabb talajon és a magyarság legjobb és legnemesebb érzéseire támaszkodva fel akarják épiteni ujra a magyarság épületét, biztositani akarják uj ezer esztendőre a nemzet életét.

XXVII. 
A “KLASSZIKUS REGÉNYTÁR”
Végzetes indiszkréció
Egy előző fejezetben emlitettem már, hogy az a terv merült fel és foglalkoztatott bennünket, hogy egy világirodalmi regényvállalatot inditsunk meg külföldi kiadókkal karöltve, a modern illusztrációra alapitva. Ott el is mondottam, hogy ez a nagy globális vállalkozás miért nem jött akkor létre. Bizonyára lehetett volna más uton megvalósitani a tervet, ha az itthoni dolgok nem ösztökélnek sietésre.
Mert mig odakünn kergettük a kék madarat, addig itthon különös események történtek.
1914 március elején eljött hozzám az Aufrecht és Goldschmied cég főnöke és azt az inditványt tette, inditsunk meg egy regényvállalatot a legjobb külföldi regényekből, mert nézete szerint ennek most jó kelendősége volna. Ő maga is szivesen venne részt ebben a vállalkozásban.
Bármily diszkréten kezeltük eddig a magunk tervét, most már nem lehetett Goldschmied előtt elhallgatni, – ha ugyan nem árulta el neki máris valamelyik irodai alkalmazottunk – azt a tervet, mely hónapok óta foglalkoztatott. Ha nem szólunk most róla, szinte felbátoritottuk volna arra, hogy azt más kiadóval közölje, nem tekintve, hogy később, mikor az a regényvállalat tényleg megindul, joggal mondhatta volna, hogy az ő gondolatát sajátitottuk ki.
Kénytelen voltam tehát őt beavatni tervünkbe, megmutattam a szobámban felhalmozott sok száz francia, angol, olasz és egyéb regénykiadást, amelyeket tanulmányozás céljából gyüjtöttünk akkor össze és meggyőztem, de egyszersmind meg is nyugtattam afelől, hogy a dologgal a legkomolyabban foglalkozunk és afelől is biztositottam, hogy ebben a dologban is vele karöltve akarunk eljárni, a terjesztés tekintetében számitunk is rá, sőt, ha részt akar benne venni, készséggel adunk részt neki a kiadásban is. Ezt ő örvendetes tudomásul vette azzal a kijelentéssel, hogy bevárja, mig előkészületeinkkel és számitásainkkal annyira vagyunk, hogy megkezdhessük a konkrét tárgyalást. Azonban Goldschmied csendesen várakozni nem volt képes – ő fecsegett akkor is, mikor saját magának kára származhatott belőle. Igy tett ezuttal is. Elfecsegte Franklinéknak a tervünket, amint az nemsokára kiderült.
Előkészületeinket befejezvén, március 21-én és 22-én tárgyaltunk Goldschmied-del azon az alapon, hogy az ő cége mintegy kiadói közösségben lesz velünk, s a vállalat sikerét a 10.000 példányra tervezett kiadás felének átvétele által biztositja.
Március 24-én hiteles forrásból értesültünk arról, hogy a Franklin-Társulat egy hasonnemü versenyvállalat létesitésén dolgozik. König Gyula ugyanis felkeresett, hogy megtudja, hiteles-e az a hir, hogy mi egy ilyen vállalatot készülünk közrebocsátani. Módomban volt ezt neki kétségbevonhatatlan bizonyitékokkal kimutatni. Ő valamiféle megegyezést hozott szóba, mire én kijelentettem, hogy mint máskor is, most is készséggel kerüljük el a harcot, ha ezt tisztességes megegyezéssel kikerülhetjük – de mi feltétlenül kihozzuk a vállalatot, amelyre már igen nagy előkészületeket tettünk. Ő szerette volna husvét utánra halasztani a dolgok továbbfüzését, mert a küszöbön levő ünnepekre Olaszországba készült – de én nyiltan megmondtam, hogy az összes munkálatokat folytatni fogom és bár eredetileg az volt a szándékunk, hogy ősszel jelentetjük meg a szóban forgó vállalatot (hiszen közben a külföldi kiadások ügyét akartuk elintézni) – már husvét után azonnal hirdetni fogjuk, tekintet nélkül a velük való tranzakcióra, amelyre egyébként készek vagyunk.
Április 2-án Goldschmied le akarta is szállitani az ő részesedését 40:60 arányában, amibe mi bele is egyeztünk – a tárgyalás mégis eredmény nélkül megszakadt, mert az esetleges nyereség felosztására vonatkozó kulcsot Goldschmied nem akarta elfogadni.
Bár sok mindenféle előkészület megvolt, mégis rendkivüli munkát kellett teljesiteni néhány nap alatt, hogy késedelem nélkül meg lehessen inditani a vállalatot. Az egész igazgatóságból egyedül én voltam akkor Budapesten és magamnak kellett viselnem az egész felelősséget a sulyos következményekkel járó elhatározásokért, melyeket az uj helyzet parancsolt.
Április 3-án közöltük a lapokban a “Klasszikus Regénytár” közrebocsátását. A kocka el volt vetve – visszatérés többé nem volt lehetséges.
Rákövetkező nap ujra felkeresett Goldschmied és hajlandónak nyilatkozott a tárgyalások ujból való felvételére, valamint készségét fejezte ki arra nézve, hogy a Franklin-(Wodianer) vállalat részéről fenyegető veszély elháritására a maga részéről mindent meg fog tenni. Ehhez képest ő készitette elő azt a megállapodást, mely azután a Franklin-Társulattal április 8-án tényleg létre jött.
Közben t. i. a Franklin-Társulat meghirdette a maga tervezett vállalatát, a “Világirodalom klasszikus regényei” cim alatt a lapokban. A megállapodás szerint a Franklin-Társulat ennek a vállalatnak megjelenését a körülményekhez képest egy-két-három évvel elhalasztotta, minek ellenében mi (az Aufrecht és Goldschmied céggel közösen) az általuk kiadandó regénytárból 450.000 kötetet fogunk a megállapitott módozatok mellett átvenni. Egyben meg volt állapitva, hogy a Franklin-Társulat az ő gyüjteményébe nem vehet fel oly regényt, amely a mienkben előfordul.
Hogyan történt, hogy a Franklin-Társulat egyáltalában ily vállalat tervével foglalkozott? A Franklin-Társulat abban az esztendőben vette meg a Wodianer-féle könyvkiadóvállalatot. Ez a nagy és jelentékeny könyvkiadóvállalat jóformán kizárólag az iskolakönyvek és a pedagógiai irodalom terén vált ki. Az utolsó esztendőben komolyan foglalkozván az eladás gondolatával, a cégtulajdonos, nyilván abban a meggyőződésben, hogy könnyiteni fogja az eladást, ha tervbe vett életrevaló vállalatokra vonatkozó szerződésekkel rendelkezik, mindennemü ilyen szerződés létesitésére törekedett. Jóformán évtizedek munkáját kitöltő irodalmi gyüjtemények közrebocsátására egyazon időben szerződött különböző szerkesztőkkel és irókkal. Igy többek közt a “Világirodalom klasszikus regényei” cimü vállalatra Radó Antal-lal és Tóth Bélá-val, azután egy “Magyar Regényirók” cimü vállalat szerkesztésére, illetőleg a bevezető cikkek megirására nyerte meg Mikszáth Kálmán-t. Ugyancsak Mikszáth Kálmán-nal kötött szerződést egy olynemü “Olcsó regénytár” kiadására, mely az “Egyetemes Regénytár” formájában ennek a versenytársa kivánt lenni.
Amikor a megállapodás a Franklin-Társulat-tal megvolt és igy biztositva volt erről a részről a béke, folytattuk Goldschmied-dal való tárgyalásainkat. Most már közöltük vele részletes programmunkat is és ő mindenekelőtt ezt kifogásolta, de ezenfelül az anyagi elrendezés tekintetében lehetetlen volt vele zöld ágra jutni. Ő még sohasem vett részt könyvkiadói vállalkozásban és igy fennakadt jóformán minden egyes pontján azoknak a nagy költségeknek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy valamely kiadói tervet becsületesen végre lehessen hajtani. Sem az előállitás, sem a szerkesztés, sem a propaganda tekintetében nem akarta elfogadni az előirányzott összegeket alapul és csak oly fix átvételi áron óhajtotta a maga kötetszámát átvenni, amely ő rá nézve minden további kockázatot kizár. Ebben a fix átvételi árban azonban nem tudtunk megegyezni.
Akkor azután előállott a legkalandosabb ajánlatokkal és mialatt mi néhány napi gondolkodási időt tartottunk fenn magunknak, azalatt ő összes utazóit arra utasitotta, hogy “A Magyar és a Világirodalom Kincsestára” cimü, valamilyen előttünk ismeretlen vállalatot terjesszék, eltiltva őket a “Klasszikus Regénytár” további terjesztésétől. Ez a csak cimében létező vállalat voltaképp meglevő készleteknek ily cim alatt való összefoglalása volt. Erről értesülvén, kijelentettük neki, hogy amennyiben ezt a terjesztést azonnal abba nem hagyja, mi tovább nem tárgyalunk a “Klasszikus Regénytár” ügyében. Abbahagyta és ujra megkezdődött a véget nem érő, napról-napra uj és uj változatokban bővelkedő tárgyalás, amely végül is eredménytelen maradt. A közbeeső időben ugyanis már tapasztalhatta azt, hogy a “Klasszikus Regénytár”, amelyhez mindenki igen nagy reményeket füzött, nem bizonyul annak a könnyen terjeszthető, üzletileg is kitünő vállalatnak, aminek ő is tartotta. A különböző teljesithetetlen feltételek azt a célt szolgálták, hogy ő szóval vállalt kötelezettségétől megszabaduljon. Meg is szabadult, magunkra maradtunk a terjesztéssel. Amit a meginditás körül rontani lehetett, azt bőven megcselekedte és azután egészen magunkra hagyott.
Huszonkét év óta együttesen vittük diadalra a magyar könyvkiadásnak azokat a termékeit, amelyeket a különböző kiadók közrebocsátottak. A magunk kiadásaival ezen idő alatt is magunkra maradtunk. A “Klasszikus Regénytár” volt az első kisérlet, hogy Goldschmied belekapcsolódjék a mi kiadói érdekeink előmozditásába is. Az ő sajátságos üzletpolitikai felfogásánál és eljárásánál fogva ez sem sikerült. Többé sohasem társultunk, de ezen időponttól kezdve cégének jelentősége a magyar irodalmi termékek terjesztése tekintetében fokozatosan alá is szállott, más tényezők léptek helyébe.

Goldschmied szerepe
Talán helyénvaló, hogy ebben a könyvben és ezen a helyen ennek a Goldschmied-nak szerepét a magyar könyvterjesztés terén megállapitsuk. Mert kétségtelenül volt szerepe benne. Még pedig az én nézetem szerint végzetes szerepe.
Goldschmied Bernát kétségtelenül igen eszes, kiváló kereskedői kvalitásokkal rendelkező, gyors felfogásu, biztos itéletü ember, de eszét és szellemét rendesen arra használta fel, hogy a mások eszén tuljárjon; a vele való tárgyalás rendesen szellemi torna volt, ahol ő nem annyira az igazságért vagy a maga igazáért küzdött, mint inkább azért, hogy felül maradjon, hogy a tárgyalók ismerjék el az ő szellemi felsőségét.
Hogy ezt elérje, minden eszközt felhasznált. Ártatlannak tetsző adomákon kezdte, azután az élc, a gúny, a szatira fegyvereivel folytatta és ha rá került a sor, vagy célravezetőnek tartotta, a nyers és brutális személyes támadástól, sőt a terrorizálástól sem riadt vissza.
A megkötött szerződést szigoruan megtartotta, betü szerint lojálisan is; de mig odáig eljutott valaki, hogy vele a szerződést megköthesse – nagy kálváriát kellett végigjárnia.
A terjesztő vállalat bizonyos fokig eldöntötte a sorsát a nagy irodalmi vállalkozásoknak, ezt a helyzetet Goldschmied minden egyes esetben a kiadók megfélemlitésére használta fel; a szállitási feltételek megállapitásában gyakran oly tulzásokra ragadtatta magát, melyek a kiadókat méltán elkeseritették, annál is inkább, mert e mellett nem volt képes lemondani arról az izléstelen szokásáról, hogy anyagi eredményeivel, vállalata sikereivel minduntalan kérkedjék.
Mindezek a tulajdonságok érthetővé teszik, hogy a kiadók körében idővel nagy ellenérzés keletkezett az ő személyével szemben és nem lehet csodálkozni azon, ha egyik is, másik is függetleniteni akarta magát tőle.
Nekünk egészen sajátszerü viszonyunk volt vele. Mint terjesztővállalat, érdektársak voltunk és ezen a részen teljes harmóniában voltunk vele, mert ő lojálisan megtartotta a korrekt üzletvitel érdekében közösen megállapitott mindennemü módozatokat. Nekünk is nagy érdekünk volt, hogy ezen a téren békésen egymás mellett és ne egymás ellen dolgozzunk, mert a nagy terjesztési akciókat nem lehetett volna sikerrel keresztülvinni, ha a mindenkori nagy nehézségekhez még a versenytárssal való vesződségek is hozzájárultak volna. Háborus állapotban nem lehetett volna mindazokat a propaganda-akciókat véghez vinni, melyek csak csendes és békés módon sikerülhetnek.
De mint kiadónak, még rosszabb volt a helyzetünk vele szemben, mint a többieknek. A többieket csak kinozta, minket mint kiadókat egyszerüen bojkottált, – s ha még csak ezt tette volna; de nemcsak teljesen mellőzte kiadványainkat terjesztő üzemében, hanem rendesen olyankor, mikor egy-egy uj vállalatunkat kezdtük lanszirozni – olyankor talált ő mindig valamilyen cikket, melyet pont akkor kellett forgalomba hozni, hogy ezzel a mi munkánkat megzavarja.
Ahogy a “Klasszikus Regénytár” terjesztésének megkezdésekor “A Magyar és a Világirodalom Kincsestára”-t kaparta ki az ismeretlenség homályából, ép ugy a Jókai-összkiadás terjesztésének küszöbén felfedezte azt, hogy a harminc év óta forgalomban levő kis népies kiadás igen alkalmas terjesztési cikk, mert egyrészt zavart fog okozni az összkiadás terjesztésében, másrészt nagy forgalmat lehet elérni annak a propaganda-akciónak hatása alatt, melyet mi az összkiadás érdekében kifejtettünk. Ezt az eljárást azután ismételte több izben is, más és más változatban és ezzel megmutatta azt az utat, amely az illojális üzleti verseny terén később mind nagyobb mérveket öltött és a könyvkiadói és terjesztői békés foglalkozást Magyarországon valóságos háborus állapottá változtatta át.
Azt hiszem, nem vagyok igazságtalan, midőn ezekben megállapitani törekszem azt a szerepet, amely Goldschmied Bernát-ot a magyar könyv-üzem terén megillette, amely időnként igen jelentékeny volt és mindig igen áldásos lehetett volna. Azt hiszem, senkisem fogja megtagadhatni az elismerést azoktól, akik mégis évtizedeken át fenn tudtak tartani egy összeköttetést oly üzletféllel, akinek ilyen alaptermészete volt. Mert ez igazán nem volt könnyü. De le kellett küzdeni a nehézségeket és sok minden egyebet, propter bonum pacis.

A “Klasszikus Regénytár” programmja
Ilyen nehézségek előzték meg annak a vállalatnak megszületését, amelyet irodalmunk legjobbjai nemcsak az intézet, hanem az egész magyar irodalom legkiválóbb kiadói vállalkozásának mondanak.
Irodalmi szinvonala abban a percben volt eldöntve, amikor a “Klasszikus Regénytár” szerkesztőiül Ambrus Zoltán-t és Voinovich Gézá-t nyertük meg. Ez azt jelentette, hogy nemcsak üzleti és kiadói szempontok lesznek mérvadók a gyüjtemény köteteinek megválogatásában, hanem főként irodalmi és müvészeti szempontok. Mi teljesen szabad kezet adtunk e tekintetben a szerkesztőknek.
Az első programm-tervezetet Ambrus Zoltán csinálta, aki három sorozatban állitotta össze a kiadandó művek jegyzékét, az első sorozatba sorozván a feltétlenül felveendőket, a másodikba a másodsorban szóbakerülőket és a harmadik sorozatba az esetleg felvehetőket, ha van még hely. Ambrus Zoltán-nak ez az első összeállitása, ez a mintegy 70 munkát felölelő jegyzék, egy nagy müveltségü, kiváló izlésü, finom érzésü irodalmi ember egész élete tanulmányainak és olvasmányainak a leszürődése. Ez az alap-jegyzék volt a kiinduló pont további tárgyalásaink, további elhatározásaink tekintetében. A programm megállapitásának munkája még csak ezután kezdődött, hiszen különböző szempontokat kellett figyelembe venni, irodalmiakat és gyakorlatiakat egyaránt.
Ambrus Zoltán első programmja a feladatot, hogy ugy mondjam, abszolute oldotta meg. Mindazt felölelte, aminek kiadása a tervezett gyüjteményben kivánatos. Most már arra kellett tekintettel lenni, vajjon ezekből a munkákból mi van meg magyarban, mi van meg jó forditásban és milyen kiadásban? Kapható-e, vagy elfogyott-e? Elvül tüztük ki, semmi olyat közre nem bocsátani, ami más kiadónál már megjelent és forgalomban van, továbbá semmi olyat, ami a közkeletü olcsó kiadásokban, például az “Olcsó Könyvtár”-ban, az “Egyetemes Regénytár”-ban, vagy az “Athenaeum Olvasótárá”-ban kapható. Ezt az elvet azonban egész szigoruságában végrehajtani mégsem lehetett, mert azt, ami rossz vagy avult forditásban volt meg az irodalomban, mégis ki kellett ujra adni. Hiszen például a legnagyobb regényirónak, Dickens-nek sok műve jelent meg magyarul, de egy sem volt kapható a mai igényeknek megfelelő forditásban.
Azután volt még egy fontos szempont, amely a végleges programmot befolyásolta. Kivánatos volt, hogy minden nemzet irodalmának legjava benne legyen a “Klasszikus Regénytár”-ban, mégis a német irodalmat háttérbe kellett szoritanunk gyakorlati okokból és a közönség érdekében. Számolni kellett azzal a körülménnyel, hogy Magyarországon jóformán minden müvelt ember olvas németül is és hogy a német irodalom főművei itt igen nagy mértékben el vannak terjedve és könnyen hozzáférhetők az olcsó gyüjteményekben, igy például a Reclam-félében is.
A “Klasszikus Regénytár” szerkesztésének egyik alapelve volt, hogy minden munkát eredetiből fordittasson. Mikor azután a kötetek szétosztására került a sor, kitünt, hogy vannak kötetek, amelyek eredetiből nem fordithatók le, mert nem találunk az illető nyelvet tudó, arra való művészi forditót. Ezeket egyelőre ki kellett kapcsolni a programmból.
Mindezeknek az előtanulmányoknak megejtése után azután elővettük az összes programmokat, amelyek elkészültek, mert mindenki készitett ilyet; kiadóvállalatunk összes számbajöhető tényezői épp ugy, mint forditóink, megpróbálkoztak ezzel a feladattal, hogy össze lehessen vetni a szerkesztők által készitett programmal és esetleg amazokat kiegésziteni. Közös konferencián azután végleg megállapitottuk azoknak a munkáknak sorjegyzékét, amelyek feltétlenül felveendők és amelyek forditását meg lehet kezdeni. Itt került azután szóba az a fent emlitett Goldschmied-féle jegyzék is, amely egészen más szempontok szerint készült és amelyet mi sem, de még kevésbé szerkesztőink nem tehettek magukévá. Hiszen abban a jegyzékben még olyan irók is szerepeltek, mint Schwartz Mária Zsófia, Carlén-Flygare Emilia, Bremer Friderika, Hackländer, Auerbach, Brachvogel, Ebers, Spielhagen. Oly irók, kiket a mi szerkesztőink teljességgel nem állitottak egy sorba azokkal az irókkal, akiknek munkáiból végül is kialakult a “Klasszikus Regénytár”. Kialakult ugy, ahogy ma előttünk van, megvalósitván azt, amit a kiadók célul tüztek ki maguknak.
A “Klasszikus Regénytár” csak elsőrangu irók abszolut becsű, világhirü műveit öleli fel, olyanokat, amelyeknek jelentősége a világirodalomban meg van állapitva, olyanokat, amelyeket minden művelt embernek mulhatatlanul ismernie kell. Mellőztük mindazokat a zajos, de múló értékü nagyságokat, akiket a divat szeszélye hirtelen felkap és akik épp oly gyorsan feledésbe merülnek, mint amilyen zajjal bejárták a világot.
A kiválogatás a képzelhető legnagyobb gonddal történt. A legjelesebb magyar irók és esztétikusok tanácsadással támogatták a szerkesztőket, de igénybe vettük külföldi nagy esztétikusok tanácsát is, igy például a Georg Brandes-ét. Az északi irodalmak tekintetében sem szerkesztőink, sem más felkért tanácsadóink nem voltak teljesen biztosak a helyes megválasztás tekintetében és ezért fordultunk Brandes-hez, aki azután kijelölte nekünk a svéd, norvég és dán irodalomnak főműveit.
Amint végleg kialakult a programm, csaknem kivétel nélkül oly regényeket tartalmazott, amelyek magyarul vagy egyáltalában nincsenek meg, vagy pedig csak régi, nem teljes, gyenge és csonka, hütlen és hiányos forditásokban láttak napvilágot.
A “Klasszikus Regénytár” nem foglalhatja magában a világ összes jó regényeit, ezt nem tüzhette ki céljául, mert akkor több száz kötetre terjedne a gyüjtemény, de amiket felölel, azok legmonumentálisabb alkotásai a külföldi irodalmak legjelesebb iróinak, a műfai remekei; azok a munkák, amelyeknek irodalmi becsét és jelentőségét a köztudat szentesitette; azok a kincsei a külföld elbeszélő irodalmának, amelyek ismerete egyesek művelődésére és egész nemzeti műveltségnek kifejlődésére nézve egyaránt nélkülözhetetlenek; azok a mesterművek, amelyeket a magunk szellemi vagyonához hozzá kell csatolnunk; azok az örökbecsü munkák, amelyek felett már elhaladt az idő és amelynek kiállották ennek a legszigorubb kritikusnak az itéletét is.
A következő iróknak legjellegzetesebb műveit öleli fel a “Klasszikus Regénytár” első hatvan kötetes sorozata, u. m.: Alarcon, Balzac, Bulwer, Cherbuliez, Daudet, Dickens, Dosztojevszkij, id. Dumas, ifj. Dumas, Flaubert, France, Gogoly, Goncsarov, Goncourt, Hugo, Jacobsen, Keller, Lermontov, Maupassant, Meyer K. F., Scott, Stendhal, Thackeray, Turgenyev, Zola.

A forditások
Hiába lett volna azonban a legszebb programm és a leggondosabb kiválasztás, ha nem sikerül biztositanunk azt, hogy ezek a munkák hiven visszaadják a klasszikus eredetit; csak a hű és művészi forditás alkalmas arra, hogy az eredetinek szépségeit, az irók stiljét és egyéni sajátságait visszatükröztesse, sőt lehet mondani, hogy a művészi forditás szinte jobban megóvja a klasszikus regényt az elavulástól, mint maga az eredeti mü. Mert a legnagyobb iró nyelve is elavul 50–100 év alatt, a stilus változik, a szinek elfakulnak, de a jó forditás azon a másik nyelven, azon a mai nyelven adja vissza azt frissen és elevenen. Van arra több példa a világirodalomban. Például a Claude Tillier hires műve, a “Mon oncle Benjamin” Franciaországban az elavult művek sorába tartozott, amikor Ludwig Paul-nak klasszikus német forditása megint felelevenitette és az örökbecsü klasszikus művek sorozatába állitotta be.
Hogy kiváló és művészi forditásokhoz jussunk, a legkiválóbb magyar irókat és a forditás terén valóban bevált mestereket szólitottuk fel közremüködésre. Ambrus Zoltán, Ambrozovics Dezső, Adorján Sándor, Balla Mihály, Fáy J. Béla, Győry Ilona, Hevesi Sándor, Ignotus, ifj. Korányi Frigyes, Lándor Tivadar, Mikes Lajos, Ritoók Emma, Salgó Ernő, Szabó Endre, Szécsy Károlyné, Vértesi Jenő, Voinovich Géza örömest vállalkoztak forditói munkára, hogy a “Klasszikus Regénytár” sorsát biztositsák. Igen sokan ajánlkoztak forditásra olyanok, akiknek gyakorlatuk volt e téren, de akiket a “Klasszikus Regénytár” mellőzni kényszerült, mert teljesen eltévesztette volna hivatását, ha ugyanolyan gyárilag készült forditásokat adott volna, mint a minőkkel a könyvpiac el volt árasztva. Mert valósággal el volt árasztva a legképtelenebb forditásokkal, a leglehetetlenebb kiadásokkal.
A spekuláció mindenképen hatalmába keritette a külföldi regényirodalmat. Aminek külföldön valamelyes sikere volt, azt kiadták magyarul, hevenyészett, lelkiismeretlen, csonkitott forditásban. Legjellemzőbb példája ezeknek Zolá-nak hires ciklusa “A Rougon-Macquart család.” Ennek a ciklusnak néhány kötetét előkelő kiadóink adták ki teljes egészükben, értékes forditásban. De legtöbb kötete valóban gyalázatos kiadásban jelent meg. Tudnivaló Zolá-ról, hogy leplezetlen meztelenségben tálalja fel azt, amit el akar mondani és ennek folytán sok regényében olyan nuditások fordulnak elő, amelyek érzékcsiklandoztató tartalmuknál fogva az olvasók bizonyos rétegeire nagy vonzó erőt gyakorolnak. Aki Zola műveinek ezt a vonását kellőképpen kiaknázza, jó vásárra számithat. Ez az oka annak, hogy az u. n. zugkiadók rávetették magukat erre az értékes iróra, de ugy, hogy könyveit megfosztották irodalmi értéküktől, dugárut készitettek belőle, amely a pikáns könyv mezében jelentkezik. Igy keletkezett a Zola munkáiból egy sereg ponyvakiadás, amely lehetetlenné tette, hogy ugyanazon műveknek jó kiadásai is napvilágot lássanak, mert a teljes és becsületes kiadás ezekkel a ponyvakötetekkel nem vehette fel a versenyt.
Mi mintaszerü forditásokat akartunk, azokat csak iróművészek készithették el.
Csak ilyen forditásokkal érhettük el a “Klasszikus Regénytár” köteteivel azt a célt, amit a művészi forditásnak el kell érnie, hogy az irodalomnak, az iróknak és a közönségnek egyaránt izlését, kritikáját, ismereteit fejlessze és művészi gyönyörséget szerezzen az olvasónak. A “Klasszikus Regénytár”-ról el lehet mondani, hogy megtermékenyitette a magyar szellemet és a magyar kulturát, fejlesztette és előbbre vitte a magyar nyelvet, az irodalmat, a műveltséget és itétetet. El lehet mondani, hogy nem hogy elnyomta volna a nemzeti irodalmat, hanem egyenesen gazdagitotta azt; akik elsősorban hálásak voltak a “Klasszikus Regénytár” létrehozásáért, azok maguk a mai kornak tehetséges, hivatott, jeles és nemzeti érzésü magyar irói voltak.

Gazdaságos berendezés
A külső kiállitás is nagy szerepet játszott a “Klasszikus Regénytár” programmjában. A nagyobb lélegzetü könyv olvasója mindig panaszkodik, hogy a könyv, különösen, ha be van kötve, nehéz, az ember elfárad, ha a kezében tartja. Evvel a jogos panasszal számot vetve, oly pehelykönnyü papirt készittettünk a “Klasszikus Regénytár” kötetei számára, hogy még a 30 ives kötet bekötött állapotban is egészen könnyü, mintegy 40 gramm sulyu. A papirt ezenfelül simitatlanul készittettük oly módon, hogy ne kápráztassa, ne rontsa a szemet, hogy a betük jobban élesedjenek ki rajta, mint a simitott papiron, hogy az olvasás ne váljék fárasztóvá.
A legnehezebb kérdés volt a betüfaj kiválasztásának kérdése. Ez szorosan összefüggött az egész vállalat ökonómiájával. Az angol standard-könyvet az teszi oly bámulatosan olcsóvá, hogy a nagy terjedelmü könyveket kis betükkel nyomtatják és igy aránylag kevés papirt fogyasztanak, kevés nyomtatási költséget okoznak. Ezt azonban Magyarországon nem lehet megtenni, mert a közönség hozzá van szokva a nagy betüs könyvekhez. Mi a nehéz problémát, hogy minél több tartalmat hozzunk minél kevesebb iven, akként oldottuk meg, hogy a szokásos garmond betü helyett borgis betüt alkalmaztunk, de ritkitás utján elértük azt, hogy garmond kinézése van a betünek és az olvasó azt nagynak nézi. Csak igy érhettük el, hogy a “Klasszikus Regénytár” egy-egy ivére 34000 betüt helyezhettünk el és csak ily tipográfiai berendezés mellett vált lehetővé az olyan hatalmas nagy munkáknak, mint a Dosztojevszkij “Raszkolnyikov”-ja Tolsztoj “Háború és béke” cimü müve vagy a Dickens nagy regényei, 1–2–3 kötetben való elhelyezése.
*
Ezzel az ökonómiával, amelyet a szedés tekintetében tartottunk szem előtt, volt kapcsolatos egy további fontos problémája a “Klasszikus Regénytár”-nak: az olcsó árnak megszabása. Abból a természetszerü okoskodásból kellett kiindulni, hogy az ilyen gazdaságosan kiállitott köteteket igen nagy példányszámban kell eladni, hogy a költségek megtérüljenek, viszont igen nagy példányszámot csak ugy lehet elhelyezni, ha az eladási ár olcsó. Ez magától értetődő circulus vitiosus.
Abban az időben a magyar regényirodalomban szokásos nyomdai kiállitás mellett átlag 20–22000 betü szokott egy iven elhelyezést nyerni és egy ilyen ivnek rendes bolti ára 20–24 fillér volt.
Ezzel szemben mi a “Klasszikus Regénytár”-nál 34000 betüt helyeztünk el egy iven és annak bolti árát 10–12 fillérben állapitottuk meg: nyilvánvaló, hogy négyszer jutányosabb köteteket adtunk, mint az akkor forgalomban volt munkák; kétszer annyi tartalom mellett felényi ár.
A magas irodalmi szinvonal a technikai kiállitás tökélyével párosult, hogy a legolcsóbb árért nyujtson oly irodalmi gyüjteményt, minőket csak a nagy nemzetek mutathatnak fel azért, mert náluk az ily irodalmi kiadványokat óriási példányszámban vásárolja a közönség. Mi kisérletet akartunk tenni a rendkivül jutányos bolti ár megállapitásával arra nézve, lehet-e a mi szük nyelvterületünkön is a nagyközönségnek szánt műveket oly jutányos áron közrebocsátani, mint ahogy a művelt nyugaton a kiadók az irodalmi művek népszerüsitésének érdekében ezt nagy sikerrel gyakorolják. Ha ebben meg nem csalódunk, akkor be lesz igazolva, hogy hazánkban is lehet jó könyveket szép kiállitásban kiadni, ha azok olcsók; ha ez a kisérletünk sikert arat, ugy reméltük, uj és nagy perspektivák nyilnak a hazai könyvtermelés részére. Megcáfoltatik a magyar könyv drágaságáról szóló panasz és ki lesz jelölve az ut, amelyen a jövőben haladnunk kell.
A “Klasszikus Regénytár” minden kellékével rendelkezett a sikernek, mint ezt az akkori sajtó meg is állapitotta; joggal számithatott a képzelhető legnagyobb elterjedésre, a közönség teljes meghóditására.

Az első elismerés
A meginditás körül felmerült fantasztikus nehézségek ellenére is, az első sorozat, melyet csak 1904 őszén akartunk közrebocsátani, már ugyanazon év május hónapjában készült el, habár egy szépséghibával jött is világra. Ebbe a sorozatba ugyanis, hogy az 5 kötet meglegyen, kénytelenek voltunk Dickens “Twist Olivér”-ját a régi Gondol Dániel-féle forditásban adni, amelyet ugyan Voinovich Géza gyökeresen átdolgozott, de amely mindannak dacára mégsem állhat azon a szinvonalon, mint későbbi Dickens-forditásaink.
A rendkivüli munka mindnyájunkat kimeritett, de különösen szerkesztőnket, Voinovich Gézát-t, akinek akkor vállalatunk igazgatósága külön köszönetét fejezte ki az első sorozatnak nehéz körülmények között való sajtó alá rendezésében kifejtett müködéséért és felkérte, hogy ebben a nagy és terhes munkában tulságosan igénybe vett idegzetét restaurálja hosszabb pihenéssel.
Az első sorozat megjelenése azok körében váltotta ki a legnagyobb elismerést, akik legnehezebben hajlandók az elismerés pálmáját átnyujtani. Egy korán elhunyt, nagy tehetségü magyar iró, Thury Zoltán volt az első, aki melegen gratulált nekünk a kiadáshoz, megjegyzéseket füzvén azokhoz az ügyekhez, amelyek a kiadást megelőzték.
“Elszomoritó az – mondja ő – hogy ebben a kis országban, a kis piacon, ha valaki csinál valami szép dolgot, rögtön ugyanannak az ideának a kihasználásával, de a publikum nivójához leereszkedve, annak a gyengéjét felhasználva, igyekeznek agyoncsapni a konkurrensek. Nekem nem fáj a Révai Testvérek feje, hanem végtelenül bánt az, ha csak 10 vagy 100 példányt is ezekből a kiadásokból a Klasszikus Regénytár helyett fognak megvásárolni. Sérelem ez és nem az Önök szempontjából, mert hát Önök megbirkóznak a versennyel, hanem az olvasóközönség szempontjából, amelyet ily lelkiismeretlenül traktál az élelmeskedés.
Egyébként fogadja igazán őszinte gratulációmat a Klasszikus Regénytárhoz. Fokozódik a gyönyörségem mindig, amikor csak kezembe veszem a köteteit és ha majd teljes lesz a kiadás, becsületünkre válnék, ha legalább rá pillantana a külföld is valami kiállitáson, s látná, hogy ilyen könyvkiadásunk is van. Csoda szép, csoda olcsó és végül felemeli az embert a nivó, amelyen áll.”
A Thury Zoltán kivánsága hamarabb teljesedett be, mint ahogy akár ő, akár mi gondoltuk volna. A magyar nyelvü “Klasszikus Regénytár”-t a külföld jóformán hamarabb vette észre, mint maga Magyarország, amelynek számára készült. Ez igy történt.
Mi többek között az Angliában levő Gineverné Győry Ilonát is felkértük a “Klasszikus Regénytár”-ban való közremüködésre. Győry Ilona a korán elhunyt, kiváló magyar irónak, Győry Vilmos-nak Angliában férjhezment leánya, aki régi hazájával állandó kapcsolatot tartott fenn és uj hazájában meg nem szünő lelkesedéssel képviselte Magyarország érdekeit. Előadásokat tartott, ismertetéseket közölt Magyarországról és barátokat törekedett neki szerezni. Mi ugy gondoltuk, hogy a legnagyobb angol iróknak, Dickens-nek és Thackeray-nek leforditását legcélszerübb olyan valakire bizni, aki ott él abban az angol társadalomban, amelynek életével foglalkoznak ezek az irók; aki “érzi Dickenst és Thackerayt”, aki szeretettel fogja ezeknek a műveknek szépségeit a magyar olvasó előtt feltárni. Ezért fordultunk Győry Iloná-hoz, akinek megbizhatósága a forditás terén előttünk ismeretes volt.
Angliában éppen akkor ujult fel a rajongás Dickens-ért és azok az angolok, akik tudomást szereztek Győry Ilona utján arról, hogy egy magyar regényvállalat indult meg, amely nagy mérvben a Dickens-kultusz szolgálatában áll, ezt igen nagyra becsülték. Akkoriban történt, hogy a Londonban élő magyarok angolokkal együtt megalakitották a Hungarian Society-t, a “Magyar társaság”-ot, mely igazi állandó magyar központ akart lenni és egyuttal az angolok figyelmét Magyarország felé forditani. E társaság utján, melynek tagjai az angol szellemi élet elsőrangu notabilitásai voltak, értesültek az angolok a “Klasszikus Regénytár”-ról és annak törekvéseiről és Stead, az angol irodalmi élet legelső szerepvivője, a “Review of Reviews” szerkesztője, akinek háza jóformán központja volt az angol irodalmi életnek, a “Klasszikus Regénytár” láttára ezeket mondotta:
“A legértékesebb és leghasznosabb irodalmi vállalkozás, aminek csak sikere lehet. Igazán csodálom, hogy mi, angolok, nem szerkesztettünk ilyen gyüjteményt.”

“Kéziratbevasalás”
Szükségünk is volt azonban ilyen szórványos elismerésekre, mert igen sok bajjal kellett megküzdenünk. Az olvasó erről alig alkothat magának fogalmat. Mikor a kész munka a kezében van, nem sejtheti azokat a nehézségeket, melyek annak születését megelőzték. Az olvasó azt gondolja, nincsen ebben semmi rendkivüliség, a kiadó megrendeli X. Y.-nál a forditást, az beszállitja, nyomdába kerül, elkészül és pont. Csakhogy egész másként áll ez a gyakorlatban, különösen az olyan nagy vállalatnál, mint aminő a “Klasszikus Regénytár” volt, amelynek annyi forditót kellett egyazon időben foglalkoztatnia, hogy a sorozatok pontos megjelenését biztositsa. A kiadónak pontosnak kell lenni, mert ő a legnagyobb urral, a közönséggel áll szemben, de a forditó nem érzi azt, hogy neki is pontosnak kell lennie a kiadóval szemben. Sőt tudván azt, hogy kivüle mások is dolgoznak a vállalatnak, elbizza magát, hogy ha ő késik is, majd a másik elkésziti a maga munkáját és igy az 5 kötetes sorozat biztositva lesz nélküle is.
Szinte hihetetlen, hogy minő küzködések árán tud csak létrejönni egy ilyen 60 kötetes gyüjtemény, mennyi jóindulat, mennyi energia, mennyi türelem emésztődik fel, amig tető alá jut az egész vállalat.
Szinte elképzelhetetlen, hogy minő fantázia emésztődik fel a kifogásokban, amelyekkel az egyes munkatársak mulasztásaikat magyarázni és menteni próbálják. Kötetekre rug az a levelezés, melyet a szerkesztők sürgetések dolgában kénytelenek voltak folytatni. Voltak abban jószándéku igéretek és megbizhatatlan hitegetések, de az egyikben épp oly kevéssé lehetett bizni, mint a másikban. A becsületszónak nagy szerepe volt – még több az ünnepélyes igéreteknek.
“Kéziratbevasalás”-nak nevezik szerkesztői műnyelven azt az eljárást, amelyet gyakorolni kell abból a célból, hogy a szerkesztő hozzájuthasson a kézirathoz. Ez az eljárás az illető munkatárs egyéniségéhez alkalmazkodik. Egyiknél szigorral lehet boldogulni, másiknál előzékeny engedékenységgel. Az egyik meg van sértve, ha nem adunk hitelt kifogásainak és mentegetődzéseinek, a másik számit rá, hogy tamáskodni fogunk benne és dokumentumokkal felszerelve állit be, mulasztásait kimagyarázni. A legközelebb fekvő és leggyakoribb kifogás a betegség, hiszen tény, hogy beteg állapotban az ember nem képes szellemi munkára, de hát nem is a saját betegségét hozza fel okul a mulasztásra egyik-másik forditó, hanem a feleségéét, a gyermekéét, még az anyósáét is. Azután jön az álmatlanság; az álmatlanságban szenvedő ember kedvetlen, ilyen állapotban nem lehet dolgozni. Mikor már nagyon sürgős volt egyik forditónk munkája, rábirtuk, utazzék el délvidékre, heverje ki ott az álmatlanságát és fejezze be munkáját. El is utazott, onnan azonban azt irta, hogy még rosszabbul van, ez a hely nagyon rosszat tesz neki, azért haza utazik és majd befejezi munkáját otthon.
Volt olyan munkatárs, aki vállalkozott egy terminusra, de azt meg nem tartotta, azt mondván, csak ugy tud dolgozni, ha megfelelő előleget kap, hogy a munka ideje alatt biztositva legyen a megélhetése. Ez világos és érthető beszéd volt, megkapta az előleget és az uj terminust, melyet épp ugy elmulasztott, mint az előzőt, csakhogy ehhez azt a magyarázatot füzte, hogy nem tud dolgozni, mert pénz után kell járnia, olyan munka után, amelyet azután fognak neki megfizetni; nem tud elvégezni olyan munkát, amelynek árát már megette. Volt olyan munkatárs, aki azért kért munkát, mert a forditói munkában ki akarta pihenni másnemü szellemi munkásságát. Azután pedig azért nem végezte el a rá bizott munkát, mert szellemileg és fizikailag egyaránt ki volt merülve.
A kézirat bevasalása részére a “Klasszikus Regénytár”-nak külön tisztviselőt kellett alkalmaznia, a “sürgető kisasszonyt”, aki egyebet sem tett, mint megállapitotta a terminusok meg nem tartását és sürgető leveleket irkált, azonfelül egy külön sürgető szolgát kellett beállitani, akinek feladata volt, jóformán naponként felkeresni mindazokat a munkatársakat, akiknél a kéziratok esedékesek voltak. Ennek a szolgának ügyes embernek kellett lennie, ki kellett kémlelnie minden egyes munkatárs élete szokásait, tartózkodási helyét, azt, hogy mikor kel fel, és hogy mikor fekszik le, hol található a nap különböző szakaiban, mert ha reggel a lakásán kereste, azzal küldte el, hogy a kézirat a szerkesztőségben van és ha estefelé ott kereste, azzal bocsátotta el, hogy jőjjön el holnap ebéd után a kávéházba. Hogy melyikbe, azt a szolgának tudnia kellett; jóformán minden reggel végigjárta a munkatársakat ez a sürgető szolga, akinek alkalmazkodnia kellett a munkatárs természetéhez. Ha zaklatás utján vélt célt érni, zaklatott és alkalmatlankodott, amig meg nem unták és át nem adták a sürgetett kéziratot, már csak azért is, hogy megszabaduljanak a zaklatástól; ha jószivü emberrel volt dolga, akkor kérésre, könyörgésre fogta a dolgot és volt olyan eset, amikor igen lusta munkatárs szinte azért fejezte be majdnem pontosan munkáját, hogy a szolga iránti jóindulatát és szivességét kimutassa.
A legkülönbözőbb eszközökhöz kellett folyamodni; némelyiknél az volt a baj, ha sürgették, azt mondta, nem hagyják nyugton, nem tud dolgozni, másnál az volt a baj, ha nem sürgették; mikor reklamálták kéziratát, még ő állott elő szemrehányásokkal, mért nem sürgették, honnan tudja ő azt, hogy a munka sürgős. Mikor öt-hat levél eredmény nélkül és válasz nélkül maradt s a szerkesztő vagy a sürgető kisasszony személyesen felkereste a munkatársat, akkor azzal állott elő, hogy nem kapta meg a leveleket, sohasem látott egyet sem; azontul be kellett vezetni a szállitó-jegyekkel való értesitést, a retur-recepiszt.
És mi mindennel nem kellett megfenyegetni a munkatársakat! A szerkesztő meginditó levelekben vázolta, hogy minő utálatos szörnyeteg az a szedőgép, amely csak ugy falja a kéziratot és minő rossz az, hogy a kiadó a nyomdával szerződött bizonyos időpontok megtartására és ha a szerkesztőség nem ad anyagot a szedőgépnek és a nyomtatógépnek, akkor a kiadó a kárbaveszett időért is tartozik fizetni és ezt nem hajthatja be máson, mint a mulasztásban vétkes munkatárson; mindezzel hatni próbált a szerkesztő a munkatársra, de nem sok eredményt ért el.
Alkalmazásba jutottak azután más eszközök, az a propozició, hogy rendelkezésre bocsátunk a forditónak egy gyorsirót, akinek ő a forditást lediktálja; azután az, hogy jöjjön be naponként hozzánk az irodába kitüzött időben és ott végezze el munkáját. Ez oly erkölcsi kényszer volt, amelyet egy alkalommal maga a munkatárs proponált.
Érdekes az a balanszirozás, amelyet egyes munkatársak a terminussal végeztek; megkülönböztetett egy első, második, harmadik terminust, mikor azután ezt sem tartotta meg, akkor azzal állott elő, hogy hiszen ez még nem a legvégső terminus, mert ennek azután, mondotta önérzettel, mindig ura marad. Mikor ezt a legvégső terminust is elmulasztotta, azt hozta fel mentségül, illetőleg magyarázatul, hogy ugy értesült, hogy a szóbanforgó kötetnek még nincsen meg a bevezető előszava, tehát lehetetlen, hogy az ő forditásán muljék a kötet megjelenésének késése.
Némelyik munkatársnál a határidő megtartására külön tiszteletdijat kellett megállapitani, egy külön utólagos prémiumot, hogy vállalt kötelezettségét megtartsa; némelyik munkatársnál már az eredeti szerződésben kétféle honoráriumot kellett megállapitani, a rendes forditói honoráriumot és egy magasabbat arra az esetre, ha a kéziratot pontosan beszállitja.
Legrosszabb dolgunk volt a kéziratok behajtása körül, ha valami nyomdász-sztrájk vagy könyvkötő-sztrájk állott be. Ha ilyennek csak hire volt is a levegőben, ez elég ok volt arra, hogy a forditók némelyike beszüntesse munkáját. Mi ilyenkor azon az állásponton állottunk, hogy annál jobban kell sietnünk, hiszen törekednünk kell a sztrájk előtt elkészülnünk. Ők pedig ugy magyarázták a dolgot, minek erőltessük meg magunkat, hiszen ugy sem lehet megjelenni a sztrájk miatt. Némelyik iró jól ismerve önmagát, azt proponálta, hogy oly szerződést kössünk vele, amely szerint a honoráriumot csak a teljes kézirat beadása után kapja, mi ebbe természetesen szivesen beleegyeztünk, de azután jöttek a levelek, hivatkozással az ismeretes “körülményekre”, amelyek sajnosan ugy alakultak ki, hogy terve ellenére mégis előleget kell kérnie a honoráriumra.
Mikor már minden eszközből kifogyott a szerkesztő, akkor a legvégsővel fenyegette meg a késedelmes munkatársát, azzal, hogy a forditást mással fogja végeztetni, de ezzel se ment sokra, mert ezt a bejelentését azzal a kikötéssel fogadta a munkatársa, hogy a könyvben meg legyen jelölve, honnan kezdve forditott más, mert hiszen ő lelkiismeretes munkát végez és nem akarja, hogy neve alatt esetleg rosszabb forditás jelenjen meg és ebben a munkatársnak volt igaza.
Egy különösen késedelmes munkatárs egy igen erélyes hangu sürgető levél folytán eljött hozzám panaszkodni, hogy milyen méltánytalanság történik vele, amidőn őt sürgetik, holott három hete influenzás beteg volt. Igen ám, csakhogy mi nem ezt a három hetet kerestük tisztelt munkatársunkon, hanem azt a másfél esztendőt, amely megelőzte azt a három hetet és azt a terminust, amely másfél esztendővel azelőtt lejárt.
Ugyanezzel a munkatárssal egy összejövetel volt megbeszélve egy alkalommal, amelyre én mintegy husz percnyi késéssel mentem el, ami énnálam igen szokatlan volt; az illető munkatárs türelmetlenül távozott, ugylátszik, megneheztelt, mert amidőn egy barátjával találkozva azt kérdeztem, miképen lehetne vele mégis összejönni, tőle tudtam meg, hogy egy meg beszélt találkozáson husz percet várakozott reám. Én erre azt irtam neki:
“A legteljesebb mértékben méltánylom az Ön szives előzékenységét, mégis engedje megjegyeznem, hogy én magam Önre csak a szóbanforgó ügyben 1906 október 1-e, tehát közel négy év óta várok, és hogy különösen az utóbbi megbeszélt találkozásnak csak a megállapitásával is néhány hónapig volt szives megvárakoztatni.
Tekintettel ezekre az évekre és hónapokra, talán szives lesz megbocsájtani, ha én május 6-án arra a megbeszélésre 20 perc késéssel érkeztem meg és talán fel fog menteni az alól, hogy hatósági orvosi bizonyitvánnyal igazoljam, hogy egyik hozzámtartozóm egészségi állapota aznap indokolttá tette, hogy egynéhány perccel később hagyjam el lakásomat, remélem ezt annál inkább, mert hiszen Ön 20 perc késésemre három és fél évi késedelmi előleget vett már fel.”
Ilyen mulatságaink voltak a kéziratok bevasalása körül. De ezektől a munkatársaktól legalább bevasaltuk a kéziratokat, ha nagy nehézségek árán is. De voltak olyanok is, akiktől sohasem tudtuk megkapni a megrendelt munkát; hány szerződés készült hiába, egy vagy két évi várakozás után lemondott az illető, akkor uj forditó után kellett nézni, uj szerződést kellett kötni. Néhány forditónál “elveszett” (!) a kézirat. Az egyiknél hurcolkodás volt és elkallódott a félig kész kézirat, nem birja megtalálni. A másiknál állitólag tüzvész pusztitotta el egy nagy regénynek a felét. Egy harmadik szőrén-szálán elveszett. Három ilyen nagy kéziratot jelentettek be nekünk elveszettnek, sohasem volt többé feltámadásuk.
Mindezeket a bajokat türelemmel kellett elviselni, mert a kiválasztott forditókat jobbakkal helyettesiteni nem volt módunkban. Mi mindjárt a legjobbakat választottuk ki és kénytelenek voltunk az irók életével együttjáró bohém szokásokkal és felfogásokkal megküzdeni.
A protekció ugyan ezt a vállalatot sem akarta elkerülni, de nem tudott hozzáférkőzni, egyetlenegy esetben mégis bevette a bevehetetlen várat, egyetlenegy esetben ment bele jóhiszemüen az egyik szerkesztő egy forditási megbizásba, különösen meleg ajánlás folytán, de meg is járta vele.
A vállalat legelején volt.
“Bocsánatot kérek – irja Ambrus Zoltán Voinovich Gézának, – hogy X rémes forditásával annyi bajt okoztam Önnek. Jó lecke volt nekem, amit nem fogok elfelejteni, ha még ajánlgatnának valakit ... mihelyt egy szabad órához jutok, bemegyek ... sok haszontalanság sok időt rabol el tőlem, két délutánt kellett eltöltenem azzal, hogy 20 levélre feleljek, amelyek mind forditásokat kinálgatnak és ezt a keserü poharat mégsem tolhatom el magamtól, mert ugyis sok az ellenségem, gyártani nem akarom őket.”
Az volt a szerencse, hogy mindjárt a vállalat elején történt ez az eset és azontul minden ajánlás ab ovo ki volt zárva.
Egyik kritikus azt irta éppen a “Klasszikus Regénytár” mintaszerü forditásaira utalva, hogy nálunk azért van olyan sok magyartalan és Leiter Jakabos forditás, mert a legtöbb forditó nem tudja tisztességesen azt a nyelvet, amelyből fordit, de ez még nem volna akkora veszedelem, ha legalább tudnák, hogy nem tudják. A “Klasszikus Regénytár” szerkesztőit és kiadóit az ilyen forditóktól csak az mentette meg, hogy csak olyant biztak meg forditói munkával, akiről tudták, hogy tud forditani.
Ezt oly következetesen vittük keresztül, hogy még azokat a forditásokat sem használtuk fel a “Klasszikus Regénytár”-ban, amelyekről a nagyközönség tudta, vagy legalább hitte, hogy jók, amelyekről kialakult a közvélemény, a közhit, amelyet egyik ember átvesz a másiktól, meg se vizsgál közelebbről és elfogad kész valóságnak.
Ilyen közhit befolyása alatt a “Klasszikus Regénytár” tervezése alkalmából mintegy 20–22 műről lehetett volna feltenni, hogy azok kisebb-nagyobb simitással még ebben a nagy igényü gyüjteményben is felhasználhatók.
Ebben a feltevésben a kiadóvállalat meg is szerezte mintegy 8 irói mű forditásának közlési jogát, de mikor rá került a sor és a szerkesztők gondosan átnézték a szóbanforgó műveket, kitünt, hogy semmit sem használhatunk belőlük, félre kellett tenni és ujra lefordittatni, pedig éppen a “Klasszikus Regénytár” leghatalmasabb, legnagyobb regényeiről volt szó. Ujra kellett leforditani Victor Hugo-nak a “Nyomorultak”, Tolsztoj-nak a “Háború és béke” cimü munkáit, pedig ezekről az volt a köztudat, hogy a meglévő forditások jók, hivek és teljesek; nem voltak sem jók, sem hivek, sem teljesek, el kellett őket ejteni. Mindössze saját munkatársainknak, igy Fáy J. Bélá-nak, Adorján Sándor-nak és Szabó Endré-nek egy-egy forditását használhattuk fel a magyar forditási irodalom egész rengetegéből.

Bevezető tanulmányok
Hogy a müvelt olvasó, aki természetszerüen érdeklődik egy klasszikus munka szerzője iránt is, mind az iróról, mind pedig az ő munkájáról igaz képet nyerhessen, oly bevezető tanulmányok közzétételét határoztuk el, amelyek a gyüjteménybe felvett irók rövid életrajzát és irói jellemzését adják; tömör és művészi gonddal megirt essayket akartunk adni, nem nagyképü és részletekben elmerülő értekezéseket, de élvezettel olvasható tanulmányokat. Ezeknek az egyes irókat komoly kritikai méltatásban részesitő essayknek megirását biztositva láttuk maguknak a szerkesztőknek személyében.
Kész szerencse, hogy legalább a bevezetésekkel nem volt annyi bajunk, mint a forditásokkal. Hogy minő lelkiismeretességgel viselték a szerkesztők ennek gondját, azt egy érdekes eset világitja meg.
Tolsztoj művei közül eredetileg a “Karenina Anna” és a “Háboru és béke” kiadása volt tervbe véve. Később e terv annyiban módosult, hogy szóba került a “Feltámadás”-nak kiadása, esetleg a “Háboru és béke” mellőzésével, minthogy ez utóbbiról akkor még az volt a vélelem, hogy a Ráth Mór-nál megjelent magyar forditás teljes és méltó ennek a műnek a jelentőségéhez. Amikor a “Karenina Anna” 1905-ben megjelent, Voinovich szerkesztő sürgönyi hivás folytán kénytelen volt Kolozsvárra utazni egyetemi előadásainak megtartása végett és meg volt gátolva az általa vállalt Tolsztoj-előszó megirásában. Akkor elhatároztuk közösen, hogy a bevezetést egy másik Tolsztoj-munkához fogjuk csatolni, még pedig a “Feltámadás”-hoz.
A “Feltámadás” kézirata, amint már fent jeleztem volt, elveszett! A forditó nem találta meg, le kellett róla mondani. Már most mi történjék az elmaradt bevezetéssel? A “Klasszikus Regénytár” következetes szerkesztési módja nem engedte meg azt, hogy Tolsztoj-bevezetés egyáltalán ne legyen benne.
Mikor a “Feltámadás” kényszerü elmaradását az akkor falun tartózkodó szerzővel, Voinovich Géza-val közöltük és egyszersmind megirtuk neki, hogy tanácstalanok vagyunk ebben az ügyben, nem tudjuk, miként lehetne a kérdést megoldani, akkor tőle a következő levelet kaptuk:
“A Tolsztoj-kötet elhagyásával szemben sok, sok skrupulusom van. A “Feltámadás” elhagyása nem nagy baj, – de az előszó elmaradása kettős hiba: a cégre s ránk, szerkesztőkre nézve, akik egyaránt nem tartjuk meg igéretünket és pedig oly szemet szuró módon, hogy éppen a legérdekesebb iró műveit eresztjük utnak kisérő szó nélkül. Ez okvetlen lármát és resensust kelt. A Philologiai Közlöny már azt is kifogásolja, hogy a Maupassant-előszó nincs az első Maupassant-kötetben. Hogy ez a cégre nézve anyagi kárt okozhat, megrontva a vállalat hitelét, az sem hagyhat engem közönyösen, kit az intézethez annyi szál füzött és füz.
Azonban nem kevésbbé kényes pont a második: a szerkesztők irói tisztessége. Amit mi ezzel elkövetünk: az tőlünk kettőnktől a becsapással határos könnyelmüség, s helyzetem még annyival nehezebb, mert Ambrus érdekét is nekem kell védelmeznem: aki eddig nem tud e tervről. Nem szükség azt előtted részleteznem, mennyire kinos volna bensőleg s megalázó máskép, ha a vállalat, melyet olyan lelkiismeretesen gondoztam éveken át, egy ilyen szépség- és erkölcsi hibával jutna céljához, hogy magam, ki oly érdemtelenül annyi elismerését élveztem irói tisztességemnek, most magam volnék az, ki ezt meghazudtolom; s főként egy kritikai folyóirat szerkesztője kövesse el ezt, akinek az ily eljárás ellen harcot kellene inditani.
Sok kinos töprengés után, száz szónak is egy a vége, az egyetlen lehetséges módnak azt találom, ha a cég megigérné magának és nekünk, hogy a Tolsztoj-előszót azért megiratná, kinyomatná, s a rendes előfizetőknek megküldené, alkalmas kapoccsal ellátva, hogy a Tolsztoj-kötetek egyikébe beilleszthető legyen. Elejére pedig egy piros vagy fehér lapot illesztene, melyen elmondaná: miért jelenik ez meg igy külön.
Légy szives kérlek ezt meggondolni – ilyesmi különben már szóban volt köztünk – s megirni, hogy belenyugszol-e?”
Én kapva-kaptam a szerkesztő okos megoldási módján és meg is irtam neki azonnal a cég nevében, hogy a Tolsztoj-előszót meg fogjuk iratni, kinyomatni és a rendes előfizetőknek megküldeni oly adjusztálásban, hogy az a Tolsztoj egyik kötetébe beleilleszthető legyen. Előre pedig egy fehér lapot fogunk illeszteni, amelyen elmondjuk, mért jelenik meg ez igy külön. A még csak ezután forgalomba kerülő példányokhoz természetesen itt helyben hozzá lesz csatolva az előszó. Ezt a kijelentést annál szivesebben teszem, mivel magam is multkor ilyenfélét proponáltam.
A “Klasszikus Regénytár” bevezető előszavai csak növelték azt az elismerést, amelyben ez a vállalat az irodalom és a kritika részéről találkozott. Egy-két kevésbbé sikerült bevezetésen kivül, a legnagyobb részük a magyar essay-irodalomnak legszebb darabjai közé tartozik. Röviden és pregnánsul vannak megirva és biztosan megrajzolt körvonalakban törekszenek megvilágitani az írónak lelki képét, főbb jellemvonásait, munkásságának jelentőségét, saját hazájának és a világirodalomnak szempontjából. Nem külső vonásokat és mindenütt kapható életrajzi adatokat adnak, hanem az igazi jellemző vonásokat, azokat, amelyek nagyságuknak alapjait törekszenek az olvasó elé tárni.
A “Klasszikus Regénytár” bevezetései esztétikai irodalmunk gazdagodását jelentik.

A siker elmaradt
Ily idegsorvasztó nehézségekkel kellett megküzdenünk, hogy következetesen és becsületesen keresztülvigyük azt a programmot, amelyre szinte felesküdtünk ennél a vállalatnál.
Ha magának a “Klasszikus Regénytár”-nak mindenki által elismert koncepciója nem biztositja a sikert – maga ez a szivós küzdelem az elemekkel, az emberekkel, a nehézségekkel talán érdemessé tette a harcosokat arra, hogy sikert arassanak.
De ettől a megérdemelt sikertől elestünk, ez nem jutott osztályrészünkül. Csak magunkból, hitünkből merithethettünk erőt a küzdelem folytatására. Önmagunkat bátoritottuk. Talán legjobban jellemzi akkori hangulatunkat és felfogásunkat egy levélnek néhány sora, melyet az akkor falun tartózkodó Voinovich-nak irtam 1906 május 5-én, körülbelül az ötödik sorozat megjelenésének idején. Akkoriban olvastam el nagy élvezettel “Copperfield Dávid” és a “Pickwick Club” akkor elkészült forditását és ez olvasmány behatása alatt irom:
“E két mű elolvasása még jobban megerősitett abban a meggyőződésemben, hogy a “Klasszikus Regénytár”-ral valóban nagybecsü, igazán valeurös munkát nyujtunk és hiszem azt is, hogy ezt a jobb közönség előbb-utóbb észre is fogja venni. Igen örvendek, hogy leveleidből látom, hogy a vállalat iránti érdeklődésed jelenlegi felelősségteljes munkakörödben meg nem csappant és igy hiszem, hogy valahogy csak sikerül majd sok mindenféle akadály leküzdésével ezt a vállalatot az eredeti programmhoz hiven szerkesztőnek és kiadónak le nem lohadó lelkesedésével végig vinni.”
A lelkesedés mindvégig megmaradt – erről tanuskodnak a további sorozatok – de a siker csak nem jelentkezett a további években sem. És mikor 1911 november havában a “Klasszikus Regénytár” befejeztével intézetünk igazgatósága hivatalos levélben bucsuzik a szerkesztőtől – egyuttal kijelenti, hogy:
“az annak idején megállapitott és viszonyainkhoz képest eléggé szigoru programmnak és a szerkesztők ügybuzgóságának köszönhető, hogy ezen vállalat, ha anyagi eredményeket nem is hozott a könyvkereskedelemben azóta beállott sajnálatos viszonyok folytán, mégis nagy morális sikernek minősithető, amennyiben a legjobbak elismerésével találkozik.”
Mi joggal ezeknek a viszonyoknak is tulajdonitottuk, hogy mi, akik sikerre vittük a Franklin vállalatait, az Athenaeum nagy munkáit – a magunk, a siker minden attributumával körülbástyázott vállalatát ezuttal nem birtuk még csak mérsékelt sikerre sem vinni.
Tizezer példány volt az a minimális példányszám, melyet el kellett volna helyeznünk, hogy valahogy épen kikerüljünk ebből a dologból; hiszen az eladási árat azért szabtuk oly teljesen szokatlan alacsonyra, hogy ezt a példányszámot biztositsuk ez úton.
Ezzel szemben még ötezerre sem rugott az eladott példányok száma és bármennyire biztattuk magunkat a jövővel – mégis abba a kényes helyzetbe kerültünk, hogy a IX-ik sorozattól kezdve a kinyomatott példányszámot 10.000-ről le kellett szállitani 6000-re.
Ezt kettős okból kellett tennünk: igen nagy és terjedelmes raktáraink nem birták többé befogadni a jövő reményében kinyomatott és megmaradt nagy készleteket és pénztárunk nem birta többé az igen nagy beruházási költségeket. Ma már el lehet mondani, nincs is okunk elhallgatni, hogy a “Klasszikus Regénytár” deficitje akkor már jó néhány százezer koronát tett ki.

Késő siker
És jöttek-mentek az esztendők és a “Klasszikus Regénytár” kötetei csak alig mozdultak meg az ő katakomba-állványaikon, nem akartak megfogyni, nem akartak helyet adni uj jövevényeknek. Egyszer csak – egyszer csak bekövetkezett a csoda: a magyarság elkezdett olvasni. Künn a lövészárokban el kellett üzni valamivel a rettentő egyhanguságot, itthon a hazában le kellett csillapitani valamivel a borzasztó idegességet és bizonytalanságot – és akkor egyszerre csak felfedezték a könyvet.
Abban a lelkiállapotban, azokban a rettenetes komoly napokban nem lehetett elővenni a megszokott léha olvasmányt, a muló értékü, mulattató és szórakoztató irodalmat, valami mélyebb, valami tartalmasabb szellemi táplálék volt csak képes megkapni a figyelmet, kiragadni a gondolatokat a borzasztóan sivár jelenből és menekülni velök más idők, más tájak, más emberek, más viszonyok felé. Erre csak a nagy elbeszélők voltak képesek. Azok az örökbecsü mesterművek, melyek időn és téren tul szólnak az emberről – az emberhez.
És akkor végre belemarkolt a magyar olvasók uj serege a rég feltárt kincsesbányába, a “Klasszikus Regénytár”-ba. Akkor végre felfedezte, végre megszerette.
Ha későn is, végre elérkezett a “Klasszikus Regénytár” korszaka, ha nehezen is, végre meghóditotta a maga részére a közönséget. A győzelem teljes volt. Ma ott vannak ezek a kötetek mindenütt, ahol jó könyvet olvasnak – ma végre kiürültek a kiadói katakombák, hogy uj könyveknek, uj “Klasszikus Regénytár”-nak csináljanak helyet.

Uj “Klasszikus Regénytár”
Mert a kiadó javithatatlan. Semmiféle tapasztalat ki nem józanitja, semmiféle kudarc el nem bátortalanitja, semmiféle okoskodás nem képes vele elfogadtatni és elhitetni azt, hogy amit ő és még sok-sok hozzáértő ember jónak és okosnak tartott, az rossz és ostoba volna.
Hiábavalók a keserves kinlódások, hiábavalók az éveken át tartó idegrontó izgalmak, hiába a nagy anyagi veszteségek – a kiadó nem a már befutott utat nézi, hanem az ut folytatására és végére gondol. Nem a már előtte fekvő hatvan kötetben leli örömét és abban, hogy végre mégis csak megszülettek – hanem az a másik hatvan kötet lebeg mindig szemei előtt, melyet akkor el kellett hagynia, melyet bizton közrebocsátott volna, ha a vállalat “beütött volna”.
Azután jön a dicséret, az elismerés, néha még a hizelgés is. Mind azt sugják a kiadónak: Jelentőséges vállalkozást létesitettél – nevezetes aktust vittél véghez művelődés dolgában – eltaláltad, aminek szükségét, ha rögtön nem is, de érezni fogják feltétlen bizonyossággal – nagy pillanatban kaptad meg a közönséget és bejegyezted nevedet ezzel a vállalkozásoddal a magyar kulturtörténetbe. És a kiadó hiszi mindezt, mert jól esik hinnie, mert mindez megegyezik az ő hitével; éled, ujra éled az ő ambiciója, amelyet semmi sem éleszt annyira, mint az elismerés, a megértés.
És oly időben, melyet alkalmasnak tartottunk arra, hogy felvegyük ujra a termelő munkát, a háborunak rémes pusztitásai után, oly pillanatban, midőn kilátás volt arra, hogy a fegyverek zaját fel fogja váltani a csendes, békés, kulturális munka és a népek irtózatos viaskodását a kölcsönös megértés, az egymáshoz való közeledés, hozzáfogtunk ahhoz, amivel régen biztattuk mindazokat, akik a “Klasszikus Regénytár” igazi, őszinte és meggyőződéses hivei voltak. Hozzáfogtunk a “Klasszikus Regénytár” ujabb sorozatának előkészitéséhez. Abban a bejelentésben, mellyel elhatározásunkat közöltük a közönséggel, meg is mondottuk indokát annak, hogy minden, a háboru folytán félbe maradt vállalatunk közül, miért éppen ezt inditjuk meg, amely a közönség szemében már be is van fejezve. Megmondottuk, hogy:
“Magyarország sorsa ezeréves történelmének legnagyobb fordulópontjához jutott. Ezekben a válságos napokban még semmiképp nem látható az ország jövő kialakulásának képe, az azonban előrelátható már most, hogy relációink a világ művelt nemzeteivel elevenebbek lesznek és ugy kulturális, mint gazdasági téren nem fogunk oly izolált életet élni, mint a multban.
Ennek az uj nemzetközi helyzetünknek előfeltétele, hogy megismerkedjünk a müvelt nemzetek kulturájával, amint mi is arra törekszünk, hogy ők viszont megismerkedjenek a mi magyar kulturánkkal.
A megismerés legbiztosabb módja az, ha az egyes nemzetek nagy iróinak örökbecsü munkáiból törekszünk magunknak képet alkotni az illető nemzet lelkéről, szelleméről, kulturállapotáról.”
A “Klasszikus Regénytár” eredeti céljaihoz tehát egy uj hivatás járult hozzá. A programm kibővült egy oly feladattal, amelyet a magyar közönség bizonyára meg fog érteni és méltányolni fog, hiszen a béke utáni olthatatlan vágyat is ez az érzés táplálta.
Minden kellőkép elő volt készitve. Egy páratlanul gazdag programmja az uj sorozatnak ki volt nyomtatva. Prospektusok el voltak készitve, a szétküldési munkák folyamatba voltak téve, márciusban kiadtuk az uj sorozat első köteteit, megjelent az uj Daudet-kötet, az uj Dosztojevszkij-kötet, bejelentettük az uj Hugo Victor-t, az uj Bourget-t, március 18-án az akkori napok hangulatának megfelelő falragaszt ragasztottunk ki a fővárosban és a vidéken, amelyben annak a gondolatnak adtunk kifejezést, hogy Magyarország világközi helyzetét és nemzetközi megmaradását elsősorban kulturális téren fogjuk biztosithatni, hogy a nemzet jövőjének legnagyobb biztositéka Magyarország magasabb rendü müveltsége. Ennek eszközei pedig a világ legnagyobb iróinak örökbecsü munkái.
A véletlenség folytán vörös festékkel nyomtatott nagy és feltünő falragaszokat azonban harmadnap még nagyobb, még feltünőbb, még vörösebb falragaszokkal ragasztották át. Megjelent a proletárdiktatura és elsöpört mindent, a “Klasszikus Regénytár”-t is.
Mikor tizenötévi várakozás után végre abban a tudatban voltunk, hogy ime megjött ennek a vállalkozásnak is az ideje, hogy ime a közönség felismerte becsét és jelentőségét, hogy most már közszükségletté vált, amit legjobb esetben luxusnak tartottak még nemrégen, mikor meg lehettünk győződve, hogy most már jól előkészitett talajon, teljes biztonsággal és teljes sikerrel folytathatjuk az annak idején abbahagyott munkát: akkor egyszerre ránk csapott gyilkos lehelletével a mindent elsorvasztó és elenyésztető diktatura és a megszületés pillanatában meg is ölte vállalkozásunkat.
Most itt állunk előkészitett köteteinkkel egy ország romjain, teljes gazdasági züllöttség közepette és várjuk bizonytalanul és tétovázva, vajjon lesz-e módunk folytatni és befejezni a művet, amely még késői sikere után is oly határtalan és végtelen csalódást okozott.

XXVIII. 
ABONYI LAJOS
Abonyi Lajos-t nem ismertem személyesen. Valamikor a “Regényvilág” idején levélbeli összeköttetésben voltam vele, mert hiszen egyik legszebb munkáját, “Az özvegy tehénkéjé”-t a “Regényvilág” számára irta. Amit róla tudok, azt Ágai Adolf-tól tudom, aki igen nagy tisztelője és hive volt. Tudom azt, hogy elvonult, egyszerü, eseménytelen életet élt, a falusi magyar földbirtokos-gazda életét, aki csak ugy mellékesen foglalkozott az irással és szinte vendégnek tekintette magát az irodalomban. Saját falujában sem tudták róla, hogy iró. Mikor egyszer egy irótársa felkereste és Abonyi Lajos lakását tudakolta, senkisem tudta azt megmondani, mert nem ismerték ezen az irói nevén, csak tulajdonképpeni családi nevén, Marton Ferenc néven.
Sok könyve jelent meg és aratott szép sikert, el is fogyott a könyvpiacon, de ujra ki nem adatott, mert Abonyi Lajos, ugy látszik, annyira szerény ember volt, hogy mint Ágai-hoz intézett egyik levelében irja, második kiadásra szégyelte felajánlani munkáit és minthogy más sem gondolt rá, Abonyi Lajos egész életének munkássága közel volt ahhoz, hogy a végleges enyészetnek essék áldozatául.
Egyesek azonban fenntartották munkáinak emlékét azáltal, hogy állandóan keresték azokat a könyvkereskedésekben, különösen az antikváriumokban és igy ráterelték a könyvkereskedők figyelmét. Igy történt azután, hogy egy könyvkiadóvállalat összeköttetésbe lépett a már elhunyt iró fiával, dr. Marton Lajos-sal a jeles fiatal tudóssal és megváltotta tőle a jogot Abonyi Lajos munkáinak ujból való kiadására. Ez az alkalmi kiadótársaság azonban nem tartotta magát hivatottnak a kiadás eszközlésére és a mi intézetünket kinálta meg avval. Mi természetesen a legnagyobb készséggel vállalkoztunk rá, mert hiszen lehetetlen is lett volna egy kiadónak, aki a legmagyarabb irók munkáit akarta egyesiteni kiadóvállalatában, Abonyi Lajos-t mellőzni akkor, amikor alkalom kinálkozik ennek a tipikus magyar irónak felelevenitésére.
Mert csak felelevenitésről volt szó. Mi legalább ugy hittük, mert az a körülmény, hogy oly sürün keresték Abonyi egyes munkáit a könyvkereskedésekben, azt a látszatot keltette, mintha igen sokan volnának, akik ezeket a munkákat birni óhajtják. Ez, mint utóbb kiderült, optikai csalódás volt, amely a könyvkereskedelmi forgalomban gyakran megtörténik. Ugyanaz az ember jelentkezik több könyvkereskedésben és mindig más és más időben, keresvén ezt vagy azt a munkát. Ez a gyakori kereslet azután azt a látszatot kelti a könyvkereskedőkben, mintha sokan érdeklődnének egy mű iránt, mintha igen nagy volna a kereslet. Ezt az optikai csalódást még növeli, hogy egyik könyvkereskedő a másiknál is keresteti a munkát és időnként ismétli ezt.
A felelevenités ebben az esetben is azt jelentette, hogy az iró munkájának értéke mérlegre kerül halála után, hogy megállapittassék, vajjon elbirja-e a próbát, mert az irói nagyság próbája voltaképpen az iró halála után következik be.
Abonyi Lajos kiállotta a próbát. Mi megkisérlettük felkelteni ujolag az érdeklődést az ő költészete iránt és ha nagy sikert nem is értünk el vele, mégis megmentettük az utókor számára ezt az értékes irót és értékes munkáit. Ha nem is sikerült az egész magyar társadalomnak érdeklődését felkelteni, mégis sikerült Abonyi Lajos körül csoportositani egy jelentékeny számát a magyar olvasóknak, akik bizonyára hálával viseltetnek a költő iránt, akinek annyi igaz élvezetet köszönhetnek.
Mert Abonyi Lajos ma is nagy érték azok szemében, akik a tőrőlmetszett poézisnek, humornak, kedélynek barátjai.
Abonyi Lajos a régi magyar világnak poétája. Munkáiban visszatükröződik a puszták élete, a vármegye élete, a falu élete tipikus alakjaival, az urak és parasztok, az asszonyok és gyermekek eredeti mivoltukban, egy költői lelkü iró bájos romanticizmusától besugározva. Aki a hipermodern irodalom termékeitől megcsömörölve, a költészet tiszta forrásához akar menekülni, az Abonyi Lajos-nak igazi magyar romanticizmusában megnyugvást talál. Akit kifárasztottak az örökös problémakeresések, a mai irodalom sokféle szine és bizonytalan keresése és aki vissza akar térni az egyszerüséghez, a természetességhez, az ősi forráshoz, az Abonyi Lajos munkáiban megtalálja, amit keres. Az ő történeteinek talaja, alakjai, alakjainak gondolatvilága, érzései mind ebből a földből termettek, a magyar föld illatát lehelik felénk, azt, ami magyar volt és örökké magyar is fog maradni. Éppen ezért az ő munkái nincsenek alávetve a muló divatnak. Valahányszor vissza akarunk térni az ősi forráshoz, mindig vissza fogunk térni Abonyi irásaihoz és ha meg akarunk ismerkedni a magyar néppel a maga igaz mivoltában, akkor Abonyi Lajos munkáit fogjuk elővenni, mert ő, amint egyik birálója, Ábrányi Emil egyik tanulmányában róla megállapitotta, valójában a magyar nép regényirója.
És ha valamikor más lesz a magyar nép élete a nádfedeles házakban és más lesz a gondolkodás és az élet az alföld délibábos pusztáin, akkor is vissza fognak térni a mi utódaink Abonyi Lajos-hoz, hogy általa az ő korának embereivel ismerkedjenek meg. Mert ő mindig kutforrás lesz, mert igazi és őszinte irója volt népének. Nem szépitett ott, a hol talán lett volna eltakarnivaló és nem kereste a rosszaló epitetonokat. Romanticizmusa mellett is egészséges realizmus lengi át műveit, amelyek telve vannak sok szinmagyar dolognak document-humain-jével, oly igazi emberi dokumentummal, mintha akárcsak Zola népleiró és népjellemző sorait olvasnánk. Ő nem a világot mozgató eszmék és áramlatok visszatükrözését adja munkáiban, hanem az egyszerü embernek mindennapi bajait és küzdelmeit az élettel, embertársaival, előitéletekkel szemben és minthogy ezeket felfogásban, hangban, irányban és jellemzésben hiven adja vissza, örök életet biztosit magának. Senkisem figyelte meg nálánál jobban a magyar népet, senkisem ismerte jobban annak szokását, hajlamát, mindennemü tulajdonságát. És amilyen jól megfigyelte ezeket, éppen olyan jól és hiven tudta visszaadni irásaiban megfigyeléseit.
Nálunk mindenkit össze szoktak hasonlitani valakivel, saját nagyságainkat más nagyságokon mérlegeljük. Abonyi Lajos-t is összehasonlitották Turgenyev-vel, Gottfried Keller-rel, Konrad Ferdinand Meyer-rel, sőt Tolsztoj-jal is. Azt mondták róla, éppen olyan népies, mint ezek a nagy orosz és svájci elbeszélők. Nem tudom, ismerte-e őket, olvasta-e és mennyire, az az egy bizonyos, hogy nem utánozta őket, mert izről-izre magyar és eredeti, mert magyar – és magyar, mert népies.
És amilyen magyar tárgyaiban és megfigyeléseiben, leirásaiban és jellemzéseiben, éppen olyan magyar nyelvében és stilusában is. És ez a nyelv is örök életet biztosit neki, mert a váltakozó áramlatokkal együtt a nyelv is állandó veszélyeknek van kitéve, idegenszerüségeket vesz fel magába, elszintelenedik. Akkor azután szükségessé válik a megujhodás, amikor a régi nagy irókat kell elővenni, hogy megtisztitsuk a nyelvet az idők folyamán ráragadt salaktól. A jövendő magyarjai az Abonyi Lajos tiszta magyar nyelvéhez fognak folyamodni, amidőn a magyar nyelv megtisztitásáról lesz szó. És nem hiába fognak hozzá folyamodni.
Lehetett-e vajjon ezt a szintiszta magyar irót ki nem adni, mikor alkalom kinálkozott rá? Lehetett-e kitérni a kisérlet érdekessége elől, vajjon fel lehet-e eleveniteni ujra egész értékében?
Mindenekelőtt arravaló szerkesztőről kellett gondoskodni, kongeniális iróról, aki szeretettel fog hozzá nehéz feladatához. A feladat nehéz volt két okból. Először is össze kellett szedni a sokfelé, már rég elfeledett folyóiratokban szétszórt munkákat. A “Hölgyfutár”, a “Délibáb”, a “Nővilág”, a “Koszoru”, a “Nefelejts”, a “Visszhang”, az “Uj Idők”, a “Szépirodalmi Figyelő”, ezek a rég elfelejtett és csak a muzeumokban feltalálható folyóiratok, azután az akkori idők alkalmi kiadványai, a “Kossuth-Album”, a “Honvéd-Album”, a “Honvédmenház évkönyve”, a nagy képes naptárak tartalmazták azt a sok-sok elbeszélést, amelyet Abonyi Lajos a mult század második felében közzétett.
És mikor az anyag együtt volt, akkor tünt ki, hogy az egyes iró stilusa sem ment a környező hatásoktól; az ötvenes évek Abonyi-ja mégis más volt, mint a nyolcvanas évek Abonyi-ja. Az ötvenes években lehetett még oly terjengős mondatokkal dolgozni, aminőkkel ugyanannak az irónak későbbi tisztult stilusában már nem találkozunk.
Endrődi Sándor-ra hárult a nagy feladat, hogy ebbe egyenletességet és harmóniát hozzon, hogy összevonja azt, ami összevonható és a kezdő Abonyi stilusa ne térjen el a kész Abonyi stilusától. Mindennek a nehéz feladatnak kötelességtudással és lelkesedéssel felelt meg és az ő érdeme az Abonyi összkiadásának előttünk való szerkezete. Komoly kritikával, nagy szeretettel végezte munkáját, a nehéz gyüjtési munkát is, a még nehezebb gyomlálási munkát is. Átplántálta Abonyi munkáit a multból a jelenbe és megmentette a jövőnek.
Abonyi Lajos műveinek tárgya és tartalma, az, hogy a magyar életet rajzolják minden lehető vonatkozásában és a magyar tipusokat minden változatukban, kivánatossá tette, hogy ezek a munkák az összkiadás közrebocsátása alkalmából illusztrálva jelenjenek meg, hogy szinte megrögzitve legyenek átadhatók az utókornak a tipusok, a házak, a környezet, a tájak és minden, ami valósággal illusztrálja az alakok életét. Sikerült is egy pár jeles művészt megnyerni erre a feladatra. Aki gondosan átnézte Abonyi munkáinak magyar illusztrált kiadását, az készséggel el fogja ismerni, hogy egész irodalmunkban nincsen oly gazdagon, szinte pazarul illusztrált munka, mint ez és hogy a képekben, amelyeket közöl, igazi élet lüktet, amely visszatükrözteti a lerajzolt alakok minden jellemvonását, az elbeszélésnek hangulatát, levegőjét. A mű illusztrálására felkért művészek, Garay Ákos, Gara Richárd és Sarkadi Emil, művészi feladatukat sikeresen oldották meg.
Mindezek a körülmények hozzájárultak ahhoz, hogy ebben a gondos szerkesztésben és a hozzá méltó illusztrálásban elfeledettségük mellett is közönséget hóditottak maguknak és hiszem, hogy fognak hóditani a jövőben is. Abonyi Lajos költészete és nemes magyarsága bizonyára hathatós eszköze lesz a jövőben is az izlés felszabaditásának a hipermodern áramlatok káros behatása alól és a magyar irodalom nemzeti szellemének, szemben azokkal az áramlatokkal, amelyek ezt meghamisitani alkalmasak.
Ez lesz azután valamikor az Abonyi Lajos munkáinak igazi renaissance-a.

