KALEVALA

Fordította: Szente Imre

TARTALOM
ELSŐ ÉNËK
Kezdődik az énëk... A világ terëmtése; Väinämöinen születése
MÁSODIK ÉNËK
A föld bevetése. Nehézségëk a tölggyel és az árpával
HARMADIK ÉNËK
Joukahainen. A lapp és a finn táltos vetélkëdése.
NËGYEDIK ÉNËK
Aino tragédiája. Halála és siratása.
ÖTÖDIK ÉNËK
Väinämöinen mëgtalálja, majd végleg elveszti Ainót s vele boldogságát.
HATODIK ÉNËK
Joukahainen bosszúja
HETEDIK ÉNËK
Väinämöinen Pohjolában. Pohjola úrnője ígéretët kap a Szampóra.
NYOLCADIK ÉNËK
Väinämöinen mëgpillantja Észak szép lëányát. Hevül érte s póruljár.
KILENCEDIK ÉNËK
Väinämöinen gyógyítása ráolvasással és bűvös gyógyírral. 
A vas születése. Varázsigék a vérzés elállítására.
TIZEDIK ÉNËK
Szampó készül Pohjolának.
TIZËNËGYEDIK ÉNËK
Lemminkäinen lëányt rabol
TIZËNKETTEDIK ÉNËK
Kyllikki mëgszegi ígéretét. Lemminkäinen hadba indul Észak ellen.
TIZËNHARMADIK ÉNËK
Lemminkäinen Hiisi szarvasát űzi
TIZËNNËGYEDIK ÉNËK
Lemminkäinen mégis elfogja a szarvast, sőt Hiisi lovát is. 
A vadász imája az erdő isteneihëz
TIZËNÖTÖDIK ÉNËK
Lemminkäinen anyja életre kelti holt fiát. 
Varázsversëk zúzott és vágott sebëkre, csonttörésre
TIZËNHATODIK ÉNËK
Väinämöinen hajót épít. Varázsigékért lëszáll az Alvilágba.
TIZËNHETEDIK ÉNËK
Väinämöinen varázsigéket csikar ki “Világerőséből”. 
Gyógyító ráolvasások belső kórság ellen.
TIZËNNYOLCADIK ÉNËK
Väinämöinen és Ilmarinen vërsënyt indul lëánykérőbe Pohjolába
TIZËNKILENCEDIK ÉNËK
Ilmarinen mëgállja a próbákat, s elnyeri Észak szép lëányát
HUSZADIK ÉNËK
Előkészületëk Pohjola lakodalmára. Az óriástulok mëgütése. A sör születése.
HUSZONËGYEDIK ÉNËK
Lakodalom Pohjolában
HUSZONKETTEDIK ÉNËK
Lakodalom Pohjolában (folyt.). A mënyasszony búcsúztatása, ríkatása, vigasztalása
HUSZONHARMADIK ÉNËK
Lakodalom Pohjolában (3. rész) Intelmek az új mënyecske számára. 
Elrëttentő példa: a mëny sorsa idegënben
HUSZONNËGYEDIK ÉNËK
Lakodalom Pohjolában (4.) A fiatal férj oktatása. A mënyasszony búcsúja.
HUSZONÖTÖDIK ÉNËK
Lakodalom Kalevalában. Az ifjú pár fogadása a vőlegény házában. 
Väinämöinen a násznép dicséretét zëngi.
HUSZONHATODIK ÉNËK
Lemminkäinen Pohja ellen indul, bosszúból, mert nëm hívták mëg a lakodalomba.
HUSZONHETEDIK ÉNËK
Lemminkäinen lëgyőzi és mëgöli Pohjola urát
HUSZONNYOLCADIK ÉNËK
Lemminkäinen bujdosni kényszërül. Anyjától kér tanácsot.
HUSZONKILENCEDIK ÉNËK
Lemminkäinen vidám bujdosása
HARMINCADIK ÉNËK
Lemminkäinen második sikertelen hadjárata. 
Fagy és szëmverés elleni varázsversëk.
HARMINCËGYEDIK ÉNËK
Kullervo gyermëkkora
HARMINCKETTEDIK ÉNËK
Kullervo pásztorkodása. Varázsigék a legelni küldött nyáj védelmére.
HARMINCHARMADIK ÉNËK
Kullervo vérës bosszút áll gazdasszonya gonoszságáért.
HARMINCNËGYEDIK ÉNËK
Kullervo mëgtalálja a szüleit. Az árva panaszkodása.
HARMINCÖTÖDIK ÉNËK
Kullervo otthon is hasznavëhetetlen. Tragikus találkozása húgával.
HARMINCHATODIK ÉNËK
Kullervo bosszúhadjárata és halála.
HARMINCHETEDIK ÉNËK
Ilmarinen arany asszonyt kovácsol magának.
HARMINCNYOLCADIK ÉNËK
Ilmarinen másik feleségért mëgy Pohjolába.
HARMINCKILENCEDIK ÉNËK
Hadjárat Pohjolába, a Szampó mëgszërzésére.
NEGYVENEDIK ÉNËK
A kantele születése. A hajós imája.
NEGYVENËGYEDIK ÉNËK
Väinämöinen dalol.
NEGYVENKETTEDIK ÉNËK
A Szampó elrablása.
NEGYVENHARMADIK ÉNËK
Csata a Szampóért. A csodamalom pusztulása.
NEGYVENNËGYEDIK ÉNËK
Väinämöinen új kantëléje.
NEGYVENÖTÖDIK ÉNËK
Pohjola banyája betegségëkkel rontja Kaleva fiait. 
Szülés-segítő és gyógyító ráolvasások.
NEGYVENHATODIK ÉNËK
Pohjola banyája medvét küld Kalevala ellen. 
A medve elejtése, a medvetor mëgünneplése.
NEGYVENHETEDIK ÉNËK
A nap, a hold és a tűz elrablása. Az égből hullott tűzfióka.
NEGYVENNYOLCADIK ÉNËK
A tűz visszaszërzése a tűznyelő hal hasából. A lën és a hálófonás meséje. 
Varázsigék égési sebëkre.
NEGYVENKILENCEDIK ÉNËK
A nap és a hold visszaszërzése