XXIX. 
AMBRUS ZOLTÁN
Most, hogy ehhez a fejezethez érek, hogy végigmentem egész során a magyar iróknak, az az aggodalom fog el, hogy némelyek azt találják hinni – hisz erre nagy a hajlamosság nálunk – hogy mégis csak voltaképen reklámcélokból készül ez a könyv, különben lehetetlen volna, hogy a kiadó minden iróját megdicsérje, mindegyiknek kiválóságát külön feltüntesse és örökéletüségét bizonyitsa.
Aggódva gondolok erre, mert ha valakinél, hát Ambrus Zoltán-nál tényleg ehhez a módszerhez kell folyamodnom, hogy igazoljam azt, hogy műveinek összkiadása indokolt volt.
Mert hiszen a többieknél, akikről eddig szó volt, kiadói szempontból az az indok foroghatott volna fenn, hogy elismert, népszerü, a nagyközönségnél befogadott irókról volt szó, ott nem kell indokolni, hogy a kiadó ezt a népszerüséget az iró, a közönség és a maga érdekében kiaknázni természetes kötelességének tartja.
De Ambrus Zoltán-nál nem ez az eset forgott fenn. Ambrus Zoltán nem volt a nagyközönség körében elfogadott és népszerü iró, amikor intézetemet rábirtam arra, hogy műveit egy szép összkiadásban közrebocsássa. Az ujságirás révén ismert iró volt, de ez az ismertség, ez az ujságirói hirnév nem olyas valami, amire bizton számitani lehet. Ambrus Zoltán igen rosszul volt adminisztrálva, oly rosszul, hogy szinte jobb lett volna kiadói szempontból, ha nevét egyáltalában nem ismerik, ha mint teljesen uj név bukkan elő az ismeretlenség homályából.
Sok kitünő munkája a legkülönbözőbb álnevek alatt jelent meg, a legkülönbözőbb lapokban és folyóiratokban. Ezeknek a lapoknak és folyóiratoknak iránya annyira homlokegyenest ellenkezett egymással, hogy gondolni sem lehetett arra, mintha az egyiknek X álnevü munkatársa azonos lenne a másiknak ugyancsak X álnevü munkatársával. Ambrus Zoltán jószivüségből és uri non-chalance-szal nevét odakölcsönözte bármelyik jóbarátja vagy pajtása vállalatához cégérül, mert irótársai mindig igen nagyrabecsülték nevét, de ez a körülmény nem előnyére, hanem inkább hátrányára vált az ő neve megbecsülésének.
Ha ily viszonyok közt egy kiadó azt határozza el magában, hogy ennek az oly rosszul adminisztrált irónak munkáit törekszik majd megszerezni és egyöntetü összkiadásban közrebocsátani, ennek csak egy oka és magyarázata lehet, az, hogy ennek az irónak munkásságát rendkivül nagyrabecsüli, igazi nagy értéknek tudja, és a visszás körülmények ellenére is bizik vállalkozásának sikerében.
Ez az eset forgott fenn Ambrus Zoltán kiadása tekintetében.
A nagyközönség előtt jóformán ismeretlen Ambrus Zoltán-t megkülönböztetett helyre juttatta az irodalomban irótársainak elismerése. Az irók körében Ambrus Zoltán mindig az első helyen állott. Más irót pályatársai csak akkor ismernek el, mikor már kénytelenek vele, amikor a közönség elsőrangu iróul fogadta, mikor már mindenki approbálta.
Ambrus Zoltán az egyetlen egész ujkori irodalmunkban, aki előtt a hozzáértők meghódoltak, mielőtt még a közönségé lett volna, az egyetlen, akit maguk irótársai emeltek magas polcra, mielőtt még a nagyközönségnek irója lett volna, az egyetlen, akit első kritikai és szépirodalmi munkái után szeretettel társul fogadtak az öregebb irók és szeretettel mesterül fogadtak a fiatalabb irók.
Nem gondolkodóba ejtő dolog-e, hogy ily rendkivüli körülmények között mégsem tudott bekövetkezni az Ambrus Zoltán érvényesülése, ha benne magában nem volt is meg az a tehetség, hogy utat törjön magának, hogy kiküzdje, kiverekedje magának az érvényesülést, hogy megteremtse magának a közönséget.
Én azt hiszem, a probléma kulcsa Ambrus munkáiban van és nem személyében vagy ügyességének kisebb-nagyobb fokában.
Ha igy nézzük a dolgokat, akkor nincs is probléma, mert egészen egyszerü, természetes dologgal állunk szemközt.
Ambrus Zoltán a magyar művelt intelligencia irója és ebben meg van szabva hatásának, elterjedésének, népszerüségének határa.
Ő hivatott tolmácsolója a modern magyar intelligencia gondolkodásának – de viszont csak ez az intelligencia képes az ő műveinek, szellemének, szinvonalának értékelésére. Ő irodalmunkban egymagában álló, külön, önálló egyéniség; művei különböznek más irók munkáitól, felfogásban, megirásban, felépitésben – azért ő nem is lehet azoknak az olvasóknak irója, akik a más irók munkáinak az olvasói.
Ambrus szereti az egyszerüséget, a természetességet és a világosságot, mindamellett finom és artisztikus. Egyik birálója szerint irásai emlékeztetnek a régi magyar ötvösművészet remekeire. “Filigrán munkák, de nem kicsinyesek, szép zománcuak, finom szinünek, de nem mesterkéltek, de nem rikitóak.”
Mindezekkel a tulajdonságaival ő csak az igazi intelligencia irója lehetett és nem lehetett több közönsége, mint amennyi az igazi intelligenciából, a legműveltebb elemekből kitelik. Az ő irásait csak a finomabb elmék tudják igazán élvezni és ezért az ő könyvei körülbelül fokmérői annak, mennyi ily finom elméjü, előkelő intelligenciáju olvasó van Magyarországon. Ő az élite-közönség irója és az élite-közönség az ő hű publikuma.
*
A kiadót, akinek ez volt a felfogása Ambrus Zoltán-ról, rendkivül izgatta, vajjon tud-e a kiadói propaganda ily esetben lényegesen változtatni a dolgokon. Erre a kérdésre keresett választ és ehhez képest irányitotta az akciót.
Az Ambrus műveinek gyüjteményes kiadását is más kiadókkal folytatott tárgyalások előzték meg. Nem sok munkája jelent ugyan meg a szerzőnek mindaddig könyvkiadásban, de ezek nélkül egy gyüjteményes kiadást rendezni még sem lehetett volna; fokozta a nehézséget, hogy főművei, két nagy regénye, a “Midás király” és a “Solus eris” el voltak ugyan adva más kiadónak, de még nem jelentek meg: kéziratban is lehettek még vagy sajtó alatt – előkészületben. A szerzőnek ezek felett mulhatatlanul ujra rendelkeznie kell.
Ezért ugy kellett vele megkötnünk a szerződést 1902 december 26-án, hogy amennyiben nem tudja felszabaditani munkáit, jogunk lesz visszalépni a szerződéstől.
A “Szines Könyvek”, az “Egyetemes Regénytár” az “Athenaeum Olvasótára” és a “Magyar Könyvtár” cimü gyüjteményekben jelentek volt meg egyes dolgozatai; teljesen önállóan eddigelé egyetlen egy sem. Nevezett gyüjtemények kiadói és szerkesztői készséggel rendelkezésére bocsátották Ambrus Zoltán-nak azt a jogot, hogy a szóban forgó műveket közzétehesse ujra egy gyüjteményes kiadásban. Ezek a tárgyalások persze sokáig tartottak, azonfelül is, mielőtt az ily összkiadás szerkesztéséhez és sajtó alá adásához hozzá lehet fogni, teljesen tájékozottnak kell lennie a szerzőnek összes irásai felöl, hogy az anyagot célszerüen el lehessen rendezni és igy bizony három esztendeig tartott, amig az Ambrus-kiadást meg lehetett inditani. Az anyag összehordása nem is volt könnyü; Ambrus Zoltán nélkül sohasem készülhetett volna el, hiszen kisebb irásainak javarésze mindennemű álnév alatt jelent meg folyóiratokban, lapokban elszórva és Ambrus bizonyára sohasem gondolt rá, hogy azokat onnan még valamikor elő kell kotorászni. Amikor a nagy anyagösszehordási művelet befejezést nyert, elkezdődött a rendezés munkája.
Az első u. n. tükröt ezuttal is Voinovich Géza készitette el. Ő csoportositotta a novellákat fantasztikus, realisztikus, vidám, groteszk tárgyuk szerint kötetekké, ő rendezte az irodalmi, a szinházi, az esztétikai, a tárcaanyagot és ezzel nagyon megkönnyitette Ambrus-nak a dolgát, mert magának a szerkesztésnek munkáját Ambrus Zoltán magának tartotta fenn. El is végezte lelkiismeretesen, ami nem volt ezuttal kis dolog, mert az összkiadás spektrumán át nézve, jóformán minden egyes cikket át kellett alakitani, ki kellett egésziteni, módositani és az egész anyagot egységes szempontok szerint simitani.
Mikor mindez készen volt és az első sorozat kikerült a sajtó alól, akkor elkezdődött egy, a maga nemében páratlan propaganda-akció. Nem is egy, hanem több különböző tartalmu, formáju és szerkezetü prospektus jelent meg abból a célból, hogy mindenekelőtt rátereljük a közönség figyelmét az iróra. Ezek közül a prospektusok közül különösen kivált az egyik, amelyet a magyar irók szerkesztettek. Az ő körükből indult ki az az eszme, hogy Ambrus Zoltán kiválóságát valamely különleges formában kell a közönség előtt feltárni és igy született meg az a gondolat, hogy huszonnégy előkelő iró szerkesztésében egy prospektus lásson napvilágot, mely Ambrus Zoltán-t ismertesse. Ez az előkelő formáju és rendkivülisége folytán is felette érdekes és feltünést keltő prospektus az irók kezeirásainak facsimile reprodukciójában közölte véleményüket Ambrus Zoltán-ról. Az irók maguk fektettek rá sulyt, hogy az ő nézetük szerint első magyar stilistát ők vezessék be a nagy olvasóközönségbe, ezáltal tanuságot tévén amellett, minő nagy tekintélynek és szeretetnek örvend irótársai között Ambrus Zoltán. Mikszáth Kálmán, Beöthy Zsolt, Endrődi Sándor, Herczeg Ferencz, Radó Antal, Kóbor Tamás, Veigelsberg Leó, Szabóné Nogáll Janka, Heltai Jenő, Gárdonyi Géza, Szomaházy István, Kenedi Géza, Salgó Ernő, Alexander Bernát, Szabó Endre, Molnár Géza, Béla Henrik, Szemere György, Ignotus, Szőllősi Zsigmond, Kozma Andor, Pekár Gyula, Lyka Károly, Bródy Sándor tesznek tanuságot ebben az ő adalékaikat tartalmazó prospektusban arról, hogy Ambrus Zoltán-t ők maguk között is kiválóságnak tartják. Magának ennek a prospektusnak szerkesztésével Bródy Sándor foglalkozott igaz szeretettel és ritka odaadással.
Az ismertetés nagy munkáját lényegesen előmozditotta az, hogy ezuttal a legkülönbözőbb irányu lapok is őszinte elismerő birálatokat közöltek a szerzőről. Ami addig hátránya volt az ő emelkedésének, hogy nem volt hozzákapcsolva egyetlen laphoz sem, ugy, hogy az a magáénak vallotta volna, az most előnyére vált. Az összes lapok rendelkezésére állottak, mert nem volt egyedül egy lapnak érdekkörébe kapcsolva.
Intézetünknél is mindnyájan vállvetve vetélkedtek egymással abban, hogy minő uj és hatékony eszközökkel lehetne fokozni az ismertető propagandát. Az a nagy, tulajdonképen az irók által közrebocsátott prospektus 80.000 példányban jelent meg, akkor azután azt az eszmét vetette fel egyik igazgató, hogy miután azt alakjánál fogva senki megőrizni nem fogja, egy olyan füzetet kellene csinálni, melynek minden egyes lapján egy-egy autogramm volna, azonkivül a hirlapokban közölt tárcáknak rövid kivonata volna közlendő és egyáltalában a szerzőnek és műveinek ismertetése. Az ily füzetalaku publikációt az emberek könnyebben kezelik, meg is tartják, besorozzák könyveik közé. Elkészült ez a füzet is igen diszes kiadásban és nagy példányszámban. Elkészült azonkivül egy harmadik prospektus is, megint más alakban és másnemü terjesztésre alkalmas előállitásban. Később az 1908-ik évi “Révai-Kalendárium”-ot is “Ambrus Zoltán-naptár” cim alatt tettük közzé, hogy evvel is dokumentálja az intézet a kiadásnak eseményszerüségét.
*
Ámbár ez a sok ismertetés, ez a maga nemében egészen szokatlan publicitás szinte az ujdonság ingerétől fosztotta meg a munkák megjelenését – az első sorozat mégis a szenzáció erejével hatott. Leginkább azokat lepte meg, akik jól ismerték Ambrus munkásságát, magukat az irókat. Mert ez az első sorozat a “Midás király”-t hozta, Ambrus Zoltán-nak azt a nagy regényét, melyet jóformán senki sem ismert.
Erről a regényről valóságos legendák keringtek. Az idősebb irók és némely olvasók emlékeztek rá, hogy mintegy tizenöt évvel azelőtt egy napilap, a “Magyar Hirlap” tárcarovatában közölt egy ily cimü regényt, mely arról vált nevezetessé, hogy sohasem szakadt vége. Elmultak hosszu hetek és hónapok és a regény csak mindig folyt, nem akart vége lenni. Már közmondásossá vált irói körökben és ha valamit rendkivül hosszunak, szinte végtelennek akartak jellemezni, azt mondták, olyan, mint a “Midás király”. Azt is beszélték, hogy a szerző sehogysem közeledvén a regény végéhez – a szerkesztő, Horváth Gyula végre ráparancsolt, hogy záros határidőn belül, talán három nap alatt, okvetetlenül fejezze be munkáját, mert lap-érdekből mulhatatlanul egy uj angol regényt kell kezdeni.
Azt is mondották, a kézirat ott hever évek óta egy elsőrangu kiadó kézirattárában; az nem meri kiszedetni, mert oly nagy a regény, hogy lehetetlen piacra hozni.
Mindez tulzás volt. “Midás király” mindössze 147 folytatásban jelent meg; azért oly sokban, mert a lap csak rövid, 1–1˝ hasábos folytatásokat adott. Igaz, hogy nagy regény volt, de távolról sem olyan terjengős, mint a regényirodalomnak akárhány nagy terméke.
Magunk is féltünk tőle ebből a szempontból – azért pontosan kimérettük terjedelmét, mielőtt sajtó alá adtuk. Kitünt, hogy mindössze 20.120 sort tesz ki, ami – ha rendes 3 laphasábon jelenik meg, amint szokásos volt – 71 folytatásban 2 és fél hónapi közlési időt jelentett volna.
“Midás király” igen nagy meglepetés volt, a kétkötetes regényt az ujabbkori magyar irodalom legszebb művei közé helyezték kritikusai, az elsők között is első helyre.
A magyar regényirás egyik legnagyobb remekének mondották, amely Kemény Zsigmond legjobb regényei mellé állitható.
Még tán soha igy nem irtak magyar regényről, ahogy többek között a magyar nő-irók legelseje, Szabóné Nogáll Janka ir “Midás király”-ról. Pedig regények dolgában ők a fontosak, a döntők – a nők.
“Tétlenül, üres szivvel, alvó sejtelmekkel, gyönyörök és álmok hiján ülnek ezek az olvasók, a Dickens, Thackeray, Jókai, Turgenyev, Daudet árvái és szomjas várakozással néznek a jövőbe, mely egykor tán kipótolja nekik azt, amivel ez a tevékeny, virágzó, termelő napi irodalom adós maradt.
És jön Midás király. És egyszerre arannyá, kinccsé válik minden, ahová ennek a regénynek a nagy, tiszta szépségei behatolnak. Új világok nyilnak meg a csüggedt, szomjas szivek előtt s mi ujra érezzük az igazi nagy regények minden gyönyörét.”
“Midás király”-nak, az első sorozatnak, és azután a rákövetkezőknek, az egész Ambrus-kiadásnak végig igen szép irodalmi sikere volt, igazi, intenziv, mélyreható, az egyes megjelenő sorozatokkal csak fokozódó sikere; publikum-sikere is volt, bár nem oly zajos és nem oly általános, mint ama nagy propaganda után remélni lehetett.
De hát Ambrus Zoltán az intelligencia irója – a propaganda sem érhetett el egyebet, mint hogy ezt az egész Ambrus-intelligenciát összehozza.
És össze is hozta az igazán művelt olvasókat és ezekből kialakult az a mai Ambrus-közönség, melyből ki fog sarjadozni a nagyobb holnapi Ambrus-olvasóközönség.
Lehet, hogy Ambrus műveltségi viszonyainkhoz képest korán jött – de hát az nem baj, legalább itt lesz akkor, mikor már itt lesz az az uj generáció, akinek a számára érdemes volt igy irni.
Igy fogta fel Ambrus irásait a nagyon kritikus Mikszáth Kálmán is, midőn azt irja róluk:
“Ambrus a legkedvesebb iróim közül való. Kétszer szoktam könyveit átolvasni. Egyszer, hogy élvezzek, másodszor, hogy tanuljak. Munkái olyanok, mint a calville-almák, melyek nagyon sokáig elállnak, miután fájukról leszakadtak, sőt minél tovább állnak, annál zamatosabbak. A hasonlat csak annyiban sántit, hogy az almáknál a calville-almáknak kell még érniök, az Ambrus műveinél pedig az olvasóknak.”

XXX. 
MIKSZÁTH KÁLMÁN
Megismerkedésünk
Összeköttetésem Mikszáth Kálmánnal jóformán akkor vette kezdetét, mikor kiadói tevékenységem megindult. Akkor lépett ő az irói pályára. A kettő majdnem naptárilag összeesett. Ha az ő életkörülményei folytán első irásait véletlenül nem Budapesten és nem mi bocsátottuk is közre – első öntudatos kiadói mégis mi voltunk – az elsők, akik tudták, hogy az irói pálya, mely ezekkel a művekkel kezdődik – a legnagyobb magasságok felé indul.
A mi összeköttetésünk Mikszáth-tal 1881-ben kezdődött, röviddel a “Regényvilág” megindulása után, melynek a második évfolyamtól kezdve már értékes munkatársa volt – nyomon követte a Jókai-val való összeköttetésünket és tartott egészen az ő váratlanul bekövetkezett halála percéig.
Ez egész hosszu időn át – majdnem harminc esztendeig – intézetünk kiadói müködésének egyik fő tárgya az ő munkái voltak, ugy, hogy a nagy nyilvánosság szemében is intézetünk neve a két dioszkur: Jókai és Mikszáth nevével összekapcsoltan vált ismeretessé.
Majdnem két évtizedig szépirodalmi irányu kiadói tevékenységünket kizárólag e két legnagyobb irónk műveivel való foglalkozás töltötte ki; Mikszáth körül bizonyos tekintetben még jobban, mint Jókai körül. Mert Jókai, mikor 1881-től kezdve kiadói lettünk, már dicsősége tetőpontján állott, emberi előrelátás szerint már tul volt élete nagy korszakán, itt a kiadóra nézve már csak az elismert nagy irói érték konzerválásáról, a példátlan népszerüség fenntartásáról, a nagy nimbusz megóvásáról lehetett szó, – holott Mikszáth Kálmán-nál épp ellenkezőleg arról volt szó, hogy Jókai mellett őt is fogadja el a nemzet nagy irójának, a Jókai zsenije mellett ismerje el az ő zsenijét is, Jókai kultuszának csorbitása nélkül az ő műveit is illessze be nagy szellemi értékei közé.
Ehhez a kiadói feladathoz mindenekelőtt az kellett, hogy maga a kiadó legyen meggyőződve Mikszáth Kálmán nagy valeurjéről. Ez az előföltétel megvolt.
Megismerkedésem Mikszáth Kálmán-nal sajátszerü körülmények között történt. Egy szegedi származásu, igen előkelő müveltségü fiatal hölgy, Enyedy Lukács, későbbi országgyülési képviselő húga hozta szóba először az ő nevét előttem; ugy emlitette, hogy van a bátyja mellett, aki akkor a “Szegedi Napló”-t adta ki, egy fiatal ujságiró, akiben ő rendkivüli irói kvalitásokat sejt. Igaz ugyan, hogy csak ujságirói cikkeket ismer tőle, riportokat, karcolatokat (ez a kifejezés akkor bukkant fel először, talán éppen a Mikszáth alkotása volt), szatirikus rajzokat egyes szereplő városi alakokról, de minden irásában – legyen az bármilyen jelentéktelen tárgyu – valami egészen ujszerü hang, sziporkázó szellemesség, eredeti felfogás nyilatkozik.
Azon voltam, hogy ezeket az egészen ismeretlen dolgokat megkaphassam. Kezemhez is jutott a “Szegedi Napló” egy pár száma, de kisült az is, hogy az iró néhány művét már kiadta könyvalakban is. Igy két kötet elbeszélést már 1874-ben saját neve alatt, s Kákay Aranyos No. 3. álnéven “Ujabb fény- és árnyképek”-et és “Szeged pusztulásá”-ról ugyancsak ilyen Kákay Aranyos-féle lapközleményeket összegyüjtve. Az “Elbeszélések” még nem sejttették a később kibontakozott nagy tehetséget. A részben szatirikus, részben politikai izü irások ujságirói munkák voltak, noha már ezekben is jelentkezett a későbbi Mikszáth, de nem annyira a belletrista, mint inkább a karcolatiró. Találó ötletei a szatira leendő mesterét sejttetik inkább, mint a költői művek alkotóját. Az ő tehetségének felismerése mindenesetre inkább intuició dolga volt, aminthogy az ilyen felismerés rendesen az.
Aki Mikszáth iránt abban az időben érdeklődött, az arról értesült, hogy Szegeden igen nagyra tartották. De ennek nem volt szabad megtévesztenie az érdeklődőt, mert hiszen nyilvánvaló, hogy ez lokálpatriotizmus volt. Egy tehetséges fiatal iró elmegy a nagy alföldi városba és éles megfigyeléssel észrevesz mindent, ami abban a városban érdekes és eredeti, azt, amit maguk a város lakói nem vettek idáig észre; mindezt igen jól megirt közleményekben, vezércikkekben, tárcákban, karcolatokban és szinikritikákban akként értékesiti, hogy magát a várost eddig nem sejtett jelentőségre emeli. Mindez helyi nagysággá avatja ugyan a szegedi dolgok iróját, de nem biztos jele az irói jelentőségnek.
Mikszáth igazi nagyságát az mutatja, hogy már abban a lokális irodalmi működésben is többen megsejtették az igazi nagy tehetséget.
Mert voltak mások is, akik hirül hozták Mikszáth különleges irodalmi tevékenységét, különösen amidőn a szegedi árviz idején irta azokat az országszerte feltünést keltő közleményeket, amelyeket azután “Szeged pusztulása” és “Tisza Lajos és udvara” cimü füzetekben össze is gyüjtött. Voltaképp ezek terelték feléje a figyelmet és igy nemcsak én, akit figyelmessé tettek rá, de mások is a budapesti irodalmi emberek közül, várták az ő eljövetelét.

A Korona-társaság
Abban az időben volt Budapesten a fiatal iróknak egy állandó találkozóhelye, ahova jóformán mindazok eljártak, akik a szépirodalom, a kritika, a szinház és a művészet eseményei iránt érdeklődtek. A váci-utcai “Korona”-kávéház nagy kerek asztalánál jöttek össze esténkint. A közönség “Korona-társaság”-nak nevezte ezt a lármás kört, mely hangos vitáival felverte az egyébként csöndes belvárosi kávéház nyugalmát. Szana Tamás, Reviczky Gyula, Inczédy László, Gozsdu Elek, Ambrus Zoltán, Tóth Béla, Koroda Pál, Margitay Dezső, Méray-Horváth Károly, Farnady József, Bartók Lajos, Komócsy József, Rudnyánszky Gyula, a művészek közül Zala György, Tölgyessy Arthur, Greguss Imre, báró Mednyánszky László, Pállik Béla, Roskovits Ignác, Vágó Pál, Mészöly Géza, Zimay László voltak állandó látogatói az asztalnak, hol engem is szivesen láttak.
Azt hallottam volt, hogy Mikszáth Kálmán Szegedről, ahol őt annyi szeretet környékezte, a fővárosba akar jönni, mert irói becsvágyának itt tágabb tere nyilik. Régebbi ismerősei is vártak rá, tudták, hogy nem érheti be Szegeddel és kétségtelenül nagy, de mégis csak vidéki sikereivel. Meg voltam győződve, hogy Pestre jövet a Korona-társaságot felkeresi és módomban lesz vele itt megismerkedni. Igy is történt.
Mikszáth Kálmán, aki életrajzirói szerint igen szegényen, egy gallérral érkezett Szegedre, onnan igen gazdag podgyásszal érkezett meg Budapestre, magával hozta a “Tót atyafiak” első kész kiadását, melyet még Szegeden az Endrényi Testvérek nyomtak ki, és magával hozta a “Jó palócok” kéziratát.
A “Tót atyafiak” cimü kötet irói körökben igen nagy feltünést keltett. Mikszáth Kálmán központja lett egyszerre a Korona-társaságnak. Körülötte csoportosultak a többiek, benne látták a fiatal irodalom leendő vezérét. A “Jó palócok” kéziratának egyes részeit itt olvasták fel először. Az asztaltársaság tagjai szinte areopágot ültek az egyes novellák felett, de nem oly értelemben, hogy birálják a csodaszép prózában irt költeményeket, hanem azért, hogy segitsék a szerzőt abban, hogy még tökéletesebbé alkossa azokat. Minden felesleges szót ki akartak vele hagyatni, mindent össze akartak tömöriteni és e csodaszép elbeszélések mindegyikéből a műfaj remekét óhajtották volna megteremteni. Egyik-másik szinte tulzásba akarta vinni a dolgot a rövidség, koncentrálás, zárt kompozició tekintetében. Mikszáth jó érzéke elfogadott mindent, ami helyes volt, de nem ment bele a tulzásokba. A társaság egyik tagja még azt is szerette volna elérni, hogy a “Jó palócok” minden egyes elbeszélése egyforma hosszu legyen, ugyanannyi sort tartalmazzon az egyik, mint a másik.
Heteken át a “Jó palócok” alakjai, tárgyai, cimei voltak ennek az irótársaságnak társalgási témái. Ugy beszéltünk az egyes alakokról, mint ahogy a politikában vagy a közéletben szereplő élő emberekről szokás beszélni. A Péri-lányok szép hajáról, a szegény Gélyi János lovairól, a Bede Anna tartozásáról, a Bágyi csodáról, a pogány Filcsikről ugy diskurálgattunk ott, hogy a szomszéd asztaloknál felfüleltek az emberek, csodálkozó tekintettel néztek ránk, hogy micsoda soha nem hallott emberekről folyik itt a társalgás.
És mikor azután a “Jó palócok” rövid idő mulva könyvalakban megjelent, ugyanezek az irók, a kerek asztal tagjai, az akkori budapesti napilapok irodalmi munkatársai, oly büszkélkedve irtak lapjaikban erről a munkáról, mint akik a könyv szépségeiből maguknak is joggal vindikálhatnak egy kis részt.
Akik el tudtak disputálni hosszu estéken át egy-egy kifejezés, egy-egy mondat, egy-egy fordulat felett, azok lapjaik utján hüségesen, villámgyorsan és lelkesedéssel szerte az országba vitték hirét ennek a nevezetes könyvnek. Alig volt példa arra, hogy irói hirnév oly hirtelenséggel bukkanjon fel, mint a Mikszáth Kálmán-é.
Abban az időben, amikor Mikszáth Kálmán Szegedről Pestre jött, nevezetes változás történt a “Pesti Hirlap” szerkesztőségében. Az egész szerkesztőség ugyanis a kiadóval keletkezett összeütközés miatt egyszerre otthagyta az ujságot. Légrády Károly csodálatraméltó ügyességgel már másnap uj, bár még ideiglenes munkatársakkal volt képes megjelentetni lapját. A “Pesti Hirlap” megürült iróasztalainak egyikéhez jutott Mikszáth Kálmán, hogy azután innen évtizedeken keresztül magának és lapjának meghóditsa az országot.
A véletlen folytán odakerülvén a “Pesti Hirlap”-hoz, szinte természetes, hogy a “Jó palócok” közrebocsátására uj gazdáját, a Légrády Testvérek céget kérte fel. Igy került ez a könyv, valamint a “Tót atyafiak” uj kiadása is a Légrády Testvérek könyvkiadó üzemébe, noha a cég akkoriban nem foglalkozott könyvkiadással és nem is volt erre berendezve.

Az első könyv
Én megismerkedésünk első percétől nem titkoltam Mikszáth előtt, hogy a mi kiadóvállalatunkban hüséges kiadóra találna. Ugy is alakult a dolog. Azontul könyveit mi tettük közzé. Nem volt ez akkor anyagi kérdés a szerzőre nézve, mert egyik kiadó épp oly kevés tiszteletdijat fizetett, mint a másik. A könyvek igen kis példányszámban készültek és az iv szerinti honorárium 15–30 frt. között váltakozott. Igaz, hogy ez a pénzösszeg akkor több volt, mint ma a tizszerese.
Első könyve, amelyet közzétettünk, egy kis ünnepi kiadás volt.
A bevezető könyv ünnepi mezben jelent meg, az utolsó, befejező publikáció is nagy ünnepi esemény volt.
A Petőfi-Társaság, a Kisfaludy-Társaság szokatlan sietséggel választották meg Mikszáth Kálmán-t tagjukká. A “Jó palócok”-nak és a “Tót atyafiak”-nak ez volt nyilvánvaló elismerése. Székfoglaló előadásokul a Petőfi-Társaságban a “Frivol akta” cimü elbeszélést, a Kisfaludy-Társaságban “A brézói ludak” cimü rajzát olvasta fel Mikszáth. Ezt a két székfoglaló elbeszélést akartuk, mint ünnepi kiadványt, külön kiadni, azzal a szerzőnek örömet szerezni és a publikum figyelmét a szerzőre felhivni. Felkértük Törs Kálmán-t, hogy irjon Mikszáth Kálmán-ról ismertető cikket, felhivtuk Mikszáth-ot, hogy irja meg a saját ábrázatáról szóló ismertetést.
Hollandi Van-Geldern papiroson nyomtatott elzevir-alaku kötetet készitettünk, néhány szép rajzzal diszitve, pergament boritékba burkolva, megcsináltattuk arcképét heliogravürben és felkértük Jókai Mór-t, hogy a könyvhöz irandó előszóval ő maga vezesse be Mikszáthot ünnepélyesen az irodalomba. Jókai a következő levelet intézte akkor hozzám:
“Kedves Barátom!
Ön engem arra szólitott fel, hogy Mikszáth Kálmán beszélyei elé irjak ajánló szót az olvasóközönséghez.
Önkénytelenül eszembe jut erre az egyszeri tudós, ki késő este nála mulató vendégeinek azt mondta, hogy nézzék csak, milyen szépen süt a hold odakinn: s hogy jobban láthassák, fogta az argandi lámpát, kivitte: annak a világánál mutatta be a holdat.
Mikszáthnak nincs szüksége az én argandi lámpásomra. Meg fogják őt látni a saját talentuma fényétől. Aki az elbeszéléseit olvasni kezdi, le nem teszi, amig végig nem olvasta, s csak azt sajnálja, hogy miért nem több?
Mikszáth valódi tehetség, akit nem szabad dicsérni, hogy meg ne álljon ott, ahol elkezdte: hanem irjon mindig jobbat a megelőzőnél, s igyekezzék fölfelé. Eredeti genree, szellemes irmodora remélteti, hogy kiváló elbeszélő költője lesz a magyar irodalomnak.
Barátilag üdvözlöm Önt.
Igaz tisztelője                  
(1882)
Jókai Mór.”
Ilyen nem mindennapi módon vezettük be leendő Mikszáth-kiadásainkat a magyar könyvpiacra. Jelezni akartuk, hogy nagy és kiváló iró az, aki most Jókai mellett és Jókai ajánlásával helyet kér magának a közönség szeretetében és jelezni akartuk, hogy nagy megtiszteltetésnek érezzük magunkra nézve, hogy ennek a nagy irónak munkáit mi fogjuk a magyar közönséghez eljuttatni.

Mikszáth társaságában
Minden feljogositott erre a feltevésre.
Attól a perctől kezdve, hogy megismerkedtem Mikszáth Kálmán-nal, tisztában voltam azzal, hogy ő nem olyan iró, mint más. Rá nézve egy könyv sorsa nincs elintézve azzal, hogy kiadója van rá. Azoktól, akik iránta, az ő könyvei iránt érdeklődnek, egészen mást várt. Legelső sorban kiadóitól várta azt, hogy témáival, alakjaival együtt éljenek, hogy mintegy segitsék őt munkájában, hogy disputálhasson velük, hogy egy-egy nuancenak szinte kipróbálhassa a hatását rajtuk.
Szóról-szóra igaz, amit egyhelyütt megemlit egyik életrajzirója. Arról folyt a vita, a jelennek vagy a jövőnek ir-e az iró? Mikszáth magára vonatkozóan ezt mondta:
– “Nem tudom bizonyosan, a jelennek irok-e, vagy a jövőnek, de annyit tudok, hogy a kiadóimnak irok.”
De mindaz, amit a kiadójától elvárt, szinte megkövetelt, nem volt valami terhes, sőt ellenkezőleg, a képzelhető legnagyobb szellemi élvezet jutott cserébe azért a kis időbeli vagy kényelmi áldozatért.
Természetes, hogy nekem hivatásomból kifolyólag irókkal állandó érintkezésem volt, de senki mással az érintkezés nem volt és nem is lehetett oly mélyreható, oly intenziv, oly bensőséges, mint Mikszáth Kálmán-nal.
Mikszáth megkövetelte attól, akivel ő intim módon érintkezett – kevesen voltak, akiket igy elfogadott maga mellé – hogy jóformán az ő életét élje, az ő időbeosztásába illeszkedjék bele, vele töltse mindazt az idejét, amely beleesik a Mikszáth szabad idejébe, vele étkezzék, vele töltse a kávéházi időt, a hosszu estét, mely legtöbbször belenyult a kora reggeli órákba.
De mindezért bőséges jutalom járt, szinte fejedelmi jutalom. Aki Mikszáth-tal igy együtt volt, az egészen különleges atmoszférában élt: az ő szellemi légkörében, az ő tárgyaiban, az ő ötleteiben, az ő zseniális kigondolásaiban, az ő szellemének tréfás játékaiban, az ő adomás világában.
De volt még fokozása is az élvezetnek. Amikor nagy események játszódtak le a politikában, amikor krizisek voltak, viharok a képviselőházban, válságok a kormányban, amikor “helyzetek” voltak és mi Mikszáth Kálmán-tól hallottuk a még jóformán csak beszéd közben kialakuló nézetét a fennforgó kérdésekről, a helyzet lehető kialakulásáról: azt a nézetet, mely az ő száján alig kiejtve – már szinte megoldást is jelentett.
De még ennek is volt fokozása. A legnagyobb és legtisztább élvezet, felejthetetlen impresszió: mikor a hallgatóból médium, önkénytelen és öntudatlan munkatárs, a szellemi munka részese lett.
Mikszáth Kálmán páratlan elbeszélő volt. Akik társaságában voltak, gyönyörüséggel hallgatták mesélését. De ő nem azt mesélte el, amit megirt, hanem azt, amit meg fog irni. Látni akarta a hatást, amit az elbeszélés a hallgatóra tesz, elég érdekfeszitő-e, eléggé megkapó-e, elég fordulatos-e, hol lankad el esetleg a figyelem, mi ejti gondolkodóba a hallgatót, nem homályos-e? Önmagát akarta ellenőrizni, eléggé folyamatos-e az elbeszélés, nincsenek-e benne zökkenők, ugrások? Szivesen vette ilyenkor a figyelmeztetést, sőt el is várta, ámbár rendszerint rájött magától is arra, ami hiba esetleg jelentkezett.
Mikszáth társaságában lenni akkor, amikor igy elmondotta egy-egy megirandó elbeszélését – a szellemi élvezet tetőpontja volt; a hallgató tanuja volt az alkotásnak, mert beszéd közben komponálta meg a meséjét. Ha nem volt vele megelégedve, másnap más körben ujra elmondotta – máskép. Néha harmadszor is sorra került egy-egy elbeszélés, mielőtt leirásához hozzáfogott. Azok az elbeszélések, melyeket élőszóval tökéletesen elmondott és azután igy le tudott irni, voltak az ő mesterművei. De bizony néha a tollal való leirás az eleven mögött maradt. Megforditva alig történt.

Témái
De Mikszáth nemcsak azért mondotta el témáit és azok feldolgozását, hogy környezetén mintegy kipróbálja azokat, hanem azért is, mert ő tényleg mindig valakinek irta a dolgait, mindig valakit vagy valakiket tartott szem előtt, mikor valaminek megirásába belefogott.
Rendesen a kiadónak, a szerkesztőnek, egy-egy vacsorázó pajtásnak vagy annak irta meg a dolgait, akitől a témát, az anyagot kapta. Meg akarta mutatni, mit tud ő abból az anyagból csinálni.
Az anyag, a téma volt nála a fődolog. Ő igazán az életből és nem könyvekből vette tárgyait. Saját életének, különösen gyermek- és ifjukorának emlékei voltak leggazdagabb kútforrásai; de azonfelül mindenki hordott neki anyagot, aki vele érintkezésben volt; a szerkesztők, képviselőtársai, a Ház folyosója, vacsoráló kompániája, mindenki, aki tudta, hogy mi érdekli őt. Még irótársai is, akik a különleges, neki való anyaggal nem is tudtak volna mit kezdeni. Nem is volt olyan nehéz neki alkalmas tárggyal kedveskedni, mert egy jó ötlet, egy szellemes fordulat, egy jellemző kifejezés, amelyet valakitől hallottunk, elég volt ahhoz, hogy Mikszáth leleményessége valamit csináljon belőle.
Anekdotákból, amiket az idők során száz és száz ember mondott el egymásnak, nagyszerü elbeszéléseket tudott megkomponálni; hogyne tudott volna egy jó ötlet segitségével egy élvezetes tárcát megirni.
Ő maga soha sem tagadta, hogy témáit innen is, onnan is kapja, sőt néha a könyv cimében még meg is jelölte a kútforrást. A “Klub és folyosó” kötetet azért nevezte igy, mert a hozzá való témákat képviselőtársai adták a klubban és a folyosón. Meg is irta több helyütt, hogy mennyire támogatták őt barátai – az anyaghordással. Ezek közé tartozott Tisza Kálmán is, aki sokszor közölt vele érdekes magyar különlegességeket. “Most is meg tudom mondani egyik vagy másik helyen, – irja, – ez itt a Tisza téglája.”

Irói lelkiismeretessége
Még valamiben különbözött Mikszáth sok más irótól. Rendkivüli irói lelkiismeretességében. Az ujság részére sokszor olyat kellett megirnia, ami nem volt egészen kedvére való, napi érdekü cikket, croquist, aktualitást; ami azonban kötetbe volt felveendő, ott skrupulozitása nem ismert határt. Egy-egy ilyen uj kötet megszerkesztésénél, amelybe lapokban szétszórt dolgai kerültek, a képzelhető legnagyobb gonddal válogatta össze a közleményeket; sokszor vitatkozni kellett vele és kegyelmet kérni valamely kedves mű részére, amelyet ő azonban nem tartott elég jelentékenynek arra, hogy kötetbe felvegye. Rendesen a Scarron jelzésü cikkei voltak ilyenek, ezek az adomaszerü tárcái, amelyeket már megirásuknál rövid életüeknek tartott; azért jegyezte álnévvel.
Ily vitatkozásoknál azzal döntötte el a kérdést, hogy amit Scarron irt, azt Mikszáth Kálmán csak akkor veheti figyelembe, ha Scarron is tekintettel volt Mikszáth Kálmán-ra.
Még szigorubb volt, mikor munkái már gyüjteményes kiadásban jelentek meg; akkor minden egyes közleményt ujra elbirált, hogy sub specie aeternitatis beillik-e munkái közé.
Ez a rendkivüli gondosság és lelkiismeretesség azután sajátságos konfliktusba hozta őt a nyomdákkal. Soha sem tudott megbarátkozni azzal, hogy a szedés gépies, technikai művelet és a szedő nem igen tehet róla, ha hibás betük itt-ott belekerülnek a szövegbe. Ez rendesen akkor történik, mikor a szedőszekrény illető fiókjába hibás betü keveredik, amelyet aztán a szedő gépiesen emel ki onnan és illeszt a sorba. Ily hiba ki nem kerülhető a legjobb szedőnél sem és ezt helyrehozni feladata a házi korrektornak és a szerzőnek.
Az ő kéziratából különben is nehéz volt jól szedni, mert bizony rossz kéziratot adott a nyomdának. Egészen apró betüket irt, nem tett ékezetet a betükre, csak igen ritkán; az interpunkciót rendesen elhagyta és mindezekben való eligazodást, mindezek pótlását a szedőtől várta. Ahol állandóan dolgozott, az ujság-nyomdában már be volt egy-két szedő tanulva a Mikszáth-kéziratokra, ott nem volt baj, de ha más nyomdába került a kézirata és olyan szedő kezeibe, akinek az ő kéziratával még nem volt dolga, – akkor bizony baj volt. Ilyenkor éktelen haragra lobban; egy ily alkalommal irja nekem:
“... A Katánghy-könyvet kijavitva itt küldöm, megjegyezvén, hogy a ...... beli szedők a világ legrosszabb szedői (ezerszer mondtam én azt); a hol még a korrekt, hibátlan nyomtatásból sem tudnak szedni, ott már megszünik minden.”
A gépszedéssel különösen nem tud megbarátkozni; a szedőgép ugyanis kész sorokat önt ki; ha egy betühibát, vagy mást kijavitunk, az egész sort ujra ki kell szedni és ujra kiönteni; ilyenkor bizony megesik, hogy a megjelölt hibát kijavitja, de új hibát ejt a szedő. Itt nincs más segitség, mint kijelölni a hibát és ujra szedetni, amig hibátlan szedés áll elő.
Mikszáth a technika vivmányai, a nagy találmányok iránt nem igen tudott lelkesedni; sokszor ismételte meggyőződéssel azt a mondását, hogy a koppantó volt az utolsó nagy és hasznos találmánya az emberiségnek; a szedőgép, a technika ez igazi csodája, sem igen hatja meg, mert megint csak kifakad egyszer:
“... fájdalom, borzasztó rossz nyomda, négyszer is ki kell igazitanom, mig ők egyszer észreveszik és megcsinálják – és mialatt megcsinálják, uj hibák állanak elő a szövegben; hogy mi módon jönnek létre, megfoghatatlan rejtély.”
Aki annyi rejtélyt meg tudott oldani, aki annyira belelátott az emberi lélekbe és ugy meg tudta magyarázni az események logikáját, az sehogy sem akarta belátni azt, hogy a gép csak gép. Mindent meg lehetett vele értetni, csak azt nem, hogy a sajtóhibát csak ugy lehet elkerülni, ha kijavitjuk és alkalmat adunk a szedőnek arra, hogy a hibás szedést jó szedéssel pótolja.

Szorgalma
Talán éppen ez a nagy lelkiismeretesség volt az oka annak, hogy olyan nagyon nehezen lehetett Mikszáth-tól kéziratot kapni, mert hiszen azt mondani, amit sokan kartársai közül ráfogtak, hogy ősi magyar tunyasággal huzódozik a munkától, igazán nem lehetett. Ennek ellentmond 50 kötet munkája és az a bibliografiai jegyzék a Rubinyi életrajzi könyvében, amely felsorolja az ebbe a kiadásba fel nem vett irásainak igen nagy tömegét.
Ha volt témája, akkor dolgozott, sőt lázas türelmetlenséggel és igen szorgalmasan dolgozott nappal is, este is, éjszaka is. Neki az iráshoz hangulat kellett és az megvolt, mihelyt a téma kedvére való volt. De nem szerette kiadni a kezéből a kéziratot, amig maga nem volt teljesen megelégedve vele és nem szeretett megrendelésre dolgozni.
Nevének oly csengése volt, hogy a szépirodalmi lapok valósággal versengtek érte. Nem gondolták lehetőnek, hogy egy évfolyamban legalább egy Mikszáth-közlemény ne legyen, legalább a karácsonyi szám ne tartalmazzon ilyet. Karácsony felé aztán úgy megrohanták tárcákért, elbeszélésekért, hogy meg keltett volna sokszoroznia önmagát, hogy minden kivánságnak megfeleljen. Azzal, hogy nem volt lelke megtagadni senkitől és igéretet tett mindenkinek, magára zuditotta az összes szerkesztőségek kiküldötteit, akik valósággal ostromolták lakását. Ilyenkor csak családja gondosságának köszönhette, hogy egyáltalában dolgozni engedték.
Csak egy ember volt, akinek soha nem tudott ellentállni, aki mindig tudott tőle kéziratot kapni, aki előre merte hirdetni, hogy karácsonykor hoz Mikszáth-elbeszélést: ez Nagy Miklós, a “Vasárnapi Ujság” szerkesztője volt, aki csodálatraméltó kitartással napokig, hetekig tudott Mikszáth nyomában járni, órákig várt rá a szerkesztőségben, vele vacsorált, elkisérte haza és ha látta, hogy alkotó kedvében van, képes volt éjszaka is ott maradni és bevárni, amig megirja a számára való elbeszélést.

Az első kiadások
Akit annyira megkörnyékez mindenki, aki annyira benne van a közérdeklődésben, annyira részese a közönség kegyének, az joggal elvárhatta kiadója részéről is a különleges elbánást, szokásainak, természetének figyelembevételét. Ez irányitotta Mikszáth Kálmán-nal való érintkezésemet, amely a legélénkebb, szinte mindennapos volt megismerkedésünk első órájától kezdve hosszu ideig. Csak az állandó és intim érintkezés tette lehetővé, hogy könyvei, amelyek abban az időben megjelentek, ugy jöhettek világra, hogy minden tekintetben feltünést keltettek. Minden könyve jóformán egy-egy ünnepi kiadvány volt, eltérő a többi könyvektől alakban, papirban, kiállitásban, stilusban, egész megjelenésében. Ezt csak az a szeretet tette lehetővé, amely a szerzőt a kiadóval egyesitette a könyv előállitásában. Mert szeretettel készültek ezek a könyvek. Azt akartuk elérni mindegyikkel, hogy azt mondják róla: ilyen még nem volt.
“A tekintetes vármegye” szép nagy oktáv kiadása volt az első illusztrált Mikszáth-könyv. Az ifjabb művésznemzedék egy kitünő rajzolóját, Mannheimer Gusztávot biztuk meg a nem könnyü feladattal, mert a témákat Mikszáth jelölte ki, minden egyes rajzot ő birált felül és igen szigoru kritikus volt, igen nagy igényeket támasztott a rajzokkal szemben. El is készült finom velin papiron, gyönyörü kötésben és igazán szép illusztrációkkal egy olyan szép könyv, aminő addig a magyar könyvpiacon nem igen volt. Horribilis ára is volt, egész 3 forintba került, el is kelt sok példányban – 1200-ban – rövid idő alatt. A sajtó nagyon melegen fogadta az akkor még “tehetséges fiatal irónk”-nak ezt az első fővárosi kiadványát.
Azután jött 1883-ban a “Nemzetes uraimék”, “Mácsik, a nagyerejü”, Mikszáth első regénye, megint egészen uj köntösben, uj illusztrativ modorban, “Buchschmuck”-osan, iniciálékkal, vignettákkal, fejlécekkel gondosan feldiszitve Gyulay László finom müvészetével.
Egy-egy ilyen könyvnek elkészitése hetekig foglalkoztatta a szerzőt és kiadót, mindennapos érintkezést, folytonos tanácskozást tett szükségessé. Mikszáth megkivánta könyvének a szép köntöst; e részben valami pompaszeretet lakozott benne: egy ilyen szép könyv látása uj könyv megirására ösztökélte.
Azután az volt a kivánsága, adjunk ki egyszerüen egy könyvet. Ilyen volt “Az apró gentry és a nép”. Majd olyan köntösben is meg akart jelenni, mint amilyenben a nagy francia regényirók, szép ritkitott szedéssel, egyszerü sárga boritékban. Figyelmeztettem rá, hogy ez nem lesz jó, mert a fekete nyomás a sárga boritékon mégis csak fekete-sárga boritékot eredményez. A sárga boritékhoz ragaszkodott, de a nyomást más szinben alkalmaztuk, ha jól emlékszem, piros szinben.
Megint valami új, diszes, a többiektől eltérő alakban és szedésben, egész másnemü papiron bocsátottuk közre a “Klub és folyosó” s az “Urak és parasztok” cimü köteteket.
Közben sikerült felkelteni érdeklődését az ifjusági irodalom iránt és ennek eredménye volt “A két koldusdiák”, amelyet az akkor kiadásunkban megjelenő “Magyar Ifjuság” részére irt. “A két koldusdiák” illusztrálására igen nagy sulyt helyezett. Szinte annyi időt forditott megint Mannheimer-nek, az illusztrátornak utbaigazitására, a képtémák kiválasztására és megbeszélésére, mint amennyi idő alatt a könyvet magát megirta.
Mindezek a könyvei 1882 és 84 közötti esztendőkben jelentek meg. Mindegyikre vonatkozólag szerződést kötöttünk és az akkori idők viszonyaihoz képest 1200–1500 példányos kiadásért ivenkint 30–40 forintnyi tiszteletdijat fizettünk. Ebben a tiszteletdij-megállapitásban már kifejezést nyert a Mikszáth különös értéke és népszerüsége, mert nagyobb volt egy negyedrésszel, mint a többi irók átlaghonoráriuma.
1885-ben aztán oly szerződést kötöttünk Mikszáth-tal, amelynek értelmében minden ezentul megirandó és kiadandó munkája kiadási jogát nekünk biztositja és mi kiadásonkint, egy-egy kiadást 1200–1800 példányban állapitva meg, ivenkint 40 forintot tartozunk fizetni. Ez a szerződés Mikszáth Kálmán kivánságára jött létre, aki felkért, hogy egy, a régi időből való, rá nézve kellemetlen adósságát egyenlitsük ki és ily szerződéssel akart biztositani követelésünk tekintetében.
Már most ennek a szerződésnek alapján adtuk ki a további köteteket: a “Magyarország lovagvárai”-t, a “Frivol akta” uj kiadását, a “Beszélő köntös”-t. Mindezek a könyvek el is fogytak, uj kiadásuk vált szükségessé.

Az első gyüjteményes kiadás
Ekkor támadt Mikszáth Kálmán-nak az a gondolata, nem volna-e jó, ha mi megváltanánk e könyvek kiadói jogát egy egyszerre fizetendő nagyobb összegért és felhivott, hogy erre nézve gondoljak ki valamit. Kigondolásom eredménye az volt, hogy füzetekben kellene közrebocsátani a Mikszáth munkáit, amit azonban csak ugy lehet eredménnyel megkockáztatni, ha 50–60 füzet számára biztositva van az anyag, mert a füzetes terjesztés igen költséges és csak akkor eszközölhető, ha a nagy költség minél nagyobb füzetszámra oszlik fel. Közöltem is gondolatomat Mikszáth-tal, aki annak felette megörült. Az igazi népszerüsités legfoganatosabb eszközét látta meg ebben és a terv kivitelét akként akarta lehetővé tenni, hogy a már eddigi nálunk megjelent hét kötethez megszerzi a Légrády Testvérek kiadásában levő “Tót atyafiak”-at és “Jó palócok”-at, amelyekre vonatkozólag közölte velünk, hogy a kiadói jog közte és a Légrády Testvérek között vitás; megszerzi továbbá az 1885-iki szerződésünk határozmányainak mellőzésével Singer és Wolfner által kiadott két kisebb munkát: “A lohinai fű” és “A fészek regényei” cimüeket; biztosit afelől, hogy a füzetes kiadás közrebocsátása közben, azaz a legközelebbi egy-két év alatt további köteteket fog megirni, úgy, hogy mi kb. 12 kötetre biztosan számithatunk. Ez alapon azután kidolgoztam egy szerződési tervezetet, amelynek értelmében ezt a 12 kötetet 5000 forinttal váltjuk meg, azonfelül pedig az 1885-i szerződés szerinti honoráriumot még külön fizetjük neki mindazon munkák után, amelyeket ujonnan megir és beilleszt ebbe a gyüjteménybe. Külön honorárium illeti meg azonkivül a “Tót atyafiak”-ért és a “Jó palócok”-ért.
Abban az időben, amidőn egy-egy jobb iró egy-egy kötetért 150–200 forint honoráriumot kapott, Mikszáth-nak 200–400 forint különleges tiszteletdij járt, miért is ajánlatunk igen kedvező volt, mert hiszen ez a szerződés végeredményben mintegy 12.000 forintot jelentett akkor, amikor nagyra voltak vele, hogy egy kiadó Tompa Mihály összes munkáinak örökjogáért 1500 forintot fizetett, Vörösmarty összes munkáiért pedig 8000 forintot. Maga Mikszáth is igen meg volt elégedve ajánlatunkkal.
Megkötöttük a szerződést és meginditottuk a füzetes kiadást. Ennek, mindig csak az akkori méreteket véve tekintetbe, igen szép sikere volt, majdnem 2000 példány kelt el belőle. Később zökkenések állottak be, nem volt kézirat, nem jelenhettünk meg pontosan, hetek, hónapok multak el, mig egy-egy uj füzet ki volt adható, azután pedig egészen el kellett altatni a kiadást.
Közben az uj terjesztési üzem, a részletfizetésre való eladás jött divatba és amikor 6 kötetünk megvolt abból az összegyüjtött Mikszáth-kiadásból, megpróbálkoztunk ebben az uj üzemben is. A siker igen tekintélyes volt. 3–4000 példány kelt el az első akció alkalmából. Nagynehezen megszülettek a további kötetek is, amelyeket azután a megrendelőknek folytatásképen megküldöttünk. Ezek száma folytatólagos agitációnk folytán közben megnőtt, már 9–10.000 körül járt.
Mindezekről a rendkivüli eredményekről én a szerzőt állandóan értesitettem, tudtam, hogy örülni fog nekik. Örült is, de idővel valami keserüség fogta el, amit nem is titkolt. Az az érzése volt, hogy tekintettel a nagy eredményre, ő meg van röviditve honorárium tekintetében a saját maga által proponált szerződéssel. A viszony köztünk nem volt olyan, hogy én egyszerűen a megkötött szerződésre, mint befejezett ügyletre hivatkozzam, hanem azt mondottam Mikszáth-nak, hogy módot és alkalmat fogunk találni arra, hogy vélt anyagi sérelmeit reparáljuk.
Mikor az összegyüjtött munkák 11-ik kötete megjelent, irásba foglalt kész uj szerződéssel mentem el hozzá. E szerződés szerint Mikszáth Kálmán a legközelebbi 10 évre a Révai Testvérek-nek köti le könyvalakban megjelenő irodalmi munkáit. Mindazokért a munkákért, amelyeket már előzőleg ujságban közölt, ivenként 130 forintot, azokért, amelyek seholsem jelentek meg, ivenként 160 forint honoráriumot kap. Ezt a szerződési tervezetet 1895 nyarán közöltem Mikszáth Kálmán-nal, akit az érthető módon meglepett, mert ilyen honoráriumot Magyarországon iró akkoriban nem kapott.
Ezt a honoráriumot rendes körülmények között nem is lehetett megadni. Erre csak nekünk volt módunk, aminek igen egyszerü a nyitja. Mi a kiadandó köteteket, ha azok nem tulhosszu időközökben jelennek meg, folytatásképen, könyvkereskedői műszóval élve, “kontinuációképen” mintegy 8–10.000 példányban reméltük szétküldhetni és biztunk benne, hogy még további példányokat is tudunk elhelyezni. Mi tehát megkockáztathattuk ily nagy tiszteletdij megállapitását. Különösen akkor, amikor ezzel egyszersmind az első sorozatnál felpanaszolt sérelmet is orvosolni akartuk.
Mikszáth meg volt hatva az ajánlattól és a szerződés aláirását másnapra igérte; de másnap nem hozta el a szerződést, sem harmadnap, sem negyednap, egyáltalában nem hozta el. Elmaradt, meg sem látogatott, láthatatlanná vált. Másoktól azonban ugy hallottam, hogy szinte azonos feltételek mellett szerződött a Légrády Testvérek céggel.

A Légrády-kiadás
Engem Mikszáth akkori eljárása végtelenül bántott, nem üzleti és nem anyagi okokból. Mégis törekedtem azt magamban kimagyarázni és kutattam az okokat, amelyek elhatározására birhatták. Valószinünek látszik, hogy érdekei követelhették tőle, hogy előnyben részesitse azt a kiadó céget, amely lapja utján neki nagy jövedelmet és nagy poziciót biztositott.
A Légrády Testvérek cég, amint azt már előzőleg érintettem, abban az időben nem volt könyvkiadó. Fényes és értelemmel, sőt zsenialitással vezetett lapvállalata teljesen abszorbeálta a céget. Később, mikor Légrády Károly fiai igen gondos tanulmányok elvégzése után beléptek a cégbe, igen jelentékeny könyvkiadóvállalatot is alapitottak és virágzásra emelték, de akkor még semminemü előfeltétele nem volt annak, hogy a cég egy Mikszáth-fajta irót kiadhasson és sikerrel elterjeszthessen.
Pedig abban az időszakban irta meg Mikszáth az ő legszebb munkáit, ez a decennium volt az ő delelője, és ezek a legszebb munkái nem kerültek kellőkép a közönség kezébe. Légrády-ék kinyomatták azokat felette diszes kiadásban, illusztrálva, szép kötésben és közrebocsátották szokatlan magas áron. El is adtak belőlük néhány száz példányt és ezzel aztán az egész ügy be volt fejezve. A “Szent Péter esernyője” és a “Besztercze ostroma” és a “Kisértet Lublón” és az “Uj Zrinyiász” és mind a többi mestermű ezekben a szép kiadásokban ottmaradtak Légrády-éknál, ellenben a mi üzleti könyveinkbe be volt jegyezve 10.000 olyan cim, aki örült volna, ha Mikszáth-nak ezeket a mesterműveit megküldjük nekik.
Hogy ez a kiadói vállalkozás mennyire nem sikerült, arról akkor győződtünk meg, amikor az ügynek egy későbbi stádiumában a könyveket átvettük Légrády-éktól és jóformán mind ott találtuk és mind átvettük, ami ki volt nyomva belőlük. Némelyikből alig hiányzott néhány száz példány, noha a Légrády-ék kiadásában megjelent Mikszáth-művek sokkal különbek, mint azok, amelyek irói pályája elején a mi kiadásunkban láttak napvilágot. Azok a munkák a csúcsai az ő egész irói tevékenységének és ezek a munkák ismeretlenek maradtak hosszu-hosszu éveken át a magyar közönség előtt. Ha a magyar közönség nem ismerte meg Mikszáth-ot a maga teljes, fényében, vagy nem ismerte meg eléggé, akkor ennek az az oka, hogy ezek a könyvek ily szerencsétlen körülmények között jelentek meg, hogy a “Pernye” cimü kötet 15000 példányban került a közönség közé és a “Szent Péter esernyője” talán 500 példányban.
Rájött arra maga Mikszáth Kálmán is, de csak nagysokára. De amikor rájött, akkor azután szeretett volna valahogy segiteni a dolgon. Azzal az ideával állt elő: ejtsük módját annak, hogy könyveit megküldhessük a régi Mikszáth-vevőknek. A gondolat tetszetős volt, bár nagyon is elkésett. Közben évek multak el és az ilyen “kontinuáció” nem tartható fenn örökké. Mégis az ő kezdeményezése folytán érintkezésbe léptünk Légrády-ékkal, hogy a dolgot valahogy lehetővé tegyük. Első kisérletre azonban ez nem sikerült, oly ellentétek merültek fel, amelyeket nem tudtunk megoldani.
Egy évre rá ujra kezdeményezte Mikszáth Kálmán az ügyet, ujra beszélt Légrády-ékkal, velünk is. Akkor azután hosszas tárgyalások után létre jött egy megállapodás, amely megállapodás azonban nem juttatott bennünket a könyvekhez, hanem pert eredményezett a kiadók között. A pert nem birói itélettel, hanem egyezséggel fejeztük be.
A kiegyezésnek részünkről előfeltétele az volt, hogy Mikszáth-nak mindazon műveit, amelyek a Légrády Testvérek cégnél megjelentek, tőlük tulajdonul meg akarjuk váltani. Ezt azért akartuk, hogy ezeknek a kellemetlen Mikszáth-differenciáknak egyszer s mindenkorra véget vessünk, a közönséggel szemben vállalt kötelezettségünknek megfelelhessünk és a szerzőnek irói érdekeit megóvhassuk. Ez volt a vezéreszme. Keresztülvitele pedig ugy történt, hogy a Légrády Testvérek cégnél levő mintegy 140.000 korona bolti áru Mikszáth-készleteket átvettük, azonkivül megtéritettük az összes kifizetett honoráriumokat eredeti összegükben azon kulcs szerint, amelyet annak idején magunk állapitottunk volt meg, azaz ivenkint 320 koronával. Az ily cimen kifizetett összeg meghaladta a 80.000 koronát. Ekként hosszas hányattatás után Mikszáth egész irói dominiuma felett rendelkeztünk. Ki is adtuk sorban egymásután a köteteket abban a szép és közkedveltségnek örvendő gyüjteményes kiadásban, de arra, hogy el is juttathassuk őket a régi Mikszáth-vevőknek “kontinuáció”-képen, most már késő volt. Sokkal, de sokkal kisebb példányszámmal kellett beérnünk, mint a minőt az első 12 kötetből elhelyeztünk.

Baráti érintkezés
Nem volnék őszinte, ha be nem ismerném, hogy az az eljárás, mely a Légrády-féle szerződéshez vezetett, érintkezésünk intim jellegén – legalább egy időre – nagy csorbát ütött.
De a személyes érintkezést folytattuk a Légrády-féle szerződés fennállása alatt is az eddigi módon – most már kikapcsolva belőle minden anyagi látszatú elemet – és én különös sulyt helyeztem arra, hogy sem ő, sem mások ne mondhassák, hogy megszünvén az anyagi érdek – a baráti érintkezés is megszünt. Mikszáth-nak szüksége volt néhány emberrel való állandó érintkezésre, szüksége volt arra, hogy megszokott embereit maga körül tudja, azokkal minden őt érdeklő dolgot közöljön és megbeszéljen és én nem akartam magam kivonni az ő köréből azért, mert megszüntem kiadója lenni. Sőt ellenkezőleg, ettől az időponttól kezdve még készségesebben állottam rendelkezésére minden tekintetben. Ennek a gondolkodásnak felelt meg az is, hogy az abban az esztendőben megalakult részvénytársaság igazgatóságába is megválasztottuk – akkor, mikor ő magát a vállalat érdekszférájából kikapcsolta.
Mikor itt ennek a mi sokoldalu érintkezésünknek néhány jellemző adalékát el akarom mondani, mert azt hiszem, hogy hozzájárulhatnak a költő jellemrajzának kialakitásához – nem választhatom el mondanivalómat időrendileg az üzleti szakitás előtti és utáni időre; erre nincs szükség, mert a közöttünk levő kapcsolat már csak a megszokás folytán is mindinkább elmélyült.
Az magától értetődik, hogy az ilyen állandó együttlét, mindennapi együttebédelés a Kis pipában, együtt vacsorálás a legkülönbözőbb vendéglőkben, csak legénysorban élő emberek között lehetséges.
Én az voltam akkor, de vajjon Mikszáth is az volt-e? Az még előttem is nagy talány volt. E ponton hallgatag és zárkózott volt.
Mikor már bizalmasabb lábon volt velem, egyszer-másszor egy nő leveleiből olvasott fel részleteket, mint a levélirás remek példáit; én nem kérdeztem, kitől valók e levelek; egy izben azt mondja: “Kaptam levelet az Ilonkától. Igy csak nő tud irni, olyan közvetlenséggel, olyan természetesen”. Mindjárt fel is olvasta elejétől végig: sok egyéb között az is benne volt, hogy “az Ilonka” azt olvasta az ujságban, hogy Mikszáth Erdélybe készül, nemsokára hidegre fordul ott az idő, vigyen magával okvetetlenül bundát és lábzsákot; bundát esetleg kaphat kölcsön, lábzsákot, vagy botost, ha nem tud Pesten szerezni, – majd küld ő hazulról.
– Hát ki az az Ilonka? kérdeztem végül olyan ártatlan arccal, mintha mit sem sejtenék.
– A feleségem, hát nem tudja? Válófélben vagyunk.
Ezt már nem hagyhattam annyiban.
– Ennek a levélnek a hangja és ahogy azt felolvasta, arra vall, hogy – nem szabad elválniok. Hiszen maguk szeretik egymást, hát miért akarnak elválni?
Mikszáth nem felelt semmit, csak ugy rám nézett, mintha valami nagy és csodálatos dolgot mondtam volna, valami nagy és meglepő felfedezést közöltem volna vele. Nem beszélt velem soha többet erről a dologról.
De mikor néhány hónap mulva egyszer értem küldött, hogy beteg, látogassam meg és az esti órákban felmentem hozzá az akkori Régi posta-utcai lakására – a homályos szobán keresztülment egy nő, kinek csak silhouettejét láttam a félhomályban, Mikszáth nem mutatott be, de mikor azután még egyszer keresztülment, nyilván a konyhából jövet, azt kérdezi, mint a világ legtermészetesebb dolgát:
– Hát nem ismeri az Ilonkát?
Erre felállottam, meghajtottam magam, ettől a perctől kezdve tudtam, hogy feleséges ember. Az idők folyamán aztán módomban volt meggyőződni arról, hogy Mikszáth a legpéldásabb és legboldogabb családi életet élte és feleségéről megállapitottam, hogy a legodaadóbb, legmegértőbb hitves, méltó életepárja egy nagy embernek.
Csak később, mikor gyermekei nagyobbacskák lettek, kezdett beszélgetni róluk és akkor a világ legtermészetesebb dolgának tartotta, hogy mindenki tudjon a Lacika, a Bercike és a Jánoska létezéséről és azok viselt dolgairól.
Amikor a gyermekek mindenféle dolgait előadta, azokat, amikből azután a világ legszebb gyermekköltészete fakadt (“A ló, a bárányka és a nyúl”, “A fiam uram lovai”, “A németke”, “Az első bánat”, “A én pohárom”, “A diplomata” és többiek) a szellemes és fordulatos causeur ihletett költővé magasztosult. Soha még gyermekekről ily szépen nem meséltek, soha viselt dolgaikról ily gyönyörüen nem irtak. Boldog gyermekek! Még ők nem is sejthették, minő hires apának gyermekei és már az egész ország tudott róluk, ismerte őket, jobban, mint akár a király gyerekeit. Mert a legszebb mesék róluk szóltak.
Mindig kedvenc gondolatom volt ezeket a saját fiairól szóló elbeszéléseket egy kötetben egyesiteni – nem tudtam keresztülvinni, csak a jubiláris kiadás “A gyerekek” cimü kötetében.

Az István-társaság
Ebben a korban, mikor a gyermekek már témák voltak, Mikszáth gyakran otthon töltötte az estéket, de a rendes vacsora-kompániákat mégis rendszeresen felkereste a megállapitott napokon. Erre neki szüksége volt, ugyis mint ujságirónak, ugyis mint irónak.
Valahányszor nagyobb társaságban voltunk együtt, amikor a toasztokra került a sor, Mikszáthot mindig én köszöntöttem fel, ez szinte előjogom és specialitásom volt, olyannyira, hogy midőn egy alkalommal farsangot temetni voltunk valahova meghiva és ő akadályozva volt a megjelenésben, levélben kért, hogy mentsem ki a háziasszony előtt távolmaradását és levelét ekként fejezi be:
“Csak egy dolog okoz skrupulust. Ha netán Ön toasztot akarna rám mondani (minthogy tudvalevőleg rajtam tanult toasztozni) ez némileg habozásba ejt, hogy a témáját rontom; de hiszen élünk még mi ezután is.”
Mikor képviselő lett, mind ritkábban jött el a Korona kerek asztalához, mert a politika más körökbe vonzotta. Szivesen látott vendég volt ő a különböző politikai szinezetü összejöveteli helyeken, leginkább az Angol királynő-beli keddi vacsorákon, amelyeken Tisza Kálmán és az ő szükebb köre szokott megjelenni.
De az irói társaságot egészen nem hanyagolta el; mikor a régi fészek már idegenné vált – uj emberek jöttek lassan a régiek helyére – maga alakitott egy-két ilyen vacsorázó kompániát, más-más estére biztositván magának a rendes társaságot. Az egyikben Csiky Gergely, Bartók Lajos, Ábrányi Kornél; a másikban Szabó Endre, Endrődi Sándor, Pósa Lajos, Sebők Zsigmond, László Mihály, Kenedi Géza és Kacskovich Géza voltak a törzstagok. Ezekhez csatlakozott azután egy gyakran váltakozó kör.
De aki annyira központja minden társaságnak, a végén nem kerülheti el, hogy ne legyen külön asztaltársasága és hozzá való helyisége. Meglett az is. Az István-szálló Mikszáth-szobája. A derék Gundel jóvoltából pompás hely. A falakon Mikszáth műveiből vett alakok – Mirkovszky Géza falfestményei, Mikszáth arcképe – az egész szoba szeretettel és izléssel berendezve.
És minő szócsaták viharzottak itt el! Ha Szilágyi Dezső-t elfogta vitázó kedve – rendesen ide jött el, kiadta a témát, a vezérszót, amelyről szó legyen, elmondta a maga rendesen merész véleményét és várta, hogy meginduljon a vita. Ha senki sem mert hozzászólani a tárgyhoz és ellenvéleményt mondani – pedig ez volt Szilágyi kedvére való, mert akkor lehetett csak disputálni, érveket és ellenérveket felhozni, – akkor Mikszáth, ki itt jóformán háziurnak érezte magát, felvette az odadobott keztyüt és vitába szállt a hatalmas Szilágyi-val. Ez azután igazán nagy gaudiuma volt a hallgatóságnak. Emlékezetes est mindenkinek.
És minő társaság járt ide! Az összes vezető politikusok, a közélet minden nevezetes alakja. Tisza Kálmán, Horváth Gyula, Lukács Béla, Klapka György, Kemény János, Radó Kálmán, Darányi Ignác, Bánffy Dezső, Wlassics Gyula, Berzeviczy Albert, Roszner Ervin, Tisza István, Beöthy Aldzsi, Barcsay Ákos és Domokos, Vörös László, gróf Pongrácz Károly, Terényi Lajos, Rosenberg Gyula, dr. Farkas László, Molnár Béla, Kabos Ferenc, Pap Géza, Szily Pongrác, Telegdy József, Kállay Albert, Szemere György, Lehoczky Vilmos, Rudnyánszky Béla, Örley Kálmán, Purgly Sándor, Láng Lajos, Pulszky Ágost, gróf Festetics Andor és sokan mások. Egyidőben, nagy pártharcok idején, még Jókai Mór is.
Ezeknek a Mikszáth-vacsoráknak, főként az István-szállóbelieknek, nagy irodalmi jelentőségük is volt. Ezek vitték bele az irodalmat a politikai életbe.
Aki az Istvánba jött, annak otthonosnak kellett lennie az irodalomban, de különösen jól kellett ismernie a Mikszáth-témákat és irásokat.
Ott beszéltek a pribolyi országutról, a fekete kakasról, a Plutóról, Pali bácsiról, gróf Butlerról, Filcsikről, Mácsikról, Prakovszkiról – szégyen lett volna bárkire nézve, ezeket nem ismerni. Nem jöhetett volna el ujra a Mikszáth-szobába.
Nagy dolog volt ez akkor – a politikát megbarátkoztatni az irodalommal.
Mikor az István főherceg-szállodát beszüntették 1904-ben, megszünt a Mikszáth-szoba is. Mikszáth maga parentálta el, valóságos “nekrológot” irt róla a “Vasárnapi Ujság”-ban.
Amig lehetett, részt vettem ezeken a különböző összejöveteleken; amikor megházasodni készültem, egy régi igéretet kellett beváltanom. Valami fogadásból kifolyólag azt igértem volt Mikszáth Kálmán-nak, hogy oly lakomát rendezünk a tiszteletére, amelynél ő fogja megállapitani a meghivandó vendégek jegyzékét és az elkészitendő ételek sorát. Az irodalminak nevezett vacsorát a Nemzeti Kaszinóban a Palkovics éttermében tartottuk meg.
E vacsora két dolog miatt válik emlitésre méltóvá. Először azért, mert első eset volt nálunk, hogy egy iró tiszteletére kiadója ily ünneplő lakomát adott, másodszor azért, mert az ország nagyhatalmu miniszterelnöke Tisza Kálmán megapprehendálta, hogy őt nem hivták meg; meg is üzente ezt fia, Tisza István utján. Hiába bizonykodtunk mi, akik a vacsorát rendeztük, Mikszáth is, meg én is, hogy nem mertük meghivni a generálist ehhez a “cigánylakomához”, – Tisza Kálmán azt üzente volt, hogy ahol az irodalom ünnepet ül, ott a miniszterelnöknek is jelen dukál lenni.

Mikszáth olvasmányai
Mikszáth Kálmán nem igen tudott idegen nyelveket, életrajzirói megemlitik ugyan, hogy szülei német szóra küldték, de sohasem tanulta meg a német nyelvet sem. Olvasmányaiban kizárólag a magyar nyelvre volt utalva és a külföldi irodalomból is csak azt ismerhette meg, ami magyarra le volt forditva. Sajátságos intuicióval kitalálta, hogy mi a neki való olvasmány és még rossz forditásból is meg tudta állapitani, ki a nagy iró. Ellentétben Jókai-val, ő szeretett olvasni, leginkább szerette a nagy angol irókat, mert hamarosan rájött, hogy a regény- és mémoire-irodalomban ezek az igaziak, csak azután jönnek a franciák és csak nagysokára a németek.
Az angolok között legtöbbre becsülte Dickens-t és Kipling-et. Mikor a “Klasszikus Regénytár”-t kiadtuk, igéretet tettem neki, hogy a programmon tul is fogunk Dickens-köteteket lefordittatni önálló külön kiadásban, ha ő előszót ir a magyar Dickens-kiadáshoz. Erre ő készséggel vállalkozott és maga sürgette folyton az ujabb és ujabb Dickens-kiadásokat. Talán ennek a sürgetésnek is van némi része abban, hogy a “Klasszikus Regénytár” aránylag sok Dickens-müvet ölelt fel. Dickens művei közül Copperfield Dávid történetét becsülte legtöbbre.
A francia irók közül szerette Daudet Alfonz-ot és különösen Maupassant-t. Ennek elbeszélései nagy hatással voltak rá. A naturalizmus nem izgatta fel. Nem tulajdonitott neki nagy jelentőséget. Különben is semmiféle irányt nem tartott véglegesnek és nem is tartotta fontosnak, hogy ki milyen csoporthoz csatlakozik, hanem azt, hogyan ir és hogyan tud publikumot hóditani.
Egyszer jelenlétemben szóba került a sokat vitatott Ady Endre. Egyik fiatal iró elmondotta neki Ady egy novellájának tartalmát és kérte véleményét Ady-ról, az ő köréről, a “Nyugatosok”-ról. Mikszáth igen megfontoltan válaszolt. Nem az a fontos – ezek voltak körülbelül szavai – hogy minő témát dolgoznak fel ezek a fiatal irók, sem az, hogy minő eszméket akarnak propagálni irásaikban, fontos az, van-e tehetségük, tudnak-e irni, meg tudják-e fogni a közönséget és meg tudják-e tartani. Ha igen, akkor lesz belőlük valami, ha nem, hiába tülekednek.
Ilyen szempontból nézte az orosz irodalmat is. Fölibe helyezte az összes népszerü iróknak Dosztojevszkij-t. Szerette volna minden munkáját elolvasni, de ez nem volt lehetséges, mert akkor még csak a “Bün és Bünhödés” volt meg magyar nyelven. Ha irodalomra került a sor, senkiről sem beszélt annyit, mint Dosztojevszkij-ről.
Az angol történetirókra én tereltem figyelmét. Macaulay-ra és Carlyle-ra is. Semmi nagyobb hatással nem volt azután Mikszáth-ra, mint ennek a két irónak essay-i és egyéb történeti munkái.
1886-ban rábirtam Mikszáth-ot, hogy nézzen kissé körül külföldön is. Eddigelé Magyarországon kivül csak Gleichenberg fürdőt ismerte, oda el szeretett járogatni. Ezuttal eljött velem Ausztriába, ahol bejártuk a Salzkammergutot, annak szép fürdőhelyeit és városait, azután átmentünk Bajorországba; napokig tartózkodtam vele Münchenben és még egy-két szép helyütt.
Ezen az uton beszéltem neki Macaulay-ról, akinek egy essay-kötetét magammal vittem. Rendesen elmondtam neki nappal annak az essaynek a tartalmát, amelyet előtte való este olvastam és ezzel annyira felcsigáztam az érdeklődését, hogy nem hagyott békét, azt kivánta, hogy magyarul olvassam fel neki azt, mert csak ugy ismerkedhetik meg az iróval.
Nem volt könnyü feladat; az angol szöveget magam előtt tartva próbáltam azt ex abrupto magyarra átültetni, ami persze különösen az első időben csak némi bizonytalan dadogás kiséretében sikerült. Mikszáth azonban ezzel is meg volt elégedve, sőt jobbnak tartotta az én eleven forditásomat azoknál, amelyeket utóbb meg tudott szerezni. Mindig igértem volt neki, hogy Macaulay összes essay-it le fogjuk fordittatni arra való forditóval és magyarul kiadjuk. A forditások el is készültek, sajtókészen várják a kiadást, de Mikszáth már nem érhette meg ennek a vágyának teljesülését.
Ezen az utazáson sok érdekeset figyelt meg. Egyet-mást le is irt “Utazás a németek között” cimü ciklusában. De mivel akkoriban sok baja volt gyomorhurutjával és nem birta el a német kosztot, a harmadik hét végével már türelmetlen lett, mindenképpen haza akart utazni. El is indultam vele és egyfolytában utaztunk Budapestig. A Keleti pályaudvarnál szálltunk le és mielőtt még utját folytatta volna falun lakó családjához, ott a pályaudvari vendéglőben együtt, bucsuzóul meg akartunk ebédelni. Mielőtt az ebédet megrendelhettük volna, arra ment a pincér egy tál párolgó turóscsuszával, Mikszáth kiveszi a kezéből a tálat, leteszi maga elé az asztalra és ünnepélyesen felkiált: “Leborulok a nemzet nagysága előtt”. Gyomorhurut ide, gyomorhurut oda, velem együtt kiüritette az egész nagy tálat. A németek gyönge ételeit nem birta bevenni, ezt a nehéz, zsiros ételt elfogyasztotta virtusból, hazafiságtól megilletődötten. Ilyen a magyar ember.

Mikszáth külföldön
De nem csak Mikszáth vette észre korának nagy külföldi iróit, hanem a külföld is észrevette Mikszáth Kálmán-t, hamarább, mint bármelyik más irónkat. Szinte egyidejüleg azzal, hogy Magyarországon is észrevették. Talán azért volt ez, mert azzal a kis zsánerrel, a rajzzal tünt fel, amely odakünn is népszerü volt. “A jó palócok” és a “Tót atyafiak” egy-egy elbeszélését közölték valamely külföldi lapban, talán legelőször svéd nyelven, ennek hire azután tovább ment és egyszer csak észre lehetett venni, hogy Mikszáth a nagy külföldi sajtóban polgárjogot szerzett magának, anélkül, hogy valamit is tett volna ő vagy más ennek érdekében.
A Mikszáth itthoni népszerüségének igen nagy előnyére vált ez; a külföldi portéka mindig imponál a magyar embernek; az, hogy Mikszáth-ot a külföldi lapok közölni kezdték, itthon is nagy elismerést szerzett neki és ha semmit sem tehettünk akkor annak az érdekében, hogy munkáit eljuttassuk a külföldre, mert hiszen ez magától ment, megtettünk mindent, hogy külföldi hire eljusson Magyarországba. Gyors itthoni népszerüségének talán ez egyik főtényezője volt: a külföldi elismerés helyes adminisztrálása. Tényleg alig van Mikszáth-nak szebb elbeszélése, mely ne volna több nyelvre leforditva. A “Jó palócok”-nak öt kiadását ösmerjük; le van forditva angolra, franciára, németre, cseh és svéd nyelvre. A “Tót atyafiak” le van forditva német, finn, norvég, tót és cseh nyelvre. Ezeknek a köteteknek egyes elbeszélései azonfelül még jóformán minden egyes európai nyelvre. A “Szent Péter esernyője” le van forditva angol, francia, cseh, holland, német, olasz, román, svéd, lengyel, horvát nyelvre. Franciául és németül kétféle kiadás is jelent meg.
Heinlein István, volt muzeumi bibliográfus, egyetemi tanár, 99 oly munkáját sorolja fel Mikszáth Kálmán-nak, amelyek egy vagy több idegen nyelvü forditásban megjelentek. Helyesen mondotta Beöthy Zsolt, midőn Mikszáth-ot ünnepelte, hogy Mikszáth-nak köszönhetjük, hogy “kulturánknak legalább egy ágával oly magaslaton lengethetjük győzelmi lobogónkat, honnan az egész művelt világ megláthatja”, mert Mikszáth-ot tényleg észrevette, meglátta és méltányolta az egész művelt világ.

Kiadói jogok ég és föld között
Az a tranzakció, mely az abbamaradt per folytán létrejött a Légrády Testvérek céggel, a maga nemében egész különleges interregnumot hozott létre. Légrádyék miránk ruházták át a nekik szerződésileg biztositott jogokat. Ehhez képest már most 1906-ig mi voltunk jogositva a Mikszáth uj munkáinak kiadására, illetőleg mi gyakorolhattuk a Légrádyék jogait. Megállapodásunk Légrády-ékkal 1905 julius 30-án kelt, de ennek a jognak gyakorlása egy nagy akadályba ütközött. Kisült utóbb ugyanis, hogy Mikszáth-nak a Franklin-Társulat-tal van egy szerződése, mely ennek a társaságnak 1902 julius 1-től kezdődőleg biztositja Mikszáth Kálmán egész irói működésének kizárólagosságát. Az a sajátságos helyzet állott tehát elő, hogy ha Mikszáth munkáiból valamit ki akarunk adni, amihez feltétlenül jogunk van 1906-ig, Mikszáth csak az esetre adhat nekünk kéziratot, ha erre a Franklin-Társulat beleegyezését előzetesen megkapja, amint ez az alábbiakból ki fog tünni.
A Franklin-szerződésben természetesen gondoskodva van arról is, hogy Légrádyék 1905 december 31-ig jogositottak Mikszáth műveinek kiadására, de meg van állapitva az is, hogy amennyiben ők ezzel a joggal élni nem kivánnak, akkor elsősorban a Franklin-Társulat-ot tartozik a szerző a munkával megkinálni.
“Interregnum”-nak neveztem ezt az állapotot, pedig talán jobb lett volna “ég és föld között lebegés” állapotának nevezni, mert hiszen nyilvánvaló, hogy miután összes Mikszáth-kiadványaikat Légrádyék ránk ruházták, ők a kiadás jogával élni nem fognak, ellenben Mikszáth elsősorban a Franklin-Társulat-ot kényszerülvén megkinálni kéziratával, mi még ezen időn belül sem élhetnénk a ránk ruházott joggal.
Hogy miért kötötte meg Mikszáth Kálmán ezt a szerződést a Franklin-Társulat-tal, az akkor is talány volt előttem, ma is az. Még rejtélyesebb, hogy miért tartotta szükségesnek már 1902-ben magát arról biztositani, hogy 1906-ban kiadója lesz. Hiszen neki valóban nem kellett aggódnia, hogy kiadó nélkül marad. Ez a Franklin-szerződés bizonyára összefüggésben van az ő akkori ujságirói helyzetével, azzal, hogy körülbelül abban az időtájban a “Pesti Hirlap”-ot otthagyván, átment az “Az Ujság”-hoz és egyidejüleg főmunkatársa lett a “Vasárnapi Ujság”-nak. Igaz, ebben a szerződésben neki azért, hogy összes irodalmi munkásságát kizárólag a Frankin-Társulat-nak fogja szentelni, mérsékelt havi fixum volt megállapitva, viszont igaz az is, hogy a könyvekért fizetendő ivenkénti tiszteletdij kisebb volt, mint aminőt mi annak idején neki felajánlottunk volt.
Mikszáth nekem a Franklin-Társulat-tal kötött szerződést később megmutatta, sőt egy másolatát is elhelyezte nálam, hogy elhalálozása esetén ismerjem a helyzetet. Én nem tartottam ildomosnak akkor ezekről hozzá kérdést intézni, különben is post festa történt volna. Gyakorlatilag minket nem is érdekelt a kiadások tekintetében felmerülő probléma, mert hiszen 1905 második felében voltunk, Mikszáth összegyüjthette tehát mindazt, amit könyvalakban ki akar adni, egy esztendő mulva átadhatta volna uj kiadójának, a Franklin-Társulat-nak és igy mi ezen időben nem is kerültünk volna abba a helyzetbe, hogy Mikszáth-művet kiadjunk. Azonban nem igy történt.

A Jókai-életrajz
Jókai Mór-t elszólitotta a halál és azok között az intézkedések között, amelyekkel társaságunk Jókai Mór iránti kegyeletének kifejezést akart adni, a legelső az volt, hogy gondoskodjunk hozzá méltó életrajzának megirásáról. Tudtuk, hogy ezzel igen nehéz feladatot veszünk magunkra, hiszen egész irodalmunkban az életrajz volt az a műfaj, amelyet legkevésbbé kultiváltak iróink. Jóformán egyetlen irodalmi életrajzunk volt: Gyulai Pál-nak Vörösmarty-életrajza. Nem volt akkoriban Deák-nak, Kossuth-nak, Széchenyi-nek, Petőfi-nek méltó életrajza. Éreztük annak a nehézségét, hogy egy körünkből alig távozott nagy ember életrajza azon frissiben megirassék, de nem akartuk, hogy Jókai is imént megnevezett nagyjaink sorsára jusson, akikről még ma sem szól hozzájuk méltó életrajzi munka.
Mikor a Jókai-életrajz tervét koncipiáltam, Mikszáth Kálmán-ra gondoltam elsősorban. Amióta Macaulay-val, Carlyle-lal megismerkedett, mindig arról ábrándozott, hogy ilyen biografiai munkát szeretne irni, mert hiszi, hogy az neki sikerülne. Sokat beszéltünk róla, hogy Deák Ferenc-ről irná meg ezt a munkát. Görgey is szóba került, de mind egyformán nehéz volt, mert hiányzott a hozzá való anyag és évekig tartó forrástanulmányokra Mikszáth nem szentelhette idejét. Ez természetének sem felelt meg, de anyagilag is rendkivül káros lett volna rá nézve.
Jókai most elhalálozván; ő benne is az az eszme kelt életre, hogy voltakép Jókai volna az, akiről ő azt a régen áhitott mestermunkáját megirhatná. Mint iró mindenesetre közelebb is esik hozzá, mint Deák Ferenc, vagy Görgey Arthur. Sokat érintkezett vele, ismerni véli, gyermekkora óta rajongó tisztelettel viseltetik iránta, a legnagyobbak közé sorolja, mind oly körülmény, amely őt jóformán a Jókai-életrajz megirására predesztinálja.
Hiszen már foglalkozott is evvel a dologgal, sok évvel ezelőtt, amikor Jókai életét versekben irta meg a “Jó könyvek” cimü népies vállalatba. Ez a verses életrajz tanuságot tesz amellett, minő rajongással irna ő Jókairól. Később is minden alkalmat megragadott, hogy Jókai iránti szeretetének és tiszteletének kifejezést adjon, valahányszor alkalom kinálkozott rá, mindig irt róla, beszélt róla és ünnepelte őt. Én emlékeztem rá, minő extázisban volt akkor, amikor a verses füzetét irta meg Jókairól és annak folytatásait nap-nap mellett elhozta és felolvasta nekem. Én biztam benne, hogy a Jókairól szóló életrajzot ő Jókaihoz és magához méltóan meg fogja irni.
Akként alakitottuk a külső körülményeket is, hogy teljes odaadással szentelhesse magát ennek a feladatnak. Oly tiszteletdijat állapitottunk meg ezért a könyvért, amelyhez foghatót nem fizettek akkoriban Magyarországon, 20.000 koronát. Ebből a pénzből épitette fel Mikszáth Horpácson lakóházát, melyet az épitési összeg eredetére való tekintettel Jókai-ház-nak nevezett el.

Anyagösszehordás
Mikszáth teljes hévvel feküdt neki ennek a munkának. Mindenfelől összehordta az anyagot, mindennek alaposan utánanézett, elutazott azokra a helyekre, ahol Jókai tartózkodott. Komáromban összeköttetésbe lépett azokkal az emberekkel, akiktől becses adatokat remélhetett, különösen a Jókai-család tagjaival; elolvasta a kötetszámra menő napló-jegyzeteket, amelyeket egyes családtagok szivesek voltak rendelkezésére bocsátani. Szóval a legnagyobb ambicióval fogott hozzá a munkához, mert annak elvállalása után érezte csak voltaképen sulyát annak, minő nagy feladatot vállalt magára. Nagy dolog volt ez, abból a rengeteg anyagból, amit összehordtak az ügy iránt érdeklődők és abból, amit mi az egész Jókai irodalom összeirásával és összegyüjtésével rendelkezésére adtunk, kiszemelni a jelentékenyt, a jellemzőt, a fontosat, a használhatót és kiselejtezni a jelentéktelent, a feleslegeset, a közömböset, a hitelt nem érdemlőt. Nagy feladat volt ez, különösen olyan embernek, aki ily munkához nem volt szokva. A megirás gyönyörüség volt neki és könnyen ment. De az adatgyüjtő munka rá nézve voltaképen napszámos-munka volt, mégis vállalta, mégis elvégezte, mert csak igy juthatott céljához.
“Bizony sisyphusi munka volt – mondta ő maga – nekem laikusnak. Mert mikor már megirtam egy jó darabot, föl-fölbukkant valami uj adat, mely összes eddigi okoskodásaimat halomra döntötte. Ugy voltam vele, mint a kaláris-füzők, vagy uj fonalat kellett huznom a kalárisokba, vagy uj kalárisokat a fonálra, valahol mindig romlott. Hanem hát sok jó emberem volt, akik mindenben segitettek adattal, jó tanáccsal. Felkotorászták a levéltárakat, beküldtek leveleket, okmányokat, visszaemlékezéseket.
De még ez se lett volna elég. A barátaim segitségével nem mentem volna semmire, éreztem, hogy az ellenségeimet is be kell fogni a munkába.
Ez pedig ugy történt, hogy amelyik fejezetben, vagy életrészletben hézag mutatkozott, ahol homály volt vagy valami ellentmondásszerü látszott és ahol nem éreztem magamat biztosnak, azt leközöltem a lapokban mutatványnak, mire megindultak a cáfolatok, helyreigazitások s mindenféle fajtáju fenekedések, melyektől a csontjaim el nem törtek, hanem ahelyett olyan világosság gyúlt a bizonytalan adatok ködébe, hogy szilárd lépésekkel haladhattam tovább. Szóval a barátaimnál csak az ellenségeim segithettek nagyobb igyekezettel.”
Az olvasó, mikor a kész munka előtte van, el sem tudja képzelni, mennyi utánjárás, mennyi kutatás, mennyi vizsgálódás eredménye az. Mikszáth Kálmán két télen át dolgozott ezen a munkán. Azt irja maga, hogy azért télen, mert csak akkor tud dolgozni, mikor a természet alszik, mikor a természet ébren van, akkor álmodni és politizálni szokott. Mindkét télen át jóformán naponként dél felé bejött hozzánk és átadott valami komissziót. A levelezést ugyanis nem ő maga végezte, mert ez is nagyon akadályozta volna munkájában A mi irodánk végezte helyette ezt a munkát, az fordult levélben mindazokhoz, akiktől valamely felvilágositás kellett volna; sokszor igen jelentéktelen apró dolgokról, sokszor igen fontos dologról kellett tudakozódni.
A Szent Benedek-rend házfőnökségét kellett például megkeresni aziránt, hogy Jókai kitől, mikor és mily összegért szerezte meg a balatonfüredi villát és mikor, kinek és mily okokból adott tul rajta. Hiszen ezeket az adatokat a telekkönyvből is meg lehetett volna tudni, azonban mégis a rendhez fordultunk, mert hisz voltaképen nem tisztán a számbeli adatokra van az életrajzirónak szüksége, hanem inkább oly körülményekre, amelyek világot vetnek Jókai Mór-nak Balatonfüreden töltött napjaira, amelyek a villavétellel és eladással kétségtelenül összefüggnek.
A Jókai-életrajz egyebek közt magában foglalja Budavár bevételének körülményeit is. Ebben azután oly dolgok fordultak elő, amelyek aggályosak voltak. Meg kellett végre hitelesen állapitani, igaz-e, hogy Windischgraetz halomra lövette a pesti házakat és igaz-e, hogy Görgey lövette a királyi várlakot, vagy ha nem lövette, felgyult-e és szenvedett-e sérüléseket? Erre a két kérdésre Görgey Arthur maga adhatott leghitelesebb felvilágositást. Levéllel őt terhelni nem lehetett, személyesen kellett tőle kérni a választ, amelyet készséggel meg is adott és amely egyik részében teljesen ellenkezett az addig terjesztett hiradásokkal.
Mikszáth természetesen nem közölte Görgey válaszát a két kérdésre, mert hiszen őt csak az eredmény érdekelte. Helyénvalónak találom, minthogy ezek a válaszok felette érdekesek, itt közölni az akkor feljegyzett szövegben. Arra a kérdésre, hogy igaz-e, hogy Windischgraetz halomra lövette a pesti házakat, Görgey a következőket jelentette ki:
“Windischgraetz Budavár ostroma idején nem volt a várban, hanem már ki volt üzve az országból. A vár parancsnoka Hentzi volt, kinek vagy 4000 ember állt rendelkezésére. Mielőtt az ostromot megkezdhettem volna – ugymond Görgey – felhivást intéztem Hentzihez, hogy adja meg magát, amely esetben szabad elvonulást biztositok neki és seregének. Ha nem adja meg magát és a harcot kivánja, akkor is tisztességes kapitulációt biztositok neki, ha Pestet nem löveti és a Lánchidat nem bántja.
Hentzi azonban Jellasich részéről biztositást kapván arról, hogy idejekorán felmentő csapatok fognak rendelkezésére állani, azt határozta, hogy a várat fel nem adja, kiméletet nem gyakorol, hanem minden lövést, amely a várra történik, huszszorosan viszonoz és pedig Pestre és a Lánchidra.
Én ennek folytán megüzentem Hentzinek, hogy amennyiben azt a fenyegetését, hogy Pestet halomra löveti és a Lánchidat felrobbantja, beváltja, kard élére hányom őt és embereit. Ki is adtam a parancsot, hogy foglyot ejtetni nem szabad, hanem kard élére kell hányni mindenkit.
Pest házai tényleg halomra lövettek, de nem Windischgraetz, hanem Hentzi által. Mindez okmányszerüleg meg van “Mein Leben und Wirken in Ungarn” cimü művemben, melynek a tiszta igazságon alapuló adatait senkisem cáfolta meg.”
Ellenben a másik kérdésre, hogy igaz-e, hogy Görgey Arthur lövette a királyi várlakot, ezt válaszolta:
“Az, hogy én a várlakot lövettem volna, legenda, mely Kossuthnétól ered, aki abban a hitben volt, hogy én a várlakot azért lövettem, hogy ő bele ne költözhessék.
Az tény, hogy a királyi várlak kigyulladt. Kigyulladt pedig kartács-lövéstől, amely véletlenül érte a várat. Arra, hogy a várat fel kell gyujtani, én parancsot nem adtam. A Gellért-hegyen volt csillagvizsgáló mellett volt felállitva egy ágyuüteg. Ennek az ágyuütegnek lövésétől gyulladt ki a várlak, aminthogy kigyulladtak egyéb házak is. Ez elkerülhető nem volt, de – mint emlitettem – arra, hogy a várlakot fel kell gyujtani, parancsot nem adtam.”
Ami összeköttetés csak volt, mind felhasználtuk az adatok érdekében. Egy napon azzal állit be Mikszáth, hogy sehogysem tudja megállapitani Laborfalvy Róza születési évét. Nincs ennél könnyebb, mondom én, kiküldök valakit a kerepesi temetőbe, megnézzük a sirkövén. De hát a sirkövén nem volt kiirva a születési éve, akkor azután Lévay József-hez fordultunk Miskolcra azzal a kéréssel, hogy a miskolci anyakönyvben puhatoltassa ki Jókainé születési évét.
Abban az esztendőben a vacsorálások tisztára a Jókai életrajzának voltak szentelve. Minden estére más-más valakit hivott meg Mikszáth vacsorára azok közül, akik Jókai-val sürübben érintkeztek, akiktől jellemző adatokat remélhetett, vagy akiknek megbizásokat adhatott, hogy ilyen vagy olyan adatoknak járjanak utána. Nagy segitségünkre volt ebben a dologban az örökké fürge és örökké szolgálatra kész Nagy Miklós.

A próbakiadás
A Jókai-életrajz megirása más tekintetben is teljesen különbözött Mikszáth eddigi irási rendszerétől. Ez volt az első munka életében, amely nem jelent meg az ujságban, amelyet nem adhatott ki folytatásokban, amelyért nem jelentkezhetett esténként a legfélelmetesebb kézirat-bevasaló, a szedőgyerek. Ezt a munkáját ugy keltett megirnia Mikszáth-nak, hogy a kézirat majd csak akkor kerül nyomdába, mikor a mű teljesen készen lesz. Néhány mutatványt ugyan közölt egyik-másik lapban, de ezek is a kevésbbé fontosak közül valók voltak. Minthogy azonban Mikszáth hozzászokott ahhoz egész életén át, hogy amit ma megirt, azt holnap már olvassák és ahhoz holnap hozzászóljanak, a Jókai-életrajznál ezt a nyilvánosságot akként pótolta, hogy naponként eljött hozzánk és felolvasta többünk előtt az előtte való nap megirt penzumot. Ezzel megint mi jutottunk a maga nemében páratlan élvezethez. Hosszu időn át ennek a munkának büvkörében éltünk.
Mikor a mű, eléggé gyorsan, teljesen elkészült, sajtó alá adtuk és végleges kinyomatása előtt u. n. próbakiadást rendeztünk. Körülbelül 30 példányt nyomattunk ki összesen, nagy, széles margóju papirosra. Ezek a példányok kézirat gyanánt voltak kinyomatva abból a célból, hogy azok, akik Jókai Mór élete körülményei iránt tájékozva vannak, átnézhessék ezt a kéziratot és figyelmeztethessék a szerzőt esetleg egyes tévedésekre. Azzal a kéréssel küldtük szét ezeket a példányokat az illetőknek, hogy a margóra tegyék meg bárminemü megjegyzéseiket és e tekintetben ne legyenek szégyenlősek, ne feszélyeztessék magukat semmiféle szempont által. Minthogy a szerző irói ambiciójának egész teljességében a nagy költőhöz méltó művet óhajt adni, annak, főként adatai tekintetében, tévedésektől annyira mentnek kell lennie, amennyire ezt a kortársak visszaemlékezései lehetővé teszik. Ennek a kivánatos célnak megvalósitásához mindenkinek hozzá kell járulnia.
Hozzá is járult mindenki; igen értékes helyreigazitásokat és uj adatokat közöltek ezen az uton Feszty Árpád, Peti Mária, Hegedüs Sándor és neje Jókai Jolán, Ihász Lajos, Jókai rokonai. Azután a komáromi Tuba János, a Jókai-bibliografus Szinnyei József, a Jókai-életrajziró Szabó László, továbbá Keszler József, Alexander Bernát, Nagy Miklós, Voinovich Géza, Rubinyi Mózes. Végül a legértékesebb javitásokat eszközölte Beöthy Zsolt és – Gyulai Pál. Különösen kedvesek voltak ez utóbbinak megjegyzései. Egy helyütt egy Jókai-regényről szólva, azt jegyzi meg Mikszáth: “Bizony nehéz jó regényt irni”. Erre odajegyezte Gyulai Pál a margóra: “Még nehezebb jó életrajzot irni.” Ebben kritikai évődés, incselkedés volt és talán dicséret is.
Egyébként maga Mikszáth Kálmán ezekről a marginális megjegyzésekről “A tökéletes könyv” cimen levelet irt a “Vasárnapi Ujság” szerkesztőjéhez. Ebben megirja, hogy a Jókai-életrajz kézirati próbakötetei most a tél elején kezdenek visszaszállingózni és olyan érdeklődéssel várja őket, mint Noé a szétküldött galambjait. Tréfálkozva ir arról, hogy minden megjegyzést tekintetbe vesz és a szerint igazitja helyre az illető mondatot. De hát az egyik ezt kifogásolja, a másik amazt és ha mindegyiket követi, akkor a végén nem marad meg belőle semmi. A visszaérkezett próbapéldányok között – irja – utolsónak kapta meg Feszty Róza példányát levél kiséretében, amelyben azt mondja a többi között: “Ezt tartom a maga legtökéletesebb munkájának”. Mikszáth már most szinte önmagát figurázza ki, azt mondván, hogy mire az utolsó példány adatait és helyreigazitásait is mobilizálja, az egész könyvből egyetlen sor sem fog megmaradni: “Ime hát ez volna az én legtökéletesebb könyvem.” A tréfás levelet ekként fejezi be:
“Itt állok tisztelt Barátaim a romokon. A margókról fölszippantott jegyzetek fülembe dongnak, mint egy méhraj, melyet fel kell szedni és egyetlen köpübe rakni. Éjjel-nappal ezt csinálom és nem kezdhetek e percben másba, mert ha e méhek szétröpködnek a fejemből, soha semmi hatalom azokat össze nem fogdossa.”
Mikor végre elkészült ezzel az ő legnehezebb munkájával, a felszippantott jegyzetek feldolgozásával, akkor a kész könyvet a következő sorokkal küldte el hozzám:

A nagy szenzáció
Az annyi gonddal elkészült könyv végre 1906 december havában megjelenhetett.
Bár sokan tudtak előzetesen róla, mégis a szenzáció erejével hatott. Oly országos érdeklődést keltett, aminőre irodalmunkban talán Arany János “Toldi szerelmé”-nek megjelenése óta, tehát több mint harminc esztendő óta nem volt példa.
A közönség és a kritika nagy elismeréssel fogadta a munkát, de voltak különvélemények is, sőt emelkedtek erősen gáncsoló hangok is.
Általában elismerték, hogy a költő életét és korát, őt magát és a vele két évtizeden át szerepelt személyiségeket rendkivül éles világitásban mutatja be, hogy egész ambiciójával törekedett arra, hogy méltó képét adja a mi nagy Jókainknak, hogy a nagyszerü korképben a mult század minden szellemi és társadalmi áramlata ott hullámzik előttünk s a háttérből szilárdan válik ki a költő életnagyságú alakja. Kiemelték, hogy ez egy jelentékeny iró véleménye egy nagy lángelméről, hogy igy csak egy nagy magyar iró beszélhet egy másik nagy magyar iróról – de voltak olyanok is, akik a feladatot megoldhatatlannak mondották, mert Jókairól ma még nem lehet életrajzot irni és hogy Mikszáth ezt a lehetetlennek látszó feladatot Kolumbuszi egyszerüséggel akként oldotta meg, hogy regényt irt Jókai életéről...
Voltak, akik lelkesen vallották, hogy ebben a munkában a kongeniális Mikszáth ércnél és márványnál becsesebb emléket állitott Jókainak és hogy ennél pompásabb irodalmi alkotás évek óta nem jelent meg a könyvpiacon, de voltak, akik megharagudtak Mikszáth-ra, amiért Jókait több helyütt gyönge embernek mutatta be, némelyik munkáját erősen megkritizálta és voltak, akik még a kiadót is támadták azért, amiért egy Jókai ünneplésére szánt munkának – ezt a művet adta ki.
Voltak, akik készségesen elismerték, hogy Mikszáth alapos készültséggel fogott a munkához és történetirói komolysággal törekedett feladatát megoldani, az igazságot kikutatni és megállapitani, de voltak, akik néhány jelentéktelen tévedésért és némely dolognak az övéktől eltérő felfogásáért a munkát leszólták és irodalmi értékét kétségbe vonták. Talán sohasem hullámzottak annyira vélemények és ellenvélemények, mint e körül a könyv körül. Mégis az elismerő, dicsérő, sőt rajongó vélemények voltak tulnyomó többségben.
A probléma, amely körül a legélénkebb vita folyt, különben elég érdekes volt: melyik az igazibb történetirás: a késő utódé-e, vagy a mai szemlélőé?
Az egyik oldalon azt mondták: aki benne él az eseményekben, az nem lehet azok hűséges leirója. Hiszen saját szemével csak a maga dolgát és a legszükebb környezetét látja; nem láthatja világosan az események hatását az intézményekre, az emberekre, a korra.
A másik oldalon viszont azzal érveltek, hogy a jövő histórikusa is csak a kortársak feljegyzéseiből irhatja meg egy korszaknak, egy osztálynak, egy embernek életét. Ez a feljegyzés tehát akkor is értékes, ha hézagos – mert megbecsülhetetlen anyagot szolgáltat a jövőnek.
De akik tárgyilagosan beszéltek és irtak erről a dologról, azok megengedték, hogy lehet a felől vitatkozni, vajjon nem korai-e már most beállitani Jókai-t a maga irodalomtörténeti helyére, vajjon az, hogy még tegnap itt járt köztünk, nem zavarja-e a mi tisztánlátásunkat, nem tesz-e elfogulttá vele szemben – de ezek is ugy vélekedtek, hogy örök kár lett volna, ha egy olyan nagy irói kortárs, mint Mikszáth volt, nem rögziti meg a Jókai egyéniségét ugy, ahogy ő látta – elevenen és természetesen, az iróasztalnál, a baráti körben, a családi életben, a parlamentben, a tarokk-kompániában, a munkában, a szórakozásban és a közéletben.
Hiszen lesznek bizonyára majd később, akik Jókai-ról kitünő életrajzi műveket fognak irni, egészen más szempontokból és egészen más módon – de ezek mellett is mindig meg fog maradni nagy értéke annak a szines és eleven könyvnek, amelyben a Jókai nagy kortársa a maga egész egyéni sajátosságát kifejezésre juttatta.
A leggyakoribb és látszatra legindokoltabb kifogás a Mikszáth beállitása ellen az volt, hogy tulságosan láthatóvá tette Jókai emberi gyengeségeit. Még Gyulai Pál is ezt kifogásolta, persze azért, hogy viszont azt mondhassa, hogy mint irót nagyobbnak festette, mint ahogy megérdemelte.
Erre a vádra, ugy hiszem, legjobban megfelelt egy igen okos és művelt asszony, Jókai-nak személyes ismerőse, családjának bizalmas barátja és a költő nagy tisztelője. Egy éppen nem nyilvánosságra szánt magánlevélben irja a következőket:
“Én mint Jókainak feltétlen imádója, aki emberi hibáin keresztül is megláttam benne a félistent, azt szeretném, ha néhol, ott ahol a szerző a Jókai emberi és államférfiúi gyöngéit megemliti, nagyobb és mélyebb belátások nyilnának egy nem ezen a földön élő lélek perspektiváiba. De ez, azt hiszem, nem egyéb, mint egy asszonyi lélek szentimentalizmusa...
Beállitani egy kortársunkat, bármily nagy volt is, mint abszolut félistent, a mai szkeptikus világban lehetetlen. Itt élnek körülöttünk azok, akik a Jókai politikai és emberi pályafutását a szemük előtt látták lefolyni, és akik kézzelfogható dolgok és látszatok után itélik meg a nagy embert és nem vesznek maguknak annyi fáradságot, hogy meg akarják érteni cselekedeteinek inditó okait. Én szerintem a mai világban okosabb az emberek kiváncsiságára és hitetlenségére számitani, mint a naivitásukra...”
Ilyen okos és hüvös gondolatokat váltott ki ez a csodálatos könyv egy gyenge, szentimentális asszonyból.
Egy erős és reálista férfi-iró ellenben, kritikus elme és szigoru szemlélő, az erős hatásról, amelyet a mű rá gyakorolt, nem tud beszámolni, csak úgy, ha maga is költővé válik:
“Ki mer itélni, amikor gyenge kezéből leteszi ezt a két nagy könyvet, amit Mikszáth Kálmán irt Jókai Mórról? Én csak rajongani tudok, bámulni és olvasni. Igen: olvasni és egyre olvasni...
Ha az ember még egyszer husz éves lehetne, bátor és szókimondó...
Ha nem volna olyan becstelen dolog mifelénk a föltétlen hódolat, akkor én most, ebben a percben leirnám a vakmerőnek tetsző mondást, hogy a maga fajtájában ez a legtökéletesebb könyv, amit valaha magyarul megirtak.
Micsoda gazdagság, micsoda pompa. Mennyi kincs. Nem is könyvet olvasok, meseországban járok. Tündéri kert, fejedelmi palota. Amin járok, ez nem szőnyeg, se nem lágy homok, hanem csupa virág. Hogy ilyen szép virágok is vannak a világon? Máshol és máskor még soha sem nyiltak. Mindeniknek ezer illata van és ezer szine. És mosolyogni is tudnak ezek a virágok, s beszélgetni, finom, csengetyüszóval muzsikálnak és nevetgélnek. Milyen különös kert ez.”

A közjogi regény
Az interregnumban Mikszáth még egy uj munka tervével állott elő. Ki akarta adni “in politicis” irt cikkeit, amelyekbe szépirodalmi elementumok is voltak vegyitve. Nagy anyag gyült össze, de ő igen szigoruan rostálta meg; a végén mégis csak két kötet lett belőle. “Kortársaim” cim alatt jelent meg.
De nekem is volt egy tervem, melyről szerettem volna, ha Mikszáth megvalósitja. Egy közjogi regény megirására gondoltam.
Mikor Londonban jártam és Jarrold angol kiadóval, akit a Jókai-forditások révén már ismerünk, arról az örök témáról beszélgettem, melyről mindig szó esik, ha magyar ember külföldivel összekerül, – ő penditette meg azt az eszmét, hogy jó volna az angol közönséget a mi közjogi és politikai helyzetünk nehéz és bonyolult kérdésével megismertetni. Azon a módon, ahogy azt az angol átlagközönség megszokta és szereti. Oly regény segitségével, mely szórakoztató és tanulságos. Az angol, mondja Jarrold, a legelvontabb kérdésekkel is igy szeret megismerkedni.
A magyar közjog kérdése különben is aktuálissá vált egy nagy tanulmány folytán, mely akkor jelent meg gróf Apponyi Albert tollából egy igen előkelő angol folyóiratban.
Én megigértem Jarrold-nak, hogy törekedni fogok ily regény megirására rábirni egy erre alkalmas magyar irót, lehetőleg ugyanazt, akinek munkáját, “Szent Péter esernyőjé”-t ugyancsak ő adta ki angol nyelven.
Közöltem Jarrold-dal való megbeszélésünket Győry Iloná-val is, aki minden magyar ügynek valóságos nagykövete volt Londonban. Ezt a regényt különben neki kellett volna angolra forditania.
Hazajövet előadtam tervünket Mikszáth Kálmán-nak, akinek tetszett a gondolat, hogy most közvetlenül az angol közönség részére lenne alkalma irni és megigérte, hogy foglalkozni fog a dologgal, majd kikombinálja, hogy lehetne megcsinálni.
De Győry Ilona is beszélt odakünn erről a tervről, mert egyszer csak azt közli velem, hogy Heinemann angol kiadó szivesen kiadna olyan tárgyu regényt, mint aminőről köztünk szó volt, ha kaphatna ilyet. A regényben kellene, hogy legyen politika, társadalmi élet, udvari levegő, magyarázat Ausztria és Magyarország viszonyairól.
Már most egyszerre két kiadó is vállalkozik erre a dologra. Hisz ez pompás! Ezt az alkalmat meg kell ragadni. Siettem is értesiteni Győry Ilonát, hogy többekkel beszéltem ennek a külföldet érdeklő magyar tárgyu regénynek megirásáról és itt általában az a nézet uralkodik, hogy ily mű megirására, miután Mikszáth már Jarrold-nak van lekötve, leginkább Kóbor Tamás lenne alkalmas.
Kóbor Tamás nem vállalta a feladatot; Mikszáth mindjobban megbarátkozott a tervvel. Mikor Győry Ilona 1905 karácsony táján hazalátogatott, felkereste Mikszáth-ot is és behatóan megbeszélte vele a regény dolgát, forditását és egyebeket. Mikszáth a dolgot oly fontosnak tartotta, hogy az ő hires Almanach-előszavai témájául 1905-ben ezt dolgozta fel – és azt inditványozta, hogy az irók ezentul közjogunk köréből meritsék néha a regény- és novellatémákat.
Ő maga hozzá is fogott ennek a nehéz feladatnak megoldásához röviddel a Jókai-biografia közrebocsátása után, de csak az elejét irta meg. A mű cime: “Az amerikai menyecske”. Ez az egy befejezetlen munkája maradt fenn. Ebben is szerencséje volt. Hiszen a közös-ügyes közjogi regény ma már anakronizmus, teljesen felesleges, idejét mult csodabogár volna. Kommentárt kellene hozzá irni és megmagyarázni a külföldnek azt a csodát, hogy két ország, melyről mindig az volt a hiedelem, hogy egymásra vannak utalva – csak ugy tud egymástól független élethez jutni, hogyha mind a kettő elpusztul, tönkremegy.
Ha Mikszáth ma élne – bizonyára és joggal mondaná: Mégis csak okosabb volt nem sietni vele.
Érdekes és még ma is aktuális és tanulságos, amit Győry Ilona ez alkalommal a magyar irodalom angolországi ismertetése tárgyában ir:
“Olyan irókat mint pl. Ambrus Zoltán és még néhány, kellene valamelyik jobb folyóiratban kezdetben bemutatni s azután folytatni. Nálunk az a baj, hogy tulságos, szinte kuriozitásszámba menő speciális magyar dolgokat forditanak először és azt a nehezen mozduló angol közönség nem mindjárt veszi be. Ha mi is angolból mindjárt először, teszem azt, egy cornwallisi érthetetlen tájszólásban irt dolgot kapnánk!?...”

Rubinyi könyve
Azon a ponton voltunk, hogy befejezzük a gyüjteményes kiadást. Hiszen minden ki volt már adva, amit Légrádyék-tól és az ő utjukon átvettünk, megjelent benne a Jókai-biografia, előkészületben volt a “Kortársak” két kötete, – most már semmi sem volt hátra, mert hiszen az ezután megirandók a szerződés értelmében már a Franklin-Társulat-ot illetik.
De még mielőtt kiadásunk ebbe a stádiumba jutott, egy ismert nevü fiatal magyar tudós, Rubinyi Mózes dr. sajátszerü ajánlattal keresett fel. Azzal, hogy ő készit egy Mikszáth-szótárt. Ki is fejtette előttem, hogy az uj magyar irodalom munkásai között senki sincs, kinek Jókain kivül köznyelvünk fejlődésére olyan nagy hatása volna, mint Mikszáth Kálmán-nak. Stilusával iskolát teremtett, fordulatait mindenki utánozza, aki ma ir Magyarországon. De nyelvi hatása ezekben éppen nem merül ki. Amivel elragad, meghat, vagy mosolyra kelt, az az ő kimerithetetlen, egyéni természetü szókincse.
Ennek a nagy szókincsnek szótárszerü feldolgozása, Mikszáth nyelvi egyéniségének, valamint egyéni stilusának jellemzése gyakorlati és tudományos szempontból egyaránt szép feladat volna és ha mi a terv kivitelével megbiznók, ő, Rubinyi lelkiismeretes munkával a bizalomra érdemesnek mutatkoznék.
Nekem tetszett a vállalkozó szellemü fiatal tudós önérzetes önbizalommal előadott terve és bár tisztában voltam azzal, hogy az általa gondolt 5–6 iven alig lehet a tervet megvalósitani – megbiztam a szótár megszerkesztésével és rendelkezésére bocsátottam az összes szükséges anyagot.
A feladat nagyobb volt, mint aminőnek a szerző eleinte látta. Munkaközben nőtt meg nagyobbá. Minél jobban elmerül Mikszáth munkáiba, annál nagyobbra nőtt megfigyeléseinek, szempontjainak száma.
Most már nem akarta beérni azzal, hogy száraz szótárt adjon, hanem emellett Mikszáth elbeszéléseit jellemző leiró természetét szerette volna adatokkal jellemezni és ezzel az ő hatását és ennek a hatásnak nagy jövőjét igazán megvilágitani. Én bátoritottam a szerzőt, hogy abban az irányban terjessze ki munkáját, amelyben azután önálló fejezetekben ismerteti Mikszáth ritmusát, fordulatait, rövid mondatait, ismétléseit és jellemzésének stiláris eszközeit. De még egy nagy nehézség merült fel munkaközben, amelyre a szerző nem volt elkészülve. Közbejött a Légrády-tranzakció és a Mikszáth-munkák általunk létesitett uj kiadásai. Az vált ennekfolytán szükségessé, hogy a szótárbeli hivatkozások már most az uj kiadások, az egyöntetü gyüjteményes kiadások kötetszámait és lapszámait tüntessék fel. Jóformán az egész munkát át kellett dolgoznia ebből a szempontból. Igy történt, hogy a mű csak későbbre készült el. Jubiláris munka lett belőle, mert tényleg a jubileum előestéjén adtuk ki, mint első ünnepi kiadványt. A Mikszáth-irodalom egyik legbecsesebb munkája lett és az is fog maradni.
Ezzel a Rubinyi-féle kötettel befejeztük a Mikszáth összegyüjtött munkáit, mintegy zárkövét tettük le a 34 kötetre felszaporodott tekintélyes gyüjteménynek. Soha sem gondoltuk, hogy mi még valaha kiadói minőségben összekerülünk Mikszáth-tal, aki nagy okossága mellett sehogy sem birta felfogni azt, hogy minő nagy értékü az iróra, ha egyetlen kiadója van, aki teljesen azonositja magát az iró érdekeivel és aki csak monopolisztikus helyzetben teheti meg az irónak anyagi és erkölcsi tekintetben azokat a szolgálatokat, melyekre az joggal számit.

Az “Országos Hirlap”
Mikszáth Kálmán lapot akart alapitani. Ez volt fővágya; évekig erről ábrándozott; nem tartotta teljesnek a politikus és az iró életét, ha nem rendelkezik saját külön organummal.
Különben is a hatalmat tartotta a legfőbb dolognak, amire az embernek érdemes vágyódni. Neki, aki a legnagyobb tehetség birtokában volt, nem igen imponált más tehetség, de imponált a hatalom, imponált az erős ember, aki a hatalmat gyakorolja. Igy a magyar politikában Tisza Kálmán és báró Bánffy Dezső. Ez utóbbit különösen egy szellemes aperçujéért becsülte. Mikor szóba került valami hatalmi visszaélés, ezt mondotta Bánffy: “Mire való volna a hatalom, ha nem lehetne visszaélni vele?” E mondásban ugyan több az esprit, mint az igazság, de Mikszáth-nak az tetszett benne, hogy erős hatalmi érzést fejezett ki.
A modern hatalmi eszközök között az ujságot tartotta a legfőbbnek, minden emberi hatalom forrásának és főeszközének. A lapvezér hatalmát többre becsülte, mint a hadvezérét, nagyobbra tartotta hatalmi körét és befolyását. A modern korban az ujság ad erőt a közélet emberének, ezzel uralkodik a szellemeken és a szellemi hatalom ma erősebb, mint a fegyveré. Bárcsak az ő korabeli magyar államférfiak is ezen a nézeten lettek volna, talán nem jutottunk volna el idáig. De egyiknek sem volt érzéke a sajtó hatalma iránt, egyik sem tudta felfogni, hogy az minő áldást tud terjeszteni és minő rombolást tud véghezvinni, a szerint, amint jó kézben vagy rossz kézben van, a szerint, amint épitő vagy destruktiv irányban használják fel.
Mikszáth Kálmán-t fellelkesitette az a gondolat, hogy neki saját lapja legyen. Képviselőtársai között sok barátja volt, nagy körben jelentékeny befolyásra tett szert, ebben a körben folyton erről a gondolatáról, erről a vágyáról beszélt és itt állandóan biztatták is, hogy valósitsa meg. Csakhogy ez nem olyan könnyü ám! Lapalapitáshoz sok pénz kell, még a soknál is több. Akadt egy jóbarát, aki erről is gondoskodott.
Szentmártoni Radó Kálmán egy aláirási iven összehozta Mikszáthnak mintegy 45 hivét. Mindegyik kötelezettséget vállalt arra, hogy 5000 forinttal alapitó részesévé válik egy Mikszáth Kálmán által megalapitandó és szerkesztendő napilapnak. Egész csinos összeg volt, majdnem félmilló korona. Mikor igy papiron együtt volt az összeg, felkeresett engem Mikszáth azzal, hogy intézetünk is vegyen részt lapja alapitásában. Én a felszólitást elháritottam, mert az volt akkor a véleményem, hogy kiadónak csak ártalmára lehet, ha lapnál vállal részesedést, pláne olyannál, amely a létező lapokkal a versenyt felvenni indul meg. A kiadó rá van utalva az összes lapok jóindulatára, nem tanácsos rá nézve egyetlen lapnál érdekeltséget vállalni.
Mikszáth belátta, hogy érvelésem helyes; de mindenképpen azon fáradozott, hogy saját személyemben álljak mellé és legyek segitségére ebben a dologban. Erre sem volt hajlandóságom, féltem attól a sokfejü társaságtól, mely majd a lap vitelére és kezelésére nézve is igyekszik befolyását érvényesiteni és féltem attól, hogy végül mégis csak engem fog terhelni az ódium, ha a dolog nem talál sikerülni, mert hiszen én volnék a szakember. Mikszáth nagy energiát fejtett ki közremüködésem megnyerése végett, legközelebbi hozzámtartozóimat is felkérte, hogy birjanak rá a lapvállalatban való közreműködésre. Mindennemü igéretekkel törekedett aggályaimat eloszlatni, az egész intézkedési jogot, az ügyvitel irányitását mind rám akarta bizni, de én szilárdul tartottam magam, semmiféle csábitásnak nem engedtem. Nem akartam kockára tenni hosszu éveken át nehezen megszerzett kiadói reputációmat. Attól tartottam, hogy ez a lapvállalkozás, melyben annyi heterogén érdekü és felfogásu ember vesz részt, nem fogja tudni felvenni a versenyt a már meglevő, egységesen és kitünően vezetett, virágzó lapvállalatokkal.
Akkor azután előállott Mikszáth a nagy ágyuval. Régi barátságunkra való hivatkozással egyenesen követelte tőlem, hogy cserben ne hagyjam, álljak mellé, segitsem őt ebben a dologban, amelytől visszalépni már nem tud, de amelyet, mint mondotta, keresztülvinni sem képes nélkülem. Ő maga a lapkiadási ügyekhez nem ért, őt jobbról is, balról is meg fogják csalni és lopni. Most már benne van a dologban, nagy felelősség terheli barátaival szemben, nagy kudarc volna rá nézve a nyilvánosság előtt, ha vissza kellene lépnie, mert már minden hidat elégetett maga mögött. Barátságomtól elvárja, hogy meghozzam neki azt az áldozatot, hogy az ő lapvállalata ügyét kezembe veszem és megvalósitom. Ennek az argumentumnak nem lehetett ellenállni. Igy kerültem én az “Országos Hirlap” érdekkörébe mindjárt az elején, de nem elég korán ahhoz, hogy már nagy, sarkalatos hibák elkövetését megakadályozhattam volna.
Mikor már benne voltam a dologban, kisült, hogy az alapitók egyike, Szemere Attila, a lapnak önálló nyomdát akart berendezni és vacsora-diskurzusok által felhatalmazottnak vélte magát arra, hogy a rotációs gépeket nyomban meg is rendelje egy külföldi nagy gyárban. Amikor ez a rendelés tudomásomra jutott, figyelmeztettem Mikszáth-ot arra a veszélyre, amely abban rejlik, hogy a tőkét, mely éppen csak talán a lap meginditásához és egy éven át való folytatásához lehet elegendő, a nyomdai berendezés eméssze fel. Ajánlottam, hogy ezt a rendelést vissza kell vonni, a lapot addig, amig meg nem erősödik, meglevő nyomdában kell készittetni, saját nyomdára és saját gépekre csak nagysokára lehet gondolni. Mikszáth átlátta érvelésem helyességét, de nem tudott segiteni rajta, a rendelést többé visszavonni nem lehetett. Belátta azonban azt is, hogy nekem lehetetlen részt vennem oly üzleti vállalkozásban, amelyben Szemere Attila befolyása ily mértékben érvényesül. És minthogy ismételt lemondásomat semmikép tudomásul venni nem akarta, szentül megigérte, hogy Szemeré-nek a lap körül semminemü befolyást és működési kört nem fog engedni. Ezt az igéretet meg is tartotta. Sajnos, késő volt, mert a Szemere Attila géprendelése katasztrofális szerepet játszott a vállalat életében.
Szemere Attila egyike volt a kor legérdekesebb magyarjainak. Igen nagy műveltségü, igazi európai ember; a mellett áthatva attól, hogy rá Magyarországon nagy szerep vár, erre predestináltnak tudta magát. Mint az első magyar minisztérium egyik tagjának fia, sohasem titkolta, hogy vezető szerepre érez magában hivatottságot. Szellemes ember volt, nagyszerü causeur, kiváló műértő, elég jól forgatta a tollat is. De e kitünő tulajdonságai mellett könnyelmü volt a végletekig. Tele volt mindig üzleti ötletekkel, nagyszerü kigondolásokkal, fényes eszmékkel, némelyiket a maga javára brilliánsul keresztül is vitte, még ha veszedelembe sodorta is azt, aki vele esetleg társult és benne megbizott. Elindult Amerikába, hogy egy bizalmas jóbarátjának zseniális találmánya részére finánc-csoportot alakitson és az előmunkálatok fejében oly óriási összegeket számitott fel, amelyeknek Európában való felhasználása körülbelül elegendő lett volna az illető technikai találmány üzleti kiaknázására. Szemere Attila igazi magyar uri bohém volt. Egyik nap százezrek felett rendelkezett és ugy élt, mint egy herceg, a másik nap 150 forint havi fizetésért beállott egy lap munkatársának és élt havi 150 forintból, a Kis pipában ebédelve és vacsorálva. Nyilvánvaló volt, hogy ily diszpozicióju embernek egy keletkező és igen szolid ügyvitelre utalt lapvállalatra befolyást engedni – ennek a vállalatnak halálát jelentette volna. Az okos Mikszáth ezt azonnal belátta és igen ügyesen szabadult meg Szemere közremüködésétől.
Az “Országos Hirlap” megindult, minden számában visszatükrözte Mikszáth szellemét és szerkesztői leleményességét. Egy kiváló munkatársi gárda, köztük a nagytehetségü Pap Dániel, a páratlan szorgalmu Kálnoki Izidor, az éles szellemü Molnár Géza, a jóhumoru Lipcsey Ádám, a nagytudásu Keszler József, a soha eléggé nem méltányolt Kozma Andor előkelő szinvonalu lappá emelték. A közönség a lapot felkarolta, sokkal jobban terjedt, mint kezdődő lapvállalatok az első időben terjedni szoktak. Szerte az országban sok barátja volt a lapnak, előfizetőinek száma napról-napra gyarapodott, mégis egy évi fennállás után anyagi zavarok állottak be, mert a társrészesek nem fizették be teljesen az aláirt összegeket, a befizetett összeg nagyobbik fele pedig a nyomdai gépek vételárára használódott fel.
Magam igen nagy munkát szenteltem a lapnak, nagy odaadással végeztem a meginditással járó ezerféle teendőt és mindenképen azon voltam, hogy kitünő adminisztráció berendezésével megbizható, szilárd alapra fektessem a lapvállalatot. Az anyagi nehézségek sem okoztak volna tulságos gondot, mert kilátás volt egyrészt arra, hogy a hátralékos befizetések be fognak folyni rövid időn, másrészt Mikszáth biztos kilátásba helyezte azt, hogy ujév körül a lapnak nagyobb pénzösszeg fog rendelkezésére állani és igy végleges megerősödéséig bizton nézhet elébe a jövőnek. Éppen erre a biztos kilátásra való tekintettel kért fel engem arra, hogy addig is a szükséges tőkét előlegezzem a lapnak kölcsönképpen. Ezt meg is tettem, mert magam is tudtam, hogy amaz összeg tényleg rendelkezésére fog állani Mikszáth-nak a lap céljaira.
De nem igy történt, hanem ujév körül Mikszáth Kálmán a szerkesztőség legnagyobb megdöbbenésére, barátjainak legnagyobb csalódására a lapot hirtelen beszüntette, az előfizetőket átadta a “Pesti Hirlap”-nak; az “Országos Hirlap”-nak vége volt.
Senkisem tudta megérteni, hogy egy jól indult lap, mely mindvégig tetemes példányszámban nyomatott, mégis megbukik. Az “Országos Hirlap” nem bukott meg; hanem agyonütötte az, aki életre hozta.
Hogy ennek miért kellett igy történni, az örök talány fog maradni. Én azt az összeget, melyet a lapnak Mikszáth Kálmán-ra való tekintettel, az ő felkérésére előlegeztem volt, sohasem kaptam vissza. Ez az összeg igen tetemes volt. Igen sok munkával lehetett csak ilyet előteremteni.
Ezek az ügyek bennünket teljesen elidegenitettek egymástól, éveken át jóformán megszünt köztünk minden érintkezés. Ha találkoztunk is, nem igen váltottunk szót egymással. De hát örökké a harag sem tart és mikor azután a Mikszáth műveinek Légrádyéktól való átvétele érdekében mégis csak kivánatos volt az egymással való érintkezés, lassankint ujra összekerültünk. A viszony azonban nem volt a régi, mindig valami árnyék lebegett közöttünk. Arra, hogy az összeköttetés közöttünk mint iró és kiadó között valamikor még szorosabbra fog füződni, igazán nem lehetett gondolni. Pedig ez történt.

Negyven éves jubileum
Mikszáth barátai felfedezték, hogy nemsokára 40 éve lesz annak, hogy első irodalmi munkáját közzétette. Elhatározták, hogy ezt az évfordulót megünneplik. Mozgalmat inditottak egymás között már 1908 vége felé ebben az ügyben. Beöthy Zsolt tette meg az inditványt a Kisfaludy-Társaság-nak 1909. évi február 21-én tartott ülésén, hogy országos ünnepet kell rendezni Mikszáth 40 éves irói jubileumára. Az inditványt lelkesedéssel fogadta a Kisfaludy-Társaság s a hozzá csatlakozott többi irodalmi társaságunk.
Az irodalmi társulatok kiküldötteiből alakult meg az az első bizottság, amelynek Beöthy Zsolt előterjeszthette programmját. Ennek a programmnak gerince ugyanaz volt, ami annak idején a Jókai-jubileumot emlékezetessé tette, az a gondolat ugyanis, hogy Mikszáth műveinek népszerüsitése utján a költő részére nemzeti ajándék biztosittassék. Ezt a programmot kiadó nélkül nem lehetett keresztülvinni, még kiadóval is csak ugy, ha a programm érdekében lemond a maga szerzett jogairól. Meg kellett indulniok a tárgyalásoknak a mi intézetünkkel.
Mikszáth legjobban volt érdekelve ebben, mert bár munkáiból egy gyüjteményes kiadás már létezett, de ez minden organikus eszme nélkül csak azon mód jött létre, ahogy a különböző kötetek egymáshoz sorakoztak. Uj kiadás alkalmat adhatott a szerzőnek arra, hogy munkáit akként rendezze el, ahogy azokat végleges kiadásban látni szeretné. De azonfelül is érdekelve volt a dologban az által, hogy az ily módon létrejövő összkiadás teszi hasonlatossá jubileumát a Jókai-jubileumhoz. Ez pedig a legnagyobb elismerés, amit a nemzet neki nyujthat.
Az irodalmi társaságok által kiküldött bizottság érintkezésbe lépett az ügy meginditása végett Mikszáth-tal is, velünk is és a dolog természetéből folyt, hogy most már Mikszáth-nak közvetlenül kellett velünk érintkezést keresnie azoknak a körülményeknek megbeszélése végett, amelyek egy ily kiadásnak létesitését lehetővé teszik. Mert a dolog ránk nézve nem volt olyan egyszerü, mint a Jókai esetében. Mi csak imént váltottuk volt meg nagy összeggel ezeknek a munkáknak szerzői jogát Légrádyék-tól és mielőtt még abba a helyzetbe jutunk, hogy valamely módon amortizáljuk a nagy befektetést, már is arról volt szó, hogy lemondjunk a korlátlan tulajdonunkban levő művek kiadási jogáról a szerző javára, legalább is bizonyos példányszám erejéig.
Igen sok érv szólott ellene annak, hogy erre ráálljunk. Mellette csak egyetlen érv volt felhozható, az, hogy amint vázlatomból bizonyára még a laikus olvasó is kiveheti, a forgalomban levő Mikszáth-kiadás keletkezésének körülményei kizárták azt, hogy ennek érdekében nagyobbszabásu akciót fejthettünk volna ki; hogy a husz éven át tartott szakgatott megjelenés lehetetlenné tette, hogy Mikszáth művei terjesztését organikus módon eszközöljük. Fel lehetett volna tételezni, hogy ha most egy nagyobb propaganda-akció indul meg a Mikszáth munkái érdekében, az vissza fog hatni az ő műveinek terjesztésére általában is, de különösen lehetővé fogja tenni oly ökonomikus berendezésü kiadásnak nagyobb mérvü elterjesztését, mely jutányosabb áron juttathatja el munkáit a közönséghez, mint ahogy ez addig lehetséges volt.
Akkori megfontolásainkban helyet foglalt más körülmény is. Nem volt szabad szem elől téveszteni azt a körülményt, hogy Mikszáth Kálmán-nak bár műveit mindannyian a jelenkori magyar irodalom kétségen felül legjelesebb műveinek tartjuk és bár meg vagyunk győződve afelől, hogy azokat még a késő utódok is olvasni fogják, – még sincs az a népszerüsége és nimbusza, mint Jókai Mór-nak, és nem volt szabad megfeledkeznünk arról sem, hogy egy hasonnemü akció a mai viszonyok között alig talál olyan visszhangra a közönség legtágabb köreiben, mint aminővel a Jókai-akció találkozott.
Ezt a körülményt azonban ellensulyozza másfelől az, hogy ma már a könyvterjesztés fejlettebb és intenzivebb formái felett rendelkezünk, és könnyebben tudunk nagyobbstilü akciót foganatositani, mint annak idején.
Mindezeknek a meggondolásoknak eredménye volt az az elhatározás, hogy teljes mértékben rendelkezésére bocsátjuk minden tapasztalatunkat és ügyszeretetünket a Mikszáth-bizottságnak oly célból, hogy közös erővel sikerre vigyük a tervbe vett kiadást. A szerzővel is, a bizottsággal is mindenekelőtt meg kellett állapodni a különböző kérdések elrendezése felől. Szerződést magával a szerzővel nem kellett kötnünk ezuttal, hiszen a munkák kiadói és szerzői joga a mienk volt, de alábbi levélben értesitettük őt arról, miként óhajtjuk ezt a dolgot vele szemben elintézni:
“Tudomást szereztünk arról, hogy Nagyságod barátai 40 éves irói müködésének megünneplését célozzák és hogy ezt az alkalmat fel akarják használni arra, hogy a közönségben a nemzeti szépirodalmunk iránti lelkesedést felébresszék.
Értesüléseink szerint az a terv merült fel az Ön barátai körében, hogy a nagyobb irodalmi társulatokat fel fogják szólitani arra, hogy országos bizottsággá alakulva, olyformán intézzék a tervbevett irodalmi ünnepélyt, hogy annak mintegy kimagasló pontja Nagyságod műveinek egy oly gyüjteményes kiadása legyen, mely célszerü és gazdaságos kiállitásánál és jutányos áránál fogva alkalmas legyen minél székesebb rétegekben való elterjesztésre. Az eszme megpenditői ugy vélekednek, hogy méltányos és kivánatos volna, hogy műveinek ez alkalomból ilyformán közrebocsátandó gyüjteményes kiadásának irói jövedelme Önt illesse meg, egyrészt kárpótlásul azért, hogy irói pályája kezdetén munkái belső értékével arányban nem álló csekély tiszteletdijért volt kénytelen akkori irodalmi viszonyainknál fogva művei szerzői jogát értékesiteni, másrészt példaadásul arra, hogy a nemzet megbecsüli és tehetségéhez képest anyagiakban is jutalmazza azokat az iróit, akik a nemzeti irodalmat maradandó becsü művekkel gazdagitották.
Az Ön anyagi részesedését olyképen óhajtják barátai megállapitandónak, hogy lehetségessé váljék a tervezett kiadás jövedelméből Nagyságod számára való megszerzése és örök tulajdonába való átengedése egy szülőföldjén levő kis birtoktestnek, mely valaha anyai részről családjáé volt. A kiadás sikerét olykép vélik biztosithatónak, hogy a megalakitandó bizottság társadalmi uton az összes mérvadó tényezőket, testületeket, hatóságokat, magánosokat az akcióban való részvételre felszólitja és ily módon annyi előfizetőt gyüjt, hogy a nemzeti jutalomdij jellegével biró összeg az előfizetési pénzekből kikerüljön.
Tudomásunkra jutott, hogy Nagyságod szivesen fogadta a rokonszenvnek és megbecsülésnek ezen megnyilvánulását, a terv gyakorlati keresztülvitelének lehetőségét azonban attól kellett függővé tennie, vajjon sikerül-e kiadóival, tekintettel a fennálló szerződésekre, oly megállapodást létesitenie, mely a terv keresztülvitelének nem áll utjában.
Tekintettel arra, hogy a kiadásunkban megjelent műveinek örökjogon korlátlan tulajdonosai vagyunk és hogy ezen művek után Nagyságodat többé irói tiszteletdij nem illeti, mi, mihelyt barátai által felvetett kiadói terv és annak célzata tudomásunkra jutott, elhatároztuk, hogy a fentiekben vázolt terv keresztülvitelét nemcsak lehetővé tenni, hanem a magunk részéről is teljes erővel előmozditani fogjuk.”
Tudomására juttattuk továbbá azt is, hogy a bizottsággal megállapitottuk a kiadásnak formáját, terjedelmét és anyagi ügyvitelét. A kiadás összeállitását, a művek megválogatását és elrendezését a szerzőnek tartottuk fenn, ugyszintén a reviziót is. A husz kötetre tervezett kiadás példányonkénti árát 80 koronában állapitottuk meg, amelynek fele irói tiszteletdijul neki jutna, másik fele pedig a könyvek előállitására fordittatnék.
Közöltük vele azt is, hogy ezt a kiadást csak az esetre fogjuk közrebocsátani, ha legalább 2500 előfizetője lesz és végül azt, hogy kapcsolatosan a társadalmi uton intézendő előfizetői akcióval, eme kiadást üzletszerüen is fogjuk terjeszteni és abban a terjesztésben is részesiteni óhajtjuk őt, méltányolni óhajtván azt a körülményt, hogy az előfizetési akció utján kifejtendő publicitás a jubileumi kiadásnak rendes könyvkereskedői és részletfizetési uton való elterjesztését is elő fogja mozditani.
Azt az előfeltételt, hogy a kiadást csak 2500 előfizető biztositása esetén bocsájthatjuk közre, az a körülmény tette szükségessé, hogy a megállapitott rendkivül olcsó ár ezen példányszámra volt kalkulálva. Ez a példányszám pedig a következőképpen állott elő: Vármegyénként összeállitottuk a magyar ajku lakosságot és azt a bizonyos percentuális számot, amely a lakosság értelmi fokához képest fel volt vehető, mint ennek az ügynek a pártolója. Végeredményül, mint elérhető példányszám 2500 jött ki; de abban még nem nyugodtunk meg. Összeállitottuk intézmények és osztályok szerint csoportositva is a várható megrendeléseket és ebben az összeállitásban is 2560 példányra jutottunk. Igy teljes nyugodtsággal alapul vehettük ezt a számot és ehhez képest állapithattuk meg az előfizetési árat.
A bizottság megkezdte munkáját. Megalakitotta a különböző nagyobb és kisebb bizottságokat és közzétette az előfizetési felhivást Beöthy Zsolt remek fogalmazásában.
Ebben a felhivásban azzal fordul a magyar műveltséghez és a magyar közérzéshez, a magyar észhez és a magyar szivhez, hogy ennek az ügynek támogatásával tegyék lehetővé a nemzet hálájának méltó kifejezését. Amint teljes életében azon dolgozott Mikszáth Kálmán, hogy ez a föld a mi nemzetünké maradjon, fejezzük ki iránta hálánkat azzal, hogy ennek a földnek azt a kicsiny darabját, melyet elődeinek, apáinak verejtéke öntözött, ajándékozzuk vissza neki.
A társadalom vezető egyéneiből alakult bizottság nagy munkát végzett, amint arról a jegyzőkönyvek tanuskodnak. A sok inditvány közül az ünneplés módozataira nézve végül a következőkben állapodott meg: díszülést fog tartani, melyen az irodalmi küldöttségek, társulatok és testületek átadják üdvözlésüket. Az összkiadást közre fogja bocsátani olyképpen, hogy ennek jövedelmét az ünnepeltnek nemzeti tiszteletdijképpen felajánlja és felhasználja arra, hogy Mikszáth részére szülőföldjén oly birtoktest legyen megszerezhető, mely valamikor családja birtokában volt; a történeti arcképcsarnok részére kiváló festő el fogja késziteni arcképét. Ünnepi kiadvány fog készülni, valamely illusztrált lap utján, irók és államférfiak adalékaival. A tanintézeteket fel fogják szólitani arra, hogy Mikszáth-ot ünnepi iskolai üléseken ismertessék a tanuló ifjúság körében; a vidéki irodalmi társaságokat fel fogják szólitani, hogy saját hatáskörükben is rendezzenek Mikszáth-ünnepeket és ezeket hozzák kapcsolatba az országos ünneppel, hogy igy az egész ünneplés egységessé váljék.
Ezek a programm-pontok mind hüségesen keresztülvitettek. A bizottság Szundy Károly személyében külön ügyvezető titkárt alkalmazott mindezeknek az ügyeknek intézésére.
Megindult a nagyszabásu akció országszerte, ugy, hogy a jubileum voltaképpen egy évig tartó ünnepélyből állott.
A bizottság annyira biztos volt a maga akciójának sikerében, hogy már 1909 junius 22-én tartott ülésében elhatározta a nemzeti ajándékképpen megszerzendő birtok-részleteknek opciók utján való biztositását.
Megindult az előfizetőgyüjtő akció is, de igen lassan haladt. Ebben az időben a legádázabb politikai küzdelmek foglalták el az egész közéletet. Az alkotmány gépezete megállott. Senki sem volt biztos benne, mi történik holnap. Mindenki leste a legközelebbi jövőt. A politikai és társadalmi disszonanciáktól visszhangzott a sajtó, legrosszabb idő volt ez magyar kulturális ünnepre. Mindez hozzájárulhatott ahhoz, hogy az akció e részének nem mutatkozott kellő sikere, ugy hogy a bizottság szükségesnek találta, ősszel, november 16-án a nagy bizottság elnökének, gróf Apponyi Albert-nek vezetésével tartott nagy ülésén ujolag komoly felszólitással fordulni a nemzethez.
Ebben az ülésben rövid szavakkal, de mintha márványba vésett szavak lettek volna, gróf Apponyi Albert az akciónak nagy jelentőségét tárta fel:
“Mai napság a szellemi élet tele van egyfelől azzal a felületességgel, melyet a pillanat és a napi események szenzációihoz való tapadottság idéz elő a lelkekben, másfelől mindenféle beteges, romlott irodalmi irányzatokkal, amelyek a modernséget igénylik a maguk számára. Ilyen légkörben élve, ezen ferdeségek, ezen kinövések elleni tiltakozás jellegével bir az, midőn egy olyan irónak ünneplésére és méltánylására szervezkedünk, aki ugyszólván minden ízében egészséges, aki megleste a magyar nép-léleknek megnyilatkozásait és ezeket ugy tudja irodalmi alakban visszaadni, mint a ma élők között igen kevesen. Ezért a Mikszáth-jubileum-bizottság szerintem nemzeti munkát végez, esztétikai munkát végez, állást foglal az irodalomnak nemzeti jellege mellett, állást foglal az irodalomnak egészsége mellett, állást foglal az irodalomnak igazsága mellett mindazokkal a jelenségekkel szemben, amelyek egy beteg kozmopolitizmusnak és egy idegen rendszer tultengésére alapitott egészségtelen jelenségeknek olyképen való vázolására törekszenek, mint hogyha azokból állana az emberi lélek, az emberek belső élete.”
A közélet azonban akkor nem volt fogékony az ilyen eszmék iránt. A bizottság minden ügybuzgalma mellett és annak ellenére, hogy valóban nagystilü propagativ akciót fejtett ki, a jubileumig nem tudott összehozni 1020 előfizetőnél többet. Ennyit jelentett be az elnök az 1909 április 23-iki ülésen. Hozzátette, hogy rövid idő alatt várhatók még a főváros és a kormány előfizetései a városi és állami középiskolák számára. Ez a része az akciónak tehát nem sikerült. Legalább nem teljesen, pedig ennek sikere érdekében intézetünk le is mondott a maga részéről saját könyvkereskedői akciójáról.
A jubileumi bizottságnak 1909 október 12-iki ülésén a jegyzőkönyv szerint az előfizetésekről szóló jelentéssel kapcsolatban előterjeszti az elnök, hogy:
“Mikszáth műveinek kiadójával, a Révai Testvérek Irodalmi Int. r.-t.-gal kötött szerződés értelmében a részvénytársaság ugyan jogositva van az előfizető-gyüjtő akcióval párhuzamosan rendes könyvkereskedői és részletüzleti terjesztést is foganatositani, tekintettel azonban arra, hogy ezen terjesztés az ő nézete szerint az előfizető-gyüjtő akciót esetleg megbénitaná, azon reménynek ad kifejezést, hogy a kiadó lehetőleg mindaddig a rendes könyvkereskedői terjesztést nem fogja megkezdeni, mig az előfizetés sikere biztositottnak nem látszik.”
Az intézet a bizottság óhaját teljesitette. Elhalasztotta saját akciójának megkezdését.
De ebbeli készségünk ellenére, utóbb mégis felmerült az a kivánság, hogy a mi terjesztésünket tegyük folyamatba, hogy biztosithassuk magának a kiadásnak létesitését és az anyagi cél elérését. Ennek a nagyüzemi terjesztésnek érdekében a Grill-féle terjesztő vállalattal léptünk szoros nexusba.
Mikszáth Kálmán-t természetesen nagyon izgatta abban az időben ennek az egész akciónak a sikere és több izben kifejezte előttünk aggályait.
Ezek folytán 1909 december 24-én hozzá intézett levélben nyugtattuk meg:
“Nagyságod velünk szemben afölötti aggályának adott kifejezést, hogy a mindent megrontó politikai és közéleti válságos viszonyok között a jubileum alkalmából meginditott előfizetési akció nem fog abban a mértékben sikerülni, ahogy az gondolva volt és ennek folytán azon várakozásnak adott kifejezést velünk szemben, hogy a jubiláris kiadásnak részletüzleti terjesztését oly odaadással fogjuk foganatositani, hogy az ebből Nagyságodat megillető jövedelem az előfizetési akció gyenge sikerét helyreüsse.
Egyuttal azon óhaját is kifejezte, hogy a részletüzleti akció révén már a jubileum alkalmával egy tetemes összeg, mint a jubiláris alap tartozéka, ki legyen mutatható.
Mi ezek folytán elvállaljuk a szavatosságot azért, hogy a jubiláris kiadásnak részletüzleti terjesztése cimén Nagyságodat legalább 30.000 K, azaz Harmincezer korona fogja megilletni.”
Szavatossági nyilatkozatunkat néhány formai kikötéshez kötöttük, amelyet azután a Mikszáth-jubileum végrehajtó-bizottsága is tudomásul vett.
Az volt a reményünk, hogy a saját nagyüzemü terjesztésünk által elő fogjuk teremteni a még hiányzó pénzösszeget, hogy a birtok-vétel simán lebonyolitható legyen.
Az előfizetési akcióban már nem igen lehetett biznunk, mert hiszen megtörtént az az eset, hogy egy magyar város közgyülése elhatározta, hogy a városi gimnázium részére megrendeli Mikszáth műveit diszkiadásban 120 K összegben. A város ezen határozatát a városi ügyész megfelebbezte azzal az indokolással, hogy a városnak nincs ilyesmire pénze. A lapok mint teljesen hihetetlen dogot közölték ezt az esetet, pedig megtörtént más formában egyebütt is, amennyiben az aláirási ivet egyes helyekről azzal küldték vissza, hogy nincs rá fedezet.
Hiába mozgósitotta a bizottság az irodalmi társulatokat, megyéket és városokat, a közművelődési egyesületeket, az iskolákat és az olvasóköröket, a dolog sehogy sem akart előrehaladni és a végén még sem maradt hátra egyéb, mint megbizni a mi terjesztési akciónk sikerében, mert csak ez teheti lehetővé a kiadás elkészitését.
Sokan azt mondták, hogy Mikszáth munkái már nagyon el vannak terjedve, azért nem lehet összehozni 2500 előfizetőt. Pedig ez tévedés volt. Talán inkább az volt az oka, hogy kevéssé voltak elterjedve. Legalább abból, hogy a Jókai munkáiból száz- és százezer kötet volt a közönség kezén, mégis akkor váltak jóformán közkinccsé, mikor a nemzeti diszkiadást hoztuk megfelelő eszközökkel forgalomba: azt lehetne következtetni, hogy könnyebb jobban elterjeszteni azt, ami már a közönség kezén forog és előtte ismert, mint azt, amit kevéssé ismer.
A kiadás előkészitéséhez a szerző maga hozzálátott és mi bizva a sikerben, már sajtó alá is adtuk; azt akartuk, hogy a jubileum napjára egy sorozat készen álljon. Irásainak elrendezésében Rubinyi Mózes segitett a szerzőnek, aki a szótárszerkesztés alkalmával teljesen beleélte magát a Mikszáth munkáiba.
Mikszáth-nak ez a munka és minden, ami a jubileum körül lejátszódott, nagy gyönyörüséget okozott. Munkáinak elrendezése és voltaképen első izben való szerkesztése rá nézve szinte az alkotás gyönyörével járt. Visszaemlékezett azokra az időkre, amikor egy-egy munkáját irta és azokra a körülményekre, amelyek között régebbi művei keletkeztek és amelyek annyira eltértek a mai helyzettől.
A posta naponként leveleket hozott Mikszáth-nak. Üdvözlő iratok érkeztek különböző társulatoktól, iskoláktól, egyesektől és intézményektől. Mindezekre a levelekre válaszolni kellett. Mikszáth nem volt nagy levéliró, de most ugy érezte, minden levélre külön választ kell küldenie.
Én csak véletlenül tudtam meg ezt. Egy este meglátogattam, azután együtt mentünk a klubba. Utközben elmondotta annak a levélnek a tartalmát, amelyet az nap valamely egyletnek küldött. Kértem, hogy a másolatot adja át nekem. Csak ekkor sült ki, hogy ő már igen sok ilyen levelet küldött volt el és egyetlen-egyről sincs másolata. Ez a dolog nagyon bántott engem. Szemrehányást is tettem neki, amiért ezeket a leveleket csak ugy kiküldötte a világba, holott én nagyon szivesen készittettem volna róluk másolatot, mert a levelek – a hallottak után itélve – igen értékesek voltak és be kellett volna azokat sorozni művei összkiadásába.
Mikszáth maga is felette sajnálta most már, hogy erre nem volt ügyelettel. Meg is igérte, hogy valahogy összeállitja azoknak a cimeit, akikhez levelet intézett, de erre azután már nem került sor. Az a néhány levél, amelyről tudomást szereztem, éppen olyan örökbecsü, mint Mikszáth egyéb irása. Örök kár lett volna, ha nem irja meg őket Mikszáth, de éppen olyan örök kár, hogy nincsenek együtt mind ezek a levelek.
Ez a kettős munka: az összkiadás szerkesztése és az üdvözlő levelekre való válaszolás teljesen kitöltötte Mikszáth életét ebben az időben; ezekkel foglalkozott, egy időre visszavonulva a politikai élettől, várva azt a nagy napot, amidőn őt nagy elődjéhez, Jókai-hoz hasonlóan, egy egész nemzet ünnepléssel fogja körülrajongani.

A jubileum
Ez a nagy nap 1910 május hó 16-án be is köszöntött. Pünkösd második napja volt, erre a napra elült a politikai visszavonás. A Mikszáth-ünnep kedvéért kikapcsolták a pártok küzdelmeiket. Teljes treuga dei állott be erre az egy napra, amelyen a nemzet hódolt Mikszáth Kálmán zsenijének.
Az ünnep maga szép és felemelő volt, nem lármás és nem harsogó, hanem intim és lelkes. Dobszó nélkül, nagyhangu frázisok nélkül, őszinte szeretettel, meggyőződéssel, elismeréssel ünnepelték azok, akiket erre a célra kiküldöttek, Mikszáth-ban a nemzet géniuszát, őt magát, mint az élő irók legnagyobbikát. Beöthy Zsolt, Kozma Andor, gróf Zichy János, Berzeviczy Albert, Sághy Gyula, Ferenczi Zoltán beszédei kifejezést adtak annak az igazi és őszinte hódolatnak, amely e napon a nemzetet egyik fiának tiszteletében egyesitette.
Mikszáth elérte a legnagyobbat, amit iró életében elérhet. Láthatta saját dicsőségét teljes valóságában, tapasztalhatta kortársainak elismerését, élvezhette munkásságának gyümölcsét. Mindenkit mélyen meghatott azzal a mondásával, amellyel köszönő beszédet és az ünnepet befejezte, midőn a közönséget felszólitotta, hogy azzal a tudattal oszoljon haza, “hogy láttak ma végre egy boldog embert.”
Csak egy küldöttség hiányzott a sok között: uj kerületének küldöttsége; meg is emlitette beszédében: “bizony elhozhatták volna már a mandátumot is”.
Talán ha elhozzák neki akkor ezt is és nem megy az őszi rossz időjárásban a havasok közé, nem következett volna be oly gyorsan halála.
De nem is halt volna meg mint boldog ember.
Irigylésre méltó sorsa megóvta őt attól, hogy tulélje saját nagyszerü felmagasztalását. Dicsősége és boldogsága tetőpontján tünt el. Megadatott neki, hogy ne érje meg a világháborut és ami azután bekövetkezett.

Az örökség
De miránk két terhes örökséget hagyott. Azt, hogy megvalósitsuk, amire kötelezve voltunk vele szemben mindannyian: a birtokvételt és azt, amivel különösen minket bizott volt meg már évekkel ezelőtt: hátrahagyott munkáinak kiadását.
A birtokvétel ügye rosszul állott; az előfizetési akció nem váltotta be teljesen a hozzá füzött reményeket, a könyvterjesztő akciónak pedig váratlanul bekövetkezett halála vetett véget.
A Mikszáth halála után néhány nappal megtartott végrehajtóbizottsági ülésen társaságunk ügyésze, dr. Ardó, bejelentette, hogy az eddigi gyüjtés eredménye 1761 példány, minek folytán a birtokvásárlásra rendelkezésre álló alap összesen 70.000 korona. A vételár az összes költséggel mintegy 125.000 korona lesz, tehát még 55.000 korona lenne fedezendő. Ezen 55.000 koronából a részletüzleti terjesztés cimén Mikszáth-nak kifizetendő 30.000 korona levonása után végeredménykép még 25.000 korona volna fedezendő.
Az elnöklő Beöthy Zsolt szerint Mikszáth Kálmán családja érdekében tettük meg azt, amit megtettünk. Gondoskodnunk kell tehát arról, hogy ennek a megvásárolt birtoknak minden ügye kedvezően bonyolittassék le. Ezért három tagu kuratórium küldetett ki Beöthy Zsolt, Bartóky József és Herczeg Ferenc személyében az ügyek további intézésére.
A könyvárusi, illetve részletüzleti terjesztést Mikszáth halála után nem lehetett folytatni, különösen azon a módon, mely a könyvterjesztési üzemekben akkor lábra kapott és mely ez esetben sértette volna a kegyeletet. A nehézségekhez hozzájárult, hogy az állami hatóságok a megváltozott körülmények között a kilátásba helyezett rendelésekkel késlekedtek, sőt azokat részben teljesen mellőzni akarták.
Egészen képtelen helyzet állott elő. A birtoktestek már részben át voltak véve, de az átirás természetesen nem történhetett meg, hiszen nagy hátralék állott fenn – még annak a 30.000 koronának befizetése után is, melyet mi vállaltunk volt magunkra. A Mikszáth-örökösöket nem lehetett abban a helyzetben hagyni, hogy tetemes adóssággal terhelten vegyék át ezeket a földeket – ez nem lett volna méltó a nemzethez, mely csak az imént fogadta meg, hogy nagy költője emlékét meg fogja őrizni. Mindenféle terv merült fel – mind nehézségekbe ütközött. Végre azt gondolták az arra illetékesek, hogy ha a könyvtárak részére át lehetne venni azt az 500 példányát a jubiláris kiadásnak, mely e célra ki volt nyomva és eltérő kötetbeosztása folytán nem volt felhasználható a könyvárusi terjesztésre – akkor talán megoldható lesz ez a sulyos anyagi kérdés is.
Igy is történt; sokáig huzódott az ügy – végre 1914 junius havában mégis csak befejezést nyert; akkor vehették át végre Mikszáth örökösei az első magyar irói dominiumot.

A hátrahagyott iratok
Egyidejüleg elintéződött az összkiadás és a hátrahagyott iratok sorsa is. Mikszáth Kálmán ugyanis még 1906-ban felszólitott bennünket arra, hogy vegyük meg tőle mindazt, amit hosszu irói pályáján a lapokban elszórva megjelentetett, de könyvalakban ki nem adott, holmi apróság-féléket, amelyek könyveibe nem illettek be, de melyekben sok értékes maradt, amit sajnálna, ha elveszne és ami irói egyéniségének kiegészitéséhez tartozik, azonkivül elnöki beszédei, tosztjai, országgyülési apróságok, mindenféle formáju nyilatkozatok, nekrológok, könyvismertetések, szinibirálatok egész raja van különösen a “Szegedi Napló”-ban, amiknek egy részét érdemes megmenteni, minthogy akkor, amikor megjelentek, kedvenc csemegéje voltak a közönségnek, most is és később még inkább, korrajzi beccsel is birván, megérdemlik a felszinrehozatalt.
Mindezeknek az összeszedését ránk bizta és a kiadási jogot ránk ruházta. Minthogy azonban ez alkalmasint már csak halála után történik meg egy nagy végleges kiadásnál, arra kér minket, hogy az értéktelent, a haszontalant, vagy csak a szavakat szaporitót kegyetlenül hagyjuk elveszni. Hivatkozik arra, hogy ő maga teljes életében skrupulózus volt és lelkiismeretes az irásban, de még inkább a kötetben való nyilvánosságra hozatalban, ebben tehát járjunk el intenciói szerint.
Mikszáth Kálmán hátrahagyott iratainak kiadására sokkal hamarabb került sor, mintsem azt bárki is gondolta volna. A terminust az ő halála szabta meg.
Mi az egyöntetü teljes kiadás reményében már előbb megbiztuk azt a fiatal tudóst, aki az ő művei tanulmányozásának szentelte magát, hogy azoknak az elrejtett irásoknak felkutatását vállalja magára, amikről itt szó volt. Azért biztuk meg már akkor, hogy ebben a munkában Mikszáth is segitségére lehessen, mert hiszen igen sok névtelenül megjelent közleményről lehetett szó és mégis csak biztosabb, ha maga a szerző állapitja meg azok szerzőségét. Rubinyi Mózes ugyan bizott magában, hogy ő kétségtelenül meg fogja állapithatni azt, ami a Mikszáth tollából kikerült, még ha álnév alatt, vagy ha aláirás nélkül van is. Mégis biztosabbnak véltük a Mikszáth közremüködését ebben a kutató és megállapitó munkában, mert hiszen abban az időben többen egyenesen utánozták az ő stilusát és irásmodorát. Azt hitték, hogy ha rajzokat irnak ugyanazokról a magyar alakokról, amelyeket Mikszáth vett tolla hegyére és ha stilusának sajátosságait ellesik, akkor a Mikszáthéival egyenértékü munkát csinálnak.
Kutató munkája során Rubinyi, amint azt egy felolvasásban az Irodalomtörténeti Társaság ülésén részletesen elő is adta, bámulatos eredményekre és felfedezésekre jutott. Ugy járt ő is, mint a klondyke-i aranyásó, aki bár tudja, hogy kincseket kell találnia, mégis elkáprázottan és megbüvölve nézi az előtte felbukkanó aranykincseket. Minél inkább belemerült ebbe a munkába, annál nagyobb lelkesedéssel folytatta azt, mert erősen élt benne a meggyőződés, hogy fáradságát bő aratás fogja jutalmazni. Ebben nem is csalódott. Maga Mikszáth minden tekintetben támogatta őt munkájában és maga is elcsodálkozott azon, hogy minő érdekes és értékes dolgokat hozott Rubinyi felszinre, olyanokat, amikről ő már régen megfeledkezett. “Ez az ember jobban ismeri munkásságomat, mint én magam”, – szokta volt mondani róla.
Rubinyi éveken keresztül foglalkozott evvel a munkával, mig végre elkészült annyira, hogy elkészithette a “Hátrahagyott iratok” kiadásának tervét is. E terv szerint, Rubinyi szerkesztésében és gondozásával jelent meg a “Hátrahagyott iratok” gyüjteménye a jubileumi kiadás formájában és betüivel, mint annak folytatása és evvel vált teljessé Mikszáth oeuvreje. Nem hiányzik abból más értékes mű, csak az a három, amely 1906-tól Mikszáth haláláig a Franklin-Társulat kiadásában jelent meg. Minden többi irása Mikszáth-nak, amelyet az ő összes munkáiba fel nem vettünk, részletesen fel van sorolva a “Hátrahagyott munkák” utolsó kötetéhez csatolt “Mikszáth Kálmán élete és művei” cimü munkájában Rubinyi-nak. E könyv függeléke egy negativ bibliográfia, amely igazolja azt, hogy lelkiismeretesen követtük az elhunyt szerző utasitásait és hüségesen teljesitettük kivánságát. Ebben támogatott minket Mikszáth idősebb fia, ifj. Mikszáth Kálmán, aki a “Hátrahagyott iratok” egész anyagát átnézte abból a végrendeletszerü szempontból, amely a Mikszáth hozzánk intézett irásában kifejezést nyert. Átnézte azért, hogy megállapithassa, kivánatos-e a közlés vagy sem, és átnézte a még kimaradt rengeteg anyagot is azért, hogy meggyőződjék róla, vajjon nincs-e benne olyan, aminek közlése még a Rubinyi-féle válogatás mellett is kivánatos volna.
Azáltal, hogy ezt a nemleges bibliográfiát, a nem közölteknek a jegyzékét is közzétettük, mintegy nyilvános ellenőrzés alá helyeztük a “Hátrahagyott iratok” szerkesztésének a módját. Annak a gondosságnak, amellyel szerkesztő és kiadó ezt a kiadást létrehozta, eredménye az, hogy ebben a gyüjteményes kiadásban a legjobb magyar prózairónak oly kritikai kiadását birjuk, amely párját ritkitja nemcsak a magyar, de az egész világ irodalmában is.
Ennek a kiadásnak létesitéséhez sok idealizmus, sok lelkesedés és sok optimizmus kellett. A kincs mélyen a föld méhében volt, azt onnan igen nagy nehézségekkel, igen nagy költséggel, igen nagy megerőltetéssel, igen nagy ügybuzgalommal, igen nagy szeretettel kellett felhozni és oly időben közrebocsátani, amidőn annak felvételére, méltánylására és értékelésére legkevésbbé volt alkalmas a talaj, amidőn egyfelől a legrosszabb gazdasági viszonyok, másfelől egy uj kornak uj áramlatai és felfogásai egészen kilátástalanná tették ennek a nagy kiadványnak bár csak igen szerény sikerét is.
Mikszáth volt az egyetlen prózairó a magyar irodalomban, de talán a világirodalomban is, akinek két gyüjteményes kiadása jelent meg. Az első is teljes volt annak idején, a másik mintaszerü kritikai összkiadás, irói, szerkesztői, kiadói szempontból egyaránt alkalmas arra, hogy a szerző örök dicsőségét biztositsa. Kiadói szempontból mégsem tudta egyik kiadás sem hivatását akként teljesiteni, ahogy az kivánatos lett volna. Nem tudta a kiadó Mikszáth javamunkáit oly mérvben eljuttatni a magyar olvasók közé, amint azt az iró munkái megérdemelték volna. Sokszor megkisérelte, mindig abba kellett hagynia; valahányszor hozzáfogott, egy láthatatlan kéz visszarántotta.
Közben megváltozott minden körülöttünk, mintha száz és száz esztendő mult volna el, amióta ezek történtek. A pribolyi országuton idegen fegyveres katonák lovai poroszkálnak, a Jó palócok, a Tót atyafiak – igy hirdetik ellenségeink – nem magyarok többé, csehekké váltak, a Mikszáth által oly szeretettel leirt felvidéki városok idegen imperium alá kerültek, a tekintetes vármegye végleg megszünt, nem alakult át, ahogy ő azt gondolta, hanem meghalt ránk nézve, elidegenitették, lekapcsolták az ország testéből.
Nem jönnek már fel a mezei hadak, a klubbot sem keresik fel már a Haluska Jánosok, kigondoló bizottságokat sem kell többé összekombinálni, hiába is gondolnának ki akármit, nem lenne annak már többé foganatja; nem jár már fel ide a külön erdélyi ész, nincs arra már szükség. Mikszáth összes alakjai kivándoroltak, nem magyar földön élnek azok már, meg sem mozdultak helyükről, mégis cseh földre, román földre, idegenbe kerültek az élők is, a halottak is, a valódi alakok is, a képzeletbeliek is, a regék hősei és a mesék örök életü alakjai. Már azok a várak sem a mieink többé, amelyeket regéiben oly szépen örökitett meg.
Mindezek olyan igen nagy dolgok és ezekhez képest olyan kicsinyek azok az emberi történések, amikről nagy bölcsességünkben azt hisszük, hogy fontosak és jelentősek.
Ne bolygassuk a multakat, ne kutassuk tovább ezeket a régi irásokat, ezeket a sárguló okmányokat, ezeket a megoldatlan kérdéseket. Ne kutassuk okait annak, hogy mi miért történt, inkább higyjünk benne, hogy lesz még máskép is és jön olyan idő, amikor lesz nagy magyar olvasóközönség északon és délen, keleten és nyugaton és hogy ezekhez mindhez el fognak jutni végre valahára Mikszáth örökszép irásai is.

XXXI. 
“A MAGYAR KERESKEDŐ KÖNYVE”
A kiadónak, mint gyakran mondják, a közönség pulzusán kell tartania az ujját, hogy megérezze, vajjon mi az, amivel közönségét kielégitheti, mi az, ami kedvező fogadtatásra találhat. Ebben azonban nem merülhet ki az igazi kiadó feladata. Neki azt is ki kell éreznie, hogy mi az, amire okvetlen szükség van, mi az, aminek közönséget kell teremteni, még akkor is, ha ez a közönség még nem jutott a szükséglet felismerésére; mi az, amit meg kell csinálni azért, hogy haladjunk, hogy a fejlődésben vissza ne maradjunk. A kiadónak meg kell figyelnie, hogy a kor uralkodó eszméi, a világ szüntelen haladása mit követelnek meg saját nemzetétől és gondoskodnia kell róla, hogy megteremtse azokat a képző, nevelő és felvilágositó eszközöket, melyek lehetővé teszik az ő nemzetének is, hogy együtt haladjon a többi nemzettel. Mert a megállás visszafejlődést jelent. Különösen gazdasági téren, ahol az egész világ versenyével állunk szemben.
Messze időkbe kellene visszanyulni, hogy lássuk, a mi vállalatunk miképen fogta fel e feladatát. Révai Sámuel idejébe, a vállalat kezdeteire kellene visszanyulni, mert már ott találjuk ennek a felismerésnek nyomát. Már akkor szóba került, hogy bocsássunk közre oly műveket, melyek a legfontosabb ismereteket tárgyalják. Nálunk akkor is, most is főként azoknak az irodalmi munkáknak megteremtéséről gondoskodtak, amelyek az iskolai képzésbe kapcsolódtak bele, amelyekből az iskola részére tanulni, a vizsga részére készülni kellett. Azokról a munkákról, amelyeket meg kellett venni, hogy kvalifikációs bizonyitványt lehessen szerezni. De nem történt, vagy felette ritkán, gondoskodás oly ismeretterjesztő és tudományos munkákról, amelyekből azok is tanulhattak, akik szabad pályákon mozogtak kint az életben: a gazdák, az iparosok és a kereskedők.
Révai Sámuel már negyven évvel ezelőtt felismerte, hogy ebben az agrikulturális országban szükség lenne arra, hogy minden ember, aki mezőgazdasággal foglalkozik, értelmi képességéhez alkalmazott könyvekből és füzetekből tovább képezhesse magát, hogy igy az okszerü haladás elveit és gyakorlati példáit bevihessük a legszélesebb rétegekbe.
Erre vonatkozólag már a nyolcvanas évek elején, kiadói müködésünk kezdetekor, részletes tervezetet dolgoztunk ki és átadtuk azt a Gazdasági Egyesület akkori elnökének és igazgatójának, Korizmits László-nak és Ordódy Pál-nak. Ők helyeselték a dolgot, de nem volt bennük bátorság, hogy azt velünk együtt az általunk jelzett módon keresztülvigyék, később azután más módon, hibásan, félszegen és tökéletlenül megcsinálták, jobban mondva, gyökeresen elrontották.
Huszonöt esztendő mulva, 1906-ban visszatértünk akkori tervünkre és elhatároztuk, hogy mindenekelőtt a legfontosabb szükségnek megfelelően egy nagyobb munka létesitéséről fogunk gondoskodni, amely a kereskedői ismereteket tartalmazza. E munka sikere esetén – az volt a tervünk – sorra kerülne egy hasonnemü enciklopedikus munka a mezőgazdasági ismeretekről, végül pedig a legfontosabb technikai szakokról.
Ez volt kiinduló pontja “A magyar kereskedő könyve” keletkezésének.
Mi meg voltunk győződve arról, hogy Magyarországnak szüksége van művelt, versenyképes, megbizható kereskedelemre, hogy e nélkül nem tud megfelelni a nemzetközi helyzetből folyó hivatásának, e nélkül nem tud megküzdeni a világversennyel és nem tud helyt állani magáért. Ma is meg vagyok ezekről győződve és nemzetünk egyik nagy szerencsétlenségének tartom, hogy ez a meggyőződés még nem vált általánossá, hogy a kereskedelmet még mindig nem tartják annak a fontos kulturtényezőnek, amely beleszövődik az emberi tevékenységnek minden ágába, a nép kulturéletének minden megnyilatkozásába: a mezőgazdaságba, az iparba, a tudományba, a művészetbe.
Az országnak jelene és jövője a gazdasági élet alakulásától függ, ez az alakulás pedig jórészt attól, hogy minő felkészültségü, minő műveltségü és minő erkölcsü elemek irányitják azt.
Nálunk különösen nemzeti érdek az, hogy ezen a téren arravaló elemekből képződjék egy művelt osztály, mely hivatása magaslatán állva, ismerje fel a reá háruló feladatokat, legyen képessége és rátermettsége azoknak megoldására.
Nálunk különösen szükség van arra, hogy felköltsük az érdeklődést a kereskedői foglalkozás iránt azokban a körökben, amelyek eddig idegenkedtek attól. Ez az idegenkedés az oka annak, hogy annyira szinvonalon alul álló a mi gazdasági műveltségünk és ennek folytán közgazdasági fejlődésünk. Ez az idegenkedés az oka annak, hogy kereskedelmünk nem tudott arra a magaslatra emelkedni, amelyen más országok kereskedelme áll, és nem tudta azokat a szolgálatokat teljesiteni, amelyekre hivatva van. Ez az idegenkedés tartja távol hazánkban a képzettebb, megbizhatóbb elemeket a kereskedői pályától és oka annak, hogy ennek a foglalkozásnak egyenértéküsége más foglalkozásokkal még mindig nem következett be.
“A magyar kereskedő könyve” valóságos pionir-munkát akart teljesiteni, amidőn ezekkel az előitéletekkel és téveszmékkel szembeszállva, az ifju generációnak kezébe akarta adni a fegyvertárat a jelen és a jövő harcainak megvivásához, hogy előkészitse, erőssé és harcképessé tegye azt azokra a nagy feladatokra, melyek a kereskedelmi téren megoldásra várnak.
Ez a munka arra volt hivatva, hogy emelje a kereskedő-osztály szinvonalát, fejlessze érzékét a kereskedelem nagy problémái iránt, tágitsa látkörét, bővitse ismereteit, emelje önérzetét és propagálja azt az eszmét, hogy a kereskedelmi pályára nem a leggyöngébbeknek és a leghitványabbaknak, hanem a legerősebbeknek és a legjobbaknak kell lépniök; arra volt hivatva, hogy megértesse a magyarsággal, hogy ha kereskedelmet akar a magyar, akkor maga is lépjen arra a pályára, ne tekintse azt alsóbbrendü foglalkozásnak, hanem jelölje ki neki az őt méltán megillető magasabbrendü helyét. Mindaddig, amig a kereskedelem inferióris foglalkozás és kereseti ág lesz, mindaddig, amig a magyar kereskedelem ebből a káros előitéletből nem bir kibontakozni, nem lehet remélni, hogy erre a pályára a társadalomnak azok az elemei lépjenek, akiket ott látni szeretnénk.
Célunkat akként óhajtottuk megvalósitani, hogy a magyar gazdasági élet legkiválóbb elméleti és gyakorlati művelőinek közremüködését megnyerve, azok tudását és lelkesedését egyesitve, oly munkát hozzunk létre, amely a mi speciális viszonyaink részletes tanulmányozásából és ismeretéből fakad, amely a magyar nemzet egyéniségéből meriti éltető erejét és ennek az egyéniségnek fejlesztésére fekteti a fősulyt.
Megnyertük mindenekelőtt a munka vezetésére főszerkesztőül a kereskedelmi oktatásnak hazánkban legkiválóbb tényezőjét, dr. Schack Bélá-t. Az ő neve és közremüködése biztositék volt ránk nézve, hogy a kiadandó nagy mű nem lesz tisztán teoretikus értekezések gyüjteménye, hanem a gyakorlati élet igényeit is figyelembe fogja venni és ki fogja elégiteni.
Célunkat el is értük. Mint más hasonnemü vállalkozásoknál, ezuttal is azt tapasztaltuk, hogy a mi tudósainkban, a mi tanárainkban megvan a tárgyuk iránti szeretetnek az a foka, amely szükséges ahhoz, hogy arra a szeretetre másokat is rábirjunk. Ezek a mi tudósaink örömmel és lelkesedéssel csoportosultak a főszerkesztő körül és mindvégig azon voltak, hogy a programmot hüségesen megvalósitsák és magas szinvonalon álló munkát alkossanak.
A szerkesztőnek kitünő érzékére vallott, hogy mindenekelőtt a munkának a magyar kereskedői nyelvről és stilusról szóló adalékát iratta meg dr. Koltay Virgil-lel, ennek a szakmának tanárával, mindenekelőtt ezt nyomatta ki kézirat gyanánt, házi használatra a munkatársak részére. Azt akarta ezzel elérni, hogy a megirás, a stilus, a nyelv, a helyes magyarság és a helyesirás tekintetében egyöntetüséget hozzon létre a különböző munkatársak adalékaiban; ezt a célt szolgálta a füzethez mellékelt kis szótár is, amely a kereskedelemben előforduló speciális műszavaknak megfelelő helyes magyar kifejezéseit közölte a munkatársakkal, hogy azokat egyöntetüen használhassák. Ezenfelül is azt az utasitást kapták a munkatársak, hogy népiesen, világosan és röviden irjanak, az előadandó anyagot arányosan osszák be, nehogy egyes közlemények tulságos terjengősek legyenek. Végül azt a kérést intézte hozzájuk, hogy az egyes munkatársak olvassák el lehetőleg a többieknek dolgozatait is, vegyék azokat figyelembe saját munkájuk megirásánál, közöljék a szerkesztővel észrevételeiket és tegyék lehetővé a munka egységét és minél tökéletesebbé tételét.
A programm igen gazdag volt; négy nagy kötetben felölelte a kereskedői tudnivalók összeségét, nemcsak azt, amit a szó szoros értelmében vett kereskedőnek, hanem azt is, amit a pénzintézeti tisztviselőnek, a gyárosnak, az iparosnak, a birónak, az ügyvédnek, a hivatalnoknak a kereskedői élethez való vonatkozásokról tudnia kell. A munka kiterjeszkedett a gyakorlati élet minden kérdésére, az elemi fogalmaktól egészen a magasabb rendü problémákig; de nemcsak ismereteket közölt, hanem impulzust, irányitást és utmutatást is adott és anyagot az önálló gondolkodásra. Rendkivül sok képpel, térképpel, grafikonnal illusztráltuk a szöveget. Ami anyag csak fel volt hajtható, különösen a Magyar Kereskedelmi Muzeum gazdag tárából, azt mind felhasználtuk.
Azt akartuk, hogy mindenki, aki a kereskedelem iránt érdeklődik, vagy avval bármi vonatkozásban van, találjon a munkában értékes és hasznos, szükséges és tanulságos olvasmányt.
Hogy célunkat elérhessük és szerte vihessük ebben az országban e munka utján a kereskedelmi műveltséget, fejleszthessük a kereskedelmi szellemet, emelhessük a kereskedő-osztály értelmi szinvonalát, gondoskodnunk kellett a műnek nagymérvü elterjesztéséről mindazokban a körökben, amelyeknek az szánva volt.
Ebben a részben azután nagy csalódásnak voltunk kitéve: ott találtunk a legkevesebb támogatásra, ahol leginkább véltünk rá számithatni. Joggal feltehettük, hogy a kereskedelmi vállalatok élén állók, az önálló kereskedők, a bankok, a takarékpénztárak igazgatói, a kereskedelmi, gyári és ipari vállalatok vezetői fogják elsősorban felkarolni munkánkat és előmozditani annak elterjesztését alkalmazottaik körében. Mert hiszen ők voltak azok, akik addig nem szüntek meg panaszkodni az alkalmazottak képzettségének elégtelensége miatt; ők voltak azok, akik minduntalan hangoztatták, hogy az iskolában szerzett előképzettség vajmi kevés ahhoz, hogy a kereskedelmi pályára lépő ifju akár kisebb vállalatoknál, akár nagyobb kereskedelmi cégnél, pénzintézeteknél, gyáraknál, részvénytársaságoknál boldogulhasson.
A kereskedői egyesületekben és kongresszusokon felmerült eme panaszok erősitettek bennünket annak a régen tervezett szándékunknak keresztülvitelében, hogy megalkossuk ezt a kereskedelmi enciklopédiát és alkalmat adjunk a fiatal generáció ismereteinek bővitésére, látkörének tágitására, tegyük alkalmasabbá feladatainak teljesitésére.
És most azok, akikre joggal számithattunk, cserben hagytak, noha az “Országos Magyar Kereskedelmi Egyesülés” mellénk állt és tagjait körlevél utján figyelmeztette a munka nagy jelentőségére és a maga részéről is felkérte őket, hogy annak terjesztése érdekében hathatósan közremüködjenek.
Sajátszerü tünetekre akadtunk. Az önálló és a jómódu kereskedő szinte nevetségesnek találta, hogy őt ezek a tanárok és közgazdászok, ezek a teoretikusok és könyvtudósok arra akarják oktatni, hogy mi a kereskedő hivatása és miként kell azt teljesiteni. Ezt ők sokkal jobban tudják.
De ha már ezzel a tarthatatlan, mert önhitt s képzelődő felfogással nem volt módunkban szembe szállani, joggal remélhettük, hogy ezek elő fogják mozditani abbeli törekvésünket, hogy a munkát alkalmazottaik körében megfelelő módon terjeszthessük. Ha ez sikerül, akkor a munka elérte célját.
Megvolt arra minden előfeltétel, a kereskedelmi alkalmazottak körében igen nagy lelkesedésre talált a mű. Azok tényleg tömegesen óhajtották azt megrendelni, meg is rendelték igen sokan, itt azonban az volt a baj, hogy ezeknek a kereskedői alkalmazottaknak igen nagy kontingense kiskoru. Ezek mint megrendelők csak ugy jöhettek tekintetbe, ha igen apró havi részletek mellett bocsátottuk azt nekik rendelkezésükre, ennek viszont az a nehézsége volt, hogy ezek a fiatalemberek nagyon gyakran változtatták állásukat, ami az akkori 2–4 heti felmondás mellett igen könnyen ment. Igy azután teljesen bizonytalan lett a hitelezés alapja.
A főnökök, akiket felkértünk, hogy ebben az ügyben legyenek segitségünkre valamely oly intézkedés előmozditásával, amely legalább is azt teszi lehetővé, hogy a helyéről eltávozott kereskedelmi alkalmazottnak ujabb alkalmaztatási helyét megtudhassuk, teljesen elutasitó álláspontra helyezkedtek. Igy azután az történt meg, hogy igen nagy veszteségek értek bennünket és a fiatal kereskedelmi alkalmazottak között eleinte több ezer példányban elterjesztett munkának a második, harmadik, negyedik kötetét már csak erősen redukált példányszámban birtuk elhelyezni.
Azok a vállalati vezetők és cégtulajdonosok, akik éveken át panaszolták, hogy az ifju nemzedéknek mily csekély az ismeretköre, mily hiányosak ismereteik, azok most tanubizonyságot szolgáltattak amellett, hogy ők maguk vezető állásukban mily szük látkörüek.
Amikor mi elindultunk ezzel a munkával, hogy a magyar kereskedelemnek hatalmas fegyvert adjunk a kezébe, amellyel kiküzdheti a maga igazait; amikor egy eszközt akartunk rendelkezésére bocsátani, amely alkalmas legyen arra, hogy a maga szinvonalát felemelhesse: akkor voltaképen csak az bizonyosodott be, hogy a magyar kereskedelem tulnyomó többsége még annyira sem érett, hogy ennek a szükségét belássa.
“A magyar kereskedő könyvé”-nek sorsa legbeszédesebb bizonyitéka annak, hogy itt minő nagy átalakulásra volna szükség, hogy az országnak egyáltalában céltudatos, művelt, feladata magaslatán álló kereskedelme lehessen.

XXXII. 
A NAGY LEXIKON
Mindazok között az irodalmi vállalatok között, amelyekről egy kiadó beszámolhat a közönségnek, bizonyára a Lexikon az, melyről legtöbbet mondhat és amely legjobban is érdekli az olvasót.
Hiszen egyfelől az összes kiadványok között a Lexikon a legkomplikáltabb, az veszi leginkább igénybe a kiadó legszemélyesebb közremunkálását, ebben érvényesülhet legjobban az ő egyénisége, – másfelől a közönséget is izgathatja az, hogy miképp jön létre ez az annyira sokoldalu, mindenre kiterjedő, bámulatos könyv-kolosszus.
Mégis a Lexikon-ról irhatok ezuttal aránylag legkevesebbet, illetőleg nem irhatom meg mindazt, amit szeretnék, mert ez egyrészt meghaladná ennek a műnek már amugy is akaratomon kivül tulságos nagyra nőtt kereteit, másrészt a Lexikon, sajnos, még nincs készen és a teljes beszámoló róla csak akkor fog elkészülhetni, ha – amint remélem, – nemsokára teljesen be lesz fejezve a nagy mű és a jelentést viszontagságteljes megalkotásáról munkatársaimmal együtt fogom megirhatni.
Ezuttal csak keletkezéséről, vezérelveiről, a nagy szerkesztőségi apparátus megszervezéséről, meginditásáról, a terjesztés körül felmerült rendkivüli nehézségekről akarom lehetőleg röviden tájékoztatni az olvasót; annak tüzetes jellemzését, hogy az egyes tudományos szakmák milyen alapelvek szerint és mily módon vannak feldolgozva a Lexikonban, későbbi időpontra tartván fenn.

Régi emlékek
Az én vonatkozásaim a Lexikonhoz igazán egész kisgyermekkoromra nyulnak vissza. Szüleim házában mindig hallottuk emlegetni a nagy kiadók neveit, állandóan ott forgolódtam a könyvesboltban, különösen vakációk idején, ami mulatság és szórakozás volt, hisz ott mindig valami uj, szép képeskönyvben lehetett böngészgetni; ott láttam a sok könyv között a nagy német Lexikon kötetsorozatait is, amik megkapták és bámulattal töltötték el gyermeki fantáziámat.
Talán tizenegy-tizenkét éves fiu lehettem, midőn egy nyári délután belép a könyvesboltba egy nyájas kinézésü idősebb ur és német nyelven édesapám után tudakozódik. Engem talált legelől, hozzám intézte a kérdést. Megmondtam neki, hogy édesapám nincs itthon, fürdőn van Szobráncon. Erre a német ur, akinek öltözetén, beszédjén, egész habitusán észre lehetett venni, hogy nem idevaló ember, bemutatkozik: “Ich heisse Heinrich Brockhaus”. Megfogta kezemet, beletette névjegyét és kért, hogy adjam át üdvözletét édesapámnak.
Gyermeki ésszel is éreztem, hogy nagy pillanat az, midőn a nagy Brockhaus megjelenik a kis eperjesi könyvesboltban és bár nagy izgalom fogott el, mégis volt annyi lélekjelenlétem, hogy anyámért szaladtam, akinek azután Brockhaus elmondta, hogy Tátrafüredről jövet erre vette utját, hogy megismerkedjék apámmal, akivel régóta kellemes összeköttetésben van. Végignézte a könyvkereskedést, megelégedését fejezte ki azon, hogy oly szépen fel van szerelve a kis városhoz képest aránylag nagy készlettel, azután szivélyesen elbucsuzott és folytatta utját, persze kocsin, Kassa felé.
Brockhaus-nak e látogatása igen nagy hatással volt rám; az első világhirü ember, akit láttam, aki beszélt hozzám, kezet fogott velem. Sokáig, talán hónapokig izgatta fantáziámat, hogy minő lehet az a könyvesbolt, ahol azokat a nevezetes könyveket csinálják, ahonnan kikerül a Brockhaus-Lexikon.
Akkoriban jelent meg a Brockhaus-cég alapitójának, Friedrich Arnold Brockhaus-nak életrajza az unokája tollából. Ez az unoka, Heinrich Eduard, fia volt annak a Heinrich-nek, aki minket meglátogatott.
Édesapám meghozatta ezt a művet és nekem adta ajándékba. Én oly érdeklődéssel olvastam ezt a könyvet tizenkét éves koromban, mint a Cooper “Bőrharisnya”-történeteit, vagy más kalandos históriákat.
Most, majdnem ötven év multán ujra elővettem ezt a könyvet és nem csodálkozom azon, hogy akkor ugy megragadta gyermeki képzeletemet. Nagyszerü férfias küzdelmeken kellett keresztülvergődnie a cégalapitó Brockhaus-nak, mig megalkothatta élete főművét, az első e nemü Konversations-Lexikon-t, mig sok viszontagság után olyképpen alakithatta ki, hogy végre sikert is arathatott vele és átadhatta az utókornak – mintául és előképül.
Mindezek a benyomások, valamint édesapám tanitásai és kommentárjai már akkor megérlelték bennem azt az elhatározást, hogy könyvkiadó leszek és életem főcéljául fogom tekinteni, hogy a magyar nemzeti enciklopédiát, a magyar “Brockhaus”-t én valósithassam meg. Ez a vágy oly erős és határozott volt bennem, hogy mikor azután lipcsei egyetemi tanulmányaim közben értesültem róla, hogy Rautmann meginditotta a “Magyar Lexikon”-t, a Somogyi-félét – ezt a legnagyobb csapásnak éreztem, mely engem érhetett és felhevülésemben meg is irtam édesatyámnak, hogy lemondok a kiadói pályáról, számomra immár nem nyilik tevékenységi lehetőség ezen a pályán, bucsut mondok ábrándjaimnak és – tanár leszek. Édesatyám egész szivósságára volt szükség, hogy akkortájt irt leveleiben engem meggyőzzön arról, hogy a Rautmann-féle kisérletnek nem kell elkedvetlenitenie, hogy óriási tere van még azonfelül a kiadónak Magyarországon, hogy az életben nem ugy mennek a dolgok, ahogy mi azokat képzeletünkben kicirkalmazzuk és hogy nem tudhatom ma, minő módon fogok valamikor mégis hozzájuthatni kedvenc eszmém megvalósitásához. Éppen a Brockhaus példája mutatja, hogy küzdeni kell eszményeinkért, szivóssággal, kitartással és nem szabad az első fuvallatra szárnyszegetten félreállani.

Tanulságok a multból
Ily élmények előzték meg azt az elhatározást, mely azután sok évvel később arra birt, hogy a “Pallas Nagy Lexikona” közrebocsátásánál, ha már nem lehettem kiadója a műnek, vállalja cégünk a munkának azt a jelentékeny részét, mely a Lexikont sikerre vitte, azután pedig arra inditott, hogy amidőn a Pallas körülményei lehetővé tették a Lexikon megszerzését, mi ezt azzal a szándékkal vegyük meg, hogy e mű alapulvétele mellett belátható időn belül egy uj, még tökéletesebb Lexikont adhassunk a magyarságnak.
A Pallas-Lexikon-ról szóló fejezetben elmondottam, minő nagy propagandát kellett kifejteni, hogy a közönséget a Lexikon szükséges és fontos voltáról meggyőzzük. Ez a felfogás akkor átment a köztudatba és igy az a reményünk lehetett, hogy ezzel a részével a feladatnak már nem kell gondolnunk, az uj Lexikon részére a talaj már kellőkép elő van készitve.
Mert hiszen bármennyire át legyen hatva a kiadó attól, hogy egy nagy tudományos nemzeti enciklopédia megalkotása minden kiadói tevékenység tetőpontja és a legmagasabbra törő kiadói ambició tárgya, egyuttal tisztában kell lennie azzal, hogy ez egyszersmind a legnehezebb és legfelelősségteljesebb irodalmi vállalkozás, amelyet kiadó egyáltalában megindithat, és épp ezért mindaddig nem gondolhat uj Lexikon-kiadásra, mig nem látja elérkezettnek az időpontot arra és nem szerez meggyőződést magának arról, hogy az összes körülmények szinte mathematikailag biztositják, ha nem is mindjárt a teljes sikert, de legalább a keresztülvihetőségét, a programmszerinti megvalósulást. Különösen fontos ez, midőn nyilvánvaló volt, hogy az előd munkája, amint azt megfelelő helyen részletesebben vázoltam, látszólagos külső sikere ellenére – nagy deficittel záródott. Nekünk mindazt kerülnünk kellett, ami hibát a Pallas ügyvitelében felfedezni véltünk, hogy munkánkat teljesen biztos alapra helyezzük.
Mindenekelőtt egészen kétségtelen volt, hogy sokkal nagyobb példányszámot kell elhelyezni, mint a Pallasból és sokkal jobb áron. Költségmegtakaritásról nem lehetett szó, sőt sok tekintetben jóval nagyobb költségekkel kellett számolni. A munka megnövekedett költségeit tehát csak a jobb áron való és nagyobb mérvü elhelyezés biztosithatja.
Ezt akként gondoltuk elérhetőnek, hogy néhány esztendőn keresztül egyáltalában ne legyen kapható Lexikon. 1903-ig még utánnyomattunk egyes köteteket, hogy a késedelmes előfizetők példányait kiegészithessük, de ekkor megszüntettünk mindennemü utánnyomást. Az volt a felfogásunk, hogy a Lexikon immár közszükségletté vált, elengedhetetlen szükséglete minden művelt embernek és minthogy az értelmi kereseti pályákon évenkint kb. 3000 ember lép az életbe – évente 3000-re lehet becsülni a szükségelt és elhelyezhető lexikon-példányok számát.
Minden kiadói tevékenység alapja a pontos kalkuláció; a lexikon-tervezést is igen gondos, részletes, alapvető kalkulációk előzték meg. Ezekből az derült ki, hogy legalább 40.000 példányt kellene eladni a preliminált áron (kötetenkint 18 koronával) tiz éven belül, hogy a munkát minden tekintetben a kitüzött szinvonalon lehessen tartani és hogy a kiadóvállalat is befektetéseinek egészen szerény gyümölcseit élvezhesse.
Már most az volt a tervünk, hogy a Pallas-Lexikon öt éven át marad elfogyott állapotban, ezalatt évente 3000 példányt számitva, összesen 15.000 példányra terjedő szükséglet fog egyszerre kielégitésre várni, ha 1907-ben meginditjuk az uj lexikont. Ennek hat évi megjelenési ideje alatt további 18.000 példányra lehet számitani, tehát összesen 33.000 példány volna elhelyezve a munka befejezésekor, ugy, hogy a még hátralevő 7000 példánynak további négy év alatti elhelyezése körülbelül biztosra volna vehető.

Állandó anyaggyüjtés
Amint az az elhatározás megérlelődött bennünk, hogy további utánnyomásokat nem készitünk és ujabb pótköteteket ki nem adunk – hanem előkészülünk az uj lexikonra – attól a perctől megkezdődött a zajtalan előkészités munkája, az állandó lelkiismeretes tervezés, gondos kombinálása a felmerülhető eshetőségeknek, szüntelen tanulmányozása az egész lexikon-problémának.
Különösen két irányban folyt ez az intenziv munkásság. Tegnap fejeződött be az utolsó pótkötet és ma reggeltől kezdve már folytatni kellett az anyaggyüjtést ugyanazon a módon, mert egy lexikonnál a munka sohasem szünhetik meg. Amint az élet tovább folyik és az események tovább peregnek, szünet nélkül kell a rájuk vonatkozó anyagot összegyüjteni és evidenciában tartani. A legkisebb megállás is teljesen felborithatja a dolgok egymásutánját és kiszámithatatlan, helyrehozhatatlan kárt és bajt okozhat.
Ez az állandó anyaggyüjtési munka abból áll, hogy a legkülönbözőbb ujságokat és folyóiratokat állandóan át kell nézni azoknak, akik ezzel meg vannak bizva, kijelölni azokból minden fontos adatot, azt azután kivágni vagy kiirni és a megfelelő magyar cimszó alá beosztani az a–b–c-s fiókokba. Cimszó vagy vezérszó az a szó, vagy több szóból álló cim, amely vastagabb betüvel nyomatva, egy-egy cikk élén áll a lexikonban.
A nomenklaturának ez a szünetlen kiegészitése az összekötő munka a lexikon egyik kiadásától a másik kiadásához, vagy az uj lexikonhoz. Évenkint átnézendők a legkülönbözőbb évkönyvek, almanachok, tudományos szakjelentések, sematizmusok és cimtárak is és minden uj adat kijegyzendő. Igy folyik ez a munka szakadatlanul és igy gyülik össze egy óriási, szinte áttekinthetetlenül nagy anyag, amelyből csak egy kis rész fog feldolgozásra kerülni. De azok, akik ezt az anyagot gyüjtik, nem itélhetik meg azt, hogy annak idején mi válik a lexikon szempontjából felhasználható anyaggá, ugy, hogy nekik mindent ki kell jelölniök, mindent ki kell vágniok, ami bármily szempontból a lexikon tárgyköréhez tartozhatik. Eldobni mindig ráér a szerkesztő, de mindenre kell, hogy a figyelme fel legyen hiva.
De még mindennek a tömérdek anyagnak összehordása sem biztositja a nomenklatura teljes voltát. Ezt más módon biztositjuk: ugy, hogy az összes ujabb lexikonokat a cimszavak tekintetében állandóan evidenciában tartjuk. Mielőtt lexikonunk szerkesztéséhez hozzáláttunk, huszonegy különböző fajtáju és különböző nyelvü általános és szaklexikonnak teljes nomenklatura-anyagát dolgoztuk fel. Ez a munka egymagában mintegy öt esztendőt vett igénybe, minthogy természetesen az összes idegen nyelvü cimszavakat magyarra kellett forditani.

A lexikon-emberek
A másik feladat, amire különösen nagy sulyt helyeztem, az volt, hogy megtudjam olyan emberek véleményét, akik hivatásuknál fogva állandóan használják a lexikont; véleményüket arról, hogy az minő tekintetben elégiti ki igényeiket, vagy minő tekintetben szorul kiegészitésre, pótlásra, javitásra. Vannak emberek, akik folytonosan használják a lexikont, ezeknek megállapitásai egy lexikon hasznavehetőségéről igen becsesek. Csak meg kellene tudni, kik azok az emberek, de rendszerint ez is kiderül egy-egy birálatban elejtett megjegyzésből. Minket persze első sorban az érdekelt, hogy a Pallas-Lexikon ellen minő esetleges kifogások emelhetők és mily irányban kell majd a munka lehető tökéletesitéséről gondoskodni.
Amidőn ez a gond én rám hárult, eszembe jutott, hogy valamikor régen Cholnoky Viktor-nak egy rosszaló megjegyzését olvastam a Pallas-Lexikon-ról, amely nagyon megdöbbentett. Az első ember, akivel érintkezést kerestem, tehát Cholnoky Viktor volt. Hadd mondja el mindazt, ami rosszat tud mondani a Pallas-Lexikon-ról, hadd váljanak az ő kritikai megfigyelései effektive hasznosakká a jövő lexikonra nézve. De Cholnoky nem tudott sokat mondani, maga is megütközött a saját kijelentésén, amelyet régóta elfelejtett és amelyet, ugy látszik, rossz kedvében irt le valamikor, amikor talán nem egészen kielégitő választ kapott egy kérdésére a lexikontól. De ezzel az elháritással sehogysem voltam kielégitve. Kellett, hogy egy olyan sokoldalu ember, mint aminő Cholnoky Viktor volt, aki tényleg állandóan használta a lexikont, erről tudjon is valamit mondani. Felkértem, hogy ezentul mindent jegyezzen fel, amit a lexikon használatában tapasztal és ezeket a jegyzeteit bocsássa rendelkezésemre. Néhány hónapon belül igy igen értékes anyagot kaptam Cholnoky-tól, amelynek azután hasznát is vehettük.
Egy másik iró, aki, ugy látszik, igen behatóan foglalkozott a lexikonnal, volt a háboruban elesett Bányai Elemér. Őt a vállalatunkban akkor szerkesztői minőségben foglalkoztatott dr. Mikes Lajos egyszer nagy örömmel azzal mutatta be nekem: ime, egy valóságos lexikon-ember, azt értvén ez alatt, hogy Bányai annyira foglalkozott állandóan a Pallas Lexikoná-val, annyira böngészte, kutatta annak cikkeit és adatait, annyira belemerült ebbe a munkába, hogy bizonyára ő tudja legjobban annak minden csinját-binját, ismeri legjobban minden hibáját. Bányai már első találkozásunk alkalmával azt rótta fel a Pallas-Lexikon legnagyobb hibájául, hogy nem teljes a nomenklaturája, hogy szerinte igen sok cimszó hiányzik belőle. Én felkértem, hogy minden ily cimszót jegyezzen fel és közöljön velem, de azonfelül kértem arra is, hogy a Pallas-Lexikon-nak egy diszkrét használatra szánt, teljesen őszinte, minden tekintet nélküli birálatát készitse el részünkre. Mindkét kérésemnek megfelelt. Birálatában a sok erőltetett kifogás mellett volt néhány tekintetbevehető vélemény és inditvány, de nomenklaturája, az a több ezer szóból álló cimjegyzék, amelyet átadott, az egyenesen használhatatlan volt. Nem volt a között a sok ezer cimszó között talán hat olyan, amelyről vitatni lehetett, vajjon felvétele egy lexikonba indokolt-e vagy sem. Például csonkának találta a Pallas-Lexikon katonai anyagát és azt tartotta, hogy fel kell venni abba az ezredeket és zászlóaljakat. Erre azután csinált cimszavakat a következő módon: első honvéd-zászlóalj, második honvéd-zászlóalj, harmadik honvéd-zászlóalj és igy tovább, első gyalogezred, második gyalogezred, harmadik gyalogezred és igy tovább ad infinitum. Vagy elővett egy közkeletü szót, pl. asztal és annak minden összeköttetését valamely más fogalommal külön cimszó alakjában jegyezte fel, pl.: asztalkendő, asztalláb, asztali lámpa, stb., stb. ad infinitum.
Ebből a Bányai-féle munkából tehát nem lettünk okosabbak. Azonban felkértünk másokat is, hogy közöljék mindazt velünk, amit a Pallas-Lexikon-ban kifogásolhatónak tartanak, vagy aminek fölvételét az uj lexikonba szükségesnek vélik és sokan szivesen hajlottak kérésünkre, mindegyik a maga tárgykörére vonatkozólag adott le véleményt, igy azután mégis csak valamely becses kritikai anyag jutott birtokunkba. Ennek gondos áttanulmányozása után magam is hozzáláttam a Pallas-Lexikon olvasásához, azaz ahhoz, hogy egyik-másik kötetét elejétől végig átolvassam és ezenközben ellenőrizzem a különböző biráló megjegyzéseket. Ez az olvasás igen instruktiv volt. Kimutatta azt, hogy az egyes birálók részben szakmájuk iránti elfogultságból túlozták ugyan, de sokban igazságuk volt. És kimutatta főleg azt, hogy a lexikon szerkesztését nem szabad elfogult szakférfiura bizni, azaz olyanra, aki csak egy bizonyos tudomány vagy a tudományok egy bizonyos komplexuma iránt viseltetik természetszerü előszeretettel, mert ennek azután nyoma volna a munkában, aminek nem szabad lennie.

Szerkesztőkeresés
Ily munkában eltöltött öt esztendő után végre 1906-ban elhatároztuk, hogy jövő évre meginditjuk az uj Lexikont a Pallas-Lexikon alapján, mert eredetileg az volt a tervünk, hogy a Pallas-Lexikon egész teljességében megőrzött, 18.000 oldalra terjedő szedésének felhasználásával törekszünk létrehozni az uj Lexikont.
E határozat alapján hozzá kellett fogni a legnehezebb feladathoz, ahhoz, hogy szerkesztőt keressünk a Lexikon részére. Eddig ez volt a legkisebb gondunk e munka körül, most ez lett a legnagyobb. Eddig ugyanis volt kiszemelt szerkesztője a Lexikonnak, de még mielőtt megindulhatott volna a munka, az kivált körünkből.
Ugy volt, hogy Voinovich Géza, aki évek óta mint különböző vállalkozásaink szerkesztője működött intézetünk kebelében, majdan a Nagy Lexikon-t is szerkeszteni fogja. Az utolsó pótköteteket is már Bokor József-fel együtt ő szerkesztette, s mindenképen kvalifikáltnak és alkalmasnak találtuk erre a nagy munkára. Az ő becsületességében, tudásában, lelkiismeretességében megbiztunk volna, ő megértette a mi intencióinkat és hosszu együttmüködésünk alatt a felfogásoknak oly harmóniája fejlett ki közöttünk, hogy ő rá megnyugvással biztuk volna a Lexikon szellemi vezetését. Ő maga is készült erre, de a közbejött körülmények rá nézve lehetetlenné tették a lexikon-szerkesztő nehéz hivatásának betöltését. Megváltozott körülményei folytán legalább néhány esztendőn át a fővárostól távol kellett élnie. Ily körülmények közt mindkét részről fájó szivvel történt az elválás.
A munka természete már maga is világossá teszi, de egyébként is természetes, magától értetődő dolog, hogy tekintettel azokra az óriási anyagi és erkölcsi érdekekre, amelyek ily munka kiadásával kapcsolatosak, tekintettel a nagyösszegü befektetésekre, amelyek az ily munka kiadásával járnak, tekintettel arra a rendkivüli felelősségre, amelyet ily munkánál a közönséggel és a nagy nyilvánossággal szemben visel a kiadó, – egy lexikon szerkesztése csakis a teljes anyagi és erkölcsi felelősséget magában összpontositó kiadónak terve, intenciója, instrukciója szerint történhetik és hogy ehhez képest egy lexikon szerkesztője első sorban a kiadó szándékainak, terveinek, megállapitásainak végrehajtó közege. A lexikon-szerkesztő feladatának ez a megállapitása az idők folyamán kialakult azokhoz a magasrendü feladatokhoz képest, amelyeket az általános lexikon a közönséggel szemben teljesiteni hivatva van és ahhoz a fejlődési folyamathoz képest, amely századunkban lehetetlenné teszi, hogy – mint a multban történt – egyes polihisztorok egyéni munkájának bélyegét viselje magán az ilyen munka. Kialakult ez annyira, hogy például a külföldi nagy lexikonok szerkesztőit a közönség nem ismeri, azok a munkákon megnevezve nincsenek és csak a beavatottak tudják, hogy Brockhaus, Meyer, Chambers, Dodd, Nelson és más hasonló enciklopédiáknak kik a szerkesztői.
Én abban a hitben voltam, hogy teljesen tisztában vagyok a lexikon-szerkesztő szükséges kvalitásai tekintetében. Tudtam, hogy nehéz lesz megfelelő embert találni, de mégsem hittem, hogy annyira nehéz, annyira lehetetlen. Valóságos kálvária-járás volt ez a szerkesztőkeresés. Most megint az történt, ami sok esztendővel ezelőtt a Pulszky Ferenc által összehivott értekezleten játszódott le, hogy mikor arra került a sor, hogy ki fogja a szerkesztést magára vállalni, mindenki a padlásra nézett. Most is ugy volt. Többen szerették volna az állással járó befolyást, a szerkesztői tiszt diszét, az érte járó fizetést, de a munkától, a nagy, kemény, megerőltető munkától mindenki fázott, a nagy felelősséget senki sem akarta magára vállalni. Tárgyaltam történésszel, nyelvésszel, pedagógussal, filozófussal, irodalomtörténésszel, szerkesztővel, iróval, minden rendü és rangu tudóssal, de alkalmas szerkesztőre nem akadtam.
Nem az ő hibájuk volt, hanem az enyém. Nem is kellett volna keresni olyan egyéniséget, akire a Lexikon szerkesztését, vezetését, irányitását és felelősségét rábizzuk, mert egy általános nagy enciklopédiának nem is lehet alkalmas vezetője más, mint maga a kiadó, aki egész lényével, becsületével, vagyonával, nevével össze van kapcsolva evvel a munkával; aki egyforma szeretettel viseltetik minden egyes szakma iránt, nem részesiti előnyben az egyiket a másik fölött, nem pártoskodik, nem gyakorol protekciót, nem tart szem előtt mást, mint a munkának erkölcsi és anyagi érdekeit, a publikum kivánságait és jogos várakozásait. Én tudtam, hogy a külföldi lexikonokat a nagy lexikon-kiadó családok egyes, erre nevelt tagjai vezetik, mégsem volt elég bátorságom megküzdeni a nálunk meghonosodott előitélettel, mely legalább is egy fémjelzett tanári nevet állit az ilyen vállalkozások élére és azután tovább nincs is ügyelettel arra, dolgozik-e az illető vagy sem, tényleg vezeti-e a vállalkozást vagy csak nevével szerepel-e ott. Nem volt elég bátorságom ahhoz, hogy kiadó létemre nyiltan álljak a vállalat élére és mondjam meg nyiltan, hogy én fogom azt vezetni, irányitani, szerkeszteni, mert tudom, hogyan kell megcsinálni a dolgot, érzem, hogy lelkiismeretesen és becsületesen fogok feladatomnak megfelelni és olyan odaadással, aminőre senki más nem képes. És nem is lehet képes, mert nincs az a pénz, amivel kellőkép honorálni lehetne azt a munkát, amely egy lexikon vezetésével jár, azt a szüntelen gondot, amely nappal és éjjel minden órát és minden percet lefoglal magának, azt az ügy iránti szeretetet, amelynek a munka minden sorából ki kell tünnie, azt a megfeszitett munkát, amely feltétlenül megőrli azt, aki benne van.
Ily körülmények közt nem csoda, hogy nem találtam megfelelő embert a kitüzött feladatra és igényeim lefokozásával most már csak olyat kerestem, aki a beérkező kéziratok gondos elolvasására, a szerkesztési szempontoknak érvényesitésére, a szükséges egyeztetésre és egységesitésre alkalmas és akinek lelkiismeretességében és szorgalmában meg lehessen bizni, hogy ezt a rábizandó feladatot egész odaadással fogja teljesiteni. Ily erőt többen ki is jelöltek egyazon személyben. Az illető nagy sajnálatomra ennek a feladatnak sem felelt meg, fizikailag sem volt rá képes, egyébként se és igy helyét, miután a kisérlet nem sikerült, később el kellett hagynia.
De hogy történhetik az meg, hogy komoly és tudós emberek annyira csalódnak valakiben és igy tévutra vezessék azt, aki bizalommal hozzájuk fordul tanácsért és utbaigazitásért és akinek bizonyára szivesen adnak jótanácsot.
Ennek az a magyarázata, hogy Magyarországon, különösen a magasabbrendü értelmiség körében, sok az ugynevezett “jó ember”. “Jó ember” nálunk Magyarországon az, aki illetéktelen, indokolatlan és igazolatlan protekciót gyakorol tisztán jóságból. Például az, aki átereszti különböző vizsgákon tanitványát, nehogy az illető karrierjének utjába álljon; az, aki a hizelkedő folyamodót besegiti valamely állásba a nélkül, hogy meggyőződött volna, hogy az illető erre az állásra alkalmas; az, aki minden meggondolás nélkül és skrupulus nélkül egy nagy feladatra ajánl olyan egyént, aki ahhoz való minden legelemibb kvalitások nélkül szükölködik. “Jó ember” az, aki minduntalan jót akar, de tulhajtott jóságával minduntalan a legrosszabb eredményeket érleli. Ezek a “jó emberek” teszik tönkre Magyarországnak minden becsületes kulturális intézményét, kezdve az Akadémiától az utolsó népiskoláig. Ezek a “jó emberek” jutnak be ajánlásaikkal, védelmeikkel, jóságra való appellálásaikkal a miniszteri bürókba, a kulturális egyesületekbe és intézményekbe, a kiadóhivatalokba, szóval mindenüvé, ahol el lehet helyezkedni, ahol befolyást lehet érvényesiteni, ahol uszályhordozókat el lehet helyezni. És ezek a “jó emberek” teszik lehetetlenné a valóban érdemes embereknek kellő helyen való érvényesülését és ezek szülik azt a léha állapotot, amely tisztán és kizárólag a protekcióban nyilvánul meg; ime: ez a “jó emberek” Magyarországa.

Évről-évre halasztás
Akit azonban a legszorgosabb keresés mellett sem találtam meg, az önként jelentkezett, egyszerre csak itt volt annak a személyében, aki Bokor József mellett a Pallas Lexikoná-nál a segédszerkesztői tisztet betöltötte. Az előmunkálatok közepett jelentkezett nálam Kovács Zoltán, aki akkor jött vissza Fiuméból, hol magyar szellemü lapot szerkesztett. Én örömmel fogadtam, mert benne láttam azt a munkaerőt, akire a Lexikon szerkesztőségének szüksége volt, azt a szorgalmas, hű és odaadó munkását a Lexikon-nak, aki benne él a munkájában és átérzi a legminuciózusabb gondot igénylő, exakt munkának fontosságát és jelentőségét. Azóta is vele együtt végzem a Lexikon szerkesztői teendőit.
Az első szervezéssel járt egy egész szerkesztőségi apparátusnak a felállitása, mindenekelőtt egy megfelelő kézi könyvtár megalapitása mindazokkal az irodalmi segédeszközökkel, amelyekre minduntalan rá van utalva a szerkesztőség. Ebben az értékes könyvtárban a legkülönbözőbb nyelvü lexikonok találhatók a nagy francia enciklopédiától a mai napig.
Minthogy a Lexikon szerkesztőségében minden munka alfabetikus sorrendben végzendő el és a millió és millió cédula állandóan alfabetikus sorrendben rendezendő és kezelendő, a szerkesztőségben olyan munkatársakat és segéderőket kellett alkalmazni, akik mindenekelőtt birják az a-b-c-nek a tudományát. Aki ezen mosolyog, az nem tudja azt, hogy egy lexikonkötet mintegy negyvenezer cimszavának pontos a-b-c-rendbe szedése nem olyan könnyü. Nagy gyakorlat kell ahhoz, hogy ezt az egyes szavaknak nyolcadik, kilencedik, tizedik betüjéig hiba nélkül elvégezzük.
Mikor a belső szerkesztőség teljesen össze volt állitva és hozzá akartunk látni a szakmunkatársak szükséges nagy seregének megszervezéséhez, akkor 1907 nyarán az az ujabb korban példátlan amerikai pénzkrizis ütött ki, amely a kontinensen is oly nagy gazdasági válságot idézett elő, hogy 1907 szeptember és október havában Európa összes tőzsdéin addig példátlan pánik ütött ki, igen nagymérvü áresések következtek be és a kamatláb az angol banknál és a német Reichsbanknál is hét százalékra emelkedett. E pénzkrizis befolyása alatt, mely nálunk is igen érzékenyén éreztette hatását, ugy gondoltuk, nem lesz tanácsos a Nagy Lexikon kiadását foganatba venni és azt egyelőre egy esztendőre elhalasztottuk.
Az a számitásunk azonban, hogy egy év mulva, vagyis 1908 tavaszán meg fogjuk indithatni a munkát, miután remélhető volt, hogy a pénzkrizis hatásai addig el fognak mulni, nem vált be, mert még nagyobb zavarok keletkeztek. 1908-ban a törökországi zavargások, az ifju-törökök uralomra jutása és az ennek folytán foganatositott annexió, a monarchiának részleges mozgósitása, az egész keleti válság oly politikai és gazdasági helyzetet teremtettek, amely ilyen nagyszabásu munka közrebocsátására valóban nem lehetett alkalmas.
Ujra az előtt a kényszerhelyzet előtt állott a vállalat, hogy a Lexikon kiadását megint egy esztendőre elhalassza, ami annál nehezebb, annál kinosabb és terhesebb elhatározás volt, mert hiszen a már megszervezett belső szerkesztőség s a térképeket készitő és már 1907 óta müködő kartografia évenként igen tetemes összegeket emésztettek fel. Az annexió sikeres befejezése és a keleti válság akkori békés megoldása után minden előkészület megtörtént, hogy a munkát végre 1909-ben megindithassuk, hacsak ősszel is; de ennek az évnek tavaszán teljes erejével kiütött a magyar belpolitikai válság. A koaliciós kormány lemondása, a koaliciós párt bomlása, a hónapokon át tartó feszült válságok és tárgyalások teljes bizonytalanságban mutatták a magyar közélet képét és jövendő alakulását. Ily körülmények közt hosszu évekre terjedő folyamatos munkát meginditani, valóban vakmerő vállalkozás lett volna. Hiszen ilyen munkának anyagi bázisa a rendezett közgazdasági viszonyok és a teljesen békés állapotok.
Végre azonban vége szakadt ezen, majdnem egy esztendeig tartó válságnak is és midőn 1910-ben a Khuen-Héderváry-kormány megalakult és az ország többsége a munkapárt megalakulását helyeselni látszott, midőn végre valamelyes állandóságra volt kilátás a politikai életben és nyugalomra a közállapotokban, elhatároztuk, hogy a Lexikon-t az 1910. év őszén meginditjuk.

A munkatársak táborának megszervezése
Most már hozzá kellett látni teljes erővel a munkatársak táborának megszervezéséhez is. Ez legfontosabb része a Lexikon szerkesztésének. Minthogy mi annak idején a Pallas-Lexikon-t minden jogával, szerződésével együtt vettük meg, nekünk voltaképpen megvoltak a munkatársaink már abban a pillanatban, amint a Pallas-Lexikon birtokunkba jutott. Értesitettük is őket a Lexikon közelebbi megindulásáról és kértük folytatólagos közremüködésüket. Közben azonban sokan kidültek, megöregedtek, elhaltak a régi munkatársak közül, másoknak körülményei megváltoztak, elfoglaltságukra való hivatkozással részt nem vehettek az uj lexikon munkájában, maguk helyett mást ajánlottak. Igy azután egészen átalakult a Lexikon munkatársainak tábora, egyes szakmák munkatársai teljesen átcserélődtek. Az akkori szakszerkesztő más munkatársakat vett maga mellé, az uj szakszerkesztő megint más csoportot szólitott fel közremüködésre. Meg kellett állapodni a régi munkatársakkal, hogy azt, ami cikkeikből felhasználható, az uj szakszerkesztők és a központi szerkesztőség a szükséghez képest módosithassák, átalakithassák és kiegészithessék. Igy azután a legkülönbözőbb tartalmu megállapodások létesültek az egyes munkatársakkal, amelyekre gondosan kell ügyelnie a szerkesztőségnek. Ami nem könnyü dolog, mert sok százra megy a munkatársak száma. Van olyan szakma, amelynek egymagának negyven-ötven munkatársa van, annyira specializálva van a munka. Az ilyen szakmák egy-egy szakszerkesztő vezetése alatt állanak és nincsenek közvetlen összeköttetésben a központi szerkesztőséggel.
De ezeken a rendes munkatársakon kivül is beállitott a szerkesztőség a munkába mindenkit az egész országban, akiről feltehette, hogy hozzájárulhat a munka teljességéhez. Felkért minden minisztériumot, minden hivatalt, minden tudományos társulatot, minden kisérleti állomást, minden olyan helyet, ahol a tudományt ápolják, vagy amely a tudomány szolgálatában áll, hogy legyen segitségére nagy munkájában és esetről-esetre bocsássa rendelkezésére a bekérendő szükséges adatokat. És mindezek a legnagyobb előzékenységgel segitségünkre voltak nagy munkánkban, készséggel bocsátottak rendelkezésünkre minden egyes esetben olyan adatokat is, amelyek eddigelé nem voltak hozzáférhetők, vagy csak a legnagyobb utánjárással voltak megszerezhetők. Abból a készségből, amellyel a Lexikon minden ilyen kérése minden tényező részéről találkozott, megitélhető, hogy a művelt körök mennyire átérezték már ennek a nagy enciklopédiának kiváló kulturális jelentőségét.

Szakitunk a névaláirásos rendszerrel
Ebbe a sokoldalu munkába rendszert vinni, lehetővé tenni azt, hogy egységes terv szerint folyjon a munka, azoknak a gyakorlati követelményeknek szemmeltartásával, amelyek a legfontosabbak a modern lexikonban, ez volt már most a főfeladat. Meg kellett állapitani azokat a vezérelveket, amelyeket szem előtt akarunk tartani és a munkatársak részére készülő utmutatásokban őket felkérni ezeknek a vezérelveknek a figyelembevételére és szem előtt tartására. Most következett el annak ideje, hogy mindazoknak a tapasztalatoknak levonjuk az eredményeit, amelyeket mások is, mi is, különösen a Pallas-Lexikon tekintetében tettünk. Már jóformán az első ivek szerkesztésénél kitünt, hogy nem fogjuk felhasználhatni a Pallas-Lexikon szövegét, nem fogjuk igénybe vehetni annak az álló szedését, mert annyi változás történt azon hosszu idő óta, amely a két lexikont egymástól elválasztja, hogy a leggyökeresebb módositásokra volna szükség. Kis ideig kisérleteztünk gazdasági okokból ezzel a régi szedéssel, de azután elhatároztuk, hogy teljesen uj munkát adunk, minden sorában ujat, mert hiszen megváltozott az életnek minden gyakorlati jelensége, sok tudomány, a földrajz, a technika, az orvosi tudomány, oly gyökeres átalakuláson ment keresztül, hogy egy szó sem maradhat változatlanul. Egész uj tudományok, uj ideológiák keletkeztek, egész uj feldolgozási mód és ökonómia vált szükségessé. A Pallas-Lexikon tizenhat kötete megengedte még a bő, a terjengős tárgyalást, az uj lexikon tizennyolc kötettel a leggazdaságosabb, a legkoncizebb, a legkomprimáltabb tárgyalási módra volt utalva, ha az óriási anyagot el akarta helyezni a kitüzött kötetszámban.
De nemcsak ebben a szerkesztés-technikai tekintetben kellett az anyag rendkivüli kibővülése, megszaporodása miatt uj alapra helyezkedni, hanem az anyag feldolgozásában és egész szellemében is, mert csak ugy érvényesülhettek a tapasztalatokból leszürt tanulságok. Mindenekelőtt szakitanunk kellett a Pallas-nak egy olyan jellemző tulajdonságával, melyet annak idején nagy erénynek tudtunk be, de amelyről utóbb kiderült, hogy nagy hibája volt. Mi magunk hibásak voltunk benne, hogy a Pallas-Lexikon cikkei névaláirással voltak ellátva. A Pallas-Lexikon-ról szóló fejezetben elmondottam ennek az okát. A tapasztalás kimutatta, hogy ez a névaláirás volt a Pallas legtöbb hibájának az oka. Ez akadályozta meg a központi szerkesztőt abban, hogy a munka egységes szempontjait érvényesithesse. Ez okozta a rendkivüli egyenetlenséget az egyes szakmák feldolgozásában, az egyiknek tultengését a másiknak rovására. Ez okozta a feldolgozás módszerének, stilusának különbözőségét és azt a rendszertelenséget az egyes cikkek szerkezetében. Ez okozta és tette lehetővé, ami teljesen ellenkezik a lexikonnak fogalmával és hivatásával, hogy az egyes szerzők egyéni felfogásukat érvényesithették ott, ahol a fogalmak objektiv kifejtését várjuk.
A Pallas-Lexikon szerkesztője tehetetlen volt ezekkel a dolgokkal szemben. A szerkesztői rendszer ott arra volt felépitve, hogy a nagy névvel és tekintéllyel biró munkatársak cikkeiket aláirják és azok az ő felelősségük mellett jelennek meg. A központi szerkesztőség minden megjegyzése és indokolt előterjesztése süket fülekre talált, csak apprehenziókat váltott ki és ha erélyesebben akart fellépni a szerkesztő, avval a fenyegetéssel találkozott, hogy egy egész munkatársi csoport beszünteti a munkát, otthagyja a lexikont. Igy történt azután, hogy egyes tudományszakok avval a részletességgel vannak tárgyalva az általános lexikonban, amely csak egy szaklexikonba való, mig más szakmák az ezáltal okozott helyszüke miatt még abban a keretben sincsenek tárgyalva, amelyet az általános lexikon megkövetel.
A névaláirásos rendszer mellett a Lexikon szerkesztősége teljesen tehetetlen és legjobb akarata mellett sem képes feladatát ugy teljesiteni, ahogy maga legjobbnak tartaná. Egyébként a világ egyetlen lexikona sem tartalmazza az egyes cikkek alatt a szerzők névaláirását. Kivétel e tekintetben az “Encyclopaedia Britannica” és a “Grande Encyclopédie” – de ezek nem bizonyitanak a tétel ellen, mert e méreteikben páratlan nagy munkák nagy tudományos értekezéseket közölnek és nem lexikon-cikkeket, csoportos feldolgozásban és nem decentralizáló rendszerben.
Evvel a rendszerrel szakitanunk kellett, ez volt az első és legsürgősebb feladat. Nem lehet, hogy egy-egy lexikon-cikkért egyes, bármily nagy tekintély legyen a felelős és hogy a tekintély örve alatt elnyomassék az objektiv igazság, a tárgyilagosság. Szakitani kellett evvel a rendszerrel, mert csak a teljes névtelensége a cikkeknek óvja meg a munkát attól a sok inkonvenienciától, amelyet a névvel aláirt cikkek magukkal hoznak, de különben is a jól szerkesztett lexikonnak egyes cikkeit már azért sem irhatja alá egyes ember, mert igen sok oly cikk van, amely nem egy ember munkája. Alig van olyan cikk, amely nem több ember munkájából tevődnék össze. Minden fogalom vonatkozásban van más és más szakmával és az egyes vonatkozásokat más és más ember dolgozza fel.
A helyes lexikon-cikk az, amelyben a szerkesztő ezeket a különböző feldolgozásokat egy kerekded egységes egésszé alakitja át, hogy azon ne legyen felismerhető több embernek a munkája. De lehetetlen jó lexikont szerkeszteni akkor, amikor, mint például a Pallas-Lexikon-ban számos esetben, ugyanarról a témáról egymásután két-három különböző feldolgozással, sőt néha ellentmondó felfogással is találkozunk.
A lexikon-cikknek minden cimszónál pártoskodás, tudományos, politikai, felekezeti elfogultság nélkül, teljes objektivitásra kell törekednie és csak megállapitott igazságokat közölnie. Ahol ilyenek még nincsenek kialakulva, ott a kontroverz felfogásokat kell visszaadnia, regisztrálnia, de nem szabad semminemü felfogás mellett állást foglalnia. A modern lexikon nem propagandamunka pártoknak, felekezeteknek, politikai és tudományos irányoknak szolgálatában, hanem référence-munka a szó valódi értelmében. Mint ilyenhez fordul hozzá a közönség bizalommal és ebben a bizalmában nem szabad csalódnia. A lexikonnak egyforma szeretettel kell kezelnie minden szakmát, nem szabad pártoskodnia sem a humaniórák, sem a reáltudományok érdekében. A kellő arányt kell megtartania az egész anyag feldolgozása tekintetében és főként arra kell törekednie, hogy a cimszavak exakt magyarázatában érje el a lehető legnagyobb tökélyt, mert ez és az anyag gazdagsága két legnagyobb erénye a lexikonnak. Törekednie kell arra, hogy minden benne legyen, ami szükséges, de ne legyen benne semmi, ami felesleges, mert a felesleges cikkek elvonják a helyet a fontosabbak elől. Törekednie kell arra, hogy közérthető legyen, egyszerü, világos stilusban legyen megirva minden egyes közleménye és hogy adatai hitelesek és megbizhatók legyenek, mert csak igy válik a lexikon elfogadott tekintéllyé.

A Lexikon magyarsága
A mi Lexikonunknak mindezeken felül még egy igen fontos hivatása van, az, hogy magyar legyen, nemcsak nyelvében, de szellemében, nemcsak tartalmában, de rendszerében is. Ez egyike a legfontosabb szempontoknak, nemcsak azért, mert magyaroknak csináljuk a Lexikont, hanem azért is, mert nincs lexikon a világon, amelyik ezt a szempontot bármiképpen is respektálná. Nincs lexikon a világon, amely a legkisebb mértékben is objektiv volna velünk szemben. Még azok a lexikonok is, amelyek tiz-husz-harmincezeres példányszámban vannak elterjedve Magyarországon, tele vannak hamis, sokszor gyülölködő adatokkal magyarországi dolgokat illetőleg. Ezekre itt kiterjeszkedni nem akarok, mert ezekre bővebben ráutaltam “A magyarság ügye a külföldön” cimü munkámban; ez sajátságos politikai helyzetünkkel függ össze és évszázados mulasztásainkkal.
Azonfelül, hogy a mi Lexikonunknak magyarnak kell lennie, igen fontosnak tartottam azt is, hogy a Magyarországon lakó nemzetiségek dolgait is kimeritően és tárgyilagosan ismertesse. A nem magyar ajku nemzetiségek legkiválóbb iróinak közreműködésével ezt, gondolom, sikerült is elérni. És még egy dolog van, amire törekedtem, amely félig sikerült, de amelynek talán a viszonyok kedvező változtával teljes sikert lehet majd biztositani, az t. i. hogy a mi magyar Lexikonunkat fogadják el ezután a külföldi lexikonok kiadói és szerkesztői kutforrásul a magyar dolgokra nézve és hogy a magyar anyagot, ha összevont alakban is, ezután a mi Lexikonunkból vegyék át. Ez természetesen nem olyan egyszerü dolog, lexikon-cikkeket nem lehet egyszerüen leforditani, vagy forditás utján röviditve adni. Ezek a cikkek állandó kiegészitésre és pótlásra szorulnak a haladó idővel. Éppen azért az volt a gondolatom, hogy a mi Lexikonunk a külföldi lexikonok szerkesztőségeivel állandó érintkezést tartva fenn, nekik egy-egy uj kiadás szerkesztése alkalmával az ő igényeikhez mért keretekben szolgáltassa a megfelelő anyagot. Ez a törekvés többfelől meleg rokonszenvvel találkozott. A tárgyalásoknak végét vetette a háboru. Remélhetőleg ujra fel fogjuk őket vehetni és akkor a jövőben a külföld irodalmában Magyarország többé nem fog olyan siralmas szerepet játszani, mint eddigelé.

A vezérelvek és a munkatársak
Hogy e vezérelveket következetesen keresztülvihessük a munkában, kellett, hogy összes munkatársaink azok helyességéről meg legyenek győződve, hogy azokat a maguk részéről is alapvetőknek elfogadják. A szerkesztésre vonatkozó különböző tájékoztatásokat, a stilusra, elrendezésre, beosztásra, szerkezetre, arányra és terjedelemre, helyesirásra, bibliográfiára és egyebekre vonatkozó közléseket egy általános utmutatásba lehetett foglalni és a munkatársakkal közölni. De a szellemi irányitásra vonatkozó vezéreszméket inkább szóbeli diskusszió utján óhajtottuk munkatársainkkal megismertetni. Állandó és mondhatni szünetnélküli konferenciákon törekedtünk egyesekkel és csoportokkal e vezérelvek tekintetében homogén felfogásra jutni.
A lexikonirás azonban sajátszerü dolog. A legkitünőbb munkatárs is csak ugy tud jó lexikon-cikket irni, ha mindenképpen és a legrészletesebben felvilágositják a cikkek megirásának mikéntje, iránya, célja és terjedelme felől, mert minden munkatársnak jóformán le kell vetkőznie az egyoldalu felfogásu szaktudóst, midőn általános lexikonba akar irni. Minden munkatársa a Lexikonnak, – kivéve azt a néhányat, akiknek ebben régi praxisuk van – a szerkesztőtől várja az irányitást, a figyelmeztetést, a részletes utbaigazitást, amelyhez azután készséggel alkalmazkodik, mert a Lexikonnak munkatársai kulturmissziót látnak abban, hogy a magyar nemzeti enciklopédia megalkotásában közremüködjenek és valóban önzetlenül és lelkesedéssel szolgálják ezt az ügyet. A tapasztalat mutatja, hogy minél élénkebb kontaktust tart fenn a szerkesztőség külső munkatársaival és minél jobban meggyőződnek ennek folytán arról, hogy az ő speciális szaktudományuk iránt a kellő figyelem nyilatkozik a szerkesztőség minden tényében, annál inkább hajlandók néha kontroverz kérdésekben engedni és magukat az általános, egyetemes szempontoknak alávetni.
És hálásan kell elismernem ezuttal, hogy a nagy mű érdekében mindenki készséggel engedett az általános szempontoknak. Egyébként is elképzelhetetlen, hogy egy ilyen munka elérje célját, ha nincs meg a munkatársak és a szerkesztőség között a legteljesebb harmónia, mert hiszen maguk a megállapitott szoros utmutatások sem tekinthetők érinthetetlen nebántsvirágnak, azok is folytonos változásnak vannak kitéve, a szükség és a tapasztalás minduntalan módositásukat igényli, ujra és ujra pótolni kell és megváltoztatni és helyesbiteni a feldolgozás rendszerét egyik vagy másik szempontból. Mindez csak abban a teljes harmóniában képzelhető el, amely itt egy nagy, közös célban egyesiti az összes közremüködő tényezőket.
Csak ebben az esetben tudnak a szerkesztők is megfelelni nagy, nehéz és sokoldalu feladatuknak. Mert ők felelősek a munkatársak dolgozataiért is.
A Lexikon munkatársai megirják a saját szakmájukba vágó cikkeket, legjobb tehetségük szerint, de semminemü utmutatás nem képes elérni azt, hogy több száz ember teljesen egyforma stilusban, egyforma felfogással, egyforma módszerrel és egyforma rövidséggel irja meg a maga dolgát. A Lexikon egyes adalékai a maguk összeségében egy mozaik-képhez hasonlithatók, amelynek egyes darabjait művészek faragják, de összeállitani, összeegyeztetni, képpé összehangolni a szerkesztő feladata. A szakmunkatárs a maga módján stilizál, a szerkesztőnek gondja, hogy egységes legyen az egész mű stilusa, a szerkesztőre vár a kisimitás, a kifésülés fáradságos, lelkiismeretes gondot igénylő munkája. Neki kell gondoskodnia arról, hogy lehetőleg semmiféle folt, semmiféle hiba a kéziratban benn ne maradjon. Neki kell gondoskodnia az arányosságról, a lexikális rövidségről, anélkül azonban, hogy egyes cikkek értelmetlenül megrövidittessenek és formájukból kivetkőztessenek, lényeges tartalmuktól megfosztassanak.
A munkatársak a szerkesztő ezen egyeztető, simitó és szabályozó munkáját várják és annak eredményéhez szabják a további működésüket. Ők egyenesen megkivánják, hogy a kéziratolvasás folyamán felmerülő észrevételeket figyelmeztetésképpen velük a szerkesztőség közölje, mert ők mindenképpen azon vannak, hogy a Lexikonnak megfelelő munkát szolgáltassanak.

Az első olvasás
A kéziratok lelkiismeretes átnézésénél minden hibára rá kell jönni. Itt lehet ellenőrizni azt, vajjon az egyes munkatársak a munka elején kapott utasitásokat megtartják-e, vajjon a lexikális feldolgozás, stilus és helyesirás tekintetében a Lexikon megállapitott szabályaihoz ragaszkodnak-e, vajjon tévedésből vagy gondatlanságból nem fordulnak-e elő tárgyi hibák; itt kell ügyelni arra, hogy az összes szerkesztési elvi szempontok érvényesüljenek; nem tér-e el egyik-másik cikk valamely alapvető principiumtól; nem jut-e be olyasmi a kéziratokba, amit tudományos, felekezeti, politikai vagy egyéb elfogultság sugall; nem érvényesül-e szubjektiv vélemény, apodiktikus megállapitása kontroverz kérdéseknek, tendenciózus tárgyalás, bizantinizmus vagy magánérdek, és egyéb oly kinövések, amelyekre a Lexikon sok százezer cikkecskéjében annál is inkább lehet alkalom, mert sokan az ily munka egyetemes célját nem nézik ugyanazzal a szemmel, mint azok, akik azt megalkotni hivatvák.
Mindez az ugynevezett első olvasás alkalmával történik; ekkor még együtt van az egyes munkatárs anyaga egy-egy betüből, hogy az arra vonatkozó megjegyzések, az összes, röviditésre vagy bővitésre vagy egyáltalában megváltoztatásra szoruló cikkek egyszerre közölhetők legyenek a munkatárssal.
Ezen első olvasás alkalmával történik a cikkek kiegészitése bibliografiai és egyéb tekintetben is.
Mert sok munkatárs nem rendelkezik statisztikai anyaggal, évkönyvekkel, enciklopédikus folyóiratokkal, könyvészeti munkákkal és mindennemü forrásművel. A legtöbb ember a Lexikonban azt becsüli meg a legjobban, hogy bibliografiai utalást ad oly forrásokra, amelyekben az illető kérdés bővebben tárgyalva van.
Mi egyebek közt például a fontosabb magyar tudományos folyóiratok cikk-anyagát feldolgoztattuk ebből a célból és ugy hiszem, a Lexikon olvasóinak érdeklődését kielégiti, ha egy művész életrajzában benne találja azt az adatot, hogy a “Művészet” cimü folyóiratban hol találhat a művészről szóló bővebb ismertető cikket, vagy ha egy fontos történeti kérdésről szóló lexikon-cikk hivatkozik a “Századok” egy részletes értekezésére, vagy ha egy nyelvészeti lexikon-cikk a “Magyar Nyelvőr”-ben közölt cikkre utal.
Ezen első olvasás alkalmával ügyel a szerkesztő arra is, hogy külföldi dolgoknál a magyar vonatkozások mindig meg legyenek emlitve, ki legyenek domboritva. Különösen fontos ez irodalmi tárgyu cikkeknél is, megint bibliografiai szempontból. Hogy például külföldi irók műveinek magyar forditásai minél tökéletesebben fel legyenek sorolhatók, az ujabbkori napilapokat is feldolgoztattuk, kijegyeztettük az azokban megjelent forditott tárca-regényeket abból a célból, hogy Lexikonunkban felemlithessük a könyvalakban meg nem jelent forditásokat is.

Az életrajzok
Legtöbb bajt okoz rendesen az életrajzi anyag. Ebbe a legnehezebb azt az egységet és egyenlő elbánási elvet belevinni, amely oly igen fontos attributuma a jó lexikonnak. A közönséget is legjobban érdeklik az életrajzi cikkek a Lexikonban, azért el akarom itt mondani, minő alapelvek szerint készül ez a része a Lexikonnak.
Van kétféle kategóriája az életrajznak. Olyan, mely a tudományos szakma feldolgozásához tartozik, és olyan, melyet a központi szerkesztőségnek kell beszerzendő adatok alapján megirnia.
Aki a mathematikát, vagy földrajzt, vagy gépészetet, vagy botanikát irja – az kell, hogy irja az illető szakmához tartozó tudósok életrajzait is, mert ezek jelentőségét a tudomány szempontjából csak a szaktudós tudja megbirálni. Igy tehát annyian irnak életrajzokat is, ahány tudományszakma van. A szerkesztőség feladata ezeket a legkülönbözőbb szempontokból megirt életrajzokat a Lexikon céljaihoz képest lexikálisan átdolgozni.
Sokkal nagyobb baj van a többi életrajzokkal. Itt meg kell küzdeni a különböző előitéletekkel és balfelfogásokkal. Először is azzal a felfogással, mintha a Lexikon arra való volna, hogy minden, a közéletben és a sajtóban, a városházán és a klubokban szereplő helyi nagyság nevét és érdemeit megörökitse. A Lexikonnak igen jól kell megválogatnia azokat, akiknek életrajzait közölheti. Csak olyanokét, akiknek valóban életrajzuk van – sub specie aeternitatis, akik valamit tettek, cselekedtek, ami az irodalom, a művészet, a tudomány, a politika, a technikai haladás, a kultura, vagy bármely egyéb ilyen szempontból emlitésre méltó – és elmellőzendők mindazok, akiknek szerepe a közéletben vagy valamely szakmában csak helyi vagy átmeneti jelleggel bir és különösebb nyomot maguk után nem hagytak vagy nem fognak hagyni.
Ezért a nomenklaturában összegyüjtött életrajzi cimszavakat a szerkesztőség közös konferenciákon többszörösen megrostálja és csak azoknak életrajzi adatait szerzi be, akikről megállapitja, hogy lexikonba valók. Ebben a lehető legmagasabb mértéket alkalmazza – ellentétben elődjeivel, akik a bizonyos magasabb tisztviselői ranglétrán felülieket besorozták a Lexikonba. Az a már vázolt körülmény, hogy a Pallas-Lexikon szerkesztősége kénytelen volt meghajolni az auktoritások előtt, okozta azt, hogy ebben a Lexikonban olyan életrajzok vannak, amelyek igazán nem oda valók. Egy lexikoni életrajzból minden személyi kultuszt és reklámszerüséget ki kell zárni. Nincs helye ebben másnak, mint az illető egyéniség karakterisztikus körülményei felsorolásának, de azt megemliteni, hogy elemi és középiskolai oktatásban volt része és hol, hogy egyéves önkéntes is volt, minő a családi állapota, hogy minő muló értékü kitüntetéseket kapott, igazán felesleges. Azáltal, hogy Lexikonunk eleve kiküszöbölte a kitüntetések közlését, egyszersmind kifejezte azt is, hogy mindaz a számtalan személyiség, akiknek életében egyéb megemlithető nincs, mint valamely kitüntetésnek elnyerése, a Lexikonba fel nem vehető.
Hasonló felfogás érvényesül a különböző ipari, kereskedelmi, pénzügyi vállalatok, továbbá egyletek és egyéb intézmények ismertetése tekintetében is. Amelyek a közgazdasági életben fontos szerepet játszó intézmények – azokról, de csakis ezekről a kevesekről kell a Lexikonnak megfelelő tárgyilagos ismertetést adni, de nem szabad sem vállalatok üzleti érdekeit szolgálni, sem személyi hiusági momentumokat kielégiteni. Sokszor csodálkoztak az ilyen intézetek, midőn a beküldött szabatos kérdőiveken bekért adatokon felül küldött anyagot, nevezetesen az igazgatósági és felügyelőbizottsági tagok neveinek felsorolását mellőztük. Nem akarták belátni, hogy a Lexikon nem kompasz, hanem komoly tudományos munka.
Hogy ezeknek az alapelveknek szigoru megtartása a presztizs szempontjából is minő fontos, azt talán ki sem kell fejteni. Hogy ily közlések a Lexikont minő gyanusitásoknak tehetik ki, azt mindenki megérti, aki tudja, hogy a minden akadályokon keresztültörő személyi hiuság egyeseket még anyagi áldozatokra is bir, ily hiusági momentumok kielégitése végett.
Helytelen felfogása az némelyeknek, mintha a lexikoni életrajz hosszabb vagy rövidebb volta döntené el valakinek nagyságát, jelentőségét, megbecsülését. Ha azonos, igazságos elvek szerint készülnek az életrajzok, akkor természetes, hogy hosszabb terjedelmü lesz az olyan ember életrajza, akinek gazdag, változatos élettörténete van és rövid azé, akiről sokat e tekintetben nem mondhatunk; hosszu lesz annak az irónak az életrajza, akinek sok munkáját kell felsorolnunk és rövidebb azé, akinél csak kevés ilyen vagy más könyvészeti adatot adhatunk. Ha azonban az egyik irónál például csak a könyvalakban megjelent főmüveit közöljük, a másiknál összes, ujságokban megjelent cikkeit is részletesen soroljuk fel – akkor eljutunk azokhoz az aránytalan és antilexikális életrajzokhoz, amelyekben a Pallas Lexikona, sajnos, bővelkedik és amelyeket többen szerettek volna a mi Lexikonunkban is meghonositani.
Pedig éppen ezekre az életrajzokra való tekintettel el lehet mondani, hogy hirnév szempontjából nem az a lényeges, hogy bizonyos konstellációk folytán valaki belejut a Lexikonba, hanem az, hogy abban benne is maradjon, hogy abból a legközelebbi kiadás alkalmával ki ne dobassék. Azok az 5–10 hasábos Pallas életrajzok bizony 5–10 sorra zsugorodnak össze a Révai-Lexikon-ban. Pedig még csak 20–25 esztendő telt el azóta.

Az első olvasástól az imprimaturáig
Mikor a központi szerkesztőség egy-egy betü anyagának első olvasását befejezi, az összes felmerült kérdéseket az illető szakszerkesztőkkel és munkatársakkal lehetőleg szóbeli értekezések utján tisztázzuk, végleg megállapodunk a kontroverz kérdésekben és csak azután osztjuk be az anyagot pontos a-b-c-rendbe, mert a kézirat második olvasása már betürendben történik, amikor is összekerül az egy-egy tárgykörbe tartozó összes rokonvonatkozásu anyag. Akkor egy cimszó, mely három vagy négy tudományszakmába vág és három vagy négy szempontból, ugyanannyi munkatárs által feldolgoztatik – együtt van a szerkesztő szeme előtt. Akkor kerül sor a “határsértések” elintézésére is.
A második olvasás jelenti a tulajdonképeni szerkesztést, a kéziratok megfésülését stilisztikai, nyelvi, helyesirási és minden egyéb szempontból, ellátásukat a különböző nyomdatechnikai megjelölésekkel, szóval a sajtó alá rendezést.
A harmadik olvasást a külső munkatársak és szerkesztők végzik el, akik revizió-füzetekben megkapják nemcsak a maguk anyagát, hanem betekintést nyernek az egész Lexikon-anyagba. Ezek mellett a dolgozó munkatársak mellett van a Lexikonnak számos barátja, akik a tudomány iránti lelkesedésből és a Lexikon iránti jóindulatból önként vállalkoztak arra, hogy a revizió-füzeteket olvassák és megfigyeléseiket, megjegyzéseiket közlik a szerkesztőséggel.
A negyedik olvasást megint a szerkesztőségben végzik külön ezzel foglalkozó irók, akik a sok száz munkatárstól beérkezett javitásokat átvezetik egy példányra és ez alkalommal az egész szöveget ujra végignézik.
Az ötödik olvasást megint mások végzik, különösen abból a szempontból, vajjon az összes utalások be vannak-e váltva és hogy kiirják azokat a cimszavakat, melyekre majd a következő szövegben, a következő kötetekben utalni kell. Egyik legfontosabb része ez a lexikon-szerkesztésnek; arról kell sok ezer ellenőrző cédula alapján meggyőződni, vajjon egy előző cikk hivatkozását valamely későbbi cikkre a szerző beváltotta-e az illető cikkben, vagy sem. Ha erre nem figyelt, a cikk levonata visszamegy hozzá az utalás beváltása végett.
A hatodik olvasás mindezek elvégzése után megint a szerkesztő dolga, aki most már végleg sajtó alá rendezi az anyagot, átnézi a történt javitásokat, bejegyzi az ujabb adatokat és most tördelésre küldi a szöveget vissza a nyomdának.
Most azután hetedszer és nyolcadszor olvassa a szerkesztőség egy-egy tagja a már tördelt szöveget, ellenőrzi, vajon az összes javitások keresztül vannak-e vive, kijavitja a betühibákat és ami még egyéb hiba esetleg jelentkezik és ezután utolsó olvasásra kerülnek az egyes ivek a szerkesztő elé, aki ujabb gondos átolvasás után megadja az imprimaturt.

Harc a rövidségért
Mielőtt azonban idáig eljut a szerkesztő, igen nagy nehézségeken kell keresztül vergődnie. Valóságos harcot kell folytatnia a rövidségért és harcot a kéziratért.
Az uj Lexikon kiadásának közrebocsátásánál mindenekelőtt le kell vonni azokat a tanulságokat, melyeket az előző Lexikon nyujt ugy szellemi, mint anyagi tekintetben.
A Pallas-Lexikon első ilynemü modern mű volt irodalmunkban és ennek folytán természetszerü, hogy mindazokban a gyermekbetegségekben szenvedett, amelyek az ily munka megszerkesztésével járnak. Legnagyobb hibája volt a munkának az egyöntetüség hiánya a szerkesztésben, tulságos terjengősség és hosszadalmasság egyes cikkek megirásánál, sok fölösleges anyagnak felvétele és egyáltalában a kellő ökonómia hiánya. A szerkesztés rendszere, mely az egyes tudományszakok terjedelmének megállapitását teljesen a szakszerkesztők hatáskörébe utalta, okozta azt, hogy bizonyos szakmák még a nagyobb külföldi lexikonok terjedelmét is tulhaladó módon vannak tárgyalva, olyformán, mintha szaklexikonok adalékai volnának. Innen van, hogy egyes témákról lexikonba nem való 20–25 hasábos tanulmányokat közöl, mig más hasonló fontosságu kérdések rövid néhány sorban vannak letárgyalva. Ezek az aránytalanságok legnagyobb hibái a Lexikonnak és nincsenek összhangban azzal a gyakorlati céllal, melyet e munkának szolgálnia kell.
Ennek a felismerése fontos volt, mivel az ilyen munka természetével jár, hogy az egyik vagy másik kiadás közti hosszu időszakban az uj fogalmak, tények, ideológiák egész tömege keletkezik, amelyet okvetetlenül el kell helyeznie és csakis megfelelő arányositás és rövidités utján lehet ezek számára a szükséges helyet megkapni. Mert hiszen a kötetek számát lényegesen megszaporitani nem lehet, ez nem egyeznék meg a közönség érdekével.
A szerkesztőségnek mindenekelőtt meg kellett tehát küzdenie azokkal az előitéletekkel, amelyekkel a munkatársak el voltak telve a hosszu cikkek tekintetében; mindenekelőtt a munkatársakat kellett rávezetni arra, hogy a Lexikon gyakorlati célu ismerettár, melyben a nagy közönségnek meg kell találnia mindannak közérthető módon megirt magyarázatát, amit mindennapi életkörülményeiből kifolyólag akár művelődési célból, akár gyakorlati érvényesités céljából keres és tudni kiván. Ez nem volt könnyü dolog, mert igen sok munkatárs annyira benne volt a Pallas-Lexikon szerkesztési rendszerében, hogy ettől alig akart tágitani, a maga hatáskörének és szakmájának illetéktelen megröviditését, illetőleg sérelmét látta ebben. A rábeszélés és a józan belátás azonban mégis odáig juttatta a dolgokat, hogy végre a Lexikonnak minden közreműködő tényezője belátta, hogy a központi szerkesztőségnek szabatosan megállapitott tervszerüséggel kell az anyag felett uralkodnia, azt célszerüen elrendeznie, arányosan felosztania, hogy a Lexikon a maga nagy feladatának megfelelhessen.
A szerkesztőség állandóan figyelemmel kisérte az előhaladáshoz képest a terjedelmi arányokat a régi és az uj szöveg között és kötetről-kötetre ennek szabályozása végett állandóan érintkezésben volt a munkatársakkal. Az utmutatások, levelezések és a személyes érintkezés soha nem szünt meg ráutalni a lexikális tömörségnek és rövidségnek kardinális szempontjaira. Minél tovább haladt előre a munka, annál fontosabbaknak mutatkoztak ezek a szempontok, mert hiszen mindjobban kiderült az, hogy nagy nehézséget fog okozni a hátralevő óriási anyagnak elhelyezése a hátralevő kötetekben. A szerkesztőség tisztában volt azon percentuális arány tekintetében, amelyben a cikkek terjedelme a régi terjedelemhez képest állhat és tisztában volt az uj anyagnak terjedelme tekintetében is. De mikor igy szinte szilárd alapon állónak érezte magát, akkor beütött a világháború a maga óriási eseményhalmazával és felboritott minden kombinációt. Ettől fogva még nagyobb eréllyel kellett folytatni a harcot a rövidségért, de másfelől nagyobb megértésre is talált a szerkesztőség.

Harc a kéziratért
E munkám során már egy helyütt, a “Klasszikus Regénytár”-ról szóló fejezetben némi képét mutattam annak, hogy minő nehézségekkel jár a kézirat “bevasalása”; amiről ott értesül az olvasó, az ezerszeresen ismétlődik és óriási arányokban nő a lexikon-kéziratok bevasalásánál. Maga a rendszeres összegyüjtése a sokszázfelé elszórt anyagnak és annak nyilvántartása egész külön személyzetet vesz igénybe. Ezt a nagy munkát fantasztikus arányokban növeszti azoknak a kéziratoknak megsürgetése, amelyeknek szerzői nem alkalmazkodnak a kitüzött terminushoz. Hálás elismeréssel meg lehet állapitani, hogy a Lexikon-t az ő munkatársai oly nemes önzetlenséggel és buzgó kitartással támogatják, aminő csak az igazi munkaszeretet és a Lexikon közhasznu céljáról való meggyőződés mellett képzelhető el. Mégis vannak egyesek, és minden kötetnél mások és mások, akiket hivatali vagy magánkörülmények megakadályoznak abban, hogy a kitüzött időre elkészüljenek anyagukkal. Ezeknél azután a sürgetés, a személyes utánjárás, a könyörgés minden eszközéhez kell folyamodni.
A Pallas-Lexikon szerkesztőjéről, Bokor József-ről beszélik, hogy egy elkésett igen fontos cikk sürgetése végett – amelyhez sehogysem tudott hozzájutni – végül maga ment el az illető tudóshoz az esti órákban kellő számu szivarokkal ellátva, leült a karosszékbe és kijelentette, hogy ő innen el nem mozdul, amig az illető tudós a cikket meg nem irja és neki készen át nem adja. Állitólag éjfél után 1–2 órára a cikk kéziratával visszamehetett a szerkesztőségbe.
A sürgetésben kifejtett erély egyik legfontosabb része a lexikon-szerkesztésnek. Hiszen egy kis cikknek az elmaradása megállitja az egész üzemet. Néhány sornak elkésése napokra és hetekre képes eltolni a szerkesztőség és a nyomda egész munkáját. Azonfelül a pótkéziratok behelyezése rendkivül nagy felesleges költségekkel jár.
A Lexikon munkatársait nem képes valami fényesen dijazni, mert a lexikon-cikkek irása annyi fáradságot és oly sok utánjárást kiván, hogy bármilyen magas dijazási kulcs mellett is az anyagi rekompenzáció nem állna arányban a teljesitett munkával. Ez nemcsak a mi magyar viszonyainkra vonatkozik, de áll ez a nagy nyelvterületekkel biró országokban is. A lexikoni munkát ott sem lehet jól megfizetni, mert néha néhány sornyi cikknek megirása napokig való utánjárással van egybekapcsolva. De ha a Lexikon szerkesztősége megszabadulna attól, hogy a kéziratokat ilyen körülményes és költséges uton kelljen összeszednie, ha mindenki a megállapitott terminusra pontosan elkészülne kéziratával, bizonyára nagyobb tiszteletdijakat fizethetne, mert a sürgető apparátus legalább négy- vagy ötszörösét teszi ki a tiszteletdij cimén kifizetett összegeknek. A kéziratért való harc a legidegemésztőbb része a lexikon-szerkesztésnek.

A közönség mint munkatárs
A közreműködésre felkért és szerződésileg biztositott munkatársakon felül azonban vannak a Lexikon-nak benevolus munkatársai a közönség körében. Igen értékes munkatársak ezek, ha őszinték és elfogulatlanok. Igen értékes a Lexikon kiadóira nézve azoknak véleménye, kritikája és utbaigazitása, akik a Lexikont használják. Ezért sohasem mulasztottuk el az alkalmat arra, hogy a Lexikont használó közönséget direkte felszólitsuk, hogy mindennemü észrevételét közölje velünk. Az ilyen észrevételeket mi azután igen szorgos vizsgálat tárgyává tesszük.
Szerettük volna, ha állandóan, naponta, vagy igen sürün érkeztek volna hozzánk az ilyenfajta megjegyzések, mert minden ilyen levél alkalmul szolgált bizonyos hézagok vagy hiányok kiküszöbölésére – vagy pedig arra, hogy a téves uton járó reklamálót felvilágositsuk és igy a Lexikonról való helyes felfogást a közönségben megerősitsük. De a mi közönségünk, sajnos, igen indolens. Hamar felboszantja valamely vélt hiba, de ritkán nyul tollhoz, hogy arról jóindulatuan értesitse az illető szerkesztőt vagy kiadót. Nem sürün jöttek tehát az ilyen levelek, de mégis jöttek és mi mindenkor örültünk annak a meleg érdeklődésnek, amely bennük megnyilvánult, örültünk a szigoru kritikának is és tárgyilagosan, előzékenyen és hálásan világositottuk fel a legkeményebb birálóinkat is.
De ha maga a közönség nem keresett fel elég sürün bennünket biráló megjegyzéseivel, mi ott, ahol annak valamelyes módját tudtuk, magunk provokáltuk az ily birálatot. Igy pl. a vármegyékről és városokról szóló cikkeket mindig megküldöttük az illetékes megyei és városi férfiaknak. Az olyan cikkeket, amelyek bizonyos közérdekü intézményekre vonatkoztak és amelyekhez sokan hozzászólhattak, mindig többek birálata alá bocsátottuk.
Talán érdekes lesz itt megemlékezni arról, hogy pl. minő erős ellenőrzés alá helyeztük Magyarország történeté-nek a legujabb korra vonatkozó részét, azt a részét, amely eddig sehol megirva nem volt, mely Lexikonunkban került először irodalmi feldolgozásra. A Magyarország történetéről szóló cikket Lexikonunkba több történettudós irta korok szerint felosztva. Az egész cikket azután különlevonatban megküldöttük összes nevezetesebb történetiróinknak, politikusainknak, mindazoknak, akik az ujabb korban szerepet játszottak, akik tényezői és tanui voltak azoknak az eseményeknek, amelyek az országban és a parlamentben a század elejétől tartó krizisek során lejátszódtak. Megküldöttük azzal a kéréssel, hogy az ujabbkori történetre vonatkozó részt igen gondosan olvassák el és közöljék velünk nézeteiket, esetleg helyreigazitó megjegyzéseiket szabadon, a legteljesebb nyiltsággal; szóval, közöljék mindazt, ami mondani valójuk van, hogy mi az egybegyüjtött megjegyzések alapján teljesen objektiv rajzát adhassuk azoknak az eseményeknek, amelyek mindaddig csak a pártpolitika szemüvegén keresztül rajzolódtak ki a különböző periódikus közleményekben. Ha még hozzáteszem, hogy ezenfelül külön felhivtuk figyelmét erre a cikkre annak a néhány száz munkatársnak, akik a cikk levonatát a revizió-füzetben megkapták, ugy hiszem, beigazoltam, hogy el sem lehet képzelni nagyobb nyilvánosság előtt való keresését a legtárgyilagosabb igazságnak, mint aminőt a Lexikon szerkesztősége ebben az esetben produkált.
Igen sok becses anyag gyült igy össze. Az illetékes történetirók és politikusok leadták véleményüket. Mindenki tárgyilagosan és szenvedelem nélkül abban a tudatban közölte velünk megjegyzéseit, hogy felette fontos dolog az elmult 15 esztendő első összefoglaló leirását hiteles formában átadni az utókornak. A legbehatóbb vizsgálatnak a cikket Tisza István vetette alá, de érdekes dolog, hogy ő egyáltalában nem a maga kormányzati ideje alatt történtekhez, hanem az azt megelőző korhoz füzte számos megjegyzését. Ebben azután annyi tárgyi hibát talált és néhány nem exakt megállapitáson annyira fennakadt, hogy a további részével a cikknek foglalkozni sem akart. Amint hozzám intézett levelében irja: ő szivesen nyujt abban segédkezet, hogy a Nagy Lexikon mentől tárgyilagosabb, magas szinvonalon álló, értékes cikkekben tárgyalja Magyarország ujkori történetét, de nem tüzheti feladatául azt, hogy ezt a cikket tovább korrigálja, mert azt semmiképpen sem tartja megfelelőnek. Igen szigoru és igen kemény kritika volt ez. Érintkezésbe léptem magam a szerzővel és felszereltem magamat mindazokkal a megjegyzésekkel, amelyekkel a szerző a maga álláspontját az egyes inkriminált tételekre vonatkozólag megindokolta és amely tételek némelyike bizony a szerző bevallása szerint is lapsusnak bizonyult, némelyikére vonatkozólag a szerzőnek is deferálnia kellett a Tisza megállapitása előtt. Amikben a szerző az ő szövegét megvédhetőnek gondolta – ezekre nézve magamra vállaltam, hogy ezeket Tiszá-val szemben képviselni fogom. Felkerestem és teljes alapossággal végigmentünk az összes tételeken. Csak egy ponton sikerült őt meggyőznöm arról, hogy félreértette a cikk szerzőjének szándékát. Minden egyéb tekintetben megmaradt a maga eredeti felfogása mellett, mert tényleg igaza volt. Erről azután ő győzött meg engem.
Igen fontosnak tartom ezuttal megállapitani, hogy ez alkalommal nem volt szó közöttünk a cikknek arról a részéről, amely az ő kormányzati tevékenységének idejét tárgyalta; erről egy szó sem esett köztünk. Egy pillanatig magam is abban a hiszemben voltam, hogy valamelyes érzékenység inspirálja őt a cikkel szemben és ezt nyiltan meg is mondottam neki. Tisza azt kérdezte tőlem, hogy mely kitételre gondolok, amely ő rá nézve bántó lehetne. Azt a kifejezést hoztam fel, amely a cikkben Tisza Kálmán párturalmi abszolutizmusáról szól, amelyet azonban tudomásom szerint Beksics Gusztáv is használt a millenniumi történet 10-ik kötetében. Tisza megmosolyogta ezt az észrevételemet azzal, hogy semmi kifogása nincs, ha ez a kitétel benne marad a cikkben, ha a többi tárgyi hibát kijavitjuk. Egyébként kérésemre sem volt hajlandó a cikknek további részét elolvasni, azt a részt, amely az ő kormányzati tevékenységéről szólt.
Én természetesen gondoskodtam arról, hogy a cikknek ezt a részét más történetiró irja meg, ujonnan, tekintetbe véve az összes hozzám beérkezett tárgyilagos megjegyzéseket.
Minden erre vonatkozó anyag együtt van és bárkinek tárgyilagos megitélése alá bocsátható bármely pillanatban. Be fog igazolódni belőle, hogy tényleg alig forditottak becsületes akarással és gondos lelkiismeretességgel több gondot egy fontos közérdekü ügynek kifogástalan intézésére, mint aminőt a Lexikon szerkesztősége ebben az esetben tanusitott. Annál csodálatosabb, hogy azután ugy másfél esztendő mulva e lexikon-cikk révén ugy maga a mű szerkesztőségéről, mint Tisza István-ról egy oly igazságtalan támadás készült, mely oly szinben tüntette fel a dolgot, mintha itt Tisza érdekében történeti események meghamisitása, vagy legalább is hamis kiszinezése történt volna.
Magának a lexikon-cikknek birálata ellen nem lehetett kifogást tenni. Azt el kellett türni, még ha nem is jelentkezett a tárgyilagosság mezében. De az a körülmény, hogy a támadó cikk ennek a Lexikon-cikknek keletkezése körül történt és nagyfoku indiszkréció folytán megtudott körülményekből látszott táplálkozni, rám nézve felette kellemetlen volt. Kérdést is intéztem Tiszá-hoz, ne tegyem-e közzé a való tényállást, annak szabatos megállapitására, hogy közöttünk soha egy szó nem esett abban az irányban, amelyben most őt meggyanusitják, de Tisza elháritotta ezt a dolgot: ügyet sem kell rá vetni, nem kell reflektálni rá, – mondotta, igazának tudatában nem tartotta szükségesnek kiállni a fórumra és védekezni oly vád ellen, amelyről a maga idealisztikus gondolkodásával azt hitte, hogy ugy sem hiszi el senki.

Az illusztráció és a térkép
A modern lexikon mellőzhetetlen attributuma az instruktiv kép, különösen a térkép. A komoly, tudományos lexikon nem lehet egy orbis pictus, mindenféle összeszedett képeknek zagyvalékos ábrázolásával teletömött munka, hanem igen gondos megválasztás utján kell illusztráló és magyarázó képekkel ellátni mindazokat a cikkeket, amelyek a szemléleti ábrázolást igénylik és kell, hogy ezek az ábrázolások a reprodukáló technika legmagasabb szinvonalát elérjék.
Hogy a mi Lexikonunk ebben a tekintetben is egyenrangu lehessen a külföldi lexikonokkal, az intézet egyik főtisztviselőjét, későbbi aligazgatóját, Molnár Imré-t külföldi tanulmányutra küldötte, hogy ott a különböző reprodukáló technikák mai fejlettségének tekintetében teljes tájékozódást szerezhessen. Mikor a lexikon-munkálatok megindultak, az illusztrativ szerkesztés munkakörét Molnár Imré-re biztuk, valamint a reprodukció körüli munkák vezetését is.
Már 1907-ben állitottunk fel a Lexikon részére egy önálló kartografiai intézetet, mert sulyt helyeztünk arra, hogy a Lexikon összes térképei saját kartografiánkban készüljenek, csak igy tudtunk magunknak jó térképeket biztositani. Bár rendelkezésünkre állottak a Pallas-Lexikon összes térképeinek kövei és metszetei, mégis majdnem az összes térképeket ujonnan készittettük el; amikor a régi köveket használtuk, azokat is igen tetemesen bővittettük és egészittettük ki gazdag kartografiai anyaggal. A kartografiai munkálatok vezetésével dr. Bodnár Gyula tanárt biztuk meg, aki azóta is ritka ügyszeretettel és hozzáértéssel vezeti ezeket a munkálatokat.
Talán nincs az az ága a műiparnak, amely annyira haladt volna az utolsó tiz-husz év alatt, mint az illusztrativ technika. Csodálatos eredményeket ért el a szinekben való fotografálás terén. Ez teszi lehetővé a háromszin-nyomatu reprodukciót, amely messze tulszárnyalja a szinek elevenségében és a természethez való hüség tekintetében az azelőtti leggondosabb litografiai ábrázolást is. Bár minden illusztrativ anyaga a Pallas-Lexikon-nak birtokunkban volt, jóformán az egészet el kellett ejtenünk, hogy áttérhessünk az uj illusztrativ technikára, elsősorban a háromszin-nyomatra. Nevezetes ujdonsága Lexikonunknak az, hogy a legnagyobb művészek egy-egy főmunkáját autotipikus másolatban közöljük, igy be akarván mutatni a legnagyobb festőket jellemző műremekeket.
Csak egy ponton voltunk kénytelenek lemondani egyelőre a Lexikon-nak egy oly adalékáról, amelynek a Pallas-Lexikon-hoz szokott közönségünk – talán tulságos nagy fontosságot tulajdonit. Kénytelenek voltunk lemondani a megyei térképek közléséről, mert lehetetlenségnek bizonyult ezek kiadása. Tudvalevő dolog, hogy a névmagyarositási törvény rendelkezése folytán egy törzskönyvelési bizottság hosszu évek óta foglalkozott az idegen hangzásu helységnevek megmagyarositásával, ennek kapcsán ezer és ezer helységnév és egyéb földrajzi meghatározás teljes megváltoztatásával. Amikor mi 1906-ban az uj Lexikon közrebocsátását elhatároztuk, még mindössze csak 20 megyét intézett el végleg a törzskönyvelési bizottság. Ekkor felkerestem a bizottság akkori elnökét, Vargha Gyulá-t, a későbbi államtitkárt, hogy vele a térképek elkészitésének lehetőségéről tanácskozzam. Tőle tudtam meg, hogy a munkálatok egyes országrészek szerinti beosztásban folynak és hogy az eddigi tempóban haladva, még igen sokáig nem készülnek el. Azonban Vargha Gyula a Lexikon nagy jelentőségére való tekintettel megigérte, hogy amennyire módjában lesz, arra fog törekedni, hogy a bizottság eddigi munkarendszerét megváltoztatva, ezentul az egyes megyéket alfabetikus sorrendben vegye munkába. Ha mi egy évvel elhalasztjuk a Lexikon meginditását, ő reméli, hogy egy év mulva az első kötethez szükséges három vármegyének: Alsófehér megyének, Arad megyének, Árva megyének nomenklaturáját rendelkezésünkre fogja bocsáthatni.
Mi már ebből az okból is elhatároztuk az egy évre való elhalasztást. De bizony ezek a megyék, illetőleg kettő közülük sem 1907-ben, sem 1908-ban, sem 1909-ben nem készült el, ugy tudom, hogy még máig sem készek. Máig is, ha jól tudom, körülbelül 40 vármegye van törzskönyvezve. Teljesen lehetetlen volt a kérdést akként elintézni, hogy a megyék egy része az uj nomenklatura, másik része a még nem revideált régi nomenklatura szerint készüljön.
Oly térképet adni a Lexikon-ban, amely esetleg a megjelenés pillanatában már teljesen hamis és értéktelen, igen erősen leszállitotta volna a munka értékét. Arra sem lehetett gondolni, hogy csak azokat a megyéket adjuk, amelyekben a névmagyarositás keresztül van vive, a többieket pedig mellőzzük. A kérdés sehogy sem volt megoldható, már azért sem, mert a kisalaku Lexikon-térképek csak nagy térképek kisebbitése gyanánt készülhettek és azoknak a nagy megyei térképeknek elkészitésére és kiadására abban a bizonytalan állapotban egyetlen kartografiai intézet sem akart vállalkozni. Mindegyik be akarta várni a törzskönyvelő bizottság munkálatának befejezését. Ránk nézve nem maradt hátra egyéb, mint a megyei térképeknek ideiglenes elejtésével meginditani a Lexikon-t abban a reményben, hogy a munka befejeztéig a bizottság az összes vármegyékkel elkészül és mi abba a helyzetbe jutunk, hogy pótkötetekben elhelyezhetjük a megyei térképeket is.
Volt még egy ok, amiért a megyei térképek kérdését teljesen ki kellett kapcsolnunk Lexikonunk törzskiadásából. Éppen akkor, amikor munkánkkal megindultunk, vetett fel az általános választójog kérdése oly hullámokat, hogy minden további kombinációt el kellett ejtenünk. Azt is, amely egy pillanatig kisértett, hogy a törzskönyvezett megyéket legalább a szövegben fekete nyomásban közöljük. A választójogi kérdés megoldásánál az akkori Andrássy-féle tervezet szerint ugyanis a kerületek és a megyék tökéletes felforgatása következett volna be. Tervbe volt véve egyes megyék megszünése is, illetőleg hozzákapcsolása más megyékhez, majd az összes vármegyék területének teljes megváltoztatása. Ily körülmények között minden érv a mellett szólt, hogy a megyei térképek kérdését ezidőszerint ejtsük el, illetőleg halasszuk el jobb időkre.
Ellenben elhatároztuk, hogy magában a törzsmunkában a Magyarországról szóló cikk mellett el fogunk helyezni egy nagy térképet, a Lexikon-térképek hatszoros nagyságában, mely ugy a politikai felosztást, mint a topográfiát a legszembetünőbben tüntesse fel. Ez a térkép el is készült, de amikor rákerült volna a sor a közzétételre, akkor benne voltunk mélyen a világháboruban és a Magyarország cimszót magában foglaló 13-ik kötet megjelenésekor, 1915 szeptember havában, a gorlicei győzelem után abban az illuzióban ringattuk magunkat, hogy Magyarország területe bizonyos határkiigazitások utján ki fog bővülni. A már metszetben teljesen készen volt térképet ennek folytán visszatartottuk és ugy intézkedtünk, hogy azt egy későbbi időpontban küldjük meg a Lexikon előfizetőinek, hogy azok ezt azon kötet táblájának hátlapjára alkalmazott táskába illeszthessék be.
Vajjon minő lesz az a térkép, amelyet előfizetőinknek meg fogunk küldeni és mikor fogjuk azt szétküldhetni?

A terjesztés rendszere
Kétségtelen, hogy igen-igen sok baj és nehézség merült fel a lexikon-csinálás körül, szakadatlan küzdelem volt az, szünni nem akaró nehézségekkel, folytonos izgalmak közepett. Jó idegek kellettek hozzá és erős lélek. De volt valami, ami megacélozta az idegeket és fenntartotta a lelket. Azoknak a lelkessége, akik segitőtársaink voltak a munkában. Bármennyi küzködésünk volt egyesekkel, különösen azokkal a munkatársakkal, akik késlekedésükkel néha már a kétségbeesésig fokozták az izgalmat – még sem volt soha egyikkel sem komoly konfliktusunk, mert mindegyik, kivétel nélkül, lelkiismeretesen végezte a dolgát; mindenki, aki ebben a munkában részt vesz, át van hatva attól a törekvéstől, hogy Lexikonunk a magyar szellemi kulturának legmagasabbrendü életnyilvánulása legyen. Az, ahogy e munka megalkotói – a magyar tudományosság hivatott szerepvivői – kulturális feladatukat felfogták és teljesitették, átsegitett minket, a központi szerkesztőséget, az összes felmerült nehézségeken – ezen a téren.
De voltak más bajok – más téren. A Lexikon anyagi megalapozásának, reális alapon való vitelének, jövője biztositásának terén.
Abban az előterjesztésben, melyet a Lexikon-kiadás összes körülményei tárgyában 1909-ben készitettem intézetünk igazgatósága részére – a Lexikon elterjesztése és anyagi biztositása tekintetében annak a meggyőződésemnek adtam kifejezést, hogy a legjobbnak, legcélszerübbnek, legbiztosabbnak és feltétlenül sikerre vezetőnek azt tartom, hogy a terjesztést a nagyüzem rendelkezésünkre álló eszközeivel saját magunk végezzük minden más cég belevonása nélkül. Hivatkoztam arra, hogy a nagy lexikonokat a külföldön is csak ugy terjesztik; hogy éppen ebben az időben bonyolitotta le rendkivül nagy sikerrel a Cambridge University Press az “Encyclopaedia Britannica” terjesztését, hivatkoztam az amerikai és a francia lexikon-kiadók példájára és kimutattam, hogy az effajta terjesztés nekünk feltétlenül biztositja a nagy anyagi sikert, mert nem kell kalkulációba venni a nagy rabattokat, amiket az óriási befektetések mellett a vállalat alig bir elviselni.
Ez abszolut meggyőződésem mellett azonban kénytelen voltam ráutalni az általános üzletpolitikai helyzetre, mellyel Magyarországon számolni kell. Bár a mi intézetünk a multban a maga terjesztési szervezetét minden kiadónak rendelkezésére bocsátotta terjesztésre alkalmas nagy kiadványai részére és igy jogot formálhatnánk arra, hogy ezuttal senki se zavarja azt az akciót, melyet a Nagy Lexikon érdekében meg kell inditanunk – még sem bizonyos, hogy mi erre a magától értetődő elbánásra a versenyvállalatok részéről számithatunk, ha a Lexikon-terjesztésből őket ab ovo kizárjuk. Azonfelül ráutaltam arra, hogy a Franklin-Társulat már 1907-ben jelentkezett, mint olyan, aki a Lexikon-kiadásban vagy terjesztésben szivesen vállal érdekeltséget.
E két körülményre való tekintettel meg kell gondolni, mi az okosabb: kevesebb anyagi chance-szal, de nyugalomban és zavartalanul terjeszteni a Lexikont a többi érdekelt féllel karöltve – vagy a teljes anyagi siker reményében egyedül nekimenni a feladatnak azzal a kockázattal, hogy esetleg a munka meg lesz zavarva azáltal, hogy más vállalatok egyidejüleg más műveket fognak nagy arányokban terjeszteni és azáltal a terjesztő közegek egy részét és a közönség egy részét is elvonják a mi akciónk elől.
Az igazgatóság az első módozat mellett döntött. Ezt akkor magam is helyeseltem. Ma más nézeten vagyok. Célunkat nem értük el. Az egyik alternativáról önként lemondtunk, a második nem következett be. Bevontunk másokat a terjesztési akcióba – mégsem élveztük az ettől várt nyugalmat. Ettől megfosztott minket egy kifejezetten a verseny céljaira hirtelen forgalomba hozott munka, melynek terjesztési formái alkalmasak voltak arra, hogy nekünk, illetőleg Lexikonunknak mérhetetlen kárt okozzanak. Okoztak is. Soha többé helyre nem hozható nagy anyagi kárt.
Az e körül az ügy körül felmerült dolgokat akkor a nyilvánosság előtt lefolytatott per tárgyává tettük. Egy emlékiratban közzé is tettem az egész anyagot. Többé nem akarok visszatérni erre az ügyre. Nem akarok régi sebeket felszaggatni. Azok a még mélyebb sebek, amiket a világháboru és a rá következő korszak mindnyájunkon és mindenünkön ejtett, bizonyára meggyőztek mindenkit arról, hogy többre megyünk egyetértő, közös munkával, mint széthuzó ellenségeskedéssel; többre megyünk minden tudást és tehetséget sorompóba állitó, céltudatos alkotásra irányitott törekvéssel, mint hatalmi tultengésre alapitott, az első fuvallatra önmagában összeomló erősködéssel.
*
A Lexikon terjesztésének nagy érdekei és a felmerült soknemü nehézség az első évben teljesen igénybe vették erőmet és időmet; midőn a szerkesztés körül felmerült bajok parancsolólag megkövetelték, hogy a szerkesztőség szervezésében és irányitásában az eddiginél nagyobb mérvben vegyek részt – ennek csak ugy tudtam megfelelni, ha viszont másik munkakörömet másvalakire ruházom át. Kerestem olyan embert, akire megnyugvással bizhattam a sokoldalu teendők intézését.
Már elmondtam az emberkeresés nehézségeiről való tapasztalataimat. Az bizonyos, hogy minden feladat megoldására és minden hivatás betöltésére alkalmas ember sétál közöttünk, talán egynél több is – csak az a baj, hogy igen ritkán akadunk rá a megfelelőre.
Ezuttal a szimat után mentem. Valaki egyszer felemlitette előttem, hogy ismer egy munkabiró, eszes és ambiciózus fiatal embert, aki nincsen a maga helyén, aki kellő munkakörben, nagy feladatok elé állitva, emberül meg tudna állani a maga helyén. Hogy most ez a kérdés ránk nézve aktuálissá vált, kerestem az alkalmat, hogy a szóban forgó egyéniséggel megismerkedjem és mindjárt az első alkalommal megkináltam őt azzal az állással, amelyhez a magam részéről olyan nagy igényeket füztem. Ezuttal nem csalódtunk. Dr. Szántó Andor, intézetünknek azóta ügyvezető igazgatója, beváltotta a hozzá füzött reményeket. Azóta ő vezeti a vállalat ügyeit és lehetővé tette nekem, hogy teljesen a Lexikon-nak élhessek.

A világháboru és a Lexikon
Ez annál fontosabb volt, mert a hirtelen kitört világháboru egyetlen irodalmi vállalkozásra sem volt olyan megsemmisitő hatással, mint a mi Lexikonunkra. Ez volt akkor az egész világon az egyetlen folyamatban levő nagy lexikon.
Mikor 1870-ben kitört a francia-német háboru, a röviddel azelőtt megindult Spamer-Lexikon egyszerüen abbanhagyta megjelenését. Csak jóval a háboru befejezése után indult meg ujra.
Ezt mi nem tehettük. Mi tul voltunk a munka felén. Tizenegy kötetünk volt a közönség kezén. A továbbiak is az elkészités előrehaladott stádiumában. Hosszu háborura egyébként senki sem számitott. Még a téli háborut sem tartották lehetőnek az emberek. Mindenképen azon voltunk, hogy a munkát folytathassuk; munkatársainkat állandóan biztattuk, ne hagyják abba a munkát. Sokan még szorgalmasabban dolgoztak most, mint azelőtt, sőt kérték a folytatólagos anyag átadását, mert azokban az izgalmas időkben szabad idejüket szellemi munkával akarták tölteni és a Lexikonnál még hátralevő anyagot elvégezni.
Még 1914 október havában arról értesitettük munkatársainkat, hogy a szerkesztőség a háborus idők okozta nehézségek mellett is minden megállás és szünetelés nélkül, a szerkesztőség egész nagy szervezetének teljes fenntartásával folytatja munkáját, mert kötelességének tartja, hogy a nagy kulturális mű befejezését a kitüzött határidőre minden körülmények között tőle telhetőleg biztositsa.
De azután mind több és több munkatárs vonult be, némelyik szakma teljesen elárvult, a központi szerkesztőségből is egymásután bevonultak a fiatalabb erők, a nyomdai személyzet is erősen összezsugorodott, térképrajzolóink közül még a katonai szolgálatra alkalmatlanokat is katonai térképészeti munkára fogták, a technikai eszközök jóformán kimerültek, mind több és több nehézség állta utját a gyors megjelenésre irányuló tervünknek – mégis ki tudtuk hozni a háboru első két évében a XII–XIV-ik köteteket.
A további anyagot munkatársaink annyira feldolgozták, hogy a szerkesztőség már a XV. és XVI. köteteket is kiszedethette – de itt azután teljesen és véglegesen megakadtunk. Elfogyott a könyvkötő-vászon, amelybe a köteteket köttettük és semmi módon nem tudtuk a szükséges mennyiséget megszerezni. Ez a különös fajtáju és készitésü vászon németországi gyárban készült. A német kormány 1916-ban eltiltotta mindennemü textilárunak a kivitelét és semminemü okadatolással nem birtuk keresztülvinni, hogy a Lexikon részére szükségelt vászonmennyiség kivitelét engedélyezze.
Pedig a részünkre készült vászon ott volt becsomagolva a gyárban és egyéb célra nem is volt használható. Még sem tértek el a kiadott rendelettől, holott eddig a háboru alatt is mindig megadták a kivételes engedélyt. Ezuttal pedig a közös külügyi képviselet, illetőleg a berlini nagykövetség elismerésre méltó ügybuzgósággal mindent elkövetett az engedély kieszközlése érdekében. Hiábavaló volt minden felebbezés, minden sürgető eljárás, a német katonai hatóság nem engedett.
Ezért nem jelenhettünk meg még további kötetekkel a háboru alatt. Pedig el voltunk látva akkor még bőven papirral is, ami a viszonyok alakulása folytán a legbecsesebb és legdrágább cikk lett talán a világon. Ugy óvtuk ezt a papirt, mint a szemünk fényét, hogy rendelkezésére álljon a kellő pillanatban a Lexikonnak. Most már az sincs meg. A proletárdiktatura eltulajdonitotta és kommunista propaganda-füzetekre használta fel. Igy szolgálta ebben is a kulturát. A Lexikontól elvonta, hogy orosz ujságirók értéktelen kiadványaira és röpirataira felhasználhassa. Azt a papirt, amit hirtelen bukásuk folytán már nem tudtak efféle célokra felhasználni, – azt elvitték a fővárost megszállott románok. Egyik legértékesebb zsákmányuk volt.
Hogy a háboru milyen kárt okozott a Lexikon-nak, azt még megközelitőleg sem lehet megállapitani – az attól függ főleg, hogy minő állapotban fog Magyarország kikerülni a békekötésből, milyen nagy vagy milyen kicsi lesz az a Magyarország, amely részére a Lexikon készült.
A kalkuláció, amelyre a Lexikon közrebocsátását annak idején alapitottuk – nagyjában bevált. 1914 elején, tehát a Lexikon élete negyedik évében huszonnégyezer példány volt elhelyezve – dacára azoknak a sajnálatos körülményeknek, amelyek a terjesztést az első évben oly nagyon sujtották. Ha nincs háboru – már 1916 végén lezárhattuk volna a munkát és addig biztosan elhelyezhettük volna az erre az időre preliminált harmincháromezer példányt, 1920-ig pedig az összes negyvenezer példányt, mely ennek a kiadásnak normális sikerét jelentette volna. Nekünk ezzel be kellett vala érnünk, mert magyar kiadók vagyunk.
A nagy Meyer-Lexikon utolsó, hatodik kiadásából hiteles kiadói megállapitás szerint egy milliónál több példány kelt el, az Encyclopaedia Britannica utolsó kiadásából csak a “Times” terjesztési akcióját lezáró utolsó hat héten belül másfélmillió kötet kelt el. Volt nap, hogy hétszázezer korona és volt hét, hogy majdnem három millió korona volt a példányokért befolyt jövedelem.
Mik ehhez képest a mi szerény számaink? És mi mégis boldogok lennénk, ha be tudnók fejezni ma a Lexikon-t azzal a példányszámmal, amelyet a háboru kitöréséig elértünk, ha a magunkénak, magyaroknak, magyar állampolgároknak tudnók mindazokat, akiknél Lexikonunk eddigi köteteit elhelyeztük és akikhez – hazánk határain belül – el akarnók juttatni a hátralevő köteteket.

XXXIII. 
“AZ ÉLET KÖNYVEI”
A magyar irodalomban a huszadik század elején szokatlan hangok csendültek meg. Részben tehetséges, részben csak lármás emberek uj lobogó alatt kértek bebocsáttatást az irodalomba. Forradalmi lobogó volt. Nem is egészen eredeti. Észrevehető volt rajta a francia dekadencia és a német mindenáron eredetiségre való törekvés. A mozgalom nem is maradt csak irodalmi téren. Bár kitüzte a l'art pour l’art elvét – társadalmi, politikai, gazdasági téren is uj elveket, uj nézeteket, uj szempontokat törekedett érvényesiteni. Egy uj világfelfogás harcosául csapott fel. Sok helyes, progressziv és ésszerü dolog mellett, amik vele járnak az emberi haladással, sok meg nem emésztett idegen gondolattal találkoztunk, olyanokkal, amelyeket nem a haladás előmozditójának, hanem a rombolás és a destrukció eszközeinek lehetett felismerni.
Egy ideig csak figyelte a magyar társadalom ezeket a jelenségeket és rokonszenvvel kisérte azt az ujszerü, szabadröptü, intellektuális hangot, mely ennek az uj irányzatnak némely megnyilatkozásából feléje szólt. Sokan voltak, akik azt hitték, ez az ut az, amelyen előbbre haladunk, felfelé, az emberi magasságok felé.
De az uj irány szertelenségénél fogva lassankint mind többen és többen meglátták és észrevették azokat a vonásokat is, amelyek bizony nem a haladás ügyét szolgálták, nem a természetes fejlődés irányában mozogtak, hanem nyilvánvalóan beteges eszmék hordozói voltak.
Mind többen és többen aggodalommal szemlélték ezeket a dolgokat, azt, hogy különösen az ifjuság eltávolodik régi ideáljaitól, elhagyja azokat az eszméket, amelyeket eddig nagyra tartott. Az egészséges irányzat helyébe az irodalomban destruktiv irány lépett föl és minthogy Magyarországon az irodalom szorosan össze van kapcsolva a nemzeti létnek minden kérdésével, ugyanez az irányzat ott is érvényesülni próbált, ahol az már évszázados fejlemények, intézmények romlásával jár. Nincs emberi intézmény, amely nem volna alávetve a haladás törvényeinek, de ezeknek a törvényeknek a fejlődés utján kell érvényesülniök. Nem hirtelenül és nem átmenet nélkül. Az uj irány pedig erre törekedett.
Épp ezért nem volt csoda, hogy ez az eget ostromló és magát mindenen keresztültörni akaró irányzat ellenhatást szült azoknál, akik a fejlődésnek barátai, a fejlődésnek hivei, de nem látnak haladást abban, ha mindent elértéktelenitünk és megsemmisitünk, ami becseset, lélekemelőt és nagyszerüt az emberi szellem eddig megteremtett. Mert az igazi haladásnak az addigi eredmény az egyetlen biztos bázisa. Aki nem akar a levegőbe épiteni, annak a meglevő fundamentumokra kell ráhelyezkednie.
Az ellenhatás többek között abban is nyilvánult, hogy összeállott egy másik csoport tudós, iró és művész és egy uj irodalmi vállalatot alapitottak főként abból a célból, hogy ellensulyozzák az eget ostromlók hadát. Céljukat nyiltan bevallották, hitet tettek felfogásuk mellett.
Első dolga volt az uj vállalatnak, hogy egy “Élet” cimü képes heti folyóiratot inditott meg a magyar családok részére, hogy mindenekelőtt egészséges, tiszta irodalmat nyujtson azoknak, akik ilyenre vágyódnak. Azután pedig természetszerüen arra törekedett, hogy könyvkiadványok utján is előmozditsa a maga kulturális törekvéseit. Lassankint megérlelődött egy terv, amely szerint egyes könyvcsoportokat kellene a közönség rendelkezésére bocsátani, amelyek azt az irodalmat juttatják el az olvasókhoz, amely ennek a csoportnak felfogását és világnézetét tükrözteti vissza.
Ez a csoport is modern irodalmat akart és a modern világ szellemének megfelelő könyveket, de olyanokat, amelyeknek a lelkekre való hatásától fejlődést lehetett remélni, nem pedig destrukciót. Ez a csoport is modern könyveket akart adni, a tartalmat, a hangot, az irodalmi és művészi formákat tekintve, de olyanokat, amelyek az egyéni és társadalmi élet nemzeti és erkölcsi alapjainak hagyományait megbecsülik és oly célokat tüznek ki, amelyek előbbre viszik az embereket, a társadalmat, a nemzetet ezeknek a hagyományoknak az alapján.
Igy született meg az első könyvcsoport, az “Élet könyvei”-nek tervezete.
Akik a tervet megvalósitani akarták, a kitüzött irodalmi célok tisztaságának kezességét nevükben és eddigi müködésükben nyujtották. Olyan egyéniségek voltak, akik az irodalomban és tudományban eddig is becsült névvel birtak és akikről fel lehetett tenni, hogy vonzerőt gyakorolnak a közönségre, annak legalább is arra a részére, mely maga is idegenkedik a modernség mezébe rejtőzködő féktelenségektől. Neves szépirók, mint Ambrus Zoltán, Andor József, Ábrahám Ernő, Cholnoky Viktor, Domonkos István, Kárpáthy Aurél, Lampérth Géza, Sebők Zsigmond, Tömörkény István; kiváló történetirók, mint Fraknói Vilmos, Márki Sándor, Pethő Sándor, Takáts Sándor és Tarczai György, jeles költők, mint Endrődi Sándor, Kosztolányi Dezső, Sik Sándor, elismert műtörténészek, mint Fieber Henrik, Szabó László, a népszerüsitő tudomány jelesei, mint Cholnoky Jenő, Győry Ilona, Gyulay Ágost és Izsóf Alajos, az egyházi irodalom kiválóságai, mint Prohászka Ottokár, Toma István és Trikál József, végre országszerte ismert publicisták, mint gróf Andrássy Gyula, Landauer Béla, Márkus László és Rákosi Jenő irták az “Élet” könyveinek első 30 kötetét.
A közönség minden irányu szellemi szükségleteit ki akarta elégiteni a vállalat, azért egyesitette a különböző irodalmi szakmák jeles képviselőit ebben a célban. A költészet, az irodalom, a művészet, a történeti, földrajzi és szociális tudományok – mindaz, ami a modern ember szellemi szükségletéhez hozzátartozik – szóhoz jut e vállalatban. Csak ezzel a sokoldalusággal remélhette a közönség szélesebb rétegeit megnyerhetni és felvenni a versenyt azokkal a vállalkozásokkal, melyek ellensúlyozása volt a kimondott cél.
Mert ez a vállalkozás mindenképpen egy nagy erőpróba volt, mely hivatva volt eldönteni, vajjon van-e elég erő az irodalomban arra, hogy szembeszállhasson a radikális és destruktiv irányu és gombamódra szaporodó sajtótermékekkel és van-e elég megértés a társadalomban arra, hogy a kimondottan keresztény világfelfogás alapján álló vállalkozást kellőkép támogassa és létjogosultsága mellett bizonyságot tegyen.
Sok év óta hangoztatták különösen katholikus társadalmi körökben ily irodalmi vállalat létrehozásának szükségességét – most itt volt az alkalom, hogy ugyanazok a körök melegen felkarolják az eszme tényleges megvalósulását.
De ennek feltétele az volt, hogy a vállalatnak rendelkezésére álljon egy oly kipróbált szervezet, mely a terjesztés munkáját sikerrel elvégezheti és egyébként is a kiadással járó adminisztrativ munkákat lebonyolithassa. Hogy ilyen szervezetnek az “Élet könyvei”-nek szerkesztő-bizottsága intézetünket ismerte el, hogy megbizott benne, hogy a ráháruló teendőket abban a szellemben fogja elvégezni, mely a vállalkozás kezdeményezőit eltöltötte – ebben jóleső elismerését láttuk eddigi törekvéseinknek és hasonló irányu működésünknek.
A megegyezés gyorsan létrejött, az 1913. év elején; a szerkesztő-bizottság vállalta a munka szellemi részét, mi az adminisztrativ részét, az “Élet” nyomdája a technikai részét. E három tényező harmonikus együttműködésétől kedvező eredményeket lehetett remélni.
A szerkesztő-bizottság a vállalat szerkesztőjéül dr. Szabó Lászlót jelölte ki, aki már az előzetes programm-tervezeteket is elkészitette és a végleges tartalom megállapitása után a nagy gyakorlatu szerkesztő ügyességével, munkabirásával és rutinjával fogott hozzá nem könnyü feladata megoldásához.
Mert bizony nem könnyü dolog annyi munkatársat egy egységes gondolatban egyesiteni és még kevésbbé könnyü dolog, egy megjelenési terminusokhoz kötött irodalmi vállalkozás sorsát biztositani akkor, amikor az harminc munkatárs kedvétől, idejétől, szorgalmától, megbizhatóságától függ.
A gondolati és szellemi egységet a szerkesztő akként biztositotta, hogy a munkatársakkal félreérthetetlenül közölte, hogy a gyüjteményben helyet foglaló művek szellemére vonatkozólag a vezető szempont az lesz, hogy a művek mindegyike szigoruan morális alapon álljon, a modern keresztény világnézetnek mindenekben megfeleljen és a katholikus érzülettel összhangzásban legyen.
Nem volt az elkészült és sajtó alá adott kéziratok között egyetlenegy sem, mely ezeknek a szempontoknak teljes mértékben meg nem felelt volna. A közremüködésre felkért irók mind át voltak hatva a határozott tendenciával megindult vállalatnak fontos hivatásától és készséggel tettek apróbb koncessziókat a szerkesztési tervnek, a nagy vezérelvet pillanatnyi hangulatoknak, megszokott kifejezésmódoknak, divatos áramlatoknak fölébe helyezvén.
Azok között az irók között, akik a közönségre jóformán ráerőszakolt dekadens iránnyal nem tartottak közösséget, vagy csak külső kényszertől és anyagi szükségtől hajtva vettek többé-kevésbbé részt a kezdeményezett vállalkozásokban, az “Élet” könyv-vállalkozása igen nagy rokonszenvvel találkozott, ugy, hogy sokan azokon felül, akik erre felszólitást kaptak, szerettek volna abban műveikkel részt venni. A szerkesztő-bizottság örömmel látta ezt a mozgalmat, biztatta és bátoritotta is az illető irókat, hogy amennyiben az első sorozat közrebocsátása a remélt sikerrel fog járni, a további sorozatokban mindenesetre szóhoz jut minden olyan magyar iró, aki műveinek belső értékénél fogva erre joggal számot tarthat.
Már ebből a szempontból is felette fontos volt a terjesztési siker biztositása, mert hiszen a cél nem volt elérhető azzal, hogy néhány könyv jut a közönség kezébe, és azután ez a közönség megint csak azokra a kiadásokra van utalva, amelyeket mindenfelől kinálnak neki.
Mi tehát nagy eréllyel és nagy ügybuzgósággal láttunk hozzá a terjesztéshez. Abban az időben zártuk le a Nagy Lexikon első propagativ aeráját. Most egy időre be kellett azt szüntetni, hogy később ujra felvehessük. Itt állottunk tehát a teljes terjesztő-apparátussal és ezt egészen az “Élet” propagandájának bocsátottuk rendelkezésére.
Egészen magunkra voltunk ebben a tekintetben hagyatva, más terjesztő cégek ebben a munkában nem vettek részt. Mi nem is igen törekedtünk őket megnyerni, mert nem mindegyik terjesztő-vállalatban lehetett megbizni, hogy ezt a munkát egyrészt a szükséges intenzivitással, másrészt a kellő tapintattal fogja teljesiteni.
A dolog természete magával hozta volna, hogy rayonirozás utján osztassék meg a terjesztés, ha más is részt vesz benne. De épp ezért nem gondoltuk megfelelőnek bármi részét is a teendőknek kiadni a kezünkből, mert nem lehettünk biztosak afelől, hogy az illető vállalat a neki kiosztott rayont tényleg lelkiismeretesen feldolgozza.
Az “Élet” könyvterjesztését csak olyan vállalat foganatosithatta, amely multjában, egész eddigi tevékenységében azon az alapon állott, amelyet ez a vállalkozás célul tüzött ki magának. Erre garanciát a fennforgó viszonyok között csak magunkban találtunk; a mi kiadói működésünk mindig a nemzeti irányt szolgálta. Mi sohasem bocsátottuk rendelkezésére sem kiadóvállalatunkat, sem terjesztési eszközeinket azoknak az irodalmi törekvéseknek, amelyek kozmopolita, nemzetietlen, sőt erkölcsi szempontból sokszor anarchisztikus alapra helyezkedtek.
Azok az irók, akiknek munkáit mi kiadtuk és terjesztettük, Magyarország igazi irói voltak. A mi kiadványainkat mindig bátran vehette kezébe és a mi katalógusainkat mindig megnyugvással használhatta útmutatóul a magyar közönség, mert mindaz, ami azokban helyet talált, a más kiadók kiadásai közül is, megfelelt azoknak a szempontoknak, amelyeket intézetünk működésében maga elé célul kitüzött.
Amint ezek a célok irányitották kiadói tevékenységünket, éppugy kötelességünkké vált közreműködésünket rendelkezésére bocsátani egy oly vállalkozásnak, amely kulturánknak nemzeti és erkölcsi alapjait megvédelmezni indult. Kötelességünkké vált akkor is, ha ezt a célját, mint ebben az esetben, a felekezeti jelleg éles kidomboritásával vélte csak elérhetőnek, sőt kötelességünkké vált éppen ezért, mert ezen a ponton is támadta kulturánkat a destruktiv irányzat.
Magyarországon különösen kerülni kell a céltalan és könnyelmü experimentálást ki nem forrott eszmékkel. A mi népünk, a mi közönségünk – ezt az utolsó évtizedek politikai változatai között elégszer bebizonyitotta, – igen gyorsan, szinte máról holnapra hatása alá került az ily eszmeáramlatnak. Nincs az a képtelenség, amit nem lehetett volna vele elhitetni, nincs az a bolondgomba, amit be nem vett volna, nincs az a lehetetlenség, amihez nem csatlakozott volna, nincs az az irányzat, amit nem támogatott volna. Ma ezt, holnap amazt, ma fehéret, holnap vöröset, holnapután ismét fehéret, a szerint, amint a demagóg-propaganda többé-kevésbbé ügyesen keriti a maga hatalmába – és ezt, sajnos, nemcsak a tanulatlan népről lehet megállapitani, de a tanult munkásokról és a képzett polgárságról is. A legenda a magyar nemzet politikai érettségéről végkép szétfoszlott, erről többé szó nem lehet; aminek mi tanui voltunk, amit mi átéltünk, az feljogosit mindenkit arra az immár kétségbevonhatatlan megállapitásra, hogy az elmult nagy korszak nagy magyar államférfiainak hite és bizalma a magyar nemzet érettségében hamis és csalóka volt.
De éppen ilyen nemzettel és ilyen néppel szemben kötelessége mindazoknak, akik tehetségük vagy hivatásuk folytán abba a helyzetbe jutnak, hogy irányitó befolyást gyakoroljanak, kettőzötten és megsokszorozottan ügyelni arra, hogy helyes irányba vezessék azt a népet és ne használják fel megfontolatlan experimentálásokra.
Hogy az egyébként józan nép annyira hajlik a kézzelfoghatóan hamis és kalandos eszmékre, annak talán egyik oka az, hogy gondolkozási módjában teljesen megzavarták épp azáltal, hogy még hitében, vallásában is kétséget támasztottak benne.
Semmiféle emberi haladás, semmiféle kulturára való törekvés, semmiféle progresszivitás nem kivánja meg azt, hogy megfosszunk bárkit is attól a hittől, mely maga is kultura.
A liberalizmus jelszava mögé bújnak sokszor azok, akik ily irányu tevékenységet fejtenek ki, hivatkoznak a szabad kutatás elvére, a tudomány szabadságának és a lelkiismereti szabadságnak elvére.
A mindennemü hamis jelszavak között ezek a leghamisabbak.
Hát liberalizmus az, mikor valakit meg akarok gátolni abban, hogy azt a hitet vallja, amelyet ő vallani akar, hát tolerancia az, mikor rá akarom kényszeriteni oly nézetek vállalására, melyektől idegenkedik? A humanitással és a lelkiismerettel összefér-e az, megfosztani akarni valakit attól, ami neki megnyugvást, vigasztalást, esetleg boldogságot nyujt?
Mindennek semmi köze a szabad kutatás elvéhez, amelyre az emberiségnek igenis szüksége van, ahogy szüksége van a szabadságra.
De ha megkivánom a szabadságot és ellensége vagyok a politikai elnyomásnak, épp ugy kell elleneznem a lelkiekben való erőszakosságot is.
A szabad kutatás elve nem kivánja meg, hogy azt, amit az emberiség erkölcsi bázisa egyik fontos eszközének tudunk, lerombolják azon a cimen, hogy előbbre akarják vinni az emberiséget.
Hogy várhatjuk azoktól, akik az emberiséget nevelésének és ethikai életének egy oly fontos eszközétől meg akarják fosztani, hogy más uton tényleg egy tisztult ethikai alapra akarnak helyezkedni?
A szabad kutatás nem azt jelenti, hogy azt a teljes szabadságot, amelyet a kutatás joggal igényel magának, arra használja, hogy ki nem próbált és minduntalan változó eszméit és ötleteit bevigye olyan rétegekbe, amelyeket azok csak megzavarnak, összekonfundálnak, annyira hogy aztán a legegyszerübb igazságok befogadására is képtelenné válnak.
Sőt ellenkezőleg. Épp a szabad kutatás világánál történt vizsgálódások azt igazolják, hogy akik meg akarják dönteni a hitnek uralmát az emberekben, azok kénytelenek ahelyett más misztikumot állitani annak helyébe. Ezt igazolják mindazoknak a kutatóknak a munkái, akik a vallásokat ebből a szempontból, mint az emberi társadalom életjelenségeit vizsgálták.
Igazolja legelsősorban Herbert Spencer szociológiai tanulmányaiban, ami annál érdekesebb, mert nálunk azok, akik egyebek közt a hit ellen is sorompóba léptek, mindig a szociológiára hivatkoznak, ennek a legfiatalabb tudománynak köpönyegébe bujnak.
*
Talán tulsokat időztem e témánál, melyet Herbert Spencer sokkal jobban tudott megvilágitani, mint ahogy én tudnám, de jobban azoknál is, akik szociológusoknak vallják magukat, de megtagadják mesterüket. Kénytelen voltam vele, mert oly nézetekkel is találkoztam éppen azon körökben, melyek szinte kétségbe vonták azt a szabadelvüséget, melynek hivéül vallottam magamat. Hitem és meggyőződésem, hogy az a helyesen értelmezett szabadelvüség, melyet én gyakorlok, midőn az emberi haladás, a lelkiismereti szabadság és egy tisztult világfelfogás alapján állva, az irodalomnak azt az irányát törekszem gyenge erőmtől telhetőleg előmozditani és érvényre juttatni, mely az igazi erkölcs értékéért, az igazi nemzeti értékekért küzd – és nem azt, amely nagy lármával előretörtet, hogy megsemmisitse mindazt, ami ezeknek az örökbecsü értékeknek elévülhetetlen és szilárd alapja.
*
Ily gondolatokkal eltelve láttunk hozzá az “Élet könyvei”-nek terjesztéséhez, bizván a sikerben. Ez be is következett. Talán nagyobb mérvben, mint némelyek hitték. Közel 8000 példányban sikerült elhelyeznünk ezt a kiadványt. Ha ezt mindvégig fönntarthatjuk és ha csak mérsékelten is emelhetjük – ez 30 kötetre számitva, több mint háromszázezer jó könyv elhelyezését jelenti. Ez valóban nem kicsiség. Mi szinte bizonyosak voltunk benne, hogy még jelentékenyen felemelhetjük a példányszámot. Hiszen az akció még javában folyt.
De hát ugy történt, hogy még azt a részét a közönségnek sem birtuk az “Élet könyvei” mellett megtartani, amely már meg volt hóditva. Mert közbejött a világháboru. Ez hirtelen véget vetett jóformán mindennek.
1913 végén jelent meg a harminckötetes könyvcsoportnak első sorozata; ugy volt, hogy 1914 őszén jön utána a második sorozat. Mire ez a terminus bekövetkezett, már benne voltunk a világháboruban; a sorozat kiadására gondolni sem lehetett, mindent abba kellett hagyni, minden munkát beszüntetni; abban a rémséges pánikban sem a kötetek további előállitását, sem szétküldését folytatni nem lehetett. Az előfizetőgyüjtés hirtelen abbamaradt, összes utazóink visszatértek állomásaikról, nagyobb részük azonnal hadbavonult. Az “Élet könyvei” és a “Nagy Lexikon” voltak az egyedüli magyar irodalmi vállalatok, amelyeket a háború derékon tört.
1915-ben, látva, hogy a háboru befejezése nem egyhamar következik be, mégis helyénvalónak találtuk a majdnem kész második sorozatot befejezni és a köteteket szétküldeni. Most már azonban öt-hatezerre apadt le azok száma, akiknek a folytatás meg volt küldhető. Hozzá akartunk fogni a harmadik sorozat előállitásához, hogy a vállalatot befejezzük, akkor azonban már az “Élet” nyomdájából annyi munkaerőt vont el a háboru, hogy a nyomda többé nem volt abban a helyzetben, hogy a 10 kötetet előállitsa. Most más nyomdákhoz kellett fordulni, amelyeknek segitségével elkészültek a kötetek, de most már négy-ötezerre apadt le az elküldhető példányok száma. Ezek közül is sok visszakerült, a cimzettek többé nem voltak feltalálhatók.
Az eredeti programm minden nehézség ellenére keresztül volt vive, meg volt valósitva, az első 30 kötetes sorozat a háboru ellenére is megjelent, de folytatására ezek között a körülmények között gondolni sem lehetett. Talán a jövőben vissza lehet térni az eredeti tervre és ujabb és ujabb sorozatokat közrebocsátani.
Most már nem kell attól tartani, hogy félreismerik és félremagyarázzák ennek a vállalkozásnak célját és hivatását, most már szemmellátható az a pusztitás, amelyet a destruktiv irodalom véghez vitt. Most már alig van olyan, aki nem tartaná szükségesnek, hogy ellenszerekről gondoskodjunk, hogy visszavezessük a közönséget az egészséges, a nemzetmentő és nemzetfenntartó irodalomba; most már az a kérdés inkább, lesz-e elég magyar közönség, mely ily vállalatot fenntarthatna? Talán lesz.

XXXIV. 
AZ OLCSÓ KÖNYV
Nálunk és egyebütt
Most különösen kérem az olvasót, helyezze magát vissza abba az elmult időbe, amelyről ez a könyv szól. Most, a hihetetlenül drága könyv korában enélkül szinte alig lehetne megérteni azokat a szempontokat, amelyekből annak idején megitéltük a könyv árát, drága vagy olcsó voltát.
Nem habozom kijelenteni, hogy a magam részéről mindig ellene voltam az u. n. olcsó könyvnek, illetőleg annak, hogy könyvgyüjteményeket az olcsóság jegyében akként állitsunk elő, hogy maga az alacsony ár legyen a mindenekfelett döntő tényező.
Ellene voltam többféle okból.
Először is azért, mert Magyarországon a könyv mindig olcsó volt, a magyar könyv drágaságáról szóló panasz mindig alaptalan volt. Nálunk rendesen a német irodalom termékeivel hasonlitották össze a könyvek árait, de rosszul hasonlitották össze, felületesen és tudatlanul, mert egy Jókai-, egy Mikszáth-, és egy Herczeg Ferenc-kötetnek bolti árát a közönség egybevetette a Reclam-féle Universal-Bibliothek köteteinek árával és rámutatott arra, hogy egy nagy Dickens-regény egy-két márkáért kapható ebben a könyvtárban. Mindenképen tarthatatlan álláspont.
A magyar könyv olcsóbb volt a német könyvnél. A Jókai tiz ives kötete a princeps-kiadásban, azaz akkor, amikor megjelent, egy forintba került, mig a Sudermann, Gustav Freytag és Spielhagen regénykötete 4–5 márkába. A magyar szépirodalmi könyvnek ivenkénti átlagára 20 fillér volt, a németé 30–40 Pfennig, a magyar tudományos könyv ivének átlagára 30–40 fillér volt, a németé 50–60 Pfennig. A német könyv mégegyszer olyan drága volt, mint a magyar, pedig a német könyvnek elterjesztési lehetősége 80–100-szor nagyobb volt, mint a magyaré.
A magyar nyelvterület szük volt, a magyar műveltség kicsi volt, a német nyelvterület óriási volt, a német műveltség nagy volt és mégis hosszu esztendőkön át okos és művelt emberek állandóan azzal a váddal illették a magyar könyvet, hogy drága; azzal indokolták, hogy könyvet nem vásárolnak, mindig csak a Reclam-ra és más hasonnemü olcsó vállalatokra hivatkozva.
Hátha még azt tudná közönségünk, hogy mibe kerül az angol könyv! Az angol kiadó, amikor egy jobb irónak művét első kiadásban közrebocsátja, a 20–22 ives kötetet rendes oktáv kiadásban ideiglenes kötésben 20–25 koronáért bocsátja áruba, rendesen egy angol fontba kerül az ilyen könyv. A művelt angolnak, aki az ő irójának művét a megjelenés évében akarta olvasni és birni, ezt az összeget kellett érte kifizetnie. A jutányosabb kiadás csak azután jött, de ez a kiadás is drágább volt a magyar könyv áránál, mert rendesen 5–6 shillinget tett ki.
Egy országban tehát, amelyben a könyv amugy is igen olcsó, annak további olcsóbbitására törekedni csak az irodalom és a könyvtermelés kárával járhat.
A könyv csak ugy jelenhetik meg, ha a kinyomatott példányok árából megtérül a rá forditott költség. Ebben a költségben benne van az irói tiszteletdij is, az iró munkájának némi ellenértéke. Ezt a tiszteletdijat a közönségnek kell megfizetnie, nem a kiadónak. Tévhit az, amely a tiszteletdij mérsékelt vagy kicsiny voltáért a kiadót teszi felelőssé. A kiadó kötelessége a könyv forgalmi körülményeit olyképpen kialakitani, hogy a szerzőnek minél nagyobb tiszteletdij juthasson, de ezt mindig csak abból a pénzből fizetheti a szerző kezéhez, amit a könyv forgalmából bevesz. A kiadónak nincs külön pénztára vagy külön pénzalapja, amelyből ő szerzőket dijazhasson, ő csak előlegezi azt az összeget, melyet a közönségtől visszakapni remél. Ez az összeg arányban áll a könyv bolti árával. Minél magasabb a bolti ár, annál nagyobb a szerzőnek járó összeg; ezért állapitja meg az okos angol egy fontban a princeps-kiadás árát, mert a szerzőnek mindenekelőtt meg akarja fizetni a becsületes munkája után őt megillető összeget. Ez az első kiadás a tiszteletdij előteremtésére hivatott kiadás, a többi kiadások már jóformán csak járadék természetüek.
Ugyanigy jár el a német kiadó is. A franciánál azonban más a rendszer. A francia közönség megszokta a 3–3½ frankos kiadásokat, ott tehát az első kiadást mindjárt ezen az áron bocsátja közre a kiadó, a szerzőt minden eladott példány után részesitvén egy megállapitott percent-osztalékban. A könyv, amely tömeges példányszámban kel el, nagy tiszteletdijat hoz szerzője részére, kis példányszám természetesen kis tiszteletdijjal jár.
Ha mindezeket a körülményeket egybevetjük, az tünik ki, hogy a magyar szerzőnek mérsékelt tiszteletdija is aránylag nagyobb volt a külföldi szerzők tiszteletdijánál.
Nagy baj, hogy a közönség ezeket a dolgokat nem tudta, vagy rosszul tudta és maguk az irók is, amikor ezekről a dolgokról irtak, hibásan instruálták. Nagy baj ez azért, mert ily téveszmék mellett nehéz az irodalmi termelést fejleszteni. Irodalom nem képzelhető el irók nélkül, az irók nem élhetnek meg honorárium nélkül. Minden érdek azt parancsolja, hogy az irónak minél nagyobb honorárium jusson. Ez csak ugy érhető el, ha könyvét minél jobb üzleti feltételek mellett lehet a közönség körében elhelyezni.
A nagy példányszám biztositása olcsó ár utján csak nagy nyelvterületeknél és nagy műveltségü népeknél kecsegtet sikerrel. Ez az eset nálunk nem forog fenn, ennek folytán nekünk arra kellett volna törekednünk, hogy a közönségnek azt a részét, amelynek érzéke van az irodalom iránt és anyagilag is képes rá, rábirjuk arra, hogy egy-egy iró munkájának első kiadását lehető magas bolti áron váltsa magához, hogy az irónak megfelelő tiszteletdij juthasson és azután annál könnyebben lehessen jutányos kiadásban hozzáférhetővé tenni ugyanazt a könyvet a kevésbbé tehetőseknek. Ezt teszik mindazon népek, amelyek hozzánk hasonló helyzetben vannak, a dánok, a svédek, a hollandusok, a norvégek.
E helyett azonban nálunk a rosszul informált, jórészt poliglott közönség, főként német behatás alatt, az elterjedt Reclam-Bibliothek-ra hibásan hivatkozva, mindig olcsó könyvek után kiabált és a kiadók mindennemü kisérleteit visszautasitotta, amelyek a könyvek árának megállapitásával az irodalom helyzetét javitani törekedtek. A kiadók engedtek, mert nagy volt a nyomás, az eredmény a lassu elhalás volt. Nézze meg bárki a Ráth Mór nagyszerü lendülettel indult kiadói müködését a 60-as és 70-es években, azokat a szép kiállitásu és becses történelmi, irodalmi, mémoire-szerü, ismeretterjesztő műveket, amelyek megjelenésükkor is jutányosabbak voltak bármely külföldi hasonnemü műveknél és kérdezze meg magától, hogy azóta miért nem lehetett ilyen könyveket világra hozni; a fentiekben megtalálja rá a választ.
Ezért voltam én ellensége az u. n. olcsó könyvnek.
De még más okból is. A magyar könyv már eredetileg is olcsó volt, de ritka könyv kerülte ki azt a sorsot, hogy ne kényszerüljön még olcsóbbá lenni. A magyar kiadó kénytelen volt mindig ugy kalkulálni, hogy a kinyomatott példányszám egy része eladatlanul nyakán marad, kénytelen volt számba venni azt, hogy 1000 példányból néhány száz nem fog elkelni a megállapitott áron. Ezért intézménnyé vált Magyarországon a könyvárleszállitás. Nem volt az a kiadó, aki időszakonként ne kényszerült volna raktárának egy részét jutányosabb áron felajánlani a közönségnek és igy a befektetett tőkékből megmenteni azt, amit lehetett; ez bele tartozott a kiadói kalkulációba. Enélkül még azok a könyvek sem jelenhettek volna meg, amelyek abban az időben megjelentek. A régebbi könyvolvasók előtt emlékezetesek még azok a lepedőnagyságu könyvhirdetések, amelyeket Ráth Mór, Lauffer Vilmos, a Franklin-Társulat, az Athenaeum két-három évenként közrebocsátottak és amelyekben legjobb kiadványaiknak árait ideiglenesen 20–30–40–50–60 és néha még több %-kal is leszállitották, hogy legalább ezuton birják rá a közönségnek olcsóságokra vágyó részét a raktárak tehermentesitésére.
Mi magunk is kiadói müködésünknek abban az időszakában azért alapitottuk meg a Központi antikváriumot, mert amint az akkor általam készitett expozéban olvasom: “kiadványi osztályunkban az évek során át már oly tetemes tömege gyült össze oly kiadványoknak, melyeknek kelendősége már nem áll arányban a leltárban tőkeként figuráló érték kamatoztatásával – hogy ezek nagyobbszabásu értékesitése parancsoló szükséggé válik.”
Az olcsó könyvet tehát Magyarországon megteremtette az árleszállitás. Nem volt szükség a priori olcsó könyvet termelni, mert a könyv esélyeit még jobban rontotta volna, ha még árleszállitásra sem lett volna alkalmas.

Az ingyen-könyv
De volt azután Magyarországon egy fajtája az olcsó könyvnek, amelynek igazán nem volt párja a világon – az ingyen-könyv. Ez egészen különleges magyar specialitás. Az olvasó képtelen azt elgondolni, hogy a magyar könyv életében mily nagy szerepet játszott az ingyen-könyv. Évtizedeken keresztül védekeztek ellene a kiadók – hiába, nem birtak megküzdeni vele. Csak most szünt meg az epidémia, mikor a könyv valósággal drága lett és mikor különben is minden megszünt, ami volt.
Ebben az országban, ahol semmit sem tudnak jól megszervezni, megtalálták annak a módját, hogyan szervezkedjenek meg az emberek arra a célra, hogy ingyen-könyvekhez jussanak. Mindenféle cimü és rendeltetésü egyleteteket alapitottak, jóformán kizárólag abból a célból, hogy valami cimet találjanak, amely alatt a kiadókat ingyen-könyvek adományozására lehessen rábirni. Legtöbben a magyarositás és a közmüvelődés jeligéit irták zászlójukra és minthogy a magyarság és a műveltség terjesztésének legfőbb eszköze az irodalom, természetes, hogy első dolguk volt felszólitani a kiadókat, hogy a könyvtárat ajándékképen küldött könyveikkel létesitsék. Alig volt nap, hogy a kiadócégek ily tárgyu leveleket ne kaptak volna. Ezekben a levelekben érzékeny hangon hivatkoztak a megalapitott egylet nehéz viszonyaira, oly szivrehatóan tudták csoportositani a különböző indokokat kérésük támogatására, oly szépen, oly ellenállhatatlanul tudtak kérni, oly élénk szinekben tudták kulturmissziójukat kellő világitásba helyezni és oly frappánsul appellálni a kiadók hazafiságára, hogy szinte lehetetlen volt a kérés elől kitérni. De az volt a baj, hogy ha teljesitették egy ilyen egyletnek kivánságát, akkor mindjárt többen fordultak a kiadókhoz, mert az egylet gondoskodott róla, hogy köszönetét hirlapokban közzétegye, ami azután másokat is felbiztatott hasonló közcélu alapitásokra.
Eleinte védekezni próbáltunk ezek ellen a támadások ellen, megmagyaráztuk barátságos levelekben az illető folyamodó egyletnek, hogy kivánsága nem jogosult és hogy az egylet, mely kulturális missziót ir zászlajára, az ilyen kivánsággal éppen nem mozditja elő a kulturát. Az iró pénzért kénytelen dolgozni, mert neki is élnie kell, a könyv, amelyet megir, az ő szellemi tőkéje; amit a kiadó neki fizet, az kamatja ennek a tőkének. Ha a kiadó ingyen osztja szét a könyveket, akkor nem fizetheti meg az irónak járó kamatot, akkor az nem tud megélni és nem tud dolgozni. A könyvtár-beszerzésre alakult egyesület egyébként is apasztja a vevőközönséget, mert hiszen egy példányból olvassák azt a munkát, amit talán többen megvennének. Ha már most még azt az egy példányt is ingyen kapja meg az egylet, akkor miből éljen az iró és miből tartsa fenn vállalatát a kiadó. Minden intézkedés, amely a könyv kelendőségét apasztja, kárt okoz a szerzőnek, kárt okoz a könyvnek és kárt okoz a kulturának.
Nem sok eredménye volt ezeknek a jóindulatu magyarázatoknak, a kérő levelek csak nem szüntek meg. Akkor azután uj indokokkal próbáltuk magunktól elháritani ezeket a támadásokat. Ha nincs érzéke az egyletnek a kultura iránt, talán saját tagjainak érdeke iránt meg lesz a kellő érzéke. Rámutattunk arra, hogy ha megalakul egy olvasókör, annak vezetői egyrészt az olvasóközönséggel, másrészt az irodalommal szemben vállalnak kötelezettséget. Az irodalommal szemben azt, hogy mint eszméik leghathatósabb eszközét pártolni fogják, az olvasóközönséggel szemben azt, hogy jó könyvet juttatnak kezébe. Beválthatják-e ezt a céljukat, adhatnak-e jó könyveket az olvasók kezébe, ha azt adják oda nekik, amit ajándékul kaptak, mert hiszen világos, hogy a kiadók a nehéz viszonyok közepette, ha már teljesitik kérésüket, nem ajándékozhatnak kelendő jó könyveket, inkább csak oly régi, elfeledett munkákat, melyek el nem kelvén, raktáron hevernek olvasatlanul, vevő nélkül. Hogy az ily üres és haszontalan könyvek az olvasókör céljának meg nem felelnek, bizonyos; ezek inkább rontják, mint fejlesztik az izlést és az erkölcsöket és távol állnak a magyar nemzeti szellemtől; éppen nem alkalmas eszközei a művelődés terjesztésének. Azután rámutattunk arra, minő siralmas képet mutat egy oly könyvtár, amely ily alapon jön létre, amelyben silány, haszontalan könyvek szerepelnek magyar irodalom gyanánt. Nemcsak anyagilag rontják meg kérésükkel, de erkölcsileg is megszégyenitik az irodalmat, ellentétbe jönnek az egylet kettős hivatásával és aláássák annak erkölcsi hitelét.
Akármennyit magyarázgattuk mindezeket, a kérvények csak jöttek ujra és ujra szakadatlanul, szinte külön hivatalt kellett tartani azok elintézésére.
Megint uj rendszerhez folyamodtunk. Felszólitottuk az egyesületet, mutassa ki nekünk, kap-e ingyen szállást valamely magánháztulajdonostól, ingyen-butort a kárpitostól, ingyen-világitást, ingyen-fütést, ingyen-kiszolgálást. Hivatkoztunk arra, hogy mindezekre telik, mindezekre van pénze az egyesületnek, pompás berendezésre, fényes világitásra, kártyaasztalokra, szolgákra, még könyvszekrényre is, de azt, amivel megtöltik a könyvszekrényt, azt, ami miatt az egyesület állitólag megalakult, azt ingyen várják a könyvkiadóktól.
Gondoskodtunk róla, hogy mindezt néha-napján a sajtóban is szellőztessék. Vesztünkre, mert a közlések csak impulzust adtak uj egyesületek alapitására. A könyvkiadókat valóságos pánik szállta meg, ha valami könyvtáralapitási mozgalomról olvastak, tudták, hogy ez ellenük intézendő hadjáratot jelent.
Nagy szorongattatásaink közepett külföldre fordultunk, megtudandók, vajjon ott minők az állapotok ezen a téren. Külföldi könyvkiadó-kollégáink elcsodálkoztak: efféle üzelmekről nekik tudomásuk sem volt. Azt, hogy egy egyesület egész könyvtárat összekunyoráljon a kiadóktól, a képtelenségek birodalmába tartozónak mondották. Megesik néha, hogy egy-egy könyvet kérnek arra utalt szegény tanulók, ezeket a kérelmeket a körülmények alapos mérlegeléséhez képest méltányosan elintézik – de hová jutna a könyvkiadó, ha ilyen viszonyokkal kellene számolnia, mint aminőkről mi őket értesitettük. Mi lenne például a nagy német tudományos irodalomból, amelynek termékeit jóformán kizárólagosan a közkönyvtárak szerzik be, ha ezek a közkönyvtárak, vagy azoknak egy része jogot formálna arra, hogy a kiadó ingyen juttassa el hozzájuk kiadványait.
Az egyik német kiadó, a stuttgarti Robert Lutz közölte velünk, hogy amikor a bécsi Akademische Lesehalle levélpapirján egy orvosnövendék azon a cimen kérte tőle egy könyvnek a megküldését a könyvtár részére, hogy az egyesület Bécs német nemzeti diákjait sorolja tagjai közé és hogy ezért az egyesület és annak törekvései iránt a német birodalomban igen élénk érdeklődés áll fenn, ő tagadólag válaszolt a kérésre, mert nincs abban a helyzetben, hogy jómódu köröknek ingyen adjon könyveket. “Mindazonáltal – teszi hozzá – hajlandó vagyok az önök kedvéért kivételt tenni, ha bebizonyitják, hogy az Önök diákegyesületének tagjai több vizet isznak, mint sört, amely esetben örömömre fog szolgálni, ha tudományszomjuk enyhitéséhez a magam költségén hozzájárulhatok”.
Ez után az információ után végre radikális lépésre határozta el magát a Magyar Könyvkereskedők Egylete, arra, hogy tagjait eltiltja attól, hogy egyáltalában bárminemü egyletnek bármi cimen kért könyveket ingyen adhassanak. Kinyomatott egy válaszlevelet, azt tagjainak sok példányban rendelkezésére bocsátotta, hogy minden hozzá érkező levélre válaszul megküldjék. Ebben a válaszlevélben kategorice ki volt mondva, hogy mi, hazai könyvkiadók, kötelezzük magunkat, hogy ily megkereséseknek ezután egyáltalában nem teszünk eleget.
Ez az egyöntetü eljárása a kiadóknak csak arra volt jó, hogy az eléjük kerül konkrét kéréseket elintézzék, de nem akadályozta meg azt, hogy ilyenek hozzájuk ujból és ujból ne intéztessenek. Kulturtörténeti szempontból érdekes volna szemügyre venni, hogy minő tényezők voltak azok, amelyek ezen a módon akartak könyvtárhoz jutni. Szinte hihetetlen, hogy minő tényezők voltak köztük. Állami intézmények, törvényszéki, rendőrségi könyvtárak, felekezeti intézmények, “Nyelvében él a nemzet” jeligével megalakult iskolaegyesületek, külföldi magyar egyesületek, ifjusági egyletek, ipari társulatok, munkás-egyesületek, jótékonysági egyletek, kereskedői körök, kaszinók, asztaltársaságok, mindenféle otthonok, milliókkal rendelkező közmüvelődési egyesületek, politikai jellegü társulatok, azután iskolák, mindennemü fajtájuak, fővárosiak ugy, mint vidékiek, tanitó-testületek, humanitárius intézmények, szegényházak, kórházak, rokkantaknak, vakoknak, siketnémáknak, elmebetegeknek, árváknak mindennemü egyesületei és intézetei és sok-sok egyéb különböző tényező.
Érdekes, hogy az egyik ilyen kunyoráló levelet egy valóságos, ősrégi családból származó herceg irta alá, egy gazdag nagy városnak kimagasló pozicióban levő férfia, mint a gazdag város kaszinói könyvtár-bizottságának elnöke.
De még érdekesebb, hogy midőn Wlassics Gyula kultuszminiszter az állami iskolák tanitóit utasitotta, hogy minden községben szervezzenek a 15–21 éves ifjak részére könyvtárral kapcsolatos, az önképzőkörök modorában müködő ifjusági egyesületeket, az egyik tanitótestület, hivatkozással arra, hogy a miniszteri rendelet értelmében az ifjúság semmi tagdijat nem fizet és a szociális és hazafias cél csak ugy érhető el, ha az ifjuság nevelésére szükséges eszközök, elsősorban és főképpen a 15–21 éves kor lelkületének megfelelő ismeretterjesztő és szórakoztató könyvek, lapok és folyóiratok rendelkezésére állanak, miután továbbá a községeknek iparos polgárai közül csak igen kevesen jelentkeztek eddig pártoló tagokul, felhivja a kiadókat, hogy az egyesület körletébe tartozó összes községeket lássa el a megfelelő könyvekkel.
Százával lehetne közzétenni az e fajta igen érdekes okmányok kivonatát, ha nem volna annyira elszomoritó. Vajjon meg fog-e szünni ez az epidémia most, hogy a könyvet valóságos értéknek ismerte fel a közönség egy nagy része, olyannak, amiért valóságos készpénzt érdemes adni – vagy folytatódni fog a könyvkunyorálás az uj korszakban is? Attól félek, folytatódni fog.

A közönség önámitása
Azután volt még egy ok, mely ellene szólt az olcsó könyvnek, közönségünk sajátszerü pszichologiája. A mi könyvvásárlóinknak szükségük volt arra az illuzióra, hogy ők jutányosan vásárolnak, azért van nálunk több antikvárium, mint a világ bármely városában. Az a könyv, amelyet valaki az antikváriumban vesz, eo ipso olcsóbban megvettnek tünik fel előtte. Ámbár nem mondható, hogy a közönség az antikváriusokat is szinte nem kényszeritené arra, hogy olcsón adják el neki könyveiket. Igy fejlődött ki aztán nálunk a modern antikváriumnak az a neme, amely a rendes szortiment-könyvkereskedést szinte teljesen megbénitotta. Ha Herczeg Ferenc-nek egy uj könyve jelent meg, azt még azon a napon az antikváriumban kereste a közönség. Minthogy a rendes szortiment-könyvkereskedő nem biztosithatott ennek a Herczeg-könyvnek valamilyen számbavehető forgalmat, a kiadó kénytelen volt az antikvárius által nála megrendelt nagyobb példányszámot annak megfelelő nagy engedménnyel átadni, oly engedménnyel, amely az antikváriust abba a helyzetbe hozta, hogy a példányt a megjelenés napján már 15–20 százalékkal, esetleg nagyobb engedménnyel adhatta el. Ez a néhány százaléknyi engedmény szükséges illuziója a közönségnek, hogy a Herczeg Ferenc könyvét megvegye. Ez az illúzió a magyar könyvpártolás előfeltétele volt, evvel számolni kellett. Hovatovább természetesen ez a magasabb bolti árban nyert kifejezést. Ahelyett, hogy olcsóbban jutott volna a közönség a Herczeg Ferenc könyvéhez, drágábban jutott hozzá, mert a kiadó kénytelen volt magasabb bolti árat megállapitani, hogy az antikváriumnak megadhassa azt a magasabb rabattot, amely azt viszont képessé teszi a közönségnek megadni a 20 százalék engedményt. A könyv, amelyet talán 3,50 koronás bolti áron adhatott volna ki a kiadó, már most 5 koronás bolti áron látott napvilágot, hogy a publikum 4 koronáért megkaphassa. Ilyen a magyar gyakorlati ész. Egyébként ujabban ezt az anomáliát a szortiment-könyvkereskedőkkel egyetértve önként szüntették meg a modern antikváriusok, ily módon ujra érvényre juttatván a kiadó által megállapitott eredeti bolti árt.

Az olcsó könyv-vállalatok
Mindezek a körülmények okozták, hogy én az olcsó könyvnek ellensége voltam. De meg lehetett volna engem cáfolni, ha azok a vállalatok, amelyekkel a kiadók előállottak, hogy az olcsó könyvért való kiabálásnak engedjenek, sikerültek volna és az irodalomnak hasznára lettek volna, – de nem sikerültek és nem váltak hasznára az irodalom fejlesztésének.
Nem mintha nem volna örvendetes, ha bármelyik jó könyv bárminő “feltálalás”-ban jelenik meg, de itt most nem ebből a szempontból vizsgáljuk a dolgokat, hanem abból a könyv életében legfontosabb szempontból, hogy mennyire terjed el a könyv, mennyire válik eleven, ható kulturtényezővé és mennyire mozditja elő elterjedése utján az iró érdekét, az irodalom életét. Ily szempontból tekintve az olcsó könyv kérdését és azoknak a vállalkozásoknak sorsát, amelyek az olcsó könyv eszméjét meg akarták valósitani – ebben az egész korszakban, amelyről ez a könyv szól, egészen a háboru idejéig, egyetlenegy sem sikerült, egyetlenegy sem váltotta be a hozzá füzött reményeket, egyetlenegy sem teljesitette misszióját, amint az viszonyaink között különben természetes is volt. Nehogy félreértésekre adjon alkalmat mindaz, amit erről a kérdésről elmondottam és el akarok mondani, számok segitségével akarom gondolatomat megértetni. Egy 10 ives könyv megjelenik például 3000 példányban 3 koronás bolti ár mellett. Ennek a bolti áru összforgalma tehát 9000 koronát eredményez. A szerző, tegyük fel, 1000–1500 korona tiszteletdijat kap. Már most tegyük fel, hogy ennek a könyvnek tartalmát kiadja két füzetben egy olcsó könyv-vállalat, kinyomatja 6–10.000 példányban, illetve 12–20.000 füzetben, amely 30 filléres bolti ár mellett 3600–6000 korona bolti áru forgalomnak felel meg és fizet a szerzőnek 200 koronát. Ez a példa megvilágitja a dolgot az irói tiszteletdij szempontjából és világossá teszi azt is, hogy ennek az olcsó kiadásnak csak ugy volna értelme, ha 50 vagy 100.000 példányban lehetne kinyomatni és elterjeszteni és ennek a nagy példányszámnak megfelelő tiszteletdijat fizetni a szerzőnek. Ebben az esetben indokolva volna az olcsó kiadás, mert hiszen magát a könyvet sokkal nagyobb példányszámban juttatja el az olvasókhoz az irodalmi érdek csorbitása nélkül. De oly országban, ahol az olcsó vállalat nem kél el több példányban, vagy alig valamivel több példányban, mint az u. n. drága könyv, ott az olcsó vállalatok gyüjteménye az irodalomnak nyilvánvaló kárával jár.
Én ebből sohasem csináltam titkot és azokat az irókat, akik velem effelől tanácskoztak, mindig lebeszéltem arról, hogy munkáikat ily olcsó gyüjteményekben közrebocsássák. Kevés sikerem volt ezzel, mert legtöbben azzal az indokkal csábittatták rá magukat az ily kiadásokra, hogy ezek a legjobb reklámjai lesznek egyéb műveiknek és egyéb kiadásaiknak. Ez fenn is állna, ha tényleg 50 vagy 100.000 példányban kelnének el, de a 2–5000 példányban elkelő olcsó füzet nem reklámja az irónak, hanem egész mivoltában devalvációja az ő irodalmi és forgalmi értékének.
Nem akartam megemliteni a Mikszáth-ról szóló fejezetben, minő fájdalommal töltött el, amidőn Légrády-ék, akkor a jogok birtokában, Mikszáth-nak majdnem összes munkáit, amelyekkel rendelkeztek, a “Magyar Könyvtár”-nak engedték át kiadásra. Nem akartam ezt ott megemliteni azért, mert félreértésekre adhatott volna alkalmat, most azonban, minthogy már kifejtettem az olcsó könyvről való nézeteimet, talán egy nézeten lesz velem mindenki, aki ezekkel a dolgokkal foglalkozik, hogy Mikszáth műveinek terjesztését nem nagyon mozditotta elő az, hogy a “Szent Péter esernyője” és más egyenrangu munkái megjelentek a “Magyar Könyvtár”-ban 6000 példányos kiadásokban, amely kiadások elkelte 8–10–15 évig, sőt esetleg tovább is tart. A terjesztőképes façonban megjelenő munkák terjesztését akadályozzák, azoknak gáncsot vetnek, de maguk semmikép sem birnak elterjedni.
Talán nem lesz érdektelen, ha egy kicsit szemlét tartunk ezek felett az u. n. olcsó könyv-vállalatok felett, hogy lássuk, mennyi jóravaló és becsületes törekvés, mennyi optimizmus és lelkes ambició szülte azokat és minő csalódás járt nyomukban. Csalódás az egész vonalon az elsőtől mindvégig kivétel nélkül, minden ellenkező látszat ellenére.
Az első ily Reclam-utánzó vállalkozás az Aigner Lajos által kiadott “Magyar Könyvesház” volt, egyike azoknak az Aigner-féle vállalatoknak, amelyek az ő bukását idézték elő. Jól volt kigondolva, elég érdekesen volt összeállitva, sok értékes füzet és kötet jelent meg benne, de – nem volt kelendősége. Váltakozva hozta a régi irodalom és az uj irodalom jelesebb termékeit 4–5 ives füzetekben 20 krajcárnyi áron; igazán olcsó volt, mégsem tudott boldogulni.
Ugyanebben az időben tett kisérletet egy győri könyvkereskedő, Grosz Gusztáv, az “Egyetemes Könyvtár” cimü olcsó könyv-vállalattal, amelyben igazán jó, mondhatni klasszikus munkákat adott közre, füzetenként 10 krajcáros áron. Van benne 8 ives füzet is ezen az abszolute véve is bámulatos olcsó áron. A 24-ik füzettel kénytelen volt vállalatát beszüntetni.
Akkor azután jött egy nagy, tőkeerős vállalat, a Franklin-Társulat és meginditotta az “Olcsó Könyvtár”-at Gyulai Pál szerkesztésében. Az “Olcsó Könyvtár”-ban igen becses dolgok jelentek meg; gyüjtőhelye volt a legkülönfélébb irodalmi értékü műveknek, amelyeket más vállalatokban alig lehetett volna elhelyezni. Izléssel és gonddal voltak megválogatva a munkák és ebből a szempontból csak elismerés illeti meg a vállalatot. De könyvforgalmi szempontból a magyar irodalom életében számba sem vehető az “Olcsó Könyvtár” megjelenése; mégis örvendetes jelenség, hogy megvan és érdeméül róható fel a kiadónak, hogy bizonyára áldozatok árán fenntartotta. Később kénytelen volt az igen alacsony bolti árat felemelni, csak igy kerülhetvén ki azt, hogy a vállalatot ne kelljen beszüntetni. Gyulai Pál halála után Heinrich Gusztáv vette át a szerkesztést, aki ugyanazon a szinvonalon tartja fenn és értékes tartalommal tölti meg a vállalatot. A füzeteket ma sem nyomatják nagy példányszámban, de minthogy tradicióihoz hiven nem öleli fel az irodalomnak azt a részét, mely jobb körülmények között tud érvényesülni, tisztán irodalmi szempontból tekintve, igen hasznos vállalatnak mondható.
Nagy ambicióval és a legügyesebb kiadói bevezetés mellett, nagystilü reklám kiséretében lépett a porondra a Wodianer cég által meginditott “Magyar Könyvtár”. Ennek szerkesztője, Radó Antal nagyobb változatosságra, nagyobb elevenségre törekedett, mint az “Olcsó Könyvtár”. Mindenképpen gondosan, irodalmi izléssel és nagy szerkesztői rutinnal szerkesztette meg a vállalatot, de én a magam részéről sohasem helyeselhettem azt, hogy irodalmunk legnépszerübb iróinak friss munkáit akarta vállalatában felölelni.
A “Magyar Könyvtár” minden kiválósága, sokoldalusága és határozott üzleti eredményei mellett sem tudott oly nagy elterjedést elérni, aminő egy ily vállalatnak ily módon való közrebocsátását megindokolta volna. Nem bizonyit ellenem, sőt mellettem bizonyit az, hogy a “Magyar Könyvtár” egyes füzetei tényleg igen nagy példányszámban jelenhettek meg, mert ha megnézzük, hogy melyek azok a kelendő füzetek, akkor menten rájövünk, hogy csakis az iskoláknak szánt olvasmányok, olyanok, amelyek a rendkivül olcsó kiadást megindokolják, lehetővé teszik.
Mikor a “Magyar Könyvtár” 10-ik évfolyamának jubiláris ünnepét megülte, Mikszáth Kálmán-t kérte fel arra, hogy irja meg a bevezető cikket. Ő ennek a kérésnek meg is felelt, irt is “Arisztokracia a könyvpolcokon” cim alatt egy igen szellemes elmefuttatást, de ebben nem a “Magyar Könyvtár” mellett, hanem ellene foglalt állást. Azon az állásponton állott, amelyen én állok az olcsó gyüjtemény tekintetében. Egy Mr. Joung nevü amerikai urról szól, aki őt felszólitotta, hogy küldesse meg neki könyveit sajátkezü manupropriájával. Az amerikai ur könyvtárának ez volt a specialitása. Mikszáth megkérdezte tőle előzőleg, hogy milyen kiadásokat küldessen: a drágább vagy az olcsóbb kiadásokat? Mr. Joung az utóbbi kiadásokat kérte, mert azt mondja:
“Egy könyvnek az olcsósága mutatja meg, milyen karriert csinált. Csak rá kell nézni, mint a katonatiszti gallérra és azonnal látjuk, milyen rangban van.
Sziveskedjék csak elküldeni a legolcsóbb kiadásokat, azok az én kedvenceim, külön cseresznyefa-szekrénybe rakom, mert az olcsó könyvnek tömérdek emberhez kell indulnia, hogy magát kifizesse, s hogy ehhez passzusa legyen, már ezelőtt sok különböző kiadásokban kellett megjelennie. Minden előbbi kiadás egy őst jelent s akiknek a legtöbb őse van, az a legelőkelőbb a könyvek között is.”
Mikszáth azt felelte vissza: “Sajnos, a mi közönségünk nagyon szegény, minélfogva a mi könyveink nagyon drágák.”
Igy is van ez és nem is lehet máskép, egy szegény és kisszámu nemzetnek nem lehetnek olcsó könyvei. Ezt be kell látnia a közönségnek és ha önálló irodalmat és önálló műveltséget akar, meg kell hoznia azokat az áldozatokat is, amelyekbe ez kerül.
De nem lehet csodálkozni azon, ha a közönség nehezen látja ezt be, mikor maguk a könyvkereskedők és kiadók is nehezen látják be; mikor mindig akad uj és uj vállalkozó, aki azt a hitet kelti a közönségben, mintha az olcsó könyv prosperálna. Igaz, hogy most már az olcsó könyvnek csak látszatával bir az ujabb ilynemü vállalkozás, de még mindig jutányosabb, semminthogy a siker biztositékával birna.
Ime egy uj szerkesztő és egy uj kiadó azt tartja, hogy a “Magyar Könyvtár” már nem eléggé modern, megalapitják a “Modern Könyvtár”-at. Ebben is sok értékes és jó mű jelenik meg, számbavehető sikere alig egy-kettőnek van. Az első kiadó, Sziklai Jenő belepusztul, nem volt hozzá tőkéje és kitartása, átveszi a másik, a Politzer-féle könyvkiadóvállalat, kifejleszti, kiterjeszti, azután az Athenaeum tőkeerős kezeibe jut a vállalat. Most már megvan minden előföltétele a sikernek, mégsem jut el ahhoz a példányszámhoz, mely igazolná.
Azután itt vannak az olcsó regény-vállalatok, élükön az “Egyetemes Regénytár.” Ez akkor indult meg 1885-ben, amikor a “Regényvilág” megszünt. Ez volt akkor az egyetlen számba-vehető vállalkozás, amelyben iró elhelyezhette regényét. Bátor és merész vállalkozás volt, egy koronáért egy bekötött 10–12 ives könyvet adott, de alkalmas volt-e arra, hogy a magyar iró anyagi érdekeit szolgálja, jutott-e abba a helyzetbe, hogy megfelelő tiszteletdijat biztosithasson az irójának? Oly sokkal több példányban kelt-e el az “Egyetemes Regénytár”-beli kötet a maga olcsóságánál fogva, mint ugyanaz a kötet elkelt volna az akkori normális bolti ár mellett, ugy azonban, hogy az irót jobban dijazhatta volna? Az “Egyetemes Regénytár” sem bizonyitotta be, hogy a könyv ára volna Magyarországon oka a könyv elterjedésének vagy el nem terjedésének, épp oly kevéssé bizonyitotta be azt később a Légrády-ék kiadásában megjelent “Legjobb Könyvek” cimü vállalat, amely nagy ambicióju cimének megfelelően közölt is tényleg sok igen jó könyvet igen olcsó áron, mégsem birt elterjedni. Meg is szünt néhány évfolyam után. Ugyanez mondható az “Athenaeum Olvasótárá”-ról is, mely szintén nem birt prosperálni.
Ebbe a kategóriába tartozik a Stampfel-féle “Tudományos Zsebkönyvtár” is. A nagy látkörü pozsonyi könyvkiadó helyesen ismerte fel annak a szükségét, hogy a tanulni vágyó embernek legyen módjában rövid áttekintést nyujtó összefoglalásban egy egész tudományszakma felől tájékozódni. Nem az volt a cél, hogy ez a zsebkönyvtár feleslegessé tegye a nagyszabásu munkákat, a tan- és kézikönyveket, hanem éppen azok mellett, azoknak mintegy előkészitőjeképpen tölthetett be fontos missziót. A “Tudományos Zsebkönyvtár” kitünően volt megalapozva és nagy körültekintéssel vezetve, de egy nagy hibája volt: az, hogy tulságosan olcsó volt; 5–6 ives füzeteket jó papiron, szép kiállitásban, hajlitható kartonozásban adott 60 fillérért. Ennek az olcsó árnak két következménye volt: először is nem fizethetett csak igen-igen mérsékelt tiszteletdijat, másodszor kénytelen volt a füzeteket 4–5–6000 példányokban kinyomatni, hogy az előállitási költségek minél több példányra oszoljanak szét. Ez azonban baj, különösen tudományos tárgyu könyveknél, mert a tudomány folyton halad, a kutatás soha sem szünik meg, ilyen könyveket folyton à jour kell tartani, már pedig, ha egy ilyen 6000 példányos kiadás csak 10–15–20 esztendő alatt fogy el, akkor az utolsó években a példányok mint elavult, obsolet könyvek kerülnek a közönség kezébe.
A “Tudományos Zsebkönyvtár” ára csak akkor volna indokolt, ha 2–3 éven belül elfogyna egy-egy kötet. A vállalat sokkal nagyobb szolgálatot tett volna az ismeretterjesztésnek, ha magasabb áru kötetekben bocsátják közre, kisebb példányszámban nyomatják és gyakrabban hoz uj kiadásokat. Mert ennél a vállalatnál is beigazolódott, hogy maga az olcsó ár nem teremt közönséget; kelendők voltaképpen csak azok a kötetek voltak, amelyek belekapcsolódtak az iskolai oktatásba. Ezek azután gyakrabban értek uj kiadást is. A többiek, sajnos, tulságos soká maradtak a kiadó raktárán.

Fordulat a könyvterjesztésben
A kiadói ügybuzgóság és az a vágy, hogy lépést tartson a magyar kiadóság a külfölddel, mégis mindig uj és uj vállalatokat érlel meg, már nem oly ingatag alapon, mint aminők a filléres vállalatok, mert hiszen saját szakállán tanulta meg mindegyik, hogy olcsó könyvet csak ugy lehet előállitani, ha azt nagy példányszámban nyomatjuk és ennek a nagy példányszámnak elhelyezését biztositva látjuk.
Eddig ez lehetetlen volt, mert nemcsak közönség nem volt hozzá, hanem könyvkereskedelem sem. Talán fejlődött volna felvevő olvasóközönség a műveltség előhaladásával, ha lett volna könyvkereskedelem. De arra a 120–150 hazai könyvkereskedőre nem lehetett alapitani az ilyen olcsó vállalatok sorsát. Amig nagy városok egyáltalában nem birtak rendes és a terjesztésre alkalmas könyvkereskedésekkel, addig gondolni sem lehetett ilyenekre.
A század első évtizedének vége felé egyszerre fordulat állott be ezen a téren. Az ujjáalakitott Beszerzési és szállitási részvénytársaság, mely eddig csak a lapok terjesztésével és szétosztásával foglalkozott, lassankint a könyvet is felvette üzemkörébe. De még ennél is jelentősebb volt, hogy a nagy elterjedtségnek örvendő népszerü napilap, “Az Est”, a lap minél intenzivebb elterjesztése céljából megszervezett elárusitói apparátusát is a könyv szolgálatába állitotta. Ez a magyar könyv sorsa szempontjából nagy dolog volt. Most már lehetett arra számitani, hogy a valódi szükségletnek megfelelő könyvet ezeken az utakon el lehet juttatni mindenüvé, ahol magyar lapot olvasnak és ahol talán a magyar könyvet is szivesen befogadják.
Most már lehetett arra gondolni, hogy az az olvasókedv és az az ismeretvágy, mely a könyvárusi nagyüzem, a részletüzleti terjesztés nagy fejlődése folytán a közönség széles rétegeiben láthatóan növekedett, minden irányban kielégülést találjon.
Most már szabad volt kisérletet tenni nagy példányszámu és jutányos áru vállalkozásokkal. Meg is történtek ezek a kisérletek. Még pedig kettős irányban. A népszerüsitő tudományos és a szépirodalom terén.
Szinte egyidőben keletkezik az “Athenaeum-könyvtár” és a mi kiadásunkban a “Világ-könyvtár.”
A “Világ-könyvtár” nagy és szép feladatot tüzött maga elé; azt, hogy amit a történelem és filozófia, a szociológia és természettudomány, az irodalom, a művészet, a politika, a vallástudomány nagyot és maradandót alkotott, el akarja juttatni a nagyközönséghez – az emberi szellem nagy reprezentativ képviselőinek legnagyobbra értékelt munkáiban.
A vállalat nagy lendülettel indult meg, egymásután hozta a szebbnél-szebb és jobbnál-jobb köteteket mindaddig, amig a világháboru “megálljt” parancsolt. A közönség nagy érdeklődéssel kisérte a “Világ-könyvtár”-t, fokozottan még a háboru alatt is, de mikor minden annyira megdrágult, hogy a köteteket többé nem lehetett jutányos áron áruba bocsátani, be kellett szüntetni – jobb idők reményében – a további kiadást.
Szinte hallgatólagos megegyezés alapján a “Világ-könyvtár” nem közöl szépirodalmi műveket – viszont az “Athenaeum-könyvtár” nem közöl tudományos munkákat, hanem kizárólag szépirodalmiakat.

A Nelson-könyvgyár
Könyvkiadói szempontból egyébként az “Athenaeum-könyvtár” egyike a legérdekesebb magyar vállalkozásoknak.
A könyvelőállitás egyik legfontosabb problémáját oldja meg, a könyv igazán olcsó előállitásának kérdését. Ezt a kérdést a gyakorlati angolok oldották meg ugy, hogy egyuttal maguknak biztositották a művelt nemzetek nyelvén megjelenő valóban olcsó könyvek előállitásának szinte monopóliumát.
Egy nagy angol kiadócég, a Nelson könyvkiadóvállalat, konstruáltatott egy igen nagy nyomtató gépet, amelyen egyszerre 192 oldalt lehet egy fordulattal kinyomni és összehajtogatni. Az innen kikerül ivek automatice belekerülnek egy füzőgépbe és abból olyan állapotban kerülnek ki, hogy már csak bele kell akasztani a kész bekötési táblába. Mindent a gép végez el, emberi munka jóformán csak egy müveletet hajt végre. Már most két iv ebben a gépben kinyomva 384 oldalas könyvet ad, azaz 24 rendes formáju 16 oldalas ivet. Ezzel az ökonómikus eljárással Nelson oly minimális költségre redukálta a könyv gyártási összegét, hogy képes volt egy shilling bolti árért áruba bocsátani azt.
A gép azonban e mellett a gazdaságos kihasználás mellett oly tömegeket képes előállitani, hogy maga az angol könyvszükséglet nem elég ahhoz, hogy a gépet állandó munkával táplálja. Ha pedig a gép nem dolgozik állandóan és nincs jól kihasználva, természetes, hogy ezáltal az előállitás megdrágulna. Ezen akként segitett Nelson, hogy felajánlotta a gép kihasználását az övéhez hasonló alaku és kiállitásu könyvek részére francia, német, spanyol, magyar kiadóknak. A német kiadók közül a berlini nagy Ullstein-cég készitteti ennek folytán Nelson gépén az “Ullstein-Bibliothek”-ot amely egy márkás áron kerül forgalomba. Az “Athenaeum-könyvtár” is a Nelson gépein készül, még pedig akként, hogy a szöveget az Athenaeum budapesti intézetében kiszedeti, a stereotipálandó papirlemezeket elküldi Edinburgba, ahol azok kiöntése után elkészülnek az “Athenaeum-könyvtár” kötetei. Az Athenaeum-nak köteleznie kellett magát legalább 10.000 példánynak kinyomatására, amire most már bátorsága is volt, mert módjában volt az ujfajta és sikeresnek igérkező terjesztő eszközökre támaszkodni.
Érdekes dolog, hogy Magyarországon meg volt a bátorság ebbe a vállalkozásba belemenni, de Franciaországban nem volt meg. A Nelson-cég a legnagyobb francia könyvkiadót, a Hachette-céget kinálta meg azzal, hogy az ő gépén francia műveket fog részére előállitani. Hachette annál alkalmasabb lett volna erre a tranzakcióra, mert hiszen az összes francia vasutak könyvelárusitását monopolizálja. Még sem volt bátorsága a neki kockázatosnak látszó vállalkozásba belemenni, ami Nelson-ékat arra inditotta, hogy maguk telepedtek meg Párisban és saját kockázatukra tettek közzé “Collection Française Nelson” cim alatt egy gyüjteményt, melyben a francia irodalom legjava munkáit közlik és melynek fenomenális sikere volt. A Hachette-cég csak a maga vasuti könyvkereskedése részére 3–4-szer annyi kötetet vesz át Nelson-éktól, mint amennyinek kinyomatására annak idején kötelezettséget kellett volna vállalnia.
Amit Nelson-ék véghezvittek, az megoldotta jóformán az olcsó könyv előállitásának problémáját. Ha arányban áll vele a fogyasztás, akkor ebből a gyári módon készülő könyvelőállitásból beláthatatlan perspektivái nyilnak az emberi művelődésnek.

Nelsonéknál
Ennek az előállitási módszernek – azt hiszem – én voltam az öntudatlan előidézője.
A század elején kezdte kiadni Nelson angol kiadó azokat a gyönyörü kis köteteket indiai papiron, melyek egész vékony, ujjnyi vastagságu könyvben 800–1000 oldalt foglaltak magukban, pompás flexibel bőrkötésbe voltak foglalva és mindössze két shillingbe kerültek. Mikor 1904-ben Angliában jártam, rá akartam jönni a nyitjára ennek a dolognak. A papir forrására még valahogy ráakadtam, de sehogy sem birtam rájönni arra, hogy hol veszi a kiadó azt a gyönyörü és nyilván igen olcsó bőrt, és hogy képes egy ily 800–1000 oldalas könyvnek szedését, nyomását, kikészitését oly olcsó áron biztositani, hogy azután ily csekély árért tud ily szép könyvet adni. Végre elhatároztam, hogy magához a Nelson-céghez fordulok felvilágositásért.
Felkerestem a Nelson-cég főnökét, bemutatkoztam neki, mint magyarországi kiadó, aki szeretne magyar nyelven néhány oly szép kis kötetet közrebocsátani, legyen szives felvilágositani, hol veszi a kötéshez való bőrt?
Nelson visszavonult, hogy a dolgot majd megbeszéli társaival és egy fél óra mulva azzal lepett meg, hogy ő majd elkésziti a mi részünkre azt, amire szükségünk van; nem kell ahhoz egyéb, mint hogy neki küldjük meg a magyar szövegü szedést, illetőleg annak stereotip-lemezeit és kötelezzük magunkat legalább 10.000 példánynak egyszerre való megrendelésére. Ezt szivesen vállalja, ugy fogja szállitani a köteteket, hogy mi is két shillinges bolti áron adhassuk őket – de többet nem tehet, a nyersanyagok beszerzési forrásait nem közölheti velünk. A válasz meglepett, de nem elégitett ki, mert sehogysem oldotta meg a talányt. Próbáltam beszélni még a szedésről, munkabérekről, a nyomásban elérhető megtakaritásokról, de Nelson nem igen mélyedt bele ezeknek bővebb tárgyalásába, valahogy érintette a nagy példányszámot, a 10.000 példányos minimumot és csak azt hajtogatta, hogy a kész könyveket szivesen szállitja, mást ebben az ügyben nem tehet.
Bucsuzásul átadta nekem Richard Cobden életrajzát, elmagyarázván, ki volt Cobden, azt is megemlitve, hogy az apósa volt, akiről ily nagy negyedrétü kötetbe foglalt életrajzot adtak ki, és igen meg volt lepve, de egyuttal büszkén meg is elégedve, mikor mondtam neki, hogy tudomásom van róla, ki volt Cobden, teljesen tájékozva vagyok jelentősége felől.
Mikor hazajöttem, megbeszéltük, melyek lehetnének azok a magyar könyvek, amelyeknek 10.000 példányos kiadását meg lehetne kockáztatni – de nem birtunk összehozni ötöt sem olyat, amelyeknél az igen nagy kockázat ki volna zárva. Igy udvariasan megköszönve ajánlatát – egyuttal sajnálattal lemondtunk annak igénybevételéről.
De mikor azután néhány év múlva megindult a világszerte ismert “Nelson-library” – nem birtam szabadulni attól a gondolattól, hogy az eszmét az e fajta könyvgyártásra Nelsonéknak az én beszélgetésem szuggerálta; hogy az adott impulzust arra a nagyszabásu gyárszerü könyvelőállitásra, mely lehetővé teszi az igazán olcsó könyvet.

Az “Olcsó Jókai”
Az ujfajta könyvüzemet most már el kellett látni megfelelő anyaggal. Igy keletkezett a mi kiadásunkban az “Olcsó Jókai.”
Ez az “Olcsó Jókai” különben egy nagyrészt uj Jókai volt, egy ismeretlen Jókai. Az olvasók elcsodálkoztak rajta, minő uj kincsekkel állunk elő. Tény az, hogy ez a gyüjtemény felszinre hozta Jókai műveinek legszebb igazgyöngyeit, mik elvesztek a kincsek nagy sokaságában.
Felszinre hozta, hogy ragyogásukat, tüzüket szertehordják az országban, a nagy tömegek közé, a milliók közé, hogy fillérek árán jussanak el mindenüvé a nagy mesélő, a lelkeket hóditó varázsszerü költő csodás alkotásai.
Némelyik irodalmi vállalkozás egy szerencsésen megválasztott cimnek köszönheti sikerét. Ily szerencsés cim volt az “Olcsó Jókai”-é is. Az olcsóság varázsigéjére vette észre a közönség azokat az örökbecsü értékeket, melyek eddig mintegy ismeretlenül rejtőzködtek a nagy nemzeti kiadás köteteiben.
És ez voltaképpeni jelentősége az “Olcsó Jókai”-nak. Nem annyira a jutányos volta, mint ujszerü összeállitása. Mert olcsósága igen relativ. Maga a kiadó készséggel ismeri be, hogy ez még nem az, amire törekedni kellene, ha csakugyan az olcsóság révén akarjuk Jókait a legtágabb köröknek hozzáférhetővé tenni. De a különböző nehézségek folytán be kellett érnie azzal, hogy ebben a kiadásban félakkora áron sikerült az egyes munkákat közrebocsátania, mint amennyibe azok a nemzeti kiadásban kerülnek.
Magam szerkesztettem az egész gyüjteményt. Egy nyári szabadságomat forditottam rá, hogy Jókai összes elbeszéléseit és kisebb irásait ujból átolvassam és elrendezzem ugy, amint azokat az “Olcsó Jókai” kiadásban találja a közönség.
A kalandost, a humorost, a fantasztikust, a korrajzot egybefüzve, az “Életképek”-et, a “Babszemek”-et, a “Tarka élet”-et eredeti összeállitás szerint, az “Anekdoták”-at először összegyüjtve adtam. Vannak érdekes füzetek a Jókai különceiről, mindenféle nőalakjairól és külön összeállitásu füzetekben mindaz, amit Petőfi-ről, Március 15-éről, Ezernyolcszáznegyvennyolcról, a szinházról és szinészetről és amit önmagáról irt. Nevezetesebb novellái is itt kerülnek először saját cimük alatt önálló füzetekben kiadásra. Sok nagybecsü dolgát Jókainak csak most vette észre a közönség – ebben az uj kiadási formában.

A “Milliók könyve” és követői
A többi könyvkiadóvállalat is számot vetett az uj könyvüzem szükségleteivel. Első sorban a Singer és Wolfner cég, amely ekkor egy teljesen új fajtáját a könyvnek honositotta meg, a regényfolyóiratot, a “Milliók könyvé”-t Nagy és bátor elhatározás volt a háboru közepette ily vállalatot meginditani, amit senkisem tud jobban méltányolni, mint én, mert mi is foglalkoztunk a regényujság gondolatával, el is határoztuk, hogy azt valamely formában megvalósitjuk, de csak a háboru szerencsés befejezése után akartunk erre a dologra rátérni. Nem volt bennünk elég bátorság ahhoz, hogy azok között a nehéz viszonyok között, abban a bizonytalan helyzetben megkockáztassuk azt a nagyjelentőségü reformot a könyvtermelés terén. Hogy Wolfnerék megkockáztatták, ezért őket mindenki részéről elismerés illeti meg. Sikert is arattak és ez a legörvendetesebb a dologban.
A “Milliók könyve” egyengette az utját az “Olcsó Regény”-nek, amelyet az Athenaeum inditott meg és a “Legjobb könyvek” cimü gyüjteménynek, amelyet Légrádyék jelentettek meg, valamint a “Koronás regények” cimü regényfolyóiratnak, ugyancsak Singer és Wolfner kiadásában.
Mindezek azonban már a háboru során keletkeztek; keletkezésük és elterjedésük más szempontokból itélendő meg, mert a háboru tette lehetővé az igazán olcsó könyv keletkezését, de a háboru egyszersmind véget is vetett egy későbbi stádiumában az olcsó könyvnek. Sokáig gondolni sem lehet többé olcsó könyvre. Lehet-e magyar könyv még egyáltalában olcsó – ez egyik titka a jövőnek.

XXXV. 
A SZÉP KÖNYV
Illusztrált művek
A szép könyv rendesen a kiadói ambició eredménye. Az iró, a nyomdász, a könyvkötő, a kiadó szépen szeretné a könyvet kiállitani, szép köntösben világra hozni. Maga a közönség nem igen fektet súlyt erre, legalább nem általánosságban, még akkor sem, mikor ajándéktárgynak szánja. Ha karácsony táján végigmegyünk a játékkereskedéseken és bazárokon és látjuk, hogy minő csunya, lehetetlen kiállitásu képeskönyveket, ifjusági iratokat és gyárilag előállitott költeményköteteket vásárol a közönség ajándékképpen, akkor alig birjuk felfogni, hogy miért töri magát iró, kiadó, festő, grafikus, nyomdász és könyvkötő, hogy szép könyvvel lássa el a piacot. Pedig igazán töri magát, nálunk is, ahol aránytalanul sok szép könyv jött világra, ahol a legtöbb kiadó ezen a ponton akarta megmutatni szakismeretét és még inkább szeretetét a könyv iránt.
A szép könyvre csak az fektet sulyt, aki a könyvet szereti, valamint a szép butort is csak az értékeli, akinek van művészi izlése. Nálunk kevesen voltak és még ma is kevesen vannak, akiknek ez a művészi izlésük megvan, de azok a kevesek megkivánják, hogy a könyv művészi köntösben jelentkezzék; minden könyv, nemcsak az ugynevezett diszmű. E modern emberek részére, akik művészi miliőt akarnak a maguk számára teremteni, gondoskodni kellett e miliő egy intim alkatrészéről is, a szép könyvről, a stilusos könyvről. Ezért a könyvdiszités, a szép könyv kiállitása együtt haladt a belső berendezés előhaladásával, nyomon követte a lakásesztétikát. A könyvdiszités nem haladt önállóan, hanem az épitő-művészet, a dekorativ művészet stilusának fejlődése nyomán.
Az 50-es 60-as évek primitiv könyvelőállitási viszonyaitól az illusztrált diszművekig nagy út van. Ezt az utat a könyv az épitőművészet, a képzőművészet és a diszitőművészet szárnyai alatt futotta be.
Amig a valóban szép könyvhöz eljutottunk, sokat csetlettünk-botlottunk, sok kisérletezésen, izléstelenségen és téveszmén mentünk keresztül.
Az első téveszme az volt, hogy a szép könyvnek illusztrált könyvnek kell lenni. Akkor jelentek meg derüre-borura az illusztrált könyvek, de éppen az a túlzás a könyvek illusztrálásában vezette rá a közönséget is, a kiadókat is arra, hogy az illusztrálás, ha nem elsőrendü, éppenséggel nem éri el célját, nem válik a szöveg magyarázójává, hanem inkább elhomályositja annak megértését.
A jó illusztráció arra van hivatva, hogy a szerző által kifejezett gondolatot képben ábrázolja, az általa kifejezett eszmének szárnyat adjon. Erre csak oly művész képes, aki megérti a szerzőt, aki kongeniális vele; az ilyen művész felette ritka. Minél jelentékenyebb munkát akarunk illusztráltatni, olyat, amely benne él a köztudatban, amelyet mindenki kialakitott magának saját lelkületében, saját felfogásában, saját fantáziájában, annál nagyobb nehézségre akadunk, annál nehezebb megtalálni a hozzávaló művészt. Szinte lehetetlen feladat ez akkor, amikor a köztudatban élő irónak, költőnek munkájáról van szó, ha például Petőfi-nek, Arany-nak illusztrálásáról van szó. Nem elég ehhez a művészi ihlet. Annak, aki erre vállalkozik, az ecset felett uralkodó Petőfinek, a rajzón felett uralkodó Aranynak kell lennie.
Azért soha nem is lehet megtalálni az ilyen feladat megoldására hivatott művészt, annak magától kell rájönnie arra, hogy ő hivatva van a költő munkájának interpretálására, annak ellenállhatatlanul éreznie kell, hogy ezt vagy azt a munkát neki el kell végeznie.
Hiába szólitotta volna fel Zichy Mihály-t bárki Arany János balladáinak illusztrálására, vagy a Madách “Ember tragédiájá”-hoz készült kompoziciók megrajzolására, ha ő benne magában nem élt volna az a tudat, hogy erre ő van hivatva és csak ő; ha nem érezte volna az ő művészi lelke ugyanazt, amit a költő érzett, mikor megirta a balladákat; ha nem vált volna ez a munka rá nézve egy erős és leküzdhetetlen művészi vágy beteljesülésévé.
És hogy Zichy Mihály nevét emlitem, mindjárt hozzá is teszem, hogy neki köszönhetjük azt, hogy a világirodalom legszebb könyveinek sorában a magyarság is szerepel néhány kötettel, a Zichy Mihály illusztrálta művekkel.
De amig idáig eljutottunk!... Nagy és göröngyös út volt.
*
Mi is törekedtünk a szép könyvre – mindjárt az elején! De szeretnék néhány illusztrált könyvet abból az időből most kitörülni az emlékezésből.
De hát az hozzátartozik a fejlődéshez, hogy az akkori kor izlésének és igényeinek megfelelően mi is, mások is, produkáltunk olyat, amit mai szemmel nézve, épenséggel nem sorolnánk a szép könyvek sorába.
Valamint hozzátartozik az is, hogy közönséget a szép könyvnek is csak úgy lehetett teremteni, hogy kissé mindig az ő izlését is kellett respektálni és lassan hozzászoktatni a szebbhez, a művészibbhez. Egyszerre ez nem megy. És ha ilyen előkészités nélkül egyszerre csak maga Zichy Mihály jelent volna is meg az ő utólérhetetlen szép rajzaival – értelmetlen közönséggel állt volna szemben.
Az izlést is nevelni kell – a szükségletet is ébreszteni kell. Le kellett folynia bizonyos, nem is túlhosszú időnek, az első magyar Shakespeare-kiadás és a második között. Mig az elsőt a Kisfaludy-Társaság, egy derék maecenása, Tomory Anasztáz tetemes költséghozzájárulása mellett nyomatta ki kis nyolcadrétü kötetkékben és félénken bocsátotta közre 1864-től kezdve sok éven át mindössze néhány száz példányban – folytonos kétségben a felett, be tudja-e majd fejezni a kiadást, lesz-e a “lelkes irodalompártolók”-ban elég áldozatkészség ahhoz, hogy a megkezdett munkát ne kelljen abbahagyni – addig alig húsz évre rá fényes, új, a legkényesebb izlést kielégitő hatkötetes diszkiadással léphetett a magyar közönség elé Ráth Mór – a Gilbert-illusztrációkkal gazdagon diszitett, pazar nyomdai kiállitásu teljes magyar Shakespeare-rel.

“Magyar Művészek”
Abban az időben, mikor ez az új, szép Shakespeare egy nagy angol illusztrátor képeivel Ráth Mór-nál és Madách műve, “Az ember tragédiája” Zichy Mihály illusztrációival az Athenaeum kiadásában megjelent – mi is egy jelentős illusztrált munkát tettünk közzé, a “Magyar Művészek” c. monografiagyüjteményt Szana Tamás szerkesztésében.
Ez volt az első ilynemü művészi publikáció Magyarországon. Alkalmas arra, hogy megörökitse azt a nagyszerü korszakot nemzetünk művelődéstörténetében, amely kulturánk eddig jóformán műveletlen terén, a képzőművészetek terén látott támadni világra szóló nevezetességeket. A magyar faj talentumos voltának alig van érdekesebb és döntőbb bizonyitéka, mint az, ami itt a képzőművészet terén történt. Alig született meg a magyar festészet, már is volt Munkácsy Mihálya, Benczúr Gyulája, Wágner Sándora, Zichy Mihálya, Mészöly Gézája, Liezen-Mayer Sándora. Ezeknek és másoknak legkiválóbb alkotásait akartuk bemutatni ebben a munkában művészi reprodukciókban, hogy a magyar közönség is megismerje a maga gazdagságát.
A “Magyar Művészek” mindenképpen úttörő munka volt, mégis művészi szempontból nem állott hátrább a külföld hasonlófaju vállalatainál. Nem volt könnyü létrehozni. Akkor még mindazt, ami egy ilyen mű diszitéséhez szükséges, külföldről kellett beszerezni, itthon még semmit sem lehetett csinálni. A legváltozatosabb reproduktiv módszerek alkalmazására volt szükség, hogy a legkülönbözőbb zsánerü munkákat be lehessen mutatni. A tollrajz-reprodukciótól és a fametszettől a fénynyomatig, a heliogravürig és a karcig, a művészi sokszorositásnak minden fajtáját alkalmazni kellett ebben a munkában. És miután nem lehetett Budapesten elkésziteni, gondoskodni kellett arról, hogy ezek Bécsben, Münchenben és Párisban készüljenek el. A leghiresebb intézetekben, a bécsi sokszorositó társaságnál és Angerer-nél, a müncheni Meisenbach-nál, a párisi Goupil cégnél készültek a reprodukciók.
De ezenfelül is összeköttetésbe kellett lépni a világ összes művészi centrumaival, hogy ezt a munkát létre lehessen hozni, azért, mert meg kellett szerezni a benne közölt képeknek reprodukálási jogát Maguk a művészek ugyan készséggel rendelkezésünkre bocsátottak külön erre a célra készült rajzokat, továbbá vázlatkönyveikből való érdekes anyagot, azonban be akartuk mutatni ezeken kivül természetesen ama műveket is, melyeknek, mint legkiválóbb alkotásaiknak, világhirüket köszönhették.
Ezeknek a műveknek többszörösitési joga nagyrészt külföldi műkiadók birtokában volt. Munkácsy-nak Sedelmeyer, a hires párisi műkereskedő volt a kiadója, Bruck Lajos-é Baschet párisi kiadó, Zichy Mihály-é Beggrov szentpétervári műkiadó, másoké Bruckmann müncheni kiadó. Mindezekkel összeköttetésbe kellett lépni és mindezektől meg kellett szerezni az illető jogokat. Ami nem is volt könnyü, mert ezek a műkiadók, köztük különösen Sedelmeyer, annyira ragaszkodtak ahhoz, hogy csak ők publikálhassák az ő művészeiknek munkáit, hogy némelyikkel csak magának a művésznek közbenjárásával birtunk zöld ágra vergődni. Sedelmeyer egyebek közt ahhoz a feltételhez kötötte Munkácsy “Krisztus Pilátus előtt” cimü képe egyes alakjainak sokszorositási jogát, hogy garantálnunk kellett azt, hogy ezek az egyes lapokon nyomatott képek nem fognak külön áruba bocsáttatni. Mi természetesen csak a munka részére nyomattuk a példányokat, abba beillesztettük az illető műlapokat, de minthogy a munka füzetekben jelent meg, mindig ki voltunk téve annak, hogy valamelyik könyvkereskedő kivesz egy ilyen lapot és azt esetleg külön is áruba bocsátja. Igy tőlünk nem függő eset ellen is biztositanunk kellett Sedelmeyer-t. Igazán nehéz feltétel volt.
A munka szövegét Szana Tamás irta, a sajtó alá rendezés dolgát is ő intézte, passzióval és lelkesedéssel, mert ez volt legkedvesebb foglalkozása. Az ő kivánsága volt, hogy ebből a különben is amatőrszerü könyvből még egy különleges amatőrkiadást is készitsünk. Ez különleges kartonpapiron el is készült ötven számozott példányban. Ezekből tizenhat tiszteletpéldány céljaira szolgált és tizenhét példányra volt aláiró. Mindenesetre az első igazi magyar amatőr-kiadás volt.
A “Magyar Művészek”-nek nagy erkölcsi sikere volt. A legelső európai lapok közül több, igy legelől a “Journal des Débats”, külön levélben fordult hozzánk birálat-példányért, mert ismertetést óhajtott róla közzétenni. Ismertetésének az volt a veleje, hogy ezt a munkát franciául is ki kellene adni. A Baschet cég foglalkozott is ezzel a gondolattal és talán keresztül is vitte volna, ha előzetesen értesül erről a munkáról és látja a benne feldolgozott gazdag anyagot, mert akkor a francia és a magyar kiadást egyidejüleg lehetett volna még nyomatni, de igy is a munka anyagának egy részét publikálta az ő művészi folyóirataiban; Oroszországban is sokat közöltek belőle. A magyar művészet európai elismerésének mindenesetre nagy szolgálatot tett.

Kiss József költeményei
Egy másik nagy művészi feladat megoldásának nehézségével kellett megküzdenünk, amidőn elhatároztuk, hogy Kiss József költeményeit illusztrált diszkiadásban fogjuk közzétenni. Évekig kerestük a művészt, aki erre alkalmas lett volna, nem találtuk meg. Végre egy bátor elhatározással megkiséreltük az akkor feltünt nagybányai művész-csoport érdeklődését fölkelteni a feladat iránt. Hollósyék kapva-kaptak az alkalmon, mert küzdelmeikben nagyon elősegithette őket az, ha egy ily publikációban megismerkedik velük a közönség. Mi kerestük a művészt, ők kerestek egy nagy művészi feladatot és igy könnyü volt összetalálkoznunk. A nagybányai művészek, nevezetesen Ferenczy Károly, Grünwald Béla, Hollósy Simon, Réthy István és Thorma János tehetségük teljével és tudásuk minden komolyságával fogtak hozzá ehhez a munkához és oly diszes könyvet hoztak létre, aminőben még magyar költőnek nem volt része.
Mikor a képek elkészültek, kiállitást rendeztünk belőlük saját helyiségeinkben és erre a kiállitásra meghivtuk az irodalomnak, a művészetnek, a sajtónak mindazokat a képviselőit, akik a művészet iránt érdeklődtek. Ez a kiállitás a maga intim volta mellett is nagy művészi eseménnyé nőtte ki magát. Sokat irtak is róla és mig a nagybányaiak első kiállitása igen vegyes érzelmekkel találkozott, ez a hatvannégy kompoziciójukból álló kiállitásuk jóformán mindenki részéről a legnagyobb elismerésben részesült. “Ez a kiállitás nagy művészi sikert jelent – irja Lyka Károly, – itt végrevalahára igazi művészettel találkozunk, amely eredetiségével, finomságával, lendületes erejével megkapja a szivünket.” És Beöthy Zsolt: “A költőre magára nemcsak az megtisztelő, hogy ily pazarul fényes köntösben léphet a közönség elé, hanem talán még inkább az, hogy egy egész tehetséges művészgárda keresett benne inspirációt.”
Mikor azután a könyv megjelent a maga igazán páratlanul pompás nyomdai kiállitásában, akkor azt irja Alexander Bernát: “Ez nem is annyira illusztrált kiadás, mint két művészet testvéresülése” és Lyka Károly: “Azt hiszem, hogy ez a kötet a legszebb magyar illusztrált mű.”
Tényleg annak tartották hosszu időn át, de mai napig sem jelent meg hozzá fogható.

“Ezernyolcszáznegyvennyolc”
Egészen más karakterü az az illusztrált munka, melyet azután 1897-ben közzétettünk “Ezernyolcszáznegyvennyolc” cim alatt.
Akkoriban divatban volt egy fajtája a könyveknek, amely a gyakorlati Amerikában keletkezett. Széles alaku könyvek voltak azok, haránt negyedrétben, sok és nagy képpel ellátva. A kép játszotta a főszerepet, a szöveg csak kisérő volt. Ilyen munkákban ismertették az amerikaiak az egyes földrészeket, igy adták ki az összes nyelveken, nálunk is, a “Röptében a világ körül” cimü munkát. Ilyen alakban jelent meg egy igen szép munka a francia forradalomról, egy másik a császárságról.
Ebben a praktikus formában akartuk közzétenni az 1848-iki magyar szabadságharc történetét illusztráló egykoru képeket, okiratokat, eredeti kézirásokat, ereklyéket, nevezetes nyomtatványokat és mindennemü emléket.
Egy félszázad mult el negyvennyolc óta, időszerünek gondoltuk feltárni azt az anyagot, ami eddig muzeumok, képtárak, magángyüjtemények rejtekhelyein volt elzárva. Az anyaggyüjtés igen nehéz munka volt, csak ugy sikerülhetett, ha megnyilnak előttünk előkelő családok titkos ereklyetárai, a mindeddig elzárt udvari magángyüjtemény, a hadi levéltár, az udvari könyvtár, a muzeumok titkos szekrényei. Mi reméltük, hogy megnyilnak, gondos utánjárással sikerült is mindent megkeriteni, ami eddig teljesen ismeretlen volt, az összes magyar muzeumok, könyvtárak, képtárak rendelkezésünkre adták egész anyagukat, a családok is ereklyetáraikat. Legkétségesebb volt az, vajjon hogy jutunk hozzá a bécsi titkos anyaghoz. Itt azután igazán nem remélt előzékenységre találtunk. Az udvari könyvtár s a többi udvari gyüjtemény megengedte, hogy gazdag anyagából mindazt kiválasszuk, ami magyar vonatkozásu. A kiválasztott anyag reprodukálása tekintetében a legszabadelvübben jártak el, csak egy esetben volt egy kis fennakadás. Az anyag áttekintése és kiválasztása végett ugyanis Voinovich Géza volt Bécsben, aki azután ugy állapodott meg az udvari gyüjtemények igazgatóságával, hogy az általa időről-időre megjelölendő tárgyakat ahhoz a bécsi műintézethez fogják elküldeni, amely a fényképfelvételeket elkésziti részünkre.
Igy is történt, de egy alkalommal néhány kép a megjelöltek közül elmaradt. Reklamáltuk őket azzal, hogy az udvari könyvtár igazgatósága bizonyára feledékenységből nem küldte azokat át a reprodukáló műintézetnek. Erre azután azt a választ kaptuk a könyvtár őrétől, hogy nem feledékenységből maradtak vissza, hanem azért, mert nem találták illendőnek, hogy éppen a császári és királyi udvari könyvtár adja át a szóbanforgó mű illusztrálása végett azoknak a képeknek eredetijét, amelyek egy még nem rég letünt kor osztrák államférfiainak és más kiváló egyéniségeinek gunyképei és karikaturái. Ha különös sulyt helyezünk ezekre, akkor talán más oldalról lehetne őket megszerezni, közlésük ellen a könyvtárnak kifogása nincs.
A munka szerkesztésének élén Jókai Mór állott, részt vett benne Rákosi Viktor, valóságos szerkesztője Bródy Sándor volt. Jókai, negyvennyolcnak maga is tündöklő alakja, nagy érdeklődéssel viseltetett a munka iránt. Igen becses utbaigazitásokkal látta el a szerkesztőt az anyaggyüjtés tekintetében, maga is sokat bocsátott rendelkezésre. Akivel csak összejött, mindenkivel negyvennyolcas ereklyetárgyak hollétéről tanácskozott. Fel is keresték többen őt ilyen tárgyakkal, azokat azután hozzánk utasitotta, miután a bemutatott ereklyetárgyak valódiságát megállapitotta. Rákosi Viktor is nagy lelkesedéssel irta a szöveget, benne volt a “Korhadt fakeresztek” levegőjében. De valósággal elemében volt Bródy Sándor, amikor ezt az igazán neki való munkát csinálta. Egész napokon át tett-vett, intézkedett, instruált és termelte az ötleteket. Ez a munka végre olyan volt, amelyben meg lehetett valósitani azt a sok-sok ötletét és gondolatát, amely csak ugy kergette egymást. Minden egyes képpel szeretettel foglalkozott, minden egyes sort gonddal átnézett vagy megirt. Ritka lelkiismeretes szerkesztői munkát végzett. Mikor beteg lett és el kellett mennie délvidékre, még onnan is, Nizzából, Bordigherából is sürgős levelekben, táviratokban intézkedett, onnan is ő vezette a munkát.
De nemcsak a szerkesztést, a propagandát is ő irányitotta. Ebben azután igazán nagy tere volt az ő ötletességének. Kigondolta a legkülönbözőbb reklámeszközöket, egy izben például egy százforintos Kossuth-bankót, amelyet igen nagy példányszámban nyomattunk ki, hátlapján a munkának hirdetésével. Ebből azután majdnem baj lett, mert az illetékkiszabási hivatal illetéket akart kiróni minden egyes bankóra. No de oly gyorsan elterjedt az a néhány százezer álpénzjegy, hogy nálunk alig találtak belőle egy-kettőt, nem volt mire alapitani az illetéket.
Ez a munka, mint olcsó diszmü, tömegterjesztésre volt szánva, ezért amerikai mintára füzetekben jelent meg. De nálunk ily füzetes kiadásban nem ért el nagy sikert. A munka könyvkereskedői sikere csak később következett be, midőn a teljes példányt diszes kötésben terjesztési nagyüzemünk utján hoztuk forgalomba.

Kisebb diszművek
Ezek mellett a valóságos, nagy diszművek mellett kisebb igényü dolgokat is bocsátottunk közre, aminőket az alkalom szült és predesztinált diszesebb kiadásra. A már emlitett Mikszáth-köteteken kivül Beöthy Zsolt: “Ráskai Lea” cimü költői elbeszélését egy apró formáju kis miniatür-kötetben Vágó Pál-nak remek képeivel illusztrálva; Jókai-nak “Utazás egy sirdomb körül” cimü munkáját az alkalomhoz mért hangulatos képekkel. Közben kisérletet tettünk több izben u. n. amatőrkiadásokkal, nem illusztrált könyvekkel. Az örökké buzgó Szana Tamás, mint igazi könyvkedvelő, minden kiadót rá akart birni, hogy egyes munkákat, illetőleg a kiadások egy részét amatőr-példányokban bocsássa közre. Mi szivesen belementünk az ilyen kisérletekbe. Igy adtuk ki Ovidius: “A szerelem művészete” és De Maistre: “Utazás szobám körül” cimü műveit Szana Tamás forditásában. Mint igazi amatőr-kiadást, Lemerre-alakban Reviczky Gyula költeményeit és Kiss József összes költeményeinek negyedik kiadását.
De különösen megragadtuk az alkalmat szép könyv kiadására, amidőn módunkban volt Vajda János ujabb munkáit közrebocsátani. Vajda János nemcsak egyik legnagyobb költője volt korunknak, de egyik legérdekesebb embere is. Az irói társaságban nevezetes volt különcködő természetéről és összeférhetetlenségéről. Velem szemben különös rokonszenvet mutatott, gyakran keresett fel bizalmas közlésekkel és sok bajában megnyugtatólag hatott rá csillapitó szavam. Mikor tisztelői, az irodalom és a sajtó kiváló munkásai, mozgalmat inditottak ujabb művei kiadása érdekében, ő maga kivánta, hogy ezeknek a munkáknak kiadását ránk bizzák és mi a költő iránti tiszteletből elvállaltuk a két kötetes műnek közrebocsátását. Vajda János, talán külső viszonyok szerencsétlen találkozása folytán, nem volt népszerü és nem volt kedvelt költője a magyarságnak. Ez a kiadás és az a publicisztikai akció, mely azt kisérte, azt a célt szolgálta, hogy ennek az igazán nagy költőnknek végül teljes erkölcsi és lehetőleg anyagi elismerés is jusson osztályrészül. Tisztelőinek egy csoportja előfizetési felhivással fordult a közönséghez, de maga ez a terjesztési mód akkor már szokatlan volt az akkori közönség előtt. A felhivás csak igen közepes sikerrel járt. Most rajtunk, illetőleg a könyvkereskedőkön volt a sor a sikert előmozditani. A két kötet igen szép kiállitásban jelent meg, hollandi meritett papiron, illusztrációk nélkül, mégis igen szép könyvek voltak.
Az illusztrált diszmű kora lejárt. A magyar közönség körében sok ily munka terjedt el, amely inkább butordarab volt, mint könyv, inkább diszmű, mint szép könyv. Mikor alkalmunk volt az ujabb magyar költészet egyik kiváló egyéniségének, a magyar versforma egyik mesterének, Babits Mihály-nak forditásában közzétenni Dante: “Divina commediá”-jának első részét, a “Pokol”-t, azon voltunk, hogy ez a könyv külső mivoltában reprezentálja Dante világirodalmi nagyságát, ugy azonban, hogy a kiállitás a maga stilszerüségével felkeltse azt a hangulatot, amellyel az emberiségnek ehhez a nagy kincséhez hozzányulni szabad. Azt hisszük, hogy sikerült is ezt a célt elérni; és ezt főként a kiváló Dante-kutató, Kapossy József értékes segitségének, nagy szakértelmének és kulturált izlésének köszönhetjük. A közönség jobb izlésü része méltányolta is törekvésünket, Babits Dante-kötete kedvelt munkája lett a magyar könyvvásárlóknak.
Mindenesetre ez volt az utolsó szép magyar könyv, mert azután jött a háboru és az lehetetlenné tette a könyvnek szép kiállitását – hosszu időre.
*
Mi lesz a szép könyv jövője, ki tudná azt ma megmondani? Mindenesetre nem az illusztrált diszmű, hanem az egyszerü, nobilis, izléses, olvasható, szép betükkel nyomatott, jó, tartós és szép papiron készülő, nem cifra, de nemes izlésü, stilusos kötésben foglalt, jónyomásu könyv. Nem a kérkedő és pompázó és feltünést keltő, hanem az egyszerü, a tartalommal összhangban levő, a fényüzés nélküli és mindezek folytán előkelő benyomást tevő könyv. És azon kell lennünk, hogy ne legyenek különlegesen szép könyveink, amelyeknek nincs is egyéb tulajdonságuk, mint hogy külsőségekben feltünőek, hanem, hogy minden könyv szép legyen, legalább minden jó könyv. Hosszu időre ez lesz az egyetlen eszközünk, amellyel művészi izlést juttathatunk majd el a legszélesebb rétegekbe.

XXXVI. 
A VILÁGHÁBORU ALATT
Férfi- és nőtisztviselők
Azon a napon, amikor megjelent az első mozgósitási parancs, 1914. julius 28-án, egy csapásra teljesen megszünt az intézet érverése.
Más intézmények és vállalatok még folytathatták működésüket, némelyek még az eddiginél is fokozottabb mértékben, – a mienk teljesen megakadt.
Ez a vállalat természetével járt. Hiszen ezidőszerint teljesen a terjesztési nagyüzemre, a részletfizetéses forgalomra volt beállitva. A mozgósitás napján az intézet sok-sok ezer kliensének talán fele, vagy több mint fele bevonult a zászlók alá, a többiekkel való kapcsolat is hirtelen megszakadt, hiszen az első dolog, ami megszünt, a vasuti, postai rendes közlekedés volt. A propaganda kinnlevő képviselői azonnal megszakitották tevékenységüket – a rendelések végképp elmaradtak, a fizetések megszüntek, vége volt egyszerre mindennek. Tegnap még nagyszerü élet és forgalom – ma halotti csend és tökéletes stagnáció.
Itt álltunk egy tökéletesen ismeretlen helyzettel szemben – száz tagból álló tisztviselői személyzettel. Mi lesz a vállalattal? Mi lesz az embereivel? A régiekkel, akik megőszültek a vállalatnál és – bármi történjék is – el sem tudnának helyezkedni egyebütt; a fiatalokkal, akiknek első felhivásra majd jelentkezniök kell és akiket alighanem el fognak szakitani az intézettől, és mi lesz a lányokkal, a nőtisztviselőkkel, akiknek munkaköre egészen megszünt, hiszen nincs már levelezés, expedició, regisztratura stb.
Ez volt az első, a legsürgősebb, a legnyomasztóbb gond. Elhatároztuk azonnal, hogy lehetőleg megtartjuk az egész tisztviselői kart, senkit sem bocsátunk el, amig valahogy nem tisztázódik a helyzet. Ez a határozat megfelelt az intézet hagyományainak, amennyiben addig is soha senkit kötelékéből el nem távolitott.
A többi hasonnemü vállalatok, az u. n. utaztató és részletüzletek, augusztus 1-én felmondtak az egész személyzetüknek. Ez a körülmény bizonyos nyugtalanságot okozott a mi tisztviselőink körében is, annál is inkább, mert hiszen augusztus első napjaiban már világossá vált, hogy a mozgósitás egy beláthatatlan világháboruhoz vezet és hogy az üzem nálunk teljesen megszünt, a rendes forgalom helyreállitására egyhamar nincsen kilátás. Közben a kormány közzétette moratórium-rendeletét, még arra a részére sem lehetett számitani a bevételeknek, amely esetleg a fennforgó körülmények között még talán befolyt volna. A beállott helyzetet tisztviselőinkkel együtt megbeszéltük és arra az elhatározásra jutottunk velük együtt, hogy a társulat, alkalmazottainak megélhetését, habár szükösen is, legalább a legközelebbi hónapokra biztositandó, augusztus hónapra jelenlegi illetményeiknek 75 százalékát, szeptember és október hónapokra azoknak 60 százalékát fogja kifizetni. Ez idő alatt az alkalmazottak csak félnapi munkát tartoznak teljesiteni, hogy egy félnap felett szabadon rendelkezvén, esetleg más munkával megkereshessék azt, amit fizetésükből nélkülözni kénytelenek. Az ügyvezető igazgatók egyúttal lemondtak illetményeikről arra az időre, hogy az igy rendelkezésre álló összeggel is a tisztviselők illetményeit biztositsák.
Mindezekben az intézkedésekben az a gondolat nyert kifejezést, hogy az intézet tisztviselői, azzal szellemi és lelki egységben összeforrva, küzdjék át együtt és vállvetve a válságos időt.
Akkor kezdte meg működését a hadsegélyző bizottság. Akkor szervezték azt a nagy apparátust, amelynek célja volt mindennemü szeretetadományokat, elsősorban lapokat és folyóiratokat a harctéren küzdő katonákhoz és a kórházakban sinylődő sebesültekhez eljuttatni. Ennek az intézménynek megszervezéséhez emberekre volt szükség. Intézetünk rendelkezésére bocsátotta majdnem összes tisztviselőit, akik hónapokon át nagy ügybuzgósággal végezték el a hadsegélyzőnek összes irásbeli munkálatait.
1915 elejéig valahogy mégis némileg kerékvágásba kezdtek jönni a dolgok, némi élet kezdett mutatkozni. Az ijedség, amely a háboru megindultakor megnyilvánult, oszladozni kezdett. Az itthonmaradt polgári társadalom ráeszmélt arra, hogy a gazdasági tevékenység megakasztása nagy katasztrófákra vezethet. Ilyen körülmények között volt is valami eredménye annak a kérésünknek, amelyet a közönséghez intéztünk, hogy legalább azok, akik tehetik, velünk szemben vállalt kötelezettségeiknek továbbra is sziveskedjenek megfelelni, hogy ily módon hadbavonult tisztviselőinknek, azok családtagjainak, valamint itthonmaradt tisztviselőinknek megélhetését biztosithassuk. 1915 január havában már abban a helyzetben voltunk, hogy a járandóságokat már 70 százalékkal egyenlithettük ki és ettől fogva két-három havonként 10–10 százalékkal felemeltük azokat, mig végre az eredeti összeghez jutottunk el. Amidőn azután később a megélhetési viszonyok megnehezültek, drágasági pótlék cimén az összes, a személyzet fizetéséből elvont összegeket ujra restituáltuk, ugy, hogy végeredményben senki rövidséget nem szenvedett.
Vajjon mindezekkel az intézkedésekkel elértük-e azt a célt, amelyre törekedtünk, elértük-e azt, hogy egy nagy kulturális misszióra hivatott vállalat körül csoportosult összes egyének szellemi és erkölcsi egységben összeolvadjanak, vajjon megállotta-e a próbát a tisztviselői kar? Sajnos, meg kell állapitani, hogy nem állotta meg a maga teljességében. Különösen a nőtisztviselők megbizhatóságába és hűségébe vetett bizalom és remény teljesen csődöt mondott. Egyéb téren is csalódást okozott a nő a háboru során, a tisztviselői pályán teljesen megbukott. Tudom és érzem, hogy ez szigoru megállapitás és nem is akarok ezzel általánositani. De ebben a saját tapasztalatokat visszatükröző és személyi élményeket reveláló könyvben nem számolhatok be mással, mint azzal, amit magam átéltem és ami ép ezért erős egyéni meggyőződésemmé vált.
Talán intézetünk volt az első Magyarországon, amely a nőnek nagyobb hatáskört biztositott. Nemcsak gép- és gyorsirónőket és telefonkezelőnőket foglalkoztatott, amikor az irógép, a telefon és a diktafon bevonult a közkeletü intézmények közé, hanem az értelmiségüknél fogva arravalókat könyvelési, pénztárosi, fogalmazási, levelezési munkákkal foglalkoztatta és teljes önállósághoz juttatta azokat, akik arra alkalmasak voltak. Nem tett ebben különbséget férfi- és nőtisztviselő között. Talán a mi intézetünk volt az első, amely komplikált pénztári szervezetét egy arra való nőtisztviselő gondjaira bizta; amely sokoldalu könyvelési teendőinek ellátásával is megbizható nőtisztviselőt ruházott fel, bizonyos foku ellenérzést váltva ki a férfi-tisztviselőkben ezek által az intézkedések által.
A nő egyenjogusitásáért folyó harcba nem elegyedtünk bele lármás szavalatokkal, de megoldottuk vállalatunk keretében gyakorlatilag, effektive. Megoldottuk a nő javára az egyenlőség érdekében, nem tévén különbséget a férfi-intelligencia és a női intelligencia között, a férfi-kötelességteljesités s a női kötelességteljesités között.
És amikor az első komoly próbatétel elkövetkezett, akkor a nő otthagyta nehezen elfoglalt pozicióját, maga hagyta el, önként, léhaságból, hiuságból, vagy egyéb, ugylátszik, kiirthatatlan női tulajdonságból.
Otthagyta a főpénztárt a legnagyobb válságok közepette, otthagyta a főkönyvelést, otthagyta a főbizalmi állást, azt a pozicióját, mely a vállalat összes diszkrét és bizalmi ügyeinek ismerőjévé tette, otthagyta az osztályvezetői állást, az intézkedő diszponensi hatáskört – otthagyta felmondás nélkül, a rábizott ügyeknek lebonyolitása és átadása nélkül, – nem törődve vele, hogy az ilyen hirtelen távozással minő kárt okoz annak a vállalatnak, mely annyi évig gondoskodott róla, mely képességeit kifejlesztette, mely “emberré” tette. Sem a szellemi és lelki egység, sem a tiz-húsz esztendő, amelyet az intézet keretében eltöltött, nem esett a latba. Még az sem esett a latba, hogy szép, mondhatni arisztokratikus foglalkozást hagyott ott, cserébe oly müködési körért, mely az észnek és a léleknek semmit sem nyujthatott. Hiszen azt meg lehet érteni, hogy a tisztviselő javitani akar helyzetén és felhasználja erre a kinálkozó alkalmat; ebben igaza van; tisztviselőink ily törekvéseit mindig méltányoltuk és lehetőleg előmozditottuk, de – est modus in rebus.
Engem különösen bántott, hogy a női főtisztviselőkben annyira csalódnom kellett. Bántott azért, mert egy kedvenc tervemnek megvalósitását féltettem tőle. Most már elmondhatom, amit éltem fogytáig titokban akartam tartani, elmondhatom, mert meghiusult. Azok hiusitották meg, akiknek érdekében, akiknek javára szólt. Az volt a tervem és elhatározásom, hogy azt a részt, ami engem megillet a vállalat vagyonából, azokra hagyom, akik velem együtt dolgozva, velem együtt segitettek a vállalatot elért magaslatára juttatni. “Szocializálni” akartam a vállalatot ezen a módon, ezt tekintettem a szocializálás egyedül helyes, célravezető módjának. Azt, amit létrehozni segitettek, hadd birják azok, akik fáradoztak és dolgoztak benne és azoknak ivadékai. Önző cél is vezetett ebben, igy akartam biztositani a vállalat fennmaradását, az eddigi szellemben, azoknak érdekeltségével, akik exisztenciájukban hozzá voltak füzve, azoknak munkájával, akik lelkületükkel össze voltak vele forrva.
Megállapodtam ebben az egyetlen lénnyel, akinek ehhez szava és beleszólása volt, feleségemmel. Ha módomban volt tetemes részt vállalni a vállalatban, ez az ő érdeme volt, az ő takarékosságának, gazdálkodásának és egyszerüségének eredménye. Mindig mérsékelt jövedelmeim voltak, sohasem akartam tulterhelni vállalatomat nagy fizetéssel és igy igazán csak annak a művészi életbeosztásnak, amit csak takarékos asszony tud foganatositani, köszönhettem azt, hogy bizonyos szerény vagyont szerezhettem, amelyet megint a vállalatba fektettem.
Mikor 1880-ban megkezdtem tevékenységemet, hatvan forint havi fizetésem volt, ez később hetven forintra, még később nyolcvan és 1883-ban száz forintra emelkedett. Mikor 1884-ben az addigi cégtársak társukul fogadtak, a részemre kijelölt fizetési összeg háromezer forintot tett ki évenként. Az a fizetés, amely azután a vállalatnak részvénytársasággá való átalakitásától kezdve igazgatói minőségemben megilletett, jóval nagyobb, mégis oly mérsékelt volt, hogy azt közölni azért nem akarom, nehogy más vállalatoknál alkalmazott kollégáimnak evvel ártsak. Az 1895-ben megállapitott fizetési összeg csak 23 év mulva, a háboru ötödik évében, 1918-ban emeltetett fel, akkor is azért, mert már ugy állott a dolog, hogy az aligazgatónak nagyobb volt a jövedelme, mint az enyém.
Bizonyára hihetetlennek tünnek fel a mai körülmények között ezek a konkrét adatok, amelyek azonban éppen azért egy elmult kor gazdasági viszonyainak jellemzésére érdekes világosságot vetnek.
A női főtisztviselők kiválása tervemet gyökerében támadta meg, mégsem akartam azt feladni. Ugy gondoltam, most még inkább kötelességem mellette megmaradni, mert azoknak hüsége, akik a nagy nehézségek közepette kitartanak a vállalat mellett, most még fokozottabb méltánylásra érdemes. Megsemmisitettem rendelkező irásomat, illetőleg ujjal helyettesitettem. Most már nem általánosságban mozgott a rendelkezés, hanem akként szólott, hogy a szóban forgó vagyonrész kizárólag azok között lesz szétosztandó, akik a háboru előtt már tisztviselői voltak a vállalatnak és elhalálozásomkor is még azok, még pedig abban az arányban, hogy hány esztendőt töltöttek el az intézet szolgálatában, valamint fizetésük arányában is, minden év és minden ezer korona fizetés egy pointnek számittatván.
Ugy gondoltam, ezekből alakul ki az az erős gárda, amely a háboru okozta válságokból kivezeti majd a vállalatot, lelkes munkájával helyrehoz mindent, uj virágzásnak veti meg alapjait. Együttesen átélt nehéz napok emlékei, közös bajok és közös remények oly teljes lelki egységbe forrasztják össze ezt az immár kipróbált személyzetet, hogy szembe tud majd szállani minden megpróbáltatással, amit esetleg a jövő méhében rejteget.
Igy gondoltam és igy hittem és reméltem.
A minden eddigit felülmuló megpróbáltatás ideje mihamar elérkezett. Mikép váltak be reményeim, arról a jövő fejezet során fogok beszámolni.

A “Világháboru képes krónikája”
A világháboru kötelességeket rótt azokra is, akik itthon maradtak. A magyar kiadók is keresték annak a módját, miként állhatnak az ügy szolgálatába. Egyik térképek előállitásáról gondoskodott, a másik a szükségesnek tartott propagandairatok közrebocsátásáról. Mi elhatároztuk, hogy egy oly munkát bocsátunk közre, amely a világháború összefoglaló képét tartalmazza, az eseményeknek rendszeres leirását, folyamatos és könnyen áttekinthető előadását. Ennek a célnak szolgálatában inditottuk meg “A Világháboru képes krónikája” cimü füzetes vállalatunkat, amelyben katonai szakirók és jeles publicisták mindazt megirták, ami a háboru során, az események zajló forgatagában megörökithetőnek látszott. Ki akartuk egésziteni az ujságot, mely csak egy napig él és a hirek özönében nem adhatja az események összefüggő képét; azokat az eseményeket, amelyek akkor mindenkit érdekeltek, müvészi képekkel akartuk illusztrálni és bemutatni az olvasónak a nagy világdráma szereplőit és borzalmasan nagyszerü jeleneteit. Erre a munkára szükség volt, igazolta annak sikere, majdnem hatvanezer példányban fogytak el a füzetek a munka meginditásakor. De azután lassan-lassan mind lejebb és lejebb szállt az eladott példányok száma. A “Krónika” rendelői olvasókból szereplők lettek, uj és uj menetszázadok formálódtak, s amint egy-egy menetszázad kivonult a harctérre, száz és száz példánnyal apadt a “Krónika” vevőinek száma. Több, mint négy éven át adtuk ki a “Világháboru képes krónikáját” füzetről-füzetre apadó példányszámban, mig azután végül be kellett szüntetni, mert nem volt már kinek kiadni, annyira leapadt az itthonmaradtak száma és annyira nőtt a háboru gyülölete és a háboruval foglalkozó irások ellen az ellenszenv. Mikor kilátás volt arra, hogy nemsokára megkötik a békét, beszüntettük a füzetek további kiadását, azzal a szándékkal, hogy a kilenc kötetes művet a diadalmas békekötés után egy tizedik, az utolsó eseményekkel foglalkozó kötettel be fogjuk fejezni.
Minő messze estünk ettől!

Meghiusult tervek
Ezen a munkán kivül is sok mindenféle terv merült fel arra vonatkozólag, miként lehetne a magyar nemzetnek ezt a korszakos küzdelmét, annak befejezése után, hozzá méltó irodalmi művekben megörökiteni és különösen miként lehetne azt a világ irodalmába, a külföldi hadtörténeti munkákba az igazsághoz hiven beállittatni, hogy Magyarország ne legyen ezuttal is az a hamupipőke, amely a legnagyobb áldozatot hozza és a legkisebb elismerésben részesül.
Most már idejét multa ezekről a törekvésekről szólani, mert hiszen a bekövetkezett események lehetetlenné tették, hogy egyetlen egy is megvalósuljon közülük.
Két ilyen tervről mégis pár szóval emlitést teszek, mert érdekesen világitja meg azt a történelmünkben eddig páratlan helyzetet, amelyben akkor a magyarság volt.
Szó volt egy nagy történelmi munkáról, amely részletesen tárgyalná a háboru történetét akként, hogy az egyes hadjáratokat és csatákat maguk az illető hadvezérek irják le. Ily munkát természetesen csak szövetségeseinkkel együtt hozhattunk volna létre. Első dolog volt tehát a tervnek megnyerni a németek hozzájárulását. Ebben az ügyben jártam Berlinben 1916 elején, ahol illetékes kiadói körökkel érintkezve, az eszme sikeres keresztülvitelének utjait egyengettem. Mindenfelől a legnagyobb készséggel találkoztam és egyuttal biztositottak a felől, hogy a magyar részről való ingerencia teljes mértékben fog érvényesülni. Az elvesztett háboru e nagyszabásu terv megvalósitását is megsemmisitette.
És szóba jött egy más terv is. Egy nemes és gyöngéd gondolat. Egy egyszerü népies könyvnek terve, amely emlékül szolgáljon a háboru minden résztvevőjének arról a világra szóló küzdelemről, amelynek részese volt. Egy könyv, amely megörökitse azt a történelmünkben páratlan korszakot, amidőn a félreértések eltüntek, a széthuzások megszüntek, az ellentétek kisimultak, a szent korona országainak minden nemzetisége a nagy veszedelem közepette testvérként egymásra ösmert, a dinasztia minden tagja és a haza minden polgára egybeolvadt, abban a pillanatban, amikor a haza veszedelemben volt.
Egy könyv, amely leirja ezeknek a jelenségeknek a gyümölcseit, azt a bámulatraméltó erőkifejtést, melyet ugy a harctéren, mint gazdasági téren akkor magunk körül láttunk, a magyar hazához való tartozás és a vérünkbe átment királyhüség összefoglaló erejét, amely a nemzetben szunnyadó meglepő áldozatkészséget, a teljes odaadást, a hősies önfeláldozást, a lankadatlan kitartást a gigászi küzdelemben a nemzet minden fiából, bármely nemzetiséghez tartozzék is, egyenlőképp kiváltotta.
Egy könyv, amely hivatva van az ilyen csodálatos erőkifejtésekre képesitő érzéseket minden ember szivében állandóan ébren tartani, azokat ápolni, a lehetőség szerint fokozni, az együttmüködés erejére és hasznára rámutatni és ezzel az emberek közötti béke helyreálltának legfontosabb feladatát teljesiteni.
Egy könyv, amely hivatva van az események nagyságához mérten megőrizni ennek a korszaknak emlékét, azokban a népmilliókban, akik eszközök voltak a Gondviselés kezében, és megrögziteni a magyar nemzet szerepét a nagy világversenyben, ébren tartani a hősi és emberi jellemvonások iránti tiszteletet, amelyek a nemzet ezeréves hősi multjának eredményei és jövőbeni fennmaradásának biztositékai.
Ennek a könyvnek eszméjét és gondolatát megbeszéltük arra hivatott vezérférfiakkal és abban állapodtunk meg, hogy akként kell azt megvalósitani, hogy abban része legyen a magyar királynak is, sőt hogy az mintegy ő tőle induljon ki, a legfőbb hadur személyét kösse össze az egyszerü harcos emberrel, a legerősebb nemzeti érzést kapcsolja bele a dinasztikus hüségbe.
Arról volt most már szó, hogy ezt a tervet megfelelő módon terjessze az öreg király elé olyan ember, aki közel áll hozzá, aki befolyást gyakorol rá, akinek szavára hallgat és aki ugy tudná előadni neki a tervet, hogy mindjárt megfelelő megoldást nyerjenek mindazok a közjogi és egyéb nehézségek és megfontolások, amelyek ilyenkor fel szoktak merülni. De honnan vegyük azt az embert? Ki alkalmas erre a nehéz feladatra? Mi közel és távol senkit sem láttunk. Végre elhatároztuk, hogy én Bécsbe megyek, ott egy jó ismerősöm van, aki nagyszerü összeköttetésekkel rendelkezik a felsőbb társadalmi rétegekben, tökéletesen tájékozva van az udvari viszonyok körül is és bizonyára módjában lesz nekünk megfelelő tanáccsal a helyes utat megjelölni. Bizalmasan közöltem vele egész tervünket és azt, hogy tőle várok utbaigazitást, miként és ki utján kell az első nagy, fontos, döntő lépést megtenni. Erre a bécsi ur szószerint a következőket válaszolta:
“Önnek kár volt Bécsbe jönnie. Az egész monarchiában egyetlen egy ember van, aki ezt a dolgot akár a magyar király, akár az osztrák császár elé terjesztheti és ez az önök Tisza Istvánja.”
Hazajöttem, elő is készitettük a megfelelő felterjesztést a magyar miniszterelnökhöz, de nem adtuk át. Mindig halasztottuk, mert sehogy sem volt inyemre, hogy Tisza István-hoz forduljak oly dologban, amely minden szépsége mellett is keresztülvitelében mellőzhetetlenül üzleti dologgá válik. Mire azután más kormányelnök állt az ügyek élére, már nagyot fordult a világ, már nem tekintettük tervünket megoldásra alkalmasnak.

Egy nagy magyar költő
De nemcsak ezek a háboruval kapcsolatos emlékművek maradtak el végleg, hanem el kellett ejteni egyelőre, el kellett halasztani jobb időkre több oly kiadvány közrebocsátását is a háborus körülmények miatt, amelyeknek voltaképpen semmi közük sem volt magához a háboruhoz.
Azaz, hogy mégis. Mert nem áll az, hogy ez a korszak egészen meddő volt. Voltak, ha igen kis számmal is. Isten kegyelméből való igazi költőink és iróink, akik a világháboru okozta rettenetes izgalmat és lelki kint nem tudták másképp lebirni, mint ugy, hogy nagy munkába fogtak, ijesztően nagy és szinte lehetetlennek látszó feladat teljesitésébe merültek bele.
Ezek közül a legnagyobbra vállalkozott Kozma Andor. Ő sem tudott aludni, mikor millió magyar a Kárpátok magaslatain hóban és fagyban töltötte a végtelen éjszakákat, neki sem volt pihenése, sem nappal, sem éjjel és mivel szinte félt saját vizióit papirra vetni, a maga megnyugtatására, a maga lecsillapitására hozzáfogott az emberi szellem egyik legnagyobb remekének magyarra forditásához. Kozma Andor a Goethe “Faust”-jában keresett enyhülést és megajándékozta a magyarságot ennek az örökbecsü remekműnek egy oly klasszikus magyar szövegével, mely a magyar szellem legértékesebb és soha el nem muló kincsei között is a legelsők egyike lesz.
Azokból a mutatványokból, amiket a szerző az Akadémia és a Kisfaludy-Társaság ünnepi ülésein egyszer-másszor előadott, meggyőződtek tágabb körök is arról, hogy a Kozma Andor teljes Faust-forditása mindent felülmul, amit irodalmunk a műforditás terén értékes javai közé számit.
Intézetünk a Kozma munkáját, “Faust” mindkét részének magyar kiadását különleges módon akarta belekapcsolni a nemzet világpolitikai érvényesitésének érdekébe. Ez akkor volt, mikor magasan lobogott a lelkesedés nagy szövetségesünkért, a német nemzetért itt nálunk és viszont a németek a magyarságban legértékesebb fegyverbarátjukat ismerték fel. Ennek a bajtársi viszonynak legfenségesebb irodalmi kifejezését akként gondoltuk megvalósithatónak, hogy amidőn mi a legnagyobb német költőnek legnagyobb munkáját adjuk ki magyarul az eredetihez méltó átültetésben és egy kongeniális magyar művész által illusztrálva, ugyanakkor a németek újra kiadják a Goethe “Faust”-ját a magyar művész illusztrációival. Mert a nagy tehetségeknek ebben a magyar hazájában van magyar művész, aki hozzá mer fogni ehhez a páratlan művészi feladathoz és aki azt minden bizonnyal nagyszerüen meg is tudja oldani. Nagy Sándor állott volna egész tehetségével és egész lelkesedésével ez ügy szolgálatába, ha a közbejött viszonyok annak ily formában való megvalósitását meg nem akadályozták volna. Lesz-e még rá mód e tervet a németekkel együtt és igy életre hivni, az a jövő titkai közé tartozik; egy azonban bizonyos, hogy nekünk legsürgősebb kötelességünk lesz, amint a technikai lehetőségek erre nézve megnyilnak, gondoskodni arról, hogy ez a Faust-forditás hozzá méltó keretben a magyar közönséghez eljuthasson.
És még egy kötelességünk lesz. Kozma Andor-t a magyar költőt is ujra a magyar közönség emlékezetébe idézni. Mert érdekes és csodálatos, de egyszersmind elszomoritó és bántó az, hogy a magyar közönség milyen könnyelmüen és prédán bánik el a legértékesebb javakkal, mennyire nem képes megbecsülni az igazi értékeket. Itt jár közötte egy Isten kegyelméből való költő és jóformán észre sem veszi. A legfinomabb elmék egy kisded tábora a legnagyobb szellemi élvezetei közé számitja, midőn időnként megjelenik egyik-másik, a velőkig markoló erőteljes szózata, egy-egy költemény, mely kifejezésre juttatja azt, amit mindnyájan szinte öntudatlanul érzünk, vagy amit éreznünk kellene; de a nagyközönség közömbösen halad el mellette, alig veszi észre és ha néha – nagy ünnepélyeken maga is találkozik a költővel, oly magától értetődő dolognak tartja, hogy egy megkapó szép költeményt szavalt el neki, mintha ez a világ legtermészetesebb dolga lenne, mintha ebben nem is volna semmi különös. Nem hálálkodik érte, nem hódol a költői géniusznak, elfogadja a szellemi élvezetet és napirendre tér felette. A hódolatot, az elismerést másfelé viszi – oda, ahol azt lármás törtetők és türelmetlen akarnokok, affektáló különcök és szenvelgő perverzek kikényszeritik maguknak.
Hogy is tudjon érvényesülni egy igazi költő oly korban és oly körben, mely az értelmetlenséget, a homályt, a hazug impressziót, a formátlanságot, az izléstelenséget elfogadja, türi, sőt megjutalmazza, mert elhitetik vele, hogy egy világáramlat behatása alól nem vonhatja ki magát, hogy a fejlődés, a haladás, a modernség azt igy kivánja meg.
Hogy birjon érvényesülni egy igazi költő, akinek versében minden mondatnak van értelme, minden kifejezésnek súlya, minden szónak zengése, akinek minden gondolata világos, minden mondása tiszta, minden érzése egészséges, minden szava igazi, ihletett költő szava.
Valóban legfőbb ideje, hogy az irodalomban is vége legyen annak a beteges iránynak, melynek sem a magyar hagyományokhoz, sem a magyar természethez, sem a magyar élethez, sem a magyar levegőhöz semmi köze nincsen; vége legyen az alapjában egészséges érzékü magyar közönség mesterséges félrevezetésének az irodalomban éppugy, mint ahogy remélhetőleg vége van a politikában és a közélet egyéb területein.
Ennek meg kell változnia. Legfőbb ideje, hogy a közönség visszatérjen a költészet igazi forrásaihoz, visszatérjen az igazi költőkhöz. Oly idők következnek, midőn a nemzetnek szüksége lesz költőkre, igazi költőkre. Az ő vezetésükre kell magát biznia, az ő szavukat kell meghallgatnia, az ő hangjukat kell követnie.
A magyarságnak vannak ilyen igazi költői. És ezek között – az élők között – a legelső, a legigazibb Kozma Andor. Ahogy ő a magyar nemzet legválságosabb napjaiban, a világháboru alatt kifejezésre juttatta a magyarság minden érzését, minden szinét, ahogy ostorozta minden bünét, ahogy érvényre juttatta minden dicsőségét, ahogy visszatükröztette egész tragikumát – az mind a legfenségesebbhez tartozik, amit a magyar költészetben birunk.
És ahogy költői kifejezésre juttatta egy páratlan szépségü rapszódiában azt a rémséges borzalmat, amelyen a magyarság a világháboru után keresztülment, az művét a világirodalom legnagyobb alkotásai, őt magát a világ nagy költői közé avatja.
A “Haláltánc”, Kozma Andor-nak e csodálatraméltó alkotása – hónapokkal a proletárdiktatura előtt megálmodva, megsejtve, megérezve – nincs ember, akit egész valójában meg ne rázna. A végsőig feszült extázis, a hihetetlen merészség, a legnagyobb érzések paroxizmusa, az egekig csapkodó fantázia – a legnagyobb mélységek és a legnagyobb magasságok és amellett tüneményes formai tökély és páratlanul brilliáns virtuozitás – ez halvány szavakban a “Haláltánc”.
Nem tudok az ujabb korban a világirodalomban hozzá hasonlót, a magyar irodalomban nincsen párja.
Aki a “Haláltánc”-ot megirta – az odakerült Petőfi és Arany, Goethe és Victor Hugo, Musset és Lamartine mellé.
Ha ezt a költeményt valamely más nemzet költője, valamely más nyelven irja, az már le volna forditva a világ minden nyelvére, még magyarra is és szerzője biztosan megkapja érte az irodalmi Nobel-dijat.
Ellenben mi magyarok észre sem vesszük, hogy nekünk ilyen poétánk van, aki egy ilyen nagy emberiségi értéket alkotott. Mert a “Haláltánc” az. Az a költő, aki minden ízében, minden szavában a tiszta és hamisitatlan magyarság kifejezője – éppen ezért a legfenségesebb emberi érzéseknek tolmácsolója. Nem veszi magára a nemzetköziség tógáját, nem tüzi ki a világpolgárság zászlaját, nem alázkodik meg az u. n. kulturemberiség előtt – de minden sora és egész oeuvreje az igazi emberi szolidaritás, a nemzetek közötti béke és egyetértés, az emberszeretet, a valódi műveltség, a valódi kulturáltság evangéliuma. Minden irása magyar és emberi, mert az igazi magyar költőnél a kettő egy.
Ha Kozma Andor értékét eddig nem tudtuk eléggé megbecsülni – a hiba nem ő benne, hanem mi bennünk rejlik, a mi vakságunkban és a mi elfogultságunkban. Ha Kozma Andor nem itt születik, hanem Kelet-Indiában, ha költeményei nem az ő neve alatt, hanem Rabindra Nath Tagore neve alatt, ha nem magyarul, hanem bengáliai nyelven jelennek meg – nincs az a pesti snob, akinek könyvei között minden kötete meg nem volna a legszebb diszkiadásban.
Ha a mostani összeomlás sem fog minket kigyógyitani ebből a betegségből, az idegennek tulbecsüléséből, a magunkénak lekicsinyléséből, – akkor igazán nem lehet már rajtunk segiteni.
Ha még ezt a tanulságot sem vonjuk le a rettenetes kataklizmoszból – akkor igazán nem érdemelünk jobb sorsot, mint amibe jutottunk.
Talán – bizonyára – hiszem legalább – a “Haláltánc” fel fogja rázni a lelkeket – még itthon is, a saját hazájában is.
*
És most bocsánatot kell kérnie a szerzőnek a hivatásos kritikától és irodalomtörténetirástól, hogy az ő dolgukba mert avatkozni, hogy költeményeket mert birálni, még nyilvánosságra nem jutott költői munkáról véleményét előre megmondani, a költő helyét az irodalomban ugy magában megállapitani és ebben a közönségre appellálni, – de hát a hivatásos kritikának harminc esztendeig volt ideje ezzel a kérdéssel foglalkozni és hogy nem tette, hogy közömbösen elhaladt mellette, ez talán – sőt bizonyosan – oka annak, hogy a magyar közönség ezuttal sem, mint sok más esetben sem jutott tudatára annak, hogy minő értékkel gazdagodott.

A külföld felvilágositása
A világháboru még egy felismerést tett nyilvánvalóvá, amely ugyancsak nagy feladat elé állitotta a könyvet és mindazokat, akik a könyv szolgálatában állanak.
Soha nem mutatkozott annyira nyilvánvalónak, hogy a magyarság az egész világ szemében valósággal ismeretlen fogalom, hogy nem tudnak róla semmit, s amit róla tudnak és irnak még legközelebbi szomszédjai, még szövetségesei is: az mind felületes, hibás, téves, vagy rosszindulatu; soha sem volt oly világos, hogy ebből még nagy kára származhatik az országnak és hogy megérkeztünk az utolsó órához, amidőn ezeken a bajokon segiteni kell – ha még lehet.
Igazán sajátságos és véletlen körülmények idézték elő azt, hogy én hivhattam fel széles körök figyelmét a magyarságnak erre a fontos ügyére. A világháboru okait és végcélját megvilágitó, német nyelven is megjelent könyvem egyik részlete arra inditotta Eucken Rudolf-ot, a világhirü német tudóst, hogy levelet intézzen hozzám, amelyben a németek ismert elfogultságával reflektál könyvem egynémely állitására. Válaszom viszonválaszt provokált és az igy kifejlődött eléggé érdekes levelezést végül Eucken beleegyezésével közzétettem egy németországi folyóiratban.
Ettől fogva még élénkebb figyelemmel kisértem ezt a kérdést és megdöbbentem az ellenséges irányu közlemények egész nagy áradatán, mely még a háború folyamán is, még német részről is megindult ellenünk. Figyelmeztettem is erre többeket, hivatásos publicistákat, aktiv politikusokat is, az u. n. illetékes köröket is – de senki ügyet sem vetett rá. Erre azután megirtam “A magyarság ügye a külföldön” cimü könyvemet, melyben ezt a nézetem szerint felette fontos kérdést az akkori helyzethez képest megvilágitani törekedtem, egyszersmind rámutatván arra is, mit kell tennünk?
Azt irtam akkor (1917):
“Azt kell tennünk, hogy sorompóba kell állitanunk minden egyes épkézláb embert ennek az ügynek szolgálatában. Azt kell tennünk, hogy meg kell ragadnunk minden eszközt arra, hogy a magyarság ügyét a külföldön propagálhassuk, a magyarság helyzetét a külföld publicisztikájában, irodalmában és ezek utján közvéleményében megállapitsuk; azt kell tennünk, hogy munkába kell állitanunk a hisztorikust, politikust, filozófust, geografust, geológust, gazdasági politikust, nemzetgazdát és folkloristát, nyelvészt és etnografust, mezőgazdát és meteorológust, a teoretikus és gyakorlati embert, hogy a multnak mulasztásait helyrehozzák és a jelennek megsokasodott feladatát elvégezzék, a jövőt becsületesen megalapozzák.”
Megtörtént-e az, ami e sorokban foglaltatik? Megtörtént-e valami belőle? Haladtunk-e azóta csak egy lépést is hazánk megismertetésének dolgában?
Ott tartunk ma is, ahol akkor tartottunk.
Az akkori kormány és a rákövetkező is épp oly kevés érzéket tanusitott ez iránt a kérdés iránt, mint az előzők. És mire már az egész közvélemény hangos volt és mindenfelől a legégetőbb kérdésnek jelentették ki a külföld felvilágositását – akkor már késő volt, már nem tudtunk, bármint erőlködtünk is, felvilágositó irásainkkal kijutni az ország határain tul.
Elmulasztottuk, amikor már felismertük a kérdés fontosságát – a kellő lélektani pillanatot.
A Bajtársi Szövetség, mely abban az időtájban keletkezett, irodalmi szakosztályában behatóan foglalkozott ezekkel a kérdésekkel, részletesen megvitatta a könyvemben felsorolt konkrét javaslatokat, ügybuzgó elnökének, Berzeviczy Albert-nek és lelkes előadójának. Pekár Gyulá-nak vezetésével elő is készitette a gyakorlati megvalósitás eszközeit és utjait – de már késő volt – a háborunak az ismert módon történt befejezése még a Bajtársi Szövetség-et is eltemette.
Fogunk-e végre a multak tapasztalataiból tanulságot meriteni? Be fogjuk-e végre látni, hogy mennyit mulasztottunk ezen a téren és szilárd elhatározással hozzálátunk-e végre az épitő munkához?
Minket nem fegyverekkel győztek le – de az irott szó, a nyomtatott betű propagandájával. Nem Foch tábornagy, sem Sarrail tábornok, sem Haig angol marsall, sem Diaz tábornok, nem Nikoláj Nikolajevics és nem Brusszilov vert le bennünket, hanem Lord Northcliffe, a sajtó-propaganda diktátora.
A nyomtatott betü, melytől annyira fáztunk, melyet lenéztünk, melytől jóformán iszonyodtunk – megbosszulta magát rajtunk.
Minket a nyomtatott betü ölt meg, minket csak a nyomtatott betü állithat ujra talpra.
Mert, ha uj életre akarunk kelni, ha vissza akarjuk vivni, amit elvesztettünk, ha ujra helyet akarunk foglalni a művelt nemzetek sorában – ezt csak annak a fegyvernek segitségével érhetjük el, amellyel letiportak.
Meg kell alkotnunk azt a hadsereget, mellyel legyőzhetjük ellenségeinket, mert ezzel a hadsereggel föléjük kerekedhetünk, visszahódithatjuk elszakadt véreinket, magunkhoz édesgethetjük tegnapi testvéreinket, kik holnap ismét testvéreink lehetnek; visszaszerezhetjük az egységes, osztatlan hazát; meggyőzhetjük igazainkról győztes ellenfeleinket; nemes versenyre kelhetünk velük az emberi kultura értékeinek termelésében és kultuszában, idővel talán barátainkká tehetjük tegnapi ellenségeinket; meg kell szerveznünk azt a szellemi hadsereget, melynek katonái a tudósok, az irók, a költők, a művészek, – municiója a szellem, a tudás, a tehetség, a kultura – fegyvere, puskája, gépfegyvere, ágyuja a nyomtatott betü, az ujság, a folyóirat, a könyv: – azt a hadsereget, mely képes legyen a népek egymásközti versenyében diadalmasan megvivni a magyarság szellemi hadjáratát.
Minden egyéb fegyver hiján, csak ezzel a fegyverrel győzhetünk, csak ezzel igazolhatjuk be a magyarság világtörténeti, világpolitikai hivatását.

A könyv – a háboru alatt
A könyv történelme a háboru alatt egyike a kor legérdekesebb dolgainak, érdemes lesz arra, hogy hivatott kéz valamikor megirja. Ma még korán volna. Ami tárgyunkra tartozik, az röviden elmondható. Mikor a háboru kiütött, a szükségletekben amugy is utolsó helyen álló könyv azt elsősorban érezte meg. A forgalom annyira leapadt, hogy szinte teljesen megállott. A kiadók később, hogy némi életet öntsenek vállalataikba és hogy a közönséget ujra könyvek vásárlására ösztökéljék, az árleszállitás régi rendszeréhez folyamodtak. Mi is ilyen árleszállitást rendeztünk 1916 tavaszán. Annyira devalválódott akkor a könyvek értéke, hogy a bolti ár harmadáért, negyedéért, ötödéért, sőt még olcsóbban is kellett kinálni a közönségnek szép, jó és kedvelt magyar könyveket.
Ez az árleszállitási akció tényleg meginditotta a könyvvásárlást, mert összeesett valami sajátszerü tünettel, olyannal, aminőnek még a könyv történetében nem volt párja.
Egyszerre valami csoda történt. Felfedezték, hogy sok egyéb mellett a hadviseléshez még könyv is kell. Sőt a hosszu hadviseléshez nagyon is kell. Majdnem olyan fontos kellék, mint a vas, acél, réz, liszt, gyapot, majdnem olyan szükséges, mint a kard, a puska, az ágyu.
A lövészárokba konszignált emberiségnek szüksége volt valamire, amivel a rettentő unalmat elüzze, valamire, ami szellemét felfrissiti, lelkét felüditi, kitartását megacélozza. Szüksége volt szellemi táplálékra – majdnem ugy, mint kenyérre és husra.
Persze ez is more patrio indult meg, a potya jegyében. Be kell ismernem, hogy ennek ezuttal voltaképpen a mi intézetünk volt a kezdeményezője, mely már 1914. szeptember 3-án a honvédelmi miniszterhez intézett átiratában százezer kötetet és füzetet bocsátott rendelkezésére a kórházban fekvő sebesült katonák részére, oly időben, amikor még semmiféle akció a sebesülteknek olvasmánnyal való ellátása céljából nem volt meginditva. A tulajdonképpeni mozgalom, mely könyvet akart juttatni a harctérre a katonáknak, csak később kezdődött. Németországban és Franciaországban ezt a mozgalmat akként inditották meg, hogy a nagyközönséget felszólitották pénzadományok gyüjtésére abból a célból, hogy azután az összegyülendő pénzből a hadtestparancsnokságok a katonák közt szétosztandó könyveket vásároljanak a kiadóktól. Nálunk a közönségtől és a kiadóktól is közvetlenül könyvek küldését kérték, ami már azért is hibás volt, mert ily módon sok selejtes könyv jutott a szétosztó bizottság kezéhez és onnan az olvasókhoz.
Az a felismerés, hogy a könyv a hosszu háboruviselésnek egyik fontos eszköze, egy uj intézmény megalapitásához vezetett: a tábori könyvkereskedéshez. Végre egy alkalom, amidőn hozzáférhetünk a népmilliókhoz akkor, amikor azok lelkileg diszponáltak arra, hogy a könyvvel megbarátkozzanak. Végre szükségletté vált a könyv, még a magyar könyv is.
De mint minden egyébben, ebben is háttérbe szoritották a magyarságot. Ezuttal igazán nem élhetetlenség volt, ha a magyar könyv alig tudott eljutni nagy tömegekben oda, ahol nagyszerü keletje lett volna. A német könyv nem engedte, illetőleg az osztrák protekció és tulkapás, mely jóformán minden tábori könyvkereskedést osztrák kézre juttatott. És milyen kézre! Tehetetlen, kis agyu, kicsinyes szatócsokra.
A harctéren nagyszerü piacot lehetett volna teremteni a magyar könyvnek és jövőt biztositani neki talán minden időkre. Soha vissza nem térő alkalom volt arra, hogy irodalmunk legjavát eljuttassuk ezuttal valóban a legtágabb körökbe. De ezt organizálni kellett volna kiadóilag és terjesztés tekintetében is. És ezt nem lehetett megcsinálni, mert jóformán az összes tábori könyvkereskedések osztrák kézen voltak. Igy történt, hogy nem a legjava jutott ki a magyar irodalomnak és nem oly mérvben, mint lehetett volna.
Még egy pont volt, ahol a magyar könyv – százezreknek fájdalmára – tökéletesen háttérbe szorult. Nem birtuk eljuttatni magyar könyveinket idegenbe, különösen Oroszországba, éveken át sinylődő foglyainkhoz. Sem a Vöröskereszt, sem a hadifogolygyámolitó egyesület ezen nem birt segiteni. Valamely láthatatlan kéz minden intézkedést megsemmisitett. Minden előterjesztés, minden reklamáció, minden semleges közbenjárás hiábavalónak bizonyult. Hogy foglyaink oly lelki diszpozicióban érkeztek haza, amiben láttuk őket, ebben bizonyára nagy része van annak, hogy éveken át teljesen elvesztették a kapcsolatot a magyar szellemi élettel, a magyarsággal.
De itthon azalatt emelkedett a könyv értékben, megbecsültetésben. Minél nehezebbé lettek a viszonyok, minél nagyobb nehézségekbe ütközött uj könyveket előállitani, annál nagyobb értéküekké váltak a régi jó könyvek.
Az összes életviszonyok megváltoztak; az élet megnehezült, minden téren megkezdődött az a folyamat, amely a mindinkább növekedő drágasághoz vezetett; a nyersanyagok elfogytak, a közlekedés jóformán megszünt, már a szövetséges Németország, már Ausztria is elzárta határait a legszükségesebb dolgok kivitele elől – a papirárak elképzelhetetlenül emelkedtek, a könyv előállitásához szükséges egyéb kellék, könyvkötővászon, lemez, spárga, cérna, drót, enyv, festék, ólom és sok egyéb teljesen elfogyott – a munkások bevonultak, akik itthon maradtak, nagyrészt sürgős hivatalos munkákkal voltak elfoglalva, ezeknek is a bére óriási arányokat öltött – az üzemi költségek is rendkivül nagyra emelkedtek, szinte lehetetlen volt könyveket nyomatni, köttetni, forgalomba hozni.
Bekövetkezett a magyar könyv tragikuma – most, hogy kelendő volt a könyv, most, hogy szükségleti cikk, keresleti tárgy lett, most lehetetlen volt előállitani a könyvet. A legjobb könyvek sorra elfogytak – nem volt mód uj kiadásokat nyomatni belőlük. És ha még lehetett volna is valahogy, a kiadók nem mertek belevágni, nem volt bátorságuk, nem tartották lehetségesnek, hogy a tegnapi négy koronás könyvet hat-nyolc koronáért adják és addig-addig huzódoztak ettől, mig kénytelenek voltak végül tizenöt-húsz koronás árban közrebocsátani azt.
A kiadók csak nagynehezen és igen-igen félénken szánták rá magukat némi áremelésre. Eleinte ez abból állott, hogy a könyvárusok beszüntették a vevőknek adott rabattot, azután öt, később tiz %-kal emelték a bolti árakat. Csak mikor már minden szörnyen megdrágult, szánták rá magukat nagyobb áremelésre. Ez akkor sem állott arányban a többi árucikk árának emelkedésével. Mig minden egyéb árucikk tizszeres, husszoros árra emelkedett – a könyv legfeljebb eredeti árának dupláját érte el. A kiadók féltek, hogy a magasabb árakkal elriasztják a vevőközönséget. Csak mikor látták, hogy fogyófélben levő kiadványaikkal minő lánckereskedelem folyik a könyvpiacon, akkor kezdték belátni, hogy jobb szolgálatot tesznek a könyvvásárlás ügyének, ha mérsékelten felemelt árakon hozzák forgalomba keresettebb kiadványaikat, mintha engedik, hogy azok illetéktelen üzérkedés tárgyai legyenek.
Közben ugyanis egy egészen uj vevőközönség keletkezett a hirtelen meggazdagodott hadimilliomosok táborából. Ezeknél is divatba jött a könyvvásárlás. Volt ezek között olyan, aki megbecsülte a ritka könyvet, jól meg is fizette és volt olyan, aki csak éppen az imént vásárolt könyvszekrényt akarta teletömni.
Az ilyenek azután szinte kilogramm- vagy mázsaszámra, sőt méterszámra is vették a könyveket. A legérdekesebbek azok voltak, akik mindenáron régi könyveket akartak, tekintet nélkül azok belső tartalmára. A fődolog, hogy külső formára régiek legyenek.
Az okok között, amelyek ebben az időben nagyban hozzájárultak a könyvek kelendőségéhez, egyik az is volt, hogy a könyvet ajándékul lehetett felhasználni; ez volt az egyetlen cikk, amelyből nagy készletek voltak, amiket nem dugtak el, sőt készségesen feltárták őket és csak igen mérsékelt áremeléssel bocsátották áruba.
Arra a legérdekesebb kérdésre, hogy minő könyvek iránt érdeklődött leginkább az igazi könyvvevő- és olvasóközönség a háboru alatt – alig lehet megbizható feleletet adni. Annál a körülménynél fogva, hogy éppen a legjobb könyvek fogytak el leghamarább és nem jelentek meg uj kiadásban, nem lehet tudni, hány példány és hány kiadás fogyott volna el azokból, ha meg lettek volna. Igy csak általánosságban állapitható meg, hogy mindenekelőtt az imakönyvek fogytak el példátlan mennyiségben; az emberiségnek szüksége volt vigaszra, feledésre – az imádságos könyvben kereste azt. De szüksége volt valami refugiumra is, menekvésre a jelen nyomoruságaiból a költészet örök forrásaihoz, azért volt nagyon kelendő a belső értékkel biró könyv; például a “Klasszikus Regénytár” kötetei, melyeket a közönség alig méltányolt megjelenésükkor, most a legkeresettebb könyvek közé tartoztak. És akit az olvasóközönség az utolsó tíz év alatt mindinkább elhanyagolt, a nagy idők nagy irója most ezekben az igazán nagy napokban ujra előkerült; nem volt olvasottabb irója a magyarságnak ezekben az esztendőkben Jókai Mór-nál. A fiatalabb nemzedék most fedezte csak fel igazában Jókait. Népszerübb művei mihamarabb elfogytak és könyvészeti ritkaságokká váltak. A Nemzeti diszkiadás egy-egy piacra került példányáért valóságos versengés indult meg. Nagy kár, hogy Jókai műveit a nagy papirhiány miatt nem lehetett ujra nyomatni ebben az időben. Most lett volna csak igazán nagy elterjedése és nagy hatása.
Mikor a jobb könyvek elfogytak és nem voltak kaphatók, a még rendelkezésre állott rossz papiron a könnyebb szépirodalom egy fajtája keletkezett és azontul az volt a kelendő.
Legrövidebb ideig élt az u. n. háborus irodalom. Mindattól, ami akár politikai, akár katonai szempontból a háboruval foglalkozott, akár történeti, akár mémoire-szerü, akár ambicióval megirt és maradandóbb életre számitó, akár pillanatnyi aktualitás – mindettől gyorsan elfordult a közönség, amely egy időponton tul nem akart többé hallani a háboruról. Mindezeket a könyveket – pedig voltak köztük értékes munkák is, különösen nagy külföldi szerzők világhirre vergődött munkái – végleg eltemette a közhangulat. Oly csömör vett erőt a közönségen, hogy még látni sem akarta az u. n. háborus irodalmat.

Nagyszabásu emlékmű terve
Mindamellett volt egy fajtája a háborus irodalomnak, amely iránt igen nagy érdeklődés nyilvánult a legilletékesebb helyen – maguknak a katonáknak körében. Az a könyv, amely az ezred harci tevékenységéről szólt, amely felelevenitette átélt események történetét, elhunyt bajtársak emlékét, bejárt városok és vidékek képét, csodálatos mély benyomást gyakorolt azok körében, akiket közvetlenül illetett. Egy-két ilyen ezred-monografia jelent meg ügyes szerkesztésben és méltó kiállitásban és ez megérlelte azt a vágyat, hogy más ezredek is gondoskodjanak hasonló emlékkönyvek megirásáról.
Mindenki meg volt győződve arról, hogy a háborut szerencsésen fogjuk befejezni és mindenki ezt az emlékművet óhajtotta magának biztositani örök emlékül. Ez annyira közkivánatképen nyilatkozott meg a katonatisztek, altisztek és legénység körében, hogy maga a hadvezetőség szükségesnek látta, hogy az üggyel foglalkozzék, hogy azt egységesen irányithassa és a tervnek az ügyhöz méltó megvalósitását biztosithassa.
A terv oly nagyszabásu volt, hogy megvalósitása esetén talán az egész világirodalom legnagyobb szabásu és terjedelmü műve jön vala létre. Hiszen több mint kétszáz nagy, negyedrétü kötetről volt szó, melyet ugyanannyi szerkesztő vezetése mellett több ezer munkatárs ir és sok száz rajzoló diszít.
Éppen a terv grandiózus voltánál fogva a hadvezetőség, illetőleg a hadügyi és honvédelmi minisztériumok belátták, hogy azt nagyszabásu kiadói és technikai szervezet nélkül nem lehet megvalósitani és e ponton kapcsolódott bele intézetünk – mely már addig is konzultativ szerepet vitt benne – a további teendők dolgába. Minket biztak meg avval, hogy részletes tervet dolgozzunk ki, miként lehetne az eszmét megvalósitani. Intézetünk képviseletében annak ügyvezető igazgatója, dr. Szántó Andor dolgozta ki azt az egész kérdést minden vonatkozásában felölelő első tervezetet, mely ennek az óriási kötetsorozatnak mind megszerkesztését, mind technikai előállitását és elterjesztését biztositani hivatva volt.
A további tervezetek már a nagy magyar kiadóvállalatok vezetőivel egyetértésben dolgoztattak ki, mert ugy volt tervezve, hogy az összes számbavehető tényezők, a nagy magyar könyvkiadóvállalatok egyfelől, az osztrákok másfelől, mindkét ország nagy nyomdái, papirgyárai, könyvkötő-üzemei, reprodukáló intézetei az ügynek szolgálatába állittatnak. Már meg volt alakitva egy önálló magyar kiadó-részvénytársaság és egy önálló osztrák hasonló intézmény, kellő tőkével ellátva, hogy azonnal hozzáfoghasson a munkához.
Számos előzetes konferencia után megkötöttük azután a végleges szerződést a hadügyminisztériummal; és néhány nappal rá tette közzé I. Károly osztrák császár azt a manifesztumát, mely az osztrák állam felbomlására vezetett; rövidesen bekövetkezett Ausztriának részeire való oszlása, Magyarország különválása, a hadsereg teljes felbomlása – vége volt az egész nagyszabásu tervnek. Ez is áldozatául esett a bekövetkezett helyzetnek.
Magyar szempontból ez örökké sajnálni való. Mert ez lett volna az egyetlen alkalom, hogy a magyarság szerepét a háboruban igazságosan és hiven ismertesse az egész világ előtt, minthogy a terv szerint gondoskodás történt volna arról, hogy a nagy munka egy világnyelven is a világ összes közkönyvtáraiba eljusson.
Katonai téren ez volt talán az egyetlen eset, midőn magyar kezdeményezés és magyar hozzáértés a magyar tényezőknek biztositotta volna a vezetés és irányitás szerepét.
Másképen volt megirva a sors könyvében.

A könyv diadala
Ha a háború borzalmai közepett egyáltalában örülni lehetett még valaminek – mindenesetre örvendetes jelenség volt a könyvnek kétségtelen diadala. Egy nemzet, melyről éveken át joggal hirdették, hogy valóságos betüiszonyban szenved, egyszerre szinte lázas mohósággal kap a könyv után; egyszerre szenvedélyévé válik az olvasás, a tanulás, az önképzés, a művelődés.
Vajjon megmarad-e a háboru után a könyvnek ez az uj nagy közönsége? Vajjon nem ideiglenes divattal, muló áramlattal állunk-e szemben? Vajjon az a katona, aki a lövészárokban megszokta az olvasást, fog-e majd rendes foglalkozása során is könyvhöz folyamodni a pihenés óráiban? Vajjon a hadigazdag nem éri-e be azzal, hogy könyvszekrényét egyszer teletömte könyvekkel? Vajjon a tömérdek ujság, a sok meddő politizálás nem fogja-e elvonni az olvasókat a nemesebb irodalmi élvezetektől?
Prófétának kellene lennie annak, aki ezekre a kérdésekre válaszolni tud. Én nem tudok. De egy egészen bizonyos. Az, hogy a történelem legválságosabb korszakában, minden egyes ember életének legkritikusabb perceiben – a könyvhöz fordultunk tanácsért, irányitásért, vigasztalásért, megnyugtatásért, felfrissitésért; a könyv volt egyetlen hű és kitartó barátunk a kórágyon, a csatamezőn, a fogságban, a számkivetésben, a kétségbeesésben. És ami remény fakadt bennünk, hogy valaha még jobb napokra is fogunk virradni – azt is csak a könyvnek, a jó és emberséges könyvnek köszönhetjük.
Éppen ezért a hivatásos könyvkiadónak most a háboru után fokozott feladata van a könyvvel és a közönséggel szemben.
A könyv az egyetlen, amely kivezethet bennünket a jelen nyomoruságaiból. Azok a könyvek, amelyek még ma nincsenek meg, amelyek még megirandók, amelyek ki fogják jelölni az utakat, amelyeken haladnunk kell. Ezekről a könyvekről a kiadóknak fog kelleni gondoskodni. És fognak róluk gondoskodni.
És feladatuk lesz a kiadóknak a közönséget megtartani a könyv szeretetében, a könyv kultuszában. Ha meg tudták hóditani saját erejükből és a viszonyok alakulása folytán a legellenségesebb, mert teljesen közönyös közönséget a könyvnek – meg kell találniok az eszközöket arra is, hogy meg is tartsák ezt a közönséget. Erre most igen nagy szükség van. Mert a háboru visszavetette az emberiséget legalább egy századdal, szellemiekben, erkölcsiekben, gazdaságiakban, még rendes emberi életvitelben is – a könyvnek hivatása lesz, hogy visszavezesse a kultura, az emberiesség, a szellemi élet megujuló ösvényére.

XXXVII. 
A DIKTATURA RÉMURALMA ALATT
A raffinált rendszer
Ennek a könyvnek bevezető fejezetében elmondottam, hogy feljegyzéseim megirására jórészt az a helyzet ösztökélt, amelybe a proletárdiktatura elnevezése alatt szerepelt rendszer a könyvkiadást juttatta és az a perverz felfogás, amelyben a magát kommunisztikus alapon állónak mondott állam a könyv terjesztését, termelését és üzemét részesitette. Ha feljegyzéseim nem igazolták annak a felfogásnak igazságtalan voltát és tarthatatlanságát, akkor megirásuk céltalan volt. Azonban remélem, hogy mindaz, amit a magyar könyvnek sorsáról az utolsó ötven esztendőben e lapokon elmondottam, teljesen igazolja, hogy azok a megnyilatkozások, amelyekkel a szellemi termelésnek prófétái a maguk uj rendszerét akarták indokolni, teljesen hibás, felületes, tudatlan, értelmetlen, logikátlan, hazug és erőszakos feltevéseken alapultak.
Ha ezt adataimmal beigazolnom sikerült, akkor voltaképpen felesleges volna történelmünknek ezzel a végtelen szomoru epizódjával itt foglalkozni. Felesleges volna megcáfolni azt, ami önmagában összeomlott, ami önmagát elitélte.
De ez a rendszer oly mély sebeket ütött mindazon, amihez hozzányult; oly beláthatatlan hosszu időkre kiterjedő katasztrófát idézett elő mindenütt, ahol rendelkezett; oly felfordulást eredményezett ott, a hol szervezni, rendezni akart; oly teljes anarchiát hagyott maga után, hogy szinte kötelezővé válik mindenkire, legalább annyiban hozzájárulni a történtek helyes felismeréséhez, hogy a helyrehozás munkája némileg megkönnyittessék. A khaotikus rendetlenségből csak ugy tudunk némileg rendezett állapotokhoz visszatérni, ha széjjelszórt, megsemmisitett értékeinket mindenünnen össze tudjuk szedni, a maguk helyére visszahelyezni, ha az elméket ki tudjuk vezetni abból a zürzavarból, amelybe a diktatura raffinált akció-programmja juttatta őket.
Mert a legnagyobb mértékben raffinált volt az. A legnagyobb mértékü zavart okozta éppen azáltal a meggondoltan céltudatos eljárása által, hogy mint a kultura előharcosa jelentkezett, mint a szellemi életnek, műveltségnek, a felvilágosodottságnak fáklyahordozója, mint a tudásnak, az irodalomnak, a könyvnek protektora.
Minden intézkedése azt a célt szolgálta: elhitetni az emberiséggel, hogy nem lebeg más cél előtte, mint a tömegeknek részeltetése a kultura áldásaiban. Minden kijelentése azt helyezte kilátásba, hogy meg fogja nyitni a tudomány kapuit mindenki előtt, aki oda be akar lépni; oda fogja adni a könyvet mindenkinek, aki tanulni akar; hogy el fogja vinni a kulturát mindenüvé, ahol azt szivesen veszik, hogy hozzáférhetővé fogja tenni mindenki számára a tudományt, az irodalmat, a művészetet. Hogy közkincscsé fogja tenni azt, ami eddig csak kevesek prerogativája volt.
Egybevetve azokat, amiket a proletárdiktatura véghezvitt, ezekkel a nagyszabásu programm-kijelentésekkel, nem tudok szabadulni attól a gondolattól, hogy a kulturának ez a szünetlen hangoztatása volt az a maszlag, amellyel még a magasabbrendü értelmiséget is meg akarta nyerni a maga részére, vagy legalább is lefegyverezni.
Raffináltan volt ez kigondolva.
Egyfelől biztos volt, hogy azok, akik egész életükön át a kultura érvényesüléséért küzdöttek, nem fogják ellenezni azokat az intézkedéseket, amelyek látszólag a kultura diadalát jelentik. Másfelől semmi sem erősithette meg jobban a diktatura vezérképviselőit, mint ha egyik-másik módon sikerül rendszerükbe bekapcsolni azokat a férfiakat, akiknek neve a közönség előtt, mint a művészet, az irodalom és a tudomány hivatott képviselőié, tiszteletben részesül.
Ezért törekedett a proletárdiktatura mindenekelőtt a szellemi munkásokat a maga részére megnyerni. Ezért sietett fennállása első óráiban elhitetni velük, hogy egész rendszerét a kultúra alapjára helyezi és a kultura fejlesztése érdekében fogja kiépiteni, minek legfőbb bizonyitéka, hogy a szellem munkásainak az eddiginél jobb elhelyezést, az eddigieknél kedvezőbb életfeltételeket biztosit, sőt a szellemi munkásokat állitja az állami élet legelső sorába, ő róluk tartozik az uj társadalom legelső sorban gondoskodni, őket köteles a legelsőrendü ellátásban részesiteni.
Amiket a proletárdiktatura mindjárt megalakulása után közzétett oktatásügyi rendszeréről, könyvtárpolitikájáról, szinházi intézkedéseiről, képzőművészeti programmjáról, muzeális terveiről, az nem a proletárok megnyerésére volt szánva, mert azokat ezek a kérdések nem érdekelték, hanem a műveltek, az intellektuellek, a művészek, az irók, a tudósok, a tanárok érdeklődésének és rokonszenvének felkeltésére volt hivatva. És talán ez magyarázza meg némileg, hogy azokból a körökből is olyan sokakat láttunk a proletárdiktatura ügybuzgó előmozditói között, akikről fel nem tehettük, hogy ismerve e rendszer romboló céljait és kegyetlen eszközeit, annak szolgálatába állottak volna. Sehol sem végzett akkora pusztitást a proletárdiktatura, mint a szellemi munkások körében, akiket elcsábitott, megejtett, félrevezetett, bünbe vitt hazug és ámitó jelszavaival.
Hiszen igaz, hogy arról az államról, amely a magyar irodalom renaissance-át igérte, az irodalom céljainak megvalósitását, a tehetségeseknek elismerését és oly mértékü megbecsülését, aminőre eddig példa nem volt, nem tehette fel a szellem munkása azt, hogy csak jogfosztás, vagyonpusztitás, emberirtás és rombolás a célja. Arról az államról, amely azt hirdette, hogy a szellemi kulturára épül föl az egész uj társadalom és az uj állam, nem tehették fel mindennek az ellenkezőjét azok, akik eddig is a szellemi kvalitás különleges elismerését tekintették a kultura igazi biztositékának.
Mégis az emberiség történetének legszomorubb fejezete a magyarországi proletárdiktatura története, nemcsak azok miatt a rettenetes kegyetlenségek miatt, amelyeken e rendszer felépült, mert hiszen azok eszeveszett, abnormális emberek cselekedetei lehettek, de legszomorubb azért, mert értelmes, tehetséges, tanult emberek, szellemi munkások egész csoportja hitelt adott azoknak a theóriáknak, amelyek lehetetlensége, erkölcstelensége, szabadságtipró szelleme, gondolatelnyomó természete és módfelett zsarnoki tendenciája rövid néhány nap alatt beigazolódott, hitelt adtak, szolgálatába álltak és amidőn a nagy hazugságok és ámitások nyilvánvalókká váltak – nem birtak elegendő erkölcsi erővel, hogy fellázadjanak ellenük, hogy kiszabaditsák magukat a lelki kényszer alól, hogy megtámadják, megátkozzák az álnok és vesztegető rendszert.
És még szomorubb, ha nem hittek benne és csak anyagi előnyökért, a pénzért, a sok és a több pénzért, az állásért és előléptetésért áldozták fel egy napról a másikra meggyőződésüket, árulták el eddig vallott hitüket. Hogy azok, akik tegnap még szellemi előharcosai, erős hirdetői voltak a haza, a nemzet, a vallás fogalmának, a polgári eszménynek és a nemes értelemben vett szociális gondolatnak, támogatói voltak a szabadságra, az egyenlőségre, a humanizmusra felépitett társadalomnak, – hogy azok több-kevesebb koronákért hirtelen átalakultak mindezekkel ellenkező “ideológiák” harcosaivá.
Az egész, ahogy ma előttünk áll: egy minden méretet meghaladó, szertelenül nagy megvesztegetési akció volt; mindenkit, aki él, meg kellett vásárolni, meg kellett vesztegetni, erre volt alapitva az egész rendszer; a munkást horribilis bérekkel, a tisztviselőt soha nem álmodott fizetésemeléssel, a mezei munkást ötvenszeres napszámmal, a tanitót, az orvost, az iparost nagy jövedelmi kilátásokkal, eddigi jövedelmét tizszeresen meghaladó fixumokkal kellett megnyerni a rendszernek, a szellem munkásait ezeken felül ráadásul még azzal is, hogy meg fognak valósulni mindazok az ábrándok és álmok, amelyeket a szellem ideális lelkü lovagjai kulturális végcélokul kitüztek, és azzal, hogy őket magukat fogják odaállitani azoknak a kulturális rendeltetésü intézményeknek élére, amelyek a világot át fogják alakitani.

Nagy ellenmondások
Azok között az eszközök között, amikkel a szellem munkásait megvesztegetni és tévutra vezetni törekedett a proletárdiktatura, első helyen áll az a mód, ahogy a könyvkiadók helyzetét a kapitalista államban beállitotta, szembe állitva azzal azt a fényes perspektivát, amelyet a kommunista állam nyujt az iróknak, amidőn az irodalmat kiragadva a kiadó kezéből, függetlenitve minden üzleti érdektől, maga lép fel, mint páratlan munificenciáju, minden irodalmi érdeket respektáló és mindenekfölé helyező kiadó, és a tehetséges irókat helyezi az élére azoknak a szerveknek, amelyek a kommunizált kiadóvállalatokat helyettesiteni hivatva lesznek.
Érdemes-e most foglalkozni azokkal a képtelen vádakkal, amelyekkel a könyvkiadás eddigi, u. n. kapitalista rendszerét illették? Érdemes-e kimutatni, hogy a mindezekben teljesen járatlan, tapasztalatlan, amellett rosszhiszemü emberek a könyvkiadást és terjesztést, szerintük a termelési és szétosztó könyvüzemet, csak ugy tudták rendszerükbe beilleszteni, ha mindazt megtagadják, ami eddig lényege volt ezeknek a dolgoknak, ha tagadják, hogy a könyvkiadó a kultura hordozója volt eddig, ha értelem, tudás és müveltségnélküli, rideg kapitalistának mondják, aki egyetlen szempontot ismer, a “profit”-ot, aki mindenben kizárólag üzleti szempontokat érvényesit akinek nincs látköre, nincs érzéke a valódi szükségletek iránt, soha nem ismeri fel a valódi tehetségeket, akinek nincs rendszere, nincs iránya, nincs könyvpolitikája.
Érdemes-e rámutatni arra a nagy ellenmondásra, amely abban van, hogy egyfelől teljesen devalválják az eddigi kiadók munkájának értékét – másfelől egész rendszerüket ráépitik ennek a munkának alapjára, a könyvkulturára, annak eddigi eredményeire?
Érdemes-e rámutatni azokra az ellenmondásokra, amik azután előállottak, mikor belátták, hogy azok nélkül az “üzletes könyvkiadók” nélkül még sem mennek semmire és kénytelenek voltak beismerni, hogy minden könyvkereskedő az állam kulturmunkása volt, hogy a kereskedelmi ágak között a könyvkereskedelem volt a legszervezettebb, hogy jól volt szervezve, hogy harmónikusan müködött és hogy csak ennek a szervezetnek volt köszönhető, hogy a könyvkereskedelem kulturánk kiépitésében fényes eredményeket tudott felmutatni?
Kell-e rámutatni arra az ellenmondásra, hogy a termelés alapelvéül kitüzik azt, hogy a lehető legolcsóbb áron izléses kivitelben hozzanak forgalomba könyveket és azután, mikor már minden vállalat szocializálva van, horribilis magasságra emelik fel a bolti árakat, hivatkozással a termelési költségek emelkedésére, a nagyobb munkabérre, a drágább nyersanyagra, és azzal az indokolással, hogy miért ajándékozza a proletár munkájának egy részét azoknak, akik még rejtett pénzkészleteikből bőségesen fizethetnek, és azzal az okoskodással, hogy a könyv árának mostani emelkedése ut a könyv olcsóságához.
Ilyen okfejtésekkel teremtették meg a drága könyvet. Ez a proletárdiktatura terméke. Azzal indult el, hogy a könyvet hozzáférhetővé tegye mindenkinek, hogy az ne legyen többé a kiválasztottak, a gazdagok privilégiuma és megérkezett a drága könyvhöz, amelyet igazán csak a gazdag, nagyon pénzes ember vehet meg.

Szellemi rabszolgaság
Igen rövid idő alatt kitünt a szellemi termelés terén is a proletárdiktatura programmjának minden álnoksága és minden hazugsága. Kitünt mindenekelőtt az, hogy a szocializálás szellemi téren a legnagyobb rabszolgaságot jelenti, a szellem tökéletes elnyomását, az agynak, a gondolkodásnak, a meggyőződésnek teljes béklyóba szoritását, mindennek megsemmisitését, amit évezredes küzdelmekben az emberiség mint legbecsesebb vivmányt magának megszerzett. Ha elképzelhető volna a termelési rendnek az a módja, amelyet a társadalmasitás jelszavával itt meghonositani megkiséreltek és amely oly teljes csődöt mondott, hogy ezer esztendőre kompromittált minden e fajta gondolatot, akkor sem volna az a szellemi munkára vonatkoztatható.
Ha a bányaműveket, a villamosműveket, a vas- és acéltermelést olyan szervezet alapján lehetne is organizálni, amely egységes munkaidőt, egységes munkateljesitményt és egységes béreket tesz lehetővé, akkor sem lehetne az iró munkáját, a költő gondolatát, a művész fantáziáját és tehetségét, az ujságiró ötletét, a kiadónak, a nyomdának, a szinháznak munkáját “szocializálni”.
Kinos vergődés volt mindaz, amit e körül a kérdés körül a proletárdiktatura produkált. Beszüntettek egyes lapokat, másokat azonban azzal az okadatolással mondottak fenntartandónak, hogy “az irodalmi problémáknak szabad világporondja legyen.” Elvi alapon szabadnak mondották a diszkussziót az irodalom terén, de fölibe állitották az elkerülhetetlennek mondott cenzurát, azt mondván, ez nem lesz olyan cenzura, mint volt a régi, mert hiszen maga az állam fogja gyakorolni egy cenzorgárda révén, amelynek tagjait maguk az irók fogják szolgáltatni.
Hát az igaz, hogy nem volt olyan cenzura, mint a régi, hanem olyan, mely tökéletesen elnyomott minden szabad gondolatot, mely nem ismert mást, mint a maga eszeveszett rendszerének dicsőitését és amely a végén abban tetőzött, hogy semmiféle szellemi terméket, de még egy közönséges üzleti nyomtatványt, egy árjegyzéket, egy levélpapirt sem volt szabad engedély nélkül kinyomatni. Egy névjegy kinyomatásához a Szellemi Termékek Országos Tanácsá-nak engedélyezése volt szükséges. Idáig aljasodott le az emberi szellem. Ellenben, mikor müködését megkezdette az a bizonyos irókra alapitott cenzura, akkor a magyar szellemi élet exponense lett a “Ma” cimü folyóirat és az első önálló szépirodalmi kiadványa a szellemi termékek könyvkiadó üzemének Claude Farrère: “A kis kokottok” cimü könyve volt.
Azt mondották, hogy kulturális szempontból legfontosabb indoka annak, hogy a kommunista kormány maga akarja az irodalmi termelést irányitani és vezetni, az, hogy páratlanul nagy pedagógiai felelősséget érez a tekintetben, hogy a kulturától érintetlen proletártömegeket milyen irodalomhoz juttassa elsősorban. Hát elsősorban a “Má”-hoz és a “Kis kokottok”-hoz juttatta őket.
A proletárdiktatúra első napján egy “parancs” elrendelte, hogy az összes boltok további rendelkezésig bezárandók, kivéve az élelmiszerüzleteket, a gyógyszertárakat és a könyvkereskedéseket. Ez a rendelet vagy parancs akkor nagy feltünést keltett. Olyannak tünt fel, mintha a könyvet csakugyan azok közé az elsőrendü szükségletek közé akarná sorolni, amelyeknek forgalma egy napig se szüneteljen, hogy amikor kalapot, ruhát, fehérnemüt, fogkefét, szappant és más szükséges tárgyat nem vásárolhatok, akkor is módomban legyen szellemi szükségleteimet kielégiteni. Minő ut vezetett ettől a látszólag szabad szellemü rendelkezéstől addig a bürokrácia csimborasszójáig emelkedő rendeletig, mely az egyes könyv megvásárlását a Szellemi Termékek Országos Tanácsá-nak jóváhagyásától teszi függővé!
A könyvüzem a maga sokáguságánál és sokoldaluságánál fogva, sajnos, nem kerülheti el bizonyos fokig az irásbeliség bürokratikus tultengését, de amit a diktatura a maga központi könyvelosztási rendszerével e tekintetben müvelt, az mindent tulszárnyal, amit emberi elme e tekintetben kigondolni képes. Hogy nekem, ha egy szótárra, vagy egy a-b-c-és könyvre vagy egy kátéra vagy egy Jókai-regényre, vagy bárminemü könyvre szükségem van, be kelljen mennem egy könyvkereskedésbe, ott ezt a szükségletemet be kelljen jelentenem, a könyvkereskedő azután az általam szükségelt könyvet irásban megrendelje a könyvkiadónál, a könyvkiadó a rendelést áttegye a Szellemi Termékek Központi Elosztó Hivatalá-hoz, az elosztó hivatal rájegyezze, vajjon a kiadó ezt a könyvet kiadhatja-e készletéből, a könyvkereskedő csak azután küldhessen el érte és én végre nem tudom hányadik napon jussak hozzá az én kis könyvemhez – ezt nevezte a diktatura az irodalom népszerüsitésének és a legtágabb körök részére való hozzáférhetésnek.

Halálos némaság
Ha lehet még fokozása a bürokratikus rendszernek, akkor a könyvtermelés terén még cifrább dolgokkal találkozunk. Az irók kataszterével, azután az irói direktóriummal, azután a felosztással, a forditói szakerők, tudományos szakerők és egyéb rendszerü szakerők kiválogatásának tervével, a kéziratok benyujtásának formaságaival, a sajtó alá adás és könyvelőállitás teljesen lélek nélkül való berendezésével és sok effélével. Mindez a végletekig menő bürokrácia egyfelől a szellem teljes lenyügözésére, másfelől arra a halálos némaságra vezetett, amely a szellemi termelés terén a diktatura ideje alatt beállott. Soha ilyen reakció nem volt a világon, mint ebben az időben Magyarországon, ahol “a termelés irányitása” hamis jelszavával a szellemet egyszerüen meg akarták ölni, a gondolatot el akarták tiporni, a szabadságot meg akarták semmisiteni, és soha ilyen pangás nem volt, mint ebben az időben, az irodalomban, amidőn valóságos szellemi bénaság tett lehetetlenné minden munkát, minden alkotást.
Az “irodalom fellenditésének” ez a korszaka legmeddőbb korszaka a magyar szellemi életnek. Azt a keveset is, ami ebben az időben szellemi téren napvilágra jött, örökre el kellene távolitani, meg kellene semmisiteni, mert nem tudni, vajjon nem a frázisok által elbóditott irók sajnálatos aberrációi vagy a terror behatása alatt kikényszeritett, meggyőződéstelen irások-e.
És amilyen meddő volt az irodalmi termelés, épp olyan meddő, örömtelen és áldástalan volt a könyvfogyasztás is a diktatura egész ideje alatt.
Ahogy a proletárdiktatura kicsavarta a tollat az irók kezéből, ahogy letörte a szellemi munkaképességet, épp ugy megtörte a szellemi munka termékeivel egybeforrott kiadók lelkét és tétlenségre kárhoztatta a terjesztéssel foglalkozó összes tényezőket.

A kultura nevében
Maga az a közönség, amely az utóbbi egy-két esztendő alatt pezsgő, eleven életet teremtett a könyvkereskedésekben, most visszavonult, mert hozzá sem juthatott azokhoz a könyvekhez, amelyekre vágyott. Egy ideig elfoglalta helyét a közönségnek az a része, amely szabadulni akart a tömegesen kezén levő fehér pénztől és azt be akarta fektetni az egyetlen árucikkbe, amely kapható volt, de ennek is végét vetette a szellemi termékek tanácsának irányitása. A fosztogató rendszert kiterjesztette a könyvesboltokra, kiadóhivatalokra is, minden könyvet lefoglalt sok száz és ezer példányban a majdan megalapitandó könyvtárak részére. A könyvfogyasztás könyvfosztogatássá alakult át, a fogyasztás teljesen megszünt, mert a fennforgó viszonyok között a könyvkereskedők azokat a készleteket, amelyeket a “könyvtárüzem” meghagyott náluk, most már nem akarták értéktelen fehér pénz ellenében kiadni, igy azután virágzás helyett csendes elhalálozásnak indult minden könyvvállalat. A pusztulás itt is teljes volt.
De a proletárdiktaturának még ez sem volt elég. Volt az irodalomnak egy oly része, amely szerintük nem volt felveendő a könyvtári akcióba és nem volt meghagyandó a könyvfogyasztás részére sem, az a része, amely sok valóban selejtes szellemi termék mellett igen becses anyagot foglalt magában, azt, amelyet az egyes vallásos társulatok és intézmények tettek közzé, a Szent István-Társulat, a Luther-Társaság, a Brit bibliatársulat és más ily könyvkiadó vállalatok; mindezeknek a kiadványait métermázsa-számra rakták kocsikra és vitték el a zuzdákba megsemmisités végett. A “Nick Carter”-ek mellé a bibliát és a nóták és históriák mellé a tudományos theológiai munkát. Ami évezredeken át foglalkoztatta az emberi gondolatot, azt éretlen, tudatlan és lelkiismeretlen kölykök brutális erőszakossággal a papirmalomba utalták, mindenkorra való megsemmisitésre itélték. A proletárdiktatura nem tombolhatta ki magát, csak ha Prohászka és Fraknói, Platz Bonifác és Mihályfi Ákos, Székely István és Giesswein Sándor, Bourget és Sienkiewicz, Wiseman és Damaschke munkáit megsemmisiti. Ilyen volt a könyv kultusza a diktatura alatt.
Amikor az emberiség legjobban rászorult a könyvre; amikor a végtelen nyomoruság elől csak abban az olvasmányban lelhetett vigasztalást, amely a lélekre üditőleg, felemelőleg hat; amikor mindene elveszett és egyetlen barátja maradt az embernek, a könyv; amikor az ember rászorult arra, hogy elmélyedjen elmult korok eseményeiben és eszméiben: akkor fosztották meg ettől az egyetlenegy eszköztől, amely megóvja az embert az összeeséstől.
Talán egyik legkegyetlenebb tette volt az elmult rendszernek, hogy amidőn az embereknek legnagyobb szükségük volt egy erős narkotikumra, akkor ezt megvonták tőlük, ennek megszerzését lehetetlenné tették. Mikor feloszlottak az összes társas egyesületek, becsukódtak a kávéházak, megszünt jóformán a közlekedés, mindenki otthonára volt utalva és mindenki olvasni szeretett volna olyat, ami lelkét felfrissiti, akkor kiüritették és bezárták a könyvesboltokat és a kiadóhivatali raktárakat lefoglalták és letiltották a könyveket, hogy a közönséget a vigasznak még ettől az egy lehetőségétől is megfosszák. És történt mindez a kultura nevében és azzal az indokolással, hogy a közönség mániákus mohósággal vásárolja fel a könyveket és nem fog maradni könyv a nagy könyvtárakció részére.

A legszomorubb napok
Minő érzéseket válthattak ki a diktatura intézkedései oly emberek lelkületében, akik egész életük munkájával, minden gondolatukkal, minden érzésükkel hozzá voltak nőve ahhoz az intézményhez, amelynek elpusztitását végig kellett nézniök? Bevallom, hogy életem legszomorubb napjai közé számitom azt a napot, amikor a tanácsköztársaság hivatalos lapjában megjelent a könyvkiadóvállalatok szocializálásáról szóló rendelet.
Nem hittem soha egy percig sem, hogy a tanácsköztársaság intézménye Magyarországra korlátozottan fennmaradhatna akárcsak huzamosabb ideig is, mégis magam előtt láttam azt a rengeteg pusztitást, amit megkótyagosodott emberek értelmetlen intézkedései véghez fognak vinni órák és napok alatt azokban a nagy értékekben, amelyeknek megteremtéséhez évek és évtizedek voltak szükségesek. Magam előtt láttam azt a féltő gonddal felépitett vállalatot az ő nagy szellemi értékeivel, ahogy azt a centralizálás és uniformizálás léleknélküli gondolata önálló egyéniségétől és jelentőségétől meg fogja fosztani. Magam előtt láttam, hogyan döntik romba egy egész élet munkáját hamis jelszavak hangoztatása mellett, a nélkül, hogy abból a köznek a legcsekélyebb haszna volna, sőt abban a meggyőződésben, hogy az értékek elpusztitása a közre lesz legnagyobb hátránnyal.
És volt még egy dolog, ami végtelen fájdalommal és keserüséggel töltött el, az a rendkivül elszomoritó látvány, hogy a proletárdiktatura népboldogitó jelszavai minő pusztitást vittek véghez azoknak elméjében, akik tisztviselői, munkatársai, munkásai voltak a válságokba került vállalatoknak. A mienknek is. Most jött el csak az igazi próbatétel azokra nézve, akik a háborus viszonyok okozta körülmények mellett is megmaradtak a vállalat kötelékében.
Egyszerre abbamaradt a munka, felbomlott a rend, megszünt a fegyelem; állandó gyülésezésekkel telt el a munkára szánt idő. A megejtendő választásokat korteskedések és kapacitálások előzték meg; azután megválasztották a bizalmiakat, a főbizalmiakat, a munkás- és üzemi tanács tagjait és ezek elnökeit, azután következtek az apprehenziók, a kanapépörök, a lemondások és az uj választások; közben felebbezések a szakszervezeti tanácsokhoz, besugások és feljelentések a különböző fórumoknál. És mindezen életbevágóan fontos tevékenység közepett megszünt minden termelő munka, elsenyvedt minden gyümölcsöző tevékenység. Ezért is és abból az okból is, mert ezek a vezetésre és ellenőrzésre hivatott tanácsok a leggyengébb elemekből lettek összeállitva, nem azokból, akik értettek a dologhoz, hanem azokból, akik legtöbbet lármáztak, legtöbbet igértek.
Mert ebben a nagy vesztegetési korszakban a fontos gazdasági tevékenységre hivatott vállalatok üzemi tanácsai is nem a szerint voltak megalkotva, hogy ki ért a dologhoz, ki a jobb szakértő, ki alkalmas az intézkedésre, ki a megbizható, a becsületes, az arravaló ember – hanem a szerint, ki bir jobb összeköttetésekkel a szakszervezeteknél és az élelmiszerelosztó szerveknél, ki tud többet beszerezni a személyzet részére; aki ily irányban többet tudott kilátásba helyezni és jobban tudott lármázni és hangosabban terrorizálni – az került a többiek élére, az lett a főember.
A tisztviselőknek ebben az uj szerepében megint a nő bizonyult a gyengébb elemnek; ők, bárminő jó polgári családból származtak, azonnal felfedezték magukban a proletárt, máról-holnapra “osztálytudatosak” lettek és leszavaztak, mint a karikacsapás, valahányszor erre alkalom nyilt – mindig a legkevésbbé alkalmas elemekre, a vezetésre teljesen képtelen, másod- és harmadrendü tisztviselőkre. Igy történt, hogy az üzemek élére sehol sem a legjobbak, a legmegbizhatóbbak kerültek, hanem a nagyszájuak, a svihákok. Ezért is voltak annyira gyümölcsözők ezek az üzemek ebben az időben.
Akik igy bántak el azzal a vállalattal, mely nekik kenyeret adott, akik annyira nem törődtek sem ezzel, sem saját holnapi megélhetésükkel: azok persze még kevésbbé voltak tekintettel arra a helyzetre, amelybe felebbvalóik, szellemi vezéreik jutottak.
Voltak, akiknek valóságos kéjes örömet okozott, ha tüszurásokkal és kellemetlenségekkel elkeserithették az igazgató életét csak azért, hogy kimutathassák, hogy ők “valakik”, – pedig igazán senkik sem voltak.
A valakik, azok, akik tudtak is valamit, a régóta az intézetnél müködő igazi szakemberek, akik szerették is foglalkozásukat – vele éreztek az intézettel és vele szenvedtek. Ezek szerettek volna menteni, amit lehet. De többségben voltak az uj “proletárok”, a képtelen nagy fizetésekkel megvásárolt szolgálatkész támaszai az uj rendnek.
Szomoru fejezete ez ennek a kornak, mely megmutatta, hova lehet jutni, ha urrá tesszük az inkompetenciát, a tudatlanságot és a nyers erőt.
Mert a nyers erő is alkalmat kapott, hogy kitombolja magát. Hiszen hozzátartozott a proletárdiktatura lényegéhez, annak szinte alapeleme volt az a tökéletesen antikulturális törekvés, hogy a nem intelligensekkel akarták elvégeztetni az intelligencia munkáját, viszont a felsőbbrendü értelmiség végezze el a testi munkások dolgát, a gyönge fizikum, a szellemi munkában elfáradt kéz végezze el a robusztus izomember munkáját.
Nekem is, mint sok másnak ezekben a hónapokban, ugy alakultak az életviszonyaim, hogy időnként rá voltam utalva a puszta vegetativ élet folytathatása miatt a fizikai erő segitségére. És akkor azok az u. n. “segédmunkások”, akiknek megélhetése végett én éjet-napot összetevő, megőrlő munkát végeztem – tanácskozásra ültek össze, vajjon kötelességük-e a kollektiv szerződés keretén belül ezt vagy azt a munkát teljesiteni?
És ezekre akartam én ráhagyni a vagyonomat. Ezek között akartam én “szocializálni” a vállalatot!!
Fogtam a végrendeletet, immár a harmadikat és darabokra téptem.
Az én szocializálásom is megbukott. Azok buktatták meg, akiknek javára szólt volna.
Mikor a háboru kiütött, száznál többen voltak, akik céltudatos vezetés mellett az intézet közhasznu munkáját végezték – most, hogy lezártuk ezt a szomoru fejezetet, alig nehányan vannak még itt ezek közül, ezeknek is egy része felesleges.
Igy zsugorodott össze a háború folytán és ennyire pusztult a proletárdiktatura folytán az a nagy vállalat, mely – mint e lapokon kimutattam – joggal tekinthette magát a magyar szellemi élet, a nemzet irodalmi termelése örök tüzben égő, örökké eleven focusának.
Ha a romokon még épiteni fog lehetni, ehhez uj emberek, uj tehetségek kellenek, akik azonban a régi szellemben, de friss lelkesedéssel, a régi hittel, de uj reményekkel fogják végezni az ujraépités munkáját, talán még egy kis ideig velem, azután nélkülem.
Talán sikerül ezeknek még ujra visszaszerezniök azt is, ami anyagiakban elpusztult és amivel hálámat leróhatnám azok iránt a kevesek iránt, akiknek hozzám való hüségükért és a vállalathoz való ragaszkodásukért annál inkább vagyok lekötelezettjük, mennél nagyobb csalódásokban volt részem a többieknél.

XXXVIII. 
A KIADÓI LÉLEK
A kiváltságos emberek
Visszatértünk az egyéni munka és kezdeményezés rendszeréhez, ahhoz a rendszerhez, melynek eddigi eredményeinket, könyvkulturánk eddigi sikereit köszönhetjük.
A könyv birodalmában megszünt – reméljük mindörökre – a lélektelen sablon és helyébe lépett ujra – a kiadói lélek, amely nélkül a könyv nem teljesitheti hivatását, amely nélkül a könyv-kultura csonka, hiányos, terméketlen, meddő, üres, értéktelen.
Könyvem bevezetésében ennek bizonyitását tüztem ki célomul. Ha ez nem sikerült – meddő munkát végeztem.
Vannak emlékiratok, amelyek irójuk egyéniségénél fogva érdekesek, vannak olyanok, amelyeket a bennük leirt rendkivüli események és sorsok, tüneményes pályafutások rajza tesz becsessé és vannak olyanok, amelyek a benfoglaltak belső értékénél és vonatkozásainál fogva még akkor is igényelhetik a figyelembevételt, ha az előkelő műfaj sokszor elkápráztató külső dekorativ eszközeit és hatásait nélkülözniök kell.
Ez utóbbiak közé kellene sorolni ezt a művet, ha célját csak némileg is elérnie sikerült.
Mert, hogy nem sikerülhetett egészen, azt senki jobban át nem érzi – mint maga a szerző.
Teljes nyiltság és igazi őszinteség mellett is, az objektiv igazságra való szüntelen törekvés mellett is – tekintettel kellett lennie élőkre, élő emberekre és élő vállalatokra, tovább folyó érdekekre, tovább vibráló érzésekre, utódokra és követőkre. És különösen tekintettel kellett lennie annak a viszonynak rendkivüli szubtilitásaira, mely az irókat a kiadókhoz füzi.
Mert ebben jelentkezik legfőképpen a kiadói lélek, hogy ez a viszony mikép alakul ki, hogy tud alkalmazkodni a rendszeres polgári élethez és szokásokhoz szokott kiadó a kivételes ember felfogásaihoz, szeszélyeihez, szárnyalásához, hogy oldja meg azokat a nem ritka válságokat, amelyek éppen a nézetek és természetek különbözőségénél fogva felmerülnek és hogy védi meg – sokszor erős lelki tusák közepette – a kivételes ember rendkivüliségeit, sokszor különcködéseit, néha erős botlásait, a hétköznapi felfogásokból táplálkozó szigoru birálatokkal szemben.
Mert ha valaki – a kiadó köteles helytállani azért a felfogásért, hogy kiváltságos nagy szellemiek gondolkodása, eszmemenete, szellemiránya sokszor eltér a polgári életben megszokott normális gondolkodástól, hogy azokat nem szabad a mi filiszter-, vagy ha jobban tetszik – polgári szabályaink szerint megbirálni és értékelni.
Minden nemzet irodalmi életében fordulnak elő oly egyéniségek, akik különös elnézésre szorulnak az u. n. polgári felfogás szempontjából. Talán nem lesz érdektelen megtudni, hogyan gondolkodnak ezekről egyes kiváló nagy szellemek.
Paul Verlaine-ről irja Jules Lemaitre ezeket a szép sorokat:
“Igaz, hogy barbár, vadember, gyermek... csakhogy ennek a gyermeknek lelkében muzsika van, néha olyan hangokat hall, aminőket ő előtte még senki sem hallott.”
És Anatole France ugyancsak Verlaine-ről:
“Azt mondjátok, hogy bolond? Elhiszem. És ha kételkedném benne, széttépném azokat a lapokat, melyeket most megirtam. Igenis, bolond. De lássátok, ez a szegény bolond uj művészetet teremtett és megeshetik, hogy egyszer majd azt fogják mondani róla: “Korának legnagyobb költője volt.””
És ugyancsak Anatole France irja Charles Baudelaire-ről:
“Ez az ember utálatos – megengedem. De költő – és ez istenivé teszi.”
Különösen a magyar kiadó köteles ennek a felfogásnak megfelelően eljárni, mert mi kevesen vagyunk és minden nagy tehetséget kétszeresen kell megbecsülnünk, óvnunk és gondoznunk; mi nem engedhetjük meg magunknak azt a luxust, mint például az angol nemzet, mely egyik-másik nagy iróját kiközösitette azért mert egyben-másban nem alkalmazkodott a hagyományos mérethez, a filiszter-szokáshoz, a közfelfogáshoz.
És helyt kell állani a magyar kiadónak e mellett a valóságos “exterritorialitás” mellett, ámbár első sorban ő az, aki szenved alatta. Állandó érintkezésben az iróval, gondviselője az ő mindenféle dolgának, sokszor jut oly helyzetbe vele szemben, melyet csak helyes érzékkel, finom és gyöngéd tapintattal, igazi kiadói lélekkel lehet megoldani ugy, hogy az irói presztizs kárát ne vallja.
De merülnek fel szinte megoldhatatlan kérdések is; a változatos élet az emberek sok ügyes-bajos dolga körül mindenféle ágas-bogas kérdést vet fel, amelyekre alig tudunk választ.
Ezeknek megoldása tekintetében kiváltságos nagy szellemek gondolkodása, felfogása, szellemiránya sokszor eltér a polgári életben megszokott normális gondolkozásmódtól és mi többiek sokszor kerülünk oly helyzetbe, hogy tényeik előtt csodálkozással és értetlenül kell megállanunk; idegenkedéssel fogadjuk azt, ami meggyőződésünk szerint korrekt felfogásunkkal nem egyezik, néha megsértődünk és megbántódunk, sokszor magunkban revoltálunk is a kivételes egyéniségek kivételes prerogativái ellen, különösen, mikor azok a mi jogaink és érdekeink sérelmére érvényesülnek, – de soha sem tévesztjük szem elől, hogy a kiváltságos zsenik közkincsei az emberiségnek, nagyjai a nemzetnek és meghajlunk előttük, deferálunk nekik, sokszor erkölcsi felfogásunk, ethikai meggyőződésünk ellenére is.
Mikor egyizben az efajta dolgok egy nagy iró és egy előkelő kiadó között felmerült konfliktus alkalmából szóba kerültek, irodalmunk egyik jelese, embernek is, költőnek is, urnak is elsőrangú férfiú: Kozma Andor igy állapitotta meg a kiadó helyzetét:
– “A kiadó Noénak az a fia, aki ráveti a leplet az öregre, mikor az részeg.”
A kiadó osztályrésze a nagy iró szertelenségeit, extravaganciáit, szeszélyeit elviselni és – hallgatni.

Irói tiszteletdij
Hogy irók és kiadók között felmerülhetnek nézeteltérések, differenciák, sőt konfliktusok, azon nem lehet csodálkozni, hiszen sokszor van szó közöttük anyagi természetü dolgokról, kölcsönösen vállalt kötelezettségek teljesitéséről, terminusok pontos betartásáról és sok egyéb dologról, amelyeket a zseniális iró sokszor játszi könnyelmüséggel és kedves bohémséggel vél lerázhatni magáról, de amelyek tekintetében viszont a kiadó, aki a közönséggel szemben vállalt az iró helyett is kötelezettségeket, szigoruan, szinte könyörtelenül kénytelen eljárni.
Iró és kiadó megértő, bensőséges, együttes munkája biztositja legjobban a kiadvány sikerét; ennek érdekében kell, hogy a kiadó lendület, merészség, ötlet dolgában kövesse az irót egészen a könnyelmüségig, de ennek ellenében megkövetelheti az irótól, hogy az viszont vele tartson, cserben ne hagyja ott és akkor, ahol és amikor vállalt obligók szigoru megtartásának kérdése forog kockán.
A legkényesebb pont az iró és a kiadó egymásközötti viszonyában mindig annak az eldöntése, hogy az iró munkája minő anyagi dijazásban részesüljön: a tiszteletdij, a honorárium kérdése.
Nyilván akkor nevezték el igy, mikor az iróság még nem volt kenyérkereset, mikor irói munkáért még nem kértek és nem fogadtak el dijazást. Még nincs száz esztendeje, hogy nálunk az első irói tiszteletdijat fizették. Talán Vörösmarty volt az első, aki némi szerény tiszteletdijat kapott. A kevésbbé nevezetes és hires iróknak még akkor – az akkori könyvvásárlási nyomoruság mellett – be kellett érniök azzal, ha a kiadó-nyomdász kinyomatta a művet és a beérkező előfizetésekből és eladott példányokból elégitette ki magát a nyomatási költségek tekintetében.
Amily lassan fejlődött a könyvvásár, épp oly lassan emelkedett igen mérsékelt fokozással az irói tiszteletdij is, a mai magaslatig. Valami nagy magaslatnak ezt sem tarthatjuk még, mégis örülnünk kell, hogy idáig jutottunk és még inkább annak, ha a legközelebbi jövőben ezen a ponton meg fogunk maradhatni.
Mert a jelen, nemzetünk történetében páratlan válságnak, félő, első áldozata a magyar könyv lesz. Talán csak némely relációban, talán az egész vonalon. Ez attól függ, hogy minő ragaszkodással fog viseltetni a magyarság kulturértékei iránt az erőszakkal elszakitott része a nemzetnek és minő kulturéletet fog élni az a rész, mely immár az összes terheket kell, hogy viselje.
A magyar könyv sorsa sohasem volt bizonytalanabb, mint ma, illetve a közel jövőben. És természetesen épp oly bizonytalan az irói tiszteletdij dolga, a munkája után élő iró sorsa. Mert az irói tiszteletdijat a lap, a folyóirat, a könyv eladhatósága, kelendősége, értékesitésének lehetősége szabja meg. Az irói tiszteletdijat nem a kiadó fizeti, hanem a közönség, minden egyes vevője a könyvnek.
Épp ezért nincs is más igazságos mértéke az irói tiszteletdijnak, mint az, mely a minden egyes eladott példány után fizetendő percentuális osztalékot (tantième, royalty) állapitja meg az iró részére. Ez az egyetlen igazságos és az iróhoz méltó, őt minden érdekében biztositó, minden tekintetben megnyugtató módja a honorálásnak és olyan, amely összhangba hozható a kiadó számvetésével és a közönség érdekével. Ez a módszer érvényesül az összes művelt nemzeteknél, ez van elfogadva általánosan Angliában, Franciaországban, nagy részben Németországban, Olaszországban, a kisebb nemzeteknél is – szinte érthetetlen, hogy minálunk az irók jó része miért idegenkedik tőle?
Pedig van az irói termelésnek oly tere, ahol a honorálásnak ezzel a módszerével már megbarátkozott az irók egy része: a szinház. Ha helyesnek és igazságosnak tartom azt, hogy annak a darabnak a szerzője, amely darabot 100-szor adtak elő és amelyet 100.000 ember nézett meg, tizszer akkora tiszteletdijat kapjon, mint az a szerző, akinek darabja csak 10 estén át és csak 10.000 ember előtt adatott elő – akkor igazságosnak kell tartanom azt is, hogy a 10.000 példányban elkelt könyv irója tizszer akkora tiszteletdijat kapjon, mint az, akinek könyve csak 1000 példányban kelt el.
De a kiadó szempontjából is ez a dijazási rendszer az egyetlen, mely őt tevékenységében előmozditja, mely rá nézve lehetővé teszi, hogy minden hozzá füzött jogos várakozásnak megfeleljen, fiatal, kezdő irók reményeit megvalósitsa, elismert, népszerü irók természetes igényeit kielégitse.
A kiadói vállalkozás midig kockázatos, még fejlettebb irodalmakban is; nálunk valóságos va-banque-játék szinte minden egyes esetben; örökké hazardirozni pedig nem lehet. Ezért van, hogy nálunk, különösen a tapasztaltabb és nevesebb kiadók olyannyira rezerváltak az irók ajánlataival szemben. Kis tiszteletdijat nem akarnak felajánlani, mert ezt nem tartják magukhoz méltónak, nagyobb tiszteletdijat nem mernek ajánlani, mert felette kockázatosnak tartják és igy inkább lemondanak a felajánlott mű kiadásáról.
A vaktában előre megállapitott fix összegü honorárium majdnem mindig káros kihatásu: vagy az iróra, vagy a kiadóra – legtöbbször mindkettőre nézve.

Victor Hugo honoráriuma
Nem akarok honi irók és kiadók belső dolgainak feltárásával esetleg indiszkréciót elkövetni – azért lemondok arról, hogy tételemet hazai példával illusztráljam, pedig van ilyen fölös számmal. Inkább a francia könyvkiadás történetéből mondok el egy esetet, mely – nagy és fejlett irodalomról lévén szó – élesen bevilágit ebbe a kérdésbe.
1862-ben történt, abban az időben, amikor az irói tiszteletdij osztalék-rendszere Franciaországban sem volt még gyakorlatban. Francia lapok közölték, hogy az akkor számkivetésben Guernsey szigetén élő Victor Hugo befejezett egy nagy regényt.
Egy életrevaló belga fiatalember, Lacroix Albert, erre a hirre áthajózott Guernseybe, beállitott Victor Hugo-hoz azzal, hogy ő szeretné kiadni szóban forgó regényét, a “Nyomorultak”-at. A költő tudomására hozta, hogy már négy ajánlata van, ezek egyike, a Hetzel-é 180.000 frankot ajánl, de ő 300.000 frankot akar kapni a tiz kötetes műért, azaz kötetenként 30.000 frankot.
Lacroix rögtön megajánlotta a nagy összeget; könnyen tehette, mert nem rendelkezett ily nagy összeg felett. Amint ugyanis a szerződés aláirására került a sor, be kellett vallania, hogy csak 60.000 frankkal rendelkezik és hogy csak ennyit tud lefizetni.
Victor Hugo-nak tetszett a vállalkozó szellemü, mindössze 25 éves fiatal ember és beleegyezett abba, hogy két kötet árát fizesse le és két kötet kéziratát vegye át. Lacroix a szerződéssel és a két kötet kéziratával visszautazott Brüsszelbe, hogy barátjai utján a sajtó alá rendezéshez szükséges pénzt valahogy előteremtse. Ezek azonban őrültnek tartották őt, mert akkoriban ily magas szerzői dijakat soha és sehol sem fizettek. Valahogy mégis ki tudott magának eszközölni 100.000 franknyi kölcsönt, igy tehát egyelőre volt elegendő pénze a nyomda és a papirvásárlás számára.
A “Nyomorultak”-nak példátlan sikere volt; az első nap 10.000 példány kelt el Párisban; a fiatal Lacroix-nak ez a vállalkozása 1.800.000 frank tiszta jövedelemmel járt. Ezután megvette Victor Hugo “A nevető ember” cimü regényét; ezért már 40.000 frankot fizetett kötetenként. Ez a munka is szépen jövedelmezett neki. Végül azután hasonló alapon szerződött “A tenger munkásai” cimü regényre. Ezen azután elvesztette mindazt, amit a két előbbi regény jövedelmezett és még azt is, amit közben Quinet, Michelet, Georges Sand, Proudhon és Jules Simon műveinek kiadásával keresett.
Lacroix tehát az óriási siker ellenére végül is pórul járt, de Victor Hugo is jobban járt volna, ha százalékos arányban részesül művei anyagi sikerének eredményeiben.

A magyar kiadó gazdagodása
A legnagyobb magyar siker is mily távol esik ezektől a számoktól, ezektől a méretektől! És mégis mily gyakran találkozunk vád és támadás formájában azzal az állitással, hogy a magyar kiadó meggazdagszik, milliomossá válik a magyar könyv utján, a magyar iró rovására.
Attól az állapottól, amelyet oly könnyen a fejéhez vágnak a kiadónak, hogy az irodalom emlőin milliomossá gazdagodott, igen nagyon messze vagyunk még. Bárcsak ott tartanánk! Ez volna csak hasznára az iróknak, az irodalomnak. De nem tartunk ott. Sőt nagyon messze vagyunk ettől az állapottól. Ahol látható vagyonok vannak könyvkiadással is foglalkozó kiadók kezén – ott egyenként és egyénenként pontosan megállapitható az, hogy a nagy jövedelemnek és nagy vagyonnak eredete igen kevés kapcsolatban van a szorosan vett könyv-kiadással, a tulajdonképeni irodalmi termeléssel.
Nem lehet feladata e könyvnek ujjal mutatni rá, hogy a kiadóknak legtöbbször nagyfoku rosszmájusággal felhányt vagyonok eredete milyen, az irodalmi termeléstől teljesen távol eső forrásokra vezethető vissza, a tájékozott ember azt ugyis tudja, ugyis látja. De azt szeretném elérni ennek a kérdésnek felvetésével, hogy legalább addig szüneteljen ennek a hamis “milliomosság”-nak a hánytorgatása, amig az valóban be nem következik.
Aki szives volt figyelemmel végig kisérni ezt az irásomat, alig szabadulhat attól az érzéstől, hogy valóban rendkivüli pálya, rendkivüli hivatás és páratlan mesterség az, ahol annyi meddő kisérletezés, annyi valóságos sikertelenség, annyi katasztrofális balszerencse áll szemben oly igen kevés tényleges anyagi eredménnyel; ahol oly páratlan sok munkának, szellemi és fizikai megerőltetésnek alig van látszata anyagiakban.
Ha magam, aki benne voltam ezekben a dolgokban, most végignézek egy egész élet munkáján; ha, amint e könyv megirása során teszem, magam előtt felvonultatom az összes irodalmi vállalkozásokat, amelyek megteremtésében részem volt: magam is megdöbbenek azon a görög sorstragédiákra emlékeztető sorsirányitáson, melynek képét visszatükröztetik ezek a lapok.
Gondoljunk csak vissza – hogy a kisebbeket elhagyva, csak a nagyobbakat emlitsem, – a “Regényvilág” kimulására, a “Magyar Ifjuság” megszünésére, a “Jó könyvek” kisajátitására, a trónörökös könyvének katasztrófájára, az intézet korszakos, dicsőséges és sikeres legnagyobb vállalkozására, a “Jókai Mór jubiláris nemzeti diszkiadás”-ra mért váratlan csapásra, a “Nagy Képes Világtörténet” balsorsára, a “Klasszikus Regénytár” terjesztésének csődjére, a “Nagy Lexikon”-nak a világháború által okozott példátlan katasztrófájára.
És gondoljunk csak vissza az intézet egész tevékenységi körének kialakulására, az első évek küzdelmeire és nehézségeire, a sulyos belső bonyodalmakra, a nagyüzemmel járó válságos bajokra, a tankönyv-vállalatok balfogásaira, az alvállalatok veszteségeire, a világháboru megsemmisitő következményeire, a diktatura által okozott szinte végleges összeomlásra.
Ha igy fest egy könyvkiadó-vállalat képe, melynek életében szinte összpontosult majdnem az egész utóbbi negyedszázad irodalma – ekkor Ti beszéltek a “magyar könyvkiadásról, amelyből még eddig mindenki meggazdagodott, aki hozzáfogott” – és beszéltek a “kalmárokról, akik nem törődnek többé a mesterségük hazafias és irodalmi részével, oly éhesek lettek, mint a hadseregszállitók.” És beszéltek még sok egyebet is és azt akarjátok, hogy a közönség elhigyje ezt és elhigyje, hogy Ti ismeritek az életet, az embereket, a társadalmat, hogy Ti hivatva vagytok azt leirni és visszatükröztetni. Ti, akik még arra sem vagytok képesek, hogy a saját mesterségeteket környező dolgokat meglássátok, megértsétek és igazságosan elbiráljátok.
Tegyetek ugy, mint Peter Nansen, aki európai hirü iró létére belépett a Gyldendal-könyvkiadóvállalatba, hogy mint annak egyik igazgatója ezen az uton szolgálja hazájának, Dániának irodalmát; tegyetek ti is ugy, “dolgozzatok ti is, mig mécsetek ki nem alszik” és akkor majd tapasztalni fogjátok magatok, hogy minő tetterős odaadás, minő őszinte lelkesedés, minő valódi önzetlenség, minő magában bizó optimizmus, minő törhetetlen szivósság, minő férfias akaraterő, minő szárnyaló idealizmus kell ahhoz, hogy valaki a könyvkiadó pályán szolgálja becsülettel és eredménnyel egy kis nemzet irodalmát és kulturáját.

Unde illae irae?
Érdekes, de szinte megfoghatatlan tünet, hogy a kiadó szerepe az irodalomban oly hamisan van beállitva a közönség előtt, holott a kiadó élete és működése a legnagyobb nyilvánosság előtt folyik le. Nincs foglalkozás, nincs ügykör, melynek dolgai annyira a fórumon tárgyaltatnának. Irói konventikulumok a kiadóvállalatok legbensőbb ügyeit pertraktálják. Aki csak valamelyest is érdeklődik az irodalom ügyei iránt, az tudja, hogy minők az anyagi természetü relációk az iró és a kiadó között, tudja már egy-két héten belül, hogy a kiadott könyvnek volt-e sikere, vagy megbukott-e, tudja, hány példány kelt el, ért-e és hány uj kiadást, ismeri a kiadói üzem természetét, tudja, hogy az mennyi költséggel jár, mennyi a vele járó improduktiv teher – tud mindent, amit tudnia kell, hogy arra a következtetésre jusson, hogy nálunk a könyvkiadóság nem jár együtt milliomossággal, sőt attól nagyon messzire esik.
Honnan van hát az, hogy mégis ujra és ujra visszatérnek ezek a hamis beállitások, néha felette durva vádak és faragatlan támadások alakjában? Honnan van az, hogy a kiadót, ha vállalkozása nem sikerül, ami sajnos, gyakori eset, lerántják azért, hogy gyámoltalan, ügyetlen és élhetetlen, ha pedig csak némileg is sikerül, szidalmazzák azért, mert valamelyes anyagi haszonra is tett szert? Van-e ebben igazság, van-e ebben logika? És az a kiadó, aki sulyt helyez arra, hogy az irókból álló szellemi élite őt megbecsülje – mit tartson magára nézve kivánatos állapotnak? Hogy mindenféle nem gyümölcsöző kiadvánnyal vergődje át egész életét, hogy az irók mint afféle szegény flótást lesajnálják, vagy számoljon a reális körülményekkel, igyekezzék reális anyagi bázist teremteni vállalatainak, törekedjék valamelyes vagyonra is szert tenni, amikor azután a nálunk uralkodó tónusban mindennek elkeresztelik, csak becsületes embernek nem.
Talán nekem, akinek e könyv alkalmat adott arra, hogy beszámoljak arról a meghitt, bizalmas baráti viszonyról, melyben a legnagyobb magyar irókkal voltam és vagyok – és arról, hogy minő megbecsülésben részesül a magyar iró a magyar kiadó részéről, – szabad ez alkalommal rámutatnom arra a nagy és érthetetlen igazságtalanságra, amely ama vádakban rejlik és arra a kutforrásra, melyből az táplálkozik.
Az iró a saját kiadójával, a kiadó a saját irójával rendesen jó viszonyban van, legtöbbször meghitt baráti viszonyban, amelyet egy élet közös munkája kovácsol mind szorosabbra. A kiadó nem ejti el az ő iróját, hacsak rendkivüli csalódásoknak nincs kitéve, hacsak egész kivételes körülmények nem forognak fenn – az iró sem hagyja el az ő kiadóját, ha saját érdekeit helyesen mérlegeli; nem változtatja kiadóit, nem kisérletezik velök, nem vándorol ide-oda, hanem hüségesen megmarad egy kiadónál – rendesen az elsőnél, akivel együtt indult és együtt akar célhoz érni. Amely irónak több kiadója van – annak egy kiadója sincs. Egy sincs, aki rá nézve azt jelenti, amit az igazi kiadó jelent az iróra nézve.
Ezek az irók, a kiadók barátjai, tehát nem okai a kiadók felől keletkezett balvéleménynek. Hanem okai azok az irók, akiknek műveit a kiadók nem adják ki. Unde illae irae.
A kiadó nem adhat ki mindent, amit eléje hoznak. Ahhoz a Dárius kincse sem volna elég, hogy mindaz kész könyvvé váljék, ami a kiadó elé kerül, ötlet, eszme, terv és kész kézirat alakjában. A lelkiismeretes kiadó mindent jóindulattal megvizsgál és azután gondosan válogat közülük, bizonyos előre megállapitott irányitó alapelvek szemmel tartásával.
Odáig már hála Istennek elérkeztünk, hogy az egyes kiadóvállalatok tevékenységük tekintetében differenciálódtak, hogy egy-egy irodalmi vagy tudományos specialitás müvelését tüzték ki feladatul. De ezen a kereten belül is sok mindenféle szempontot kell figyelembe venniök. Mindenekelőtt a gyakorlati szempontot, az indokoltságnak, a szükségnek, az előrelátható kelendőségnek szempontját.
A leggyakoribb vád, amelyet a kiadókkal szemben hangoztatnak, az, hogy ennek a gyakorlati szempontnak rendelnek alá mindent, hogy nincsenek kellő tekintettel ethikai és ideális szempontokra, hogy “csak biztosra” akarnak menni, nem akarnak kockáztatni.
Hogy ez a vád mennyire nem áll – annak bizonyitéka ez a könyv, mely a legmerészebb koncepcióju, szinte vakmerő kockázatokkal járó irodalmi vállalatok egész sorozatával számol be. És ugyanilyen cáfolattal szolgálhatna még más és több magyar kiadóvállalat a multban és jelenben, ha hasonló módon számolna be tevékenységéről.
Hogy a kiadó az eléje kerülő tervek megitélésénél mindenekelőtt a gyakorlati megvalósitás lehetőségét és esélyeit tartozik gondosan mérlegelni, az oly természetes, hogy felesleges bizonyitásába bocsátkozni.
A könyvnek az a hivatása, hogy eljusson az olvasóhoz; az a könyv, mely nem hatol el oda, eltévesztette célját, hiába jelent meg, nem töltötte be hivatását; ellenben az által, hogy nagyösszegü pénzt emésztett meg, mely soha sem térülhet meg – elvonta az anyagi alapot oly könyvek kiadása elől, melyek inkább töltötték volna be rendeltetésüket.
Egy igen jeles magyar iró, Tóth Béla, aki nem volt barátja a kiadóknak, éppen a könyvkereskedelem ellen irányzott egyik polemikus cikkében azért támadja meg a kiadókat, hogy nem eléggé szigoruak a kiadványok megválogatásában. Szerinte minden kiadónak egy elvet kell szem előtt tartani: “Szükséges könyv – kellő időben”. A szükséges könyv – szerinte – fogy minden időben, a felesleges azonban nem kell az ördögnek sem.
A könyvkereskedők egylete valamiféle védelmet tett közzé a Tóth Béla cikkével szemben és a sajtóhoz appellált, legyen segitségére a könyvkereskedelemnek a közönség közönyének leküzdésében. Tóth Béla erre ujra tollat fogott és erélyes cikkben hangoztatta, hogy a könyvárusok és kiadók ebben a tekintetben nem szorulnak védelemre, mert a “könyvkereskedelem az a csatorna, melyen át a művelődés leghatalmasabb eszközei, a könyvek a nemzet minden rétegébe elhatolhatnak.” Tessék olyan könyveket kiadni és árusitani, amelyek alkalmasak arra, hogy oda csakugyan elhatolhassanak. “Nem kerül papirosmalomba semmi jóravaló és okos számitással kiadott könyv.”
Tóth Bélá-nak igaza volt. Ezzel a támadó cikkével legjobban védte meg az öntudatosan és helyes irányban termelő kiadókat.
Egyébként a félreismert zsenik zsörtölődése és panasza azokkal a tehetségekkel szemben, akik keresztülvergődtek és érvényesültek, mindörökké való, soha sem fog megszünni. Néha jogosult is az a panasz, hogy igazi tehetséget nem ismertek fel. Ez bizony megeshetik.
De már kevésbbé jogosult az a szemrehányás, hogy a mai kiadók csak a már beérkezett irók műveit adják ki. Ugyan! Ugyan! Hát Ábrányi Kornél, Bródy Sándor, Eötvös Károly, Mikszáth Kálmán, Petelei István, Rákosi Viktor, Reviczky Gyula és Tolnai Lajos – beérkezett irók voltak, mikor első műveiket kiadtuk? Vagy Bársony István, Benedek Elek, Csathó Kálmán, Gárdonyi Géza, Herczeg Ferenc, Kádár Lehel, Kozma Andor, Lovik Károly, Lőrinczy György, Malonyay Dezső, Pekár Gyula, Pósa Lajos, Sebők Zsigmond, Surányi Miklós, Szomaházy István, Szabolcska Mihály, Tutsek Anna már akkor voltak beérkezett irók, mikor első köteteik jelentek meg Singer és Wolfnerék kiadásában? Vagy mondható ez Bartók Lajos, Drasche-Lázár Alfréd, Gaal Mózes, Hevesi Lajos, Jakab Ödön, Kaffka Margit, Laczkó Géza, Molnár Ferenc, Tormay Cecil és megannyi más ujabbkori iróról, akiknek a Franklin-Társulat legelső köteteit jelentette meg? És Biró Lajos, Kabos Ede, Karinthy Frigyes, Gyarmathy Zsigáné, Kóbor Tamás, Papp Dániel, Szabóné Nogáll Janka, Szederkényi Anna, Szőllősi Zsigmond, Thury Zoltán, Tóth Béla, Wohl Stefánia sem voltak akkor beérkezett irók, mikor az Athenaeum legelső köteteiket kiadta.
Ezek mellett a tényleg beérkezett irók mellett sokkal, de sokkal több oly irót sorolhatnánk fel az egyes kiadók kiadványi jegyzékéből, akiknek első műveit, első, második, néha harmadik kötetét folytatás nem követte, akik nem váltak be, akik sehogysem igazolták az illető kiadók előlegezett bizalmát és reményét.

Mit kell kiadni?
A kiadható és kiadandó művek megválasztása mindenképpen igen nehéz. A kiadó jó könyvet akar kiadni. Ez az ambiciója, ez az érdeke. De mi az a jó könyv? Ki tudja azt biztosan megállapitani? A legnagyobb nehézség az, hogy itt a kiadó teljesen magára van hagyatva, a maga izlésére, a maga itéletére, a maga érzékére. Nem indulhat, vagy csak a legritkább esetekben, mások tanácsa szerint, mert azok más szempontok szerint itélik meg a kérdést, mint aminők rá nézve mérvadók.
Egy öreg könyvkiadó egy fiatal kollegának azt tanácsolta, hogy mielőtt valamely mű kiadására vállalkoznék, kérje fel az illető szakma legelsőrangu képviselőjét véleményadásra. Ha az a kiadást tanácsolja, akkor ejtse el; ha nem tanácsolja a kiadást, akkor nyomassa ki a munkát. Ezzel a tréfásan hangzó tanáccsal helyesen jellemezte az az öreg könyvkiadó azoknak az igényeknek a különbözőségét, amelyeket a tudós, vagy az iró támaszt a könyv iránt, szemben azokkal, amelyekre a kiadónak kell sulyt helyeznie.
Vannak igen kiváló és nagybecsü könyvek, melyek kiadásáról a kiadónak azért kell lemondania, mert tulszárnyalják a magánvállalkozás lehetőségét, olyanok, amelyeknek közrebocsátása a tudomány szempontjából kivánatos, dacára annak, hogy nagy olvasó közönségre nem számithatnak. Ezeknek kiadása állami, vagy akadémiai feladat. A kiadóknak, legalább a mi viszonyaink között, a gyakorlati szempontokat és elsősorban a kelendőség kérdését már csak azért sem szabad mellőzniök, mert csak igy képesek az igen nehezen megszerzett olvasó- és vevőközönséget a könyv iránti szeretetében meg is tartani.
Felette tanulságos éppen ránk nézve az a nézet, amelyet Georg Brandes nyilvánitott ebben a kérdésben. Mert Brandes nemcsak igazi, európai értelemben vett nagy látkörü irodalmi férfiu, – de dán ember létére saját hazájának viszonyaira volt tekintettel; már pedig Dánia irodalmi viszonyai sok tekintetben hasonlatosak a mieinkhez.
Mikor tőle kérdezte egy dán kiadó, voltaképpen mit kellene kiadni? – azt felelte: “Azokat a jó könyveket, amelyeket a közönség olvas.” Igen ám, de miket olvas, vagy miket olvasson a közönség? “Azokat a könyveket, amelyek vonzanak és megragadnak, mert ezek nekünk valók. Ezek a számunkra való jó könyvek.”

Ethikai szempontok
De mindezek az okos és józan gyakorlati szempontok a kiadó müködésében csak akkor fognak helyesen és üdvösen érvényesülni, ha összhangban vannak azokkal az ethikai szempontokkal, amelyek minden könyvkiadóvállalat müködését kell, hogy irányitsák, és azokkal az ideálokkal, amelyek nélkül a szellem világában eredményes munkát nem folytathatunk.
Akinek oly fontos szerepe van abban, hogy a szellemi termék világra jőjjön és földi pályafutását sikerrel teljesitse, annak magának is át kell hatva lennie azoktól az eszméktől, amelyek benne foglaltatnak azokban a szellemi termékekben. Amiért exponálom magamat, nevemet, vagyonomat, minden készségemet, azzal együtt kell éreznem, avval valamiféle szellemi közösséget kell vállalnom.
Ez nem jelenti azt, hogy a kiadó mindent magáévá tesz, ami az általa közrebocsátott könyvekben foglaltatik, hogy mindenért helytáll, minden felelősséget magára vállal. Ez lehetetlen és képtelen dolog volna. De jelenti azt, hogy bizonyos nagy vonásokban, nagy eszmeáramlatokban, irodalmi, esztétikai, ethikai, politikai tekintetben az általa kiadott könyvek harmóniában vannak a kiadó céljaival, öntudatos akarásaival, vállalatainak kitüzött irányával. Jelenti azt, hogy nem propagál oly irányzatokat, melyeket helytelenit, melyektől lelkileg, vagy szellemileg távolállónak tudja magát.
Aki igazságosan akarja megbirálni a magyar könyvkiadóság müködését, annak el kell ismernie, hogy ezeket az alapvető szempontokat mindig érvényre juttatta.
Minden egyes nagyobb kiadónál kimutatható az a jellegzetes irány, melynek müvelésére törekedett és az, hogy kiadói tevékenységének ethikai alapjairól le nem tért. De egy különösen szembeötlő tényre itt különösen is rá akarok mutatni, mert jellemző világot vet azokra, amiket a fentiekben vázolni törekedtem és egyébként is érdekes tünet.
A magyar könyvkiadók még abban az időben is, mikor bevándorolt németek voltak soraikban, mindig a nemzeti eszme szolgálatában állottak; amióta a hatvanas években a magyar nemzeti állam kiépitésének ügye foglalkoztatta a lelkeket – teljes erejükkel ennek szolgálatába állottak. Azóta nyugat felől sok mindenféle eszmeáramlat keresett utat mifelénk is, legerősebben mintegy husz évvel ezelőtt valamely kozmopolitizmusba mártott dekadens irányzat, mely hivekre és követőkre talált fiatalabb irói nemzedékünk körében.
A könyvkiadókat helyes érzékük megóvta attól, hogy ennek az áramlatnak a sodrába kerüljenek. Ők az általános emberi kultura ügyét akkor is szolgálni vélték, midőn a nemzeti eszme szolgálatában a nemzeti államot törekedtek megerősiteni és erős pillérekkel alátámasztani. Szilárd meggyőződésük, mely mellett hitet tettek és józan világoslátásuk visszatartotta őket attól, hogy segitségére legyenek annak az irányzatnak, mely ez Európa közepén fennálló és köröskörül szélső soviniszta nemzeti államokkal körülövezett országból egy nemzeti érzéséből és tradicióiból kivetkőzött hibrid alakulatot óhajtott csinálni. Ők visszautasitották a dekadens ábrándozok és kozmopolita rajongók hóbortjait és azok, hogy publicisztikailag és irodalmilag megnyilatkozhassanak – kénytelenek voltak a maguk képére formált kiadóvállalatokat életre hivni.
Erős egyéniségek, leküzdhetetlen magyar érzésü, határozottan tehetséges irók is hozzá szegődtek az erőszakosan pajzsra emelt eszme-áramlathoz, a közönség nagy része is behódolt a nagy lármával és hühóval divattá tett irányzatnak – a magyar kiadók sajnálták, hogy ezeket az irókat nélkülözniök kell, hogy ezt a közönséget elveszitették – mégis elsáncolták magukat igaz meggyőződésük mögé, még sem tértek le arról az utról, amelyet helyesnek tartottak.
Azzal a tudattal, hogy ők voltak mindig az első sorokban, midőn a haladás eszméiért kellett küzdeni, most el kellett szenvedniök azt, hogy őket ósdiaknak, maradiaknak bélyegezzék, – mégsem engedtek a különböző csábitásoknak, mert erősen biztak benne, hogy a természetes fejlődést végleg feltartóztatni nem lehet, hogy az idegen talajból mesterségesen átplántált és elkorcsosodott eszme itt végleg meg nem gyökerezhetik.
Az egészséges nemzeti irodalom helytartói megbecsülték a maguk iróit, megvédték a maguk könyveit, még több szeretettel gondozták őket – abban a várakozásban, hogy eljön ujra az ő idejük.
Ezuttal talán nem csalódtak.
*
Ha fel akarom tárni mindazt, ami a magyar könyvkiadóságot a kizárólagos, vagy tulzott anyagi érdekeltség vádjával szemben igazságos világitásba helyezi, nem mellőzhetem annak a megemlitését, hogy magyar kiadók soha sem vállalkoztak pornográf iratok és obszcén erotikumok kiadására. A kétségtelen nagy és biztos lukrativitás soha sem birt rá egyetlenegyet is, hogy e téren még csak kisérletet is tegyen. Ami kevés ebből a fajtából magyar nyelven megjelent – az titkos rejtekhelyekről kuszott elő, kerülve a napvilágot. Ellenben a pornografia leküzdésében magyar kiadók vállaltak vezető szerepet.

A magyar kiadó helyzete
Ez a könyv nagy részében azt a viszonyt vázolja, melyben a vezetésem alatt működő vállalat állott és áll az ő iróihoz; a könyvkiadó műhelyek története, mely a művelődés történetének egy szerény helyét foglalja le – voltaképen főkép ebből áll és igen helyesen állapitotta meg egyike azoknak a ritka iróinknak, akik ezekkel a kérdésekkel foglalkoznak, hogy a könyvkiadó érdemét is voltakép az dönti el, hogy az irókat hogyan becsüli meg.
Éppen ezért törekedtem ebben a fejezetben az iró és kiadó közötti viszonyt összefoglalóan ismertetni azokban a fővonatkozásokban, amelyek a kiadó megitélése tekintetében minduntalan visszatérnek. Mert bármennyire feldolgozatlan még nálunk a régibb magyar könyvkiadás története és bármily ritkák az ujabb könyvkiadásra vonatkozó közlemények – az az egy bizonyos, hogy a napvilágra jutó e tárgyu dolgozatok mindig visszatérő refrainje a kiadó gazdagodása és vagyongyüjtése az irók rovására, az irodalmi produkció felszabadulásának, “a kiadói rabszolgakereskedés lealkonyodásának” követelései, “az irók kizsákmányolásának” jelszavai.
Két okból fektettem sulyt arra, hogy ezt a kérdést ebben a munkában megvilágitsam; egyrészt talán itt nyilik először alkalom arra, hogy magyar kiadó nyilatkozzék ebben az ügyben; azokkal a támadó közleményekkel szemben ott és akkor hiába lépne fel, nem érne vele célt, mert azokban az iró mindig a gyengébb félnek van feltüntetve és a közönség természetes és helyes ösztönével a szánalomra méltó irót veszi védelmébe a kiadó hatalmával (!), erőszakosságával (!), önzésével (!) szemben. Nekem, remélem, sikerült igazolnom azt, hogy az iró és kiadó közötti viszonyban az iró az erősebbik fél, az az abszolut hatalom, melynek a tehetségében rejlő szuverenitása előtt a kiadó mindig készséggel deferál – még nehéz helyzetekben is.
Másrészt azt gondolom, hogy akik feljegyzéseimet figyelemmel elolvasták, azok maguktól is rájönnek arra, hogy ama jelszavak és vádak merő fantazmák. A magyar könyvirodalom még legnagyobb szabásu koncepcióiban sem nyujt módot a kiadó vállalkozónak a meggazdagodásra, legtöbb esetben még arra sem, hogy munkájának normálisan szerény gyümölcseit élvezze.
Az esetleges utalás arra a néhány kiadói karriérre, melynek felsorolásához még egy kéznek öt ujjára sem lenne szükség – nem bizonyit e megállapitás ellen. A száraz és való tény az, hogy ha ezek a “beérkezettek”, emberek vagy intézetek, személyek vagy társaságok, azt a töméntelen munkát, páratlan szivósságot, el nem muló lelkesedést, igazi és kellően alkalmazott tudást és imponáló kitartást más téren fejtik ki; ha azt az igazán grandiózus szellemi munkát, melyet egy nagy könyvkiadó vállalat keretén belül többen, sokan évtizedeken keresztül mindig fokozódó változatosságban és alkalmazkodó rutinnal a nehéz feladatoknak szentelnek – más célok megvalósitására forditják; ha – mondjuk ki egyenesen – ezzel a szellemi és materiális munkával cipőfelsőrészeket gyártanak vagy ruhát készitenek, ha cséplőgépeket konstruálnak vagy gombokat gyártanak, ha téglát égetnek vagy épületfát megmunkálnak, ha buzát termelnek vagy állatot tenyésztenek, ha kávét pörkölnek vagy teát importálnak, ha gabonával kereskednek vagy pénzváltással foglalkoznak, ha bárminő normális gazdasági, ipari vagy kereskedelmi foglalkozást üznek – oly vagyonokra tehetnek szert, melyekről a könyvkiadás matadorjainak még álmodniok sem szabad.
És az ily normális polgári foglalkozás utján szerzett vagyont nyugodtan élvezheti annak tulajdonosa; senki sem ütközik meg azon, ha a sarki füszeres 10–15 évi szorgalmas munka után megveszi a négyemeletes sarokpalotát, ha a kézi-munkakereskedő milliós iparvállalatot szerez, ha a nagykereskedő sokezerholdas nagybirtokot vásárol, ha az iparos gyárat vesz vagy alapit; senki sem találja különösnek és megrovandónak, ha mindazok, akik termelő munkával foglalkoznak önállóan, saját kockázatukra, 15–20–25 évi becsületes munkálkodás eredményeként vagyont szereznek, jólétre tesznek szert, a társadalmi lajtorján fölfelé kúsznak, nagy kitüntetésekben részesülnek, esetleg képviselőséget vállalnak, szereplő egyéniségekké válnak. Ezt mindenki igen természetesnek találja, aminthogy az is.
Ellenben, ha nagyritkán egy-egy könyvkiadó szerencsésen és ügyesen ugy el tud lavirozni, hogy deficites vállalkozásainak száma és vesztesége nem szárnyalja túl az aktiv kiadványok üzleti eredményeit és ha egy egész élet páratlan munkájával félre tud tenni éppen annyit, hogy vénségére gondtalanul megélhessen, – mert ennél többre eddig tudtommal egyetlen magyar könyvkiadó sem vitte, – akkor az irodalmi malkontensek nem is kisszámu hada kiröppenti mérges nyilait és a legnagyobb nyilvánosság előtt pellengérre állitja a “kizsákmányoló rabszolgakereskedőt.”
Hát bizony a legsajátságosabb helyzet az, amelyben a magyar könyvkiadó van. Egyfelől akként jelölik ki helyét a kereseti ágak között, mintha kizárólag kereskedelmi foglalkozás volna, másfelől megtagadják tőle azokra a chance-okra való jogát és azokra a sikerekre való aspirációit, melyekkel a kereskedelmi szabad pálya együtt jár. Egyfelől alá van vetve a merkantilis szabályok és felfogások, törvények és usanceok rendelkezéseinek, másfelől a legszélsőbb értelemben vett altruizmus szerinti ügykezelést várják el tőle.
Ő maga valahogy egészen másként determinálja a maga helyzetét. Valahol a középuton szeretne elhelyezkedni kereskedelem és irodalom, gyakorlati élet és tudomány között. A kereskedők és iparosok akcióiban, egyleteiben, szövetségeiben nem vesz részt, mert nem érzi magát oda tartozónak, inkább vele érez a szellemi munkásokkal és azoknak törekvéseivel és azoknak tudományos, irodalmi, egyleti és társas életében kér magának helyet.
Sajátságos helyzetének anyagi következéseit szivesen vállalja, mert tudja, hogy egy kis nemzet munkása, egy még csak ezután kifejlesztendő kultura napszámosa és természetesnek tartja, hogy amint a kisszámu magyar olvasóközönség nem tudja ugy honorálni a maga iróit, mint az angol, a francia, a német nemzet; amint a mi kis közönségünk nem tudja ugy ellátni anyagi javakkal a maga költőit, tudósait, művészeit, festőit, szobrászait, virtuózait, mint a nagy kultúráju nagy nemzetek – épp oly kevéssé szabad neki oly anyagi ellenszolgáltatásokra és eredményekre számitania, mint aminők a nagy nemzetek kiadóinak jutnak osztályrészül.
Ezt indokoltnak tartja, mert természetes folyománya a körülményeknek, de nem tartja megokoltnak azt, hogy munkája és hivatása nem részesül abban az elismerésben és tiszteletben, melyben még nálunk is részesitik a szellemi munkát és ennek tényezőit. Nem tartja megokoltnak, mert a művelt külföldön a kiadó munkáját, dacára annak, hogy teljes méretü anyagi rekompenzációban részesül – a legnagyobb mértékben megbecsülik, hivatását a felsőrendü foglalkozások közé sorozzák, a kiadói pályán elért sikereket, mint a kulturának tett nagy szolgálatokat, igen nagy elismerésben részesitik. Azoknak a férfiaknak javát, akik ezt a munkát elvégzik és nemzetük kulturájának nagy és hasznos szolgálatokat tettek, Németországban a tudományegyetemek disztudori oklevéllel tüntetik ki, Franciaországban a társadalom élitejének élére helyezik, Angolországban meghivják a lordok házába – nálunk, minél hatásosabb munkát végeztek, minél nagyobb jelentőségü sikert tudtak elérni, annál biztosabbak lehetnek afelől, hogy “az irodalom kizsákmányolói” diszes jelzővel fogják őket megtisztelni.
Pedig ki kell mondani, hogy a magyar kiadó munkája nehezebb, küzdelmesebb, gondterhesebb, sikere ennek folytán aránylag jelentősebb, mint a külföldié; hogy a külföldi egy élet folyamán egy vagy két olyan nagy és korszakos vállalatot létesit, mint aminőt egyik-másik magyar kiadó tiz-tizenötöt is életre hiv pályája folyamán, és hogy a legtöbb, nagy hirnévre és jelentőségre vergődött külföldi könyvkiadó egyetlen irodalmi alkotásával nemzedékekre kihatólag biztositotta vállalatának fennállását és prosperitását, mig a magyar kiadó ezt tizenöt-husz egyértékü alkotásával sem képes elérni.
Ez az összehasonlitás és szembeállitás világitja meg legjobban a magyar kiadó küzdelmes pályáját.

A kiadói lélek
Mi hát mégis az, ami a magyar könyvkiadót arra a páratlan küzdelemre képesiti, a nehézségek leküzdésében megedzi, kitartásában megacélozza, az előitéletekkel való szembeszállásában megerősiti, a csalódások után uj kisérletekre sarkalja, uj célkitüzésekre ösztönzi, mi az, ami heviti, buzditja és lelkesiti?
A kiadói lélek.
Az a tudat, hogy mi igazi értékeket termelünk, az a hit saját munkánk felsőbbrendüségében, az a meggyőződés alkotásaink nemzetnevelő és kultura-fejlesztő jelentőségében tölt el minket munkakészséggel és munkaörömmel és azzal az érzéssel, hogy mi egyébbel sem törődve, saját munkánk előhaladásában találjuk kielégitésünket.
Mi ifjonti lelkesedéssel indulunk neki alkotó munkánknak, azt összekapcsoljuk lelkünkkel, egyéniségünkkel, nevünkkel, – azután egy életen keresztül vivódunk, tevékenykedünk, verekszünk a név becsületéért és az ezerfajta illuzióban való csalódás sem birja elérni, hogy a pálya végén ne viseltessünk még nagyobb lelkesedéssel iránta – mint mikor elindultunk.
Ez a kiadói lélek.
Bárkinek bármi a véleménye róla, mi, akik benne élünk, nagynak, nemesnek és fontosnak tartjuk azt a hivatást, amelyet betöltenünk adatott; e nélkül a hit nélkül nem volnánk képesek betölteni, nem volnánk méltók rá.
Azt az érzést, mely eltölti az igazi kiadót, midőn büszkén és szeretetteljesen végignéz kiadványai során, alig lehet leirni. Mindegyik könyv nagy emlékeket idéz fel lelkében. Keserves küzdelmekről, nagyralátó reményekről, melegen ápolt illúziókról, megfoghatatlan csalódásokról, nagy kezdeményezésekről, pompás lendületekről, nagy bánatokról, súlyos válságokról, szivet viditó örömökről, kétségbeejtő bukásokról és nagyszerü sikerekről szólnak azok hozzá. Mind összeségükben egy nagy és áldásos munka képét elevenitik fel emlékezetében.
De visszagondol a csüggedés, az ellankadás óráira is, amikor a kitartó erély már csendes rezignációnak készült helyet adni, amikor már-már közel érezte magát az összeroskadáshoz, amikor kétségek támadtak benne a maga munkájának értéke felől, amikor már szinte azt kezdte hinni, hogy képzelődésében tulbecsüli azt.
És visszagondol azokra, amik lelkét uj szárnyalásokra emelték fel. Visszagondol a nagy szellemek társaságában eltöltött felejthetetlen órákra, a velük folytatott eszmecserékre, az ő kitüntető barátságukra és megnyugvást talál abban, hogy másutt, szerencsésebb körülmények közt mint vélekednek az ő munkájáról, a kiadó munkájáról. Szeme elé idézi azokat az irásokat, amelyekben külföldi nagy irók megemlékeznek kiadókról és azok munkájáról. És ott találja Ernest Renan emlékirataiban, a “Souvenirs”-ban azokat a gyönyörü meleg sorokat, melyekben a kiadójával egy életen át folytatott érintkezésről számol be, ott találja Ludovic Halévy-nek remek jellemrajzát Calmann-Lévyről, a nagy francia kiadóról, akiben meg volt az az erény, amely nélkül az életnek nincs igazi értelme: a munka szenvedélye, akinek két családja volt, “sa famille de coeur,” szivbeli családja, legközelebbi hozzátartozói és “sa famille de travail” munkabeli családja, munkatársai, akikkel annyira összeforrott, – és ott találja irodalmi essay-it magában foglaló nagy gyüjteményében Anatole France-nak ezt a találó megállapitását: “a nagy kiadó afféle széptudományi miniszter” (un grand éditeur est une sorte de ministre des belles-lettres) és ott talál egy megemlékezést a legelőkelőbb német ujságban Tauchnitz Bernhard báróról születésének századik évfordulója alkalmából, amely ezt a férfiut a német néplélek egyik legmarkánsabb képviselőjének, alkotását a német géniusz dicsőségének mondja és megállapitja, hogy a német nép sorsának intézői között mindig hálásan kell megemlékezni a nagy német kiadókról. És végül szinte ámulattal vesz róla tudomást, hogy Franciaországban ezekben az utóbbi napokban minő vészkiáltás hangzott el a könyvkrizissel kapcsolatban:
“Ez szociális, ez fontos nemzeti ügy. A francia esprit veszedelemben van. Enélkül az esprit nélkül Franciaország semmi. A könyvkrizis veszedelembe sodorja a francia esprit-t, a francia kulturát, a francia gondolatot. Tudjuk, hogy a világháboru előtt a német tudomány világhirnévnek örvendett; de tudjuk azt is, hogy ennek okai nem annyira a német tudósok voltak, mint; inkább a német könyvkiadóság nagyszerü organizációja.”
Ime az ellenség elismerése – a legfényesebb elégtétel, mely a szakmának kijuthat.
Ezért vagyunk mi meggyőződve arról, hogy mi igenis hű őrei és gondozói és bátor előharcosai vagyunk egy nagy ügynek.
Ebben a meggyőződésben nyilatkozik meg, él, munkálkodik, alkot és teremt – a kiadói lélek.

XXXIX. 
A PÁLYA VÉGÉN
Könyvemnek végére értem. Igénytelen feljegyzéseket akartam papirra vetni és terjedelmes nagy könyv lett belőle. Amennyire csak telt tőlem, rövidségre és tömörségre törekedtem, elejtettem és mellőztem sok adatot, hogy vissza ne éljek az olvasó türelmével – mégsem birtam a magam elé tüzött feladatnak kisebb terjedelmü műben megfelelni. A korszak, melyben mindez lejátszódik, oly eseménygazdag, a tárgy, melyet ismertetni akartam, oly jelentős és döntő módon illeszkedik bele ebbe a korszakba, az emberek, akik utjelző, irányszabó szerepvivői ennek a kornak, oly nagyok, kimagaslók és kiválók, hogy szinte lehetetlen e tágra nőtt, mégis körülhatárolt területen mindezekről teljes képet alkotni. Hiszen a magyar irodalom, a magyar műveltség, a magyar könyv legvirágzóbb korszakáról van szó. Arról a korszakról, mely kezdődik Vörösmarty “Zalán futásá”-nak megjelenésével – és melynek végállomása a “Nagy Lexikon”.
Mikor Vörösmarty legnagyobb művét, “Zalán futását” befejezte, ennek kiadásáról előfizetés utján akartak gondoskodni. A nemzeti nagy hősköltemény megjelenése összeesett azzal a királyi levéllel, mellyel az 1825-iki országgyülést hivták egybe Pozsonyba. Gyulai Pál megirja Vörösmarty életrajzában, hogy az országgyülés, melytől az alkotmány feltámasztását remélték, a politikában, “Zalán futása” pedig az irodalomban volt a beszéd főtárgya. Mégis mindössze 115 példányra érkezett megrendelés.
Igazi országra szóló sikere azután csak 1879-ben következett be Arany János “Toldi szerelmé”-nek, melynek első kiadása – mindössze 1000 példány – néhány nap alatt fogyott el. A kiadás körülményei oly bizonytalanok voltak, hogy Arany nem is kiadóval adatta ki munkáját, hanem saját költségén bocsátotta azt közre, nem akarván egy kiadót a kockázatnak kitenni.
Hogy minő ut vezetett innen a “Nagy Lexikon”-ig, melyet 1910-ben negyvenezer példány elhelyezésének reményében lehetett meginditani – ezt akartam leirni ezekben a mémoire-szerü feljegyzésekben. És azt, hogy ebben minő része volt azoknak, akik hivatásszerüen foglalkoznak a könyvkiadással és könyvterjesztéssel. És azt, hogy ezt az utat megtenni és az elért fokra eljutni nem lehetett volna hivatásuk magaslatán álló könyvkiadók nélkül.
Hogy a magam elé tüzött feladatnak teljes mértékben megfelelhessek, szerettem volna ez alkalommal a kiadói tevékenység minden oldalát minden szempontból teljesen megvilágitani, ha vissza nem tart könyvemnek már amugy is akaratom ellen tulnagyra nőtt terjedelme.
Szerettem volna szólni az olvasókról és az olvasmányokról, a könyv közönségéről, arról a jó és megértő, hű és lelkes magyar közönségről, azokról az ezrekről, akiket egy negyedszázad leforgása alatt sikerült a jó magyar könyv megbizható barátaivá tenni, és azokról a százakról, akik a szép könyv amateurjeivé, gyüjtőivé váltak; azután a könyvkiadó viszonyáról a sajtóhoz és a sajtó viszonyáról az irodalomhoz, a kritika hasznáról és hiányáról, a könyvkiadók egymásközti viszonyáról, az okos, hasznos és egészséges, meg az oktalan, káros és egészségtelen versenyről, a legtipikusabb magyar betegségről: a lélektelen és eszmesivár utánzási mániáról; szerettem volna szólni a félbenmaradt tervekről, az elejtett vállalatokról, az eltemetett eszmékről, a dugába dőlt kisérletekről, a ki nem adott könyvekről. De legfőként szerettem volna egy önálló fejezetet szentelni magának a könyvnek, mint olyannak, a könyv természetrajzának, a könyv lélektanának, keletkezése misztériumának, emberalakitó erejének és világhóditó hatalmának.
De minél jobban belemerültem ebbe a páratlanul érdekes és gazdag tárgyba, annál inkább meggyőződésemmé vált, hogy ezt a nagy témát egy rendkivül mély és gazdag könyvben kell majd megirnia egy arra hivatott nagy szellemnek, egy nagy poétának. Mert nincs még megirva: a könyv epopeiája. Az egész világ nagy könyvirodalmából hiányzik még ez a könyv a könyvről. Nekem hitem és meggyőződésem, hogy eljövend még az a nagy költő, aki meg fogja irni az “énekek énekét” – a könyvről.
*
Ezt a könyvet a proletárdiktatúra legvészesebb napjaiban kezdtem irni, a legrémesebb zsarnokság idejében, amikor nem birtam elszenvedni a dolgos ember legnagyobb kinját: a dologtalanságot – és amikor a végsőkig felzaklatott idegeimet már nem birtam lecsillapitani másként, mint hogy beletemetkezem egy oly munkába, mely gondolataimat, érzéseimet lefoglalni képes. A jelenből, a hosszu, hosszu és nehéz, nyomasztó napok elől elmenekültem a multba; a mult emlékeit idéztem fel emlékezetemben, régi, porlepte irásokba merültem el és vártam a fordulatot, a felszabadulást. Megjött az is. A rabság alól való felszabadulás! A szabadság! A megszállás alatti szabadság! De mégsem fogság, mégsem zsarnokság, mégsem diktatura, mégsem terror, mégsem őrület, mégsem eszeveszettség.
Bizonyára ki is érzik könyvem egymásba kapcsolódó fejezeteiből a beállott változás, az a más levegő, az a megváltozott hangulat, hiszen jóformán minden egyes nap más események behatása alatt folyt le. És most egy nap többet jelentett, mint máskor egy évszázad.
Mikor javában dolgoztam a munkán, meglátogatott egy iró barátom. Beavattam munkám tervébe és szellemébe. Fokozódó csodálkozással hallgatott végig, azután csendesen megjegyezte:
– Hisz ez valóságos epitaphium!
Megdöbbentem! Hát igy látja a dolgokat egy okos, világos látásu, derült kedélyü, tiszta itéletü iróember!
Azután kezembe akadt egy másik irónak bucsuztatója egy elhunyt iró felett. Azt mondja benne:
“És ne vigasztaljatok vele, hogy a jobb része itt maradt. Könyveket irt. Én Istenem! Hiszen ezeket a könyveket magyaroknak magyarokról, magyarul irta. És ez ma annyit jelent, hogy senkinek senkiről semmitsem irt soha.”
Hát ennyire erőt vett a lelkeken a kétségbeesés? Hát ennyire vigasztalannak látják a jelent? Hát ennyire nem biznak a jövőben? Még abban sem, hogy ha az ország elveszett is – még megmaradt a nemzet, a nyelv, az irodalom?
És még az irók is? Holott ők volnának hivatva előkésziteni a jövőt, uj életre ébreszteni a nemzetet? Hiszen Magyarországon a nemzet fogalma mindig egy volt az irodalommal. És addig lesz magyar nemzet, amig magyar irodalom lesz.
Vissza az emlékekhez! Vissza a mult idők iróihoz! Ha a maiak kishitüekké váltak, ha reménytelenek, ha kétségbeesettek – kérdezzük meg az elmult nagyoktól, mit kell tennünk?
Megadatott nekik, hogy ne érjék meg a világháborut és a mi azután bekövetkezett. Nem kellett látniok azokat a sivár belső harcokat, amelyek a nemzet fiait szétválasztották osztályok és foglalkozások szerint, a legjobbaknak megőrlését meddő és áldatlan küzdelmekben, az irodalomnak – az ő szemükben a legnagyobb szentségnek – hanyatlását, dekadenciáját, azután a nemzetnek belekeveredését egy a világméreteken is túlcsapó végnélküli világháboruba, az éveken át tartó rettenetes öldöklést, az ember nem látta iszonyatos nélkülözést és szenvedést, a leirhatatlan nyomort és inséget, és ennek tetejébe mindazt, a mi még csak azután történt, mikor azt hittük, hogy ezeknek a nyomoruságoknak fokozása már nem lehetséges.
Mit szólnának ezek a nagyok, ha ezeket az eseményeket megérik? Mit szólna a csillagokba látó, a jövőt megálmodó Jókai, mit szólna a mindent magyar szemmel néző bölcs Eötvös, hogy “zsüzsirozná” (ez volt a kedvenc szavajárása) a dolgokat az okos Mikszáth?
És mit szólnának mindahhoz, amik azután következtek be?
Amikor egy nemzet megfeledkezett magáról, amikor elkeseredésében elvesztette az eszét, a jobb érzékét, a józan itéletét; amikor zászlajára esküdött fel a legléhábbnak, a legtudatlanabbnak, a leglelkiismeretlenebbnek és amikor világossá vált, hogy ez az ember még hitvány, hazug és álnok is, és amikor az ő személyében meggyalázták az ezer éves nemzetet – akkor a nemzet őt a legmagasabb polcra maga fölé emelte – szinte trónjára ültette.
Amikor a tegnap még becsülettudó, józan és okos, egyszerü magyar ember átváltozik fosztogatóvá, rablóvá és gyilkossá, szomszéd a szomszédját, barát a barátját, szolga az urát, hivő a papját öli és megrabolja.
És amikor azután jött még ennél is rosszabb, amikor egy ámitó csalókból, hiu gonosztevőkből, perverz gyilkosokból álló szervezett banda áll az ország élére és tudományos rendszerbe foglalja a lopás és a rablás módjait és eszközeit, kodifikálja az elnyomást, az erőszakot, a gyülöletet, szervezi a gyilkolást, lehetetlenné tesz minden szabad mozgást, elnyom minden szabadságot, mérges gázokkal teliti a levegőt és lehetetlenné válik még a lélekzetvétel is – és amikor egy gyenge és elernyedt társadalom mindezt végignézi, mindezt eltüri, mindezt elszenvedi.
És amikor azután mégis csak üt a szabadulás órája, akkor nem az égő házak eloltásához, nem a romok eltakaritásához, nem a pusztulás helyrehozásához, nem az elveszett értékek pótlásához, nem az ujraépitéshez fog hozzá a nemzet, hanem ujra kezdi a veszekedést, a pártoskodást, a széthuzást, a hatalomért (?!?) való versengést, az állásokért való tülekedést, az önző különérdekekért való versenyfutást.
*
A megsemmisülés feletti kétségbeesés álmatlan éjszakáiban magam elé törekedtem idézni ezeknek a bölcs férfiaknak az alakját és megkérdezni tőlük, amit az életben oly sokszor tettem, hogy mit gondolnak, mit javasolnak ők, mi volna a bölcs, az okos, a helyes út.
És ők válaszoltak. Megjelölték az utat. Kitüzték a célt: a nemzetet ujra fel kell támasztani halottaiból.
A nemzetet fel kell emelni a porból, mert bármit vétkezett is az egyik nemzedék – az utána következőnek azt helyre kell hoznia. A nemzetet fel kell támasztani, mert a nemzet örökkévaló, sohasem hal meg; ha a maiak bünbe estek – bünhödjenek, de a holnapiak és a holnaputániak fogjanak össze és hozzák helyre mindazt, amit ez elődök elrontottak.
A haza nem szünhet meg, mert örökkévaló, mint a természet, fenntartja azt az emberek lelke, a közös emlékek, az együtt átélt idők, a legtermészetesebb emberi gondolat – a legerősebb emberi ösztön, a gyermekhez, a szülőhöz, a testvérhez, a rokonhoz, a baráthoz való ragaszkodás, a szomszédhoz, a földihez, a honfitárshoz való vonzódás, a szokások, a nyelv, a dal, a hagyomány, a történet, a föld, igenis a föld szeretete. Ha széthullt a nemzet, a haza, sőt minél inkább széthullt, annál erősebben kell összekovácsolni, minél többet szenvedett, annál több erőt meritett a feltámadásra, az uj életre.
A nemzetet fel kell támasztani, uj életre kell hivni az irodalom által. A költők, az irók, a tudósok kötelessége ez.
A jövőbe látó Jókai a magyar nemzet ezeréves fennállásának emlékére kiadott nagy történelmi munka utószavában, mintha megérezte volna a jövőt, látnoki szemmel megjelölte a követendő utat:
“...Az uj ezredév az uj honfoglalás korszaka fog lenni. Amit diadalmas fegyver ezer év előtt meghóditott, amit annyi vérhullatás visszahóditott, az eggyé lett Magyarország uj meghóditásra vár, a szellem, az ész, a munka teremtő eszközeivel.”
Mikor Jókai ötven év multán beszámolt arról, hogy mit tett ő és társai 1848-ban, – ekkor felkiált:
“Mi is hazát kerestünk ötven év előtt, – mi is Magyarországot megalkotni jöttünk, a szabad Magyarországot... És megtaláltuk... Teremtettünk a népből nemzetet. S az ujjászült nemzet csodáit mutatta fel ifju erejének... A szabadság fájának nagy öntözés kellett vérrel, veritékkel, keserü könnyekkel. Mert a szabadságot, hazát, nemzeti nagyságot nem adják ingyen az istenek.”
Ma még siralmasabb helyzetben van az ország, mint volt 1849-ben! Ma még nagyobb feladatok várnak a nemzet hivatott vezéreire.
Ma még fontosabb, hogy felébresszék halálos dermedtségéből a magyarságot, hogy alkotó munkában egyesitsék, hogy ujra megteremtsék a nemzeti kulturát; ma még szükségesebb, hogy minden tehetség, minden tudás és minden erő ennek a célnak szolgálatába álljon.
Mert ma már nem elég befelé hatni és a nemzetben magában fenntartani a jövőben való hitet – a mai és a holnapi magyar irodalomnak a külföldön is képviselnie kell a magyarság érdekeit, a mai világközi helyzetnek megfelelően barátokat szereznie, kiküzdenie a világ becsülését és rokonszenvét.
*
És mindebben a munkában hatalmas részt kell vállalnia a kiadóságnak, a mai fiatalságnak és a holnapi nemzedéknek.
A kiadó kezében vannak azok a pompás fegyverek, amikkel ezt a csatát meg kell vivni. Most kell csak hatalmas kulturtényezővé tenni a könyvet, melyről egy filozófus megállapitotta, hogy valamennyi nagy emberi intézmény közt a leghatalmasabb.
Ezt a hatalmas fegyvert kell célszerüen felhasználni az uj honfoglalás és honalapitás érdekében; biztositani kell az uj magyar könyv életét és hatását, fel kell tárni a régi kincsesbányákat és gondoskodni róla, hogy az uj tanitások és a régiek is utat találjanak a közönséghez.
És mindez a Ti feladatotok lesz, ifjú pályatársaim, Rátok, akik egy uj, remélhetőleg szebb és jobb világ küszöbén álltok, nagy és nemes feladatok egész tömege hárul.
Minden java elveszett a nemzetnek – csak az irodalmában rejlő mérhetetlen nagy kincse maradt meg és ez a Ti gondozástokra van bizva. Olyan kincs ez, melyet minél jobban megbecsülünk, annál inkább kell széjjelszórni. Becsüljétek meg és szórjátok szét sikerrel.
Ti reátok gondoltam sokszor, mikor e feljegyzéseket irtam; szeretném, ha azt az idealizmust és azt a bizó és termékenyitő optimizmust magatokba fogadnátok, amely eltöltötte azokat a férfiakat, akikről e lapokon irtam.
Ti reátok gondolok most is, mikor azokról a nagyszerü feladatokról beszélek, amelyek rátok hárulnak, azokról a szédületes perspektivákról, amelyek előttetek megnyilnak. Szinte irigyellek Titeket, mert nektek módotok lesz ujra előlről kezdeni a munkát és mert a Ti munkátok most fontosabb lesz, mint a minő a miénk volt.
De Ti szerencsésebbek is lesztek, mint mi voltunk. A mi munkánk eredményeit elsöpörte a világfergeteg. Ti együtt fogtok dolgozni egy művelődő nemzet kulturált társadalmával egy oly világ közepette, mely bizonyára nem fogja megismételni az emberiségnek azt a világőrületét, amely minket a pusztulásba vitt.
A Ti munkátok sem lesz küzdelem nélküli. Ti sem fogjátok harcok és vivódások nélkül elérni az óhajtott eredményeket, munkátok gyümölcsét Ti sem fogjátok élvezhetni gond és keserüség nélkül.
A pálya, amelyre a könyv szeretete, a műveltség kultusza, a foglalkozás disze benneteket vezetett, egy kisszámu nemzet életében mindig küzdelmes lesz. Ezzel számolnotok kell. Azért ne lépjen rá senki, akiben nincs igazi lelkesedés, valódi ügyszeretet, erős akarat és törhetetlen kitartás.
A Ti dolgotok mindig nehéz lesz. Akik veletek egy időben elindulnak simább utakon, más pályákon, jólétben, köztiszteletben, kitüntetésekben fognak részesülni, mig Ti napról-napra ujabb és ujabb gyötrelmes vergődésekben fogjátok a naponként felmerülő ujabb feladatok elé tornyosuló ujabb nehézségeket leküzdeni, de ez ne rettentsen Titeket vissza, ez ne szegje kedveteket, ez ne lohassza le lobogó lelkesedésteket.
Erőslelkünek kell lennetek és az a szent meggyőződés hevitsen benneteket, hogy fontos, nagy feladat teljesitésére vagytok hivatva, arra, hogy egy sorsüldözött, de élni akaró és élni hivatott nemzet kulturáját megalapozzátok.
Ha hiven és szeretettel fogjátok teljesiteni kötelességeiteket, akkor áldás lesz munkátokon és mihamarább fel fog épülni az új, a szebb, az erősebb és műveltebb Magyarország.

1919. október 28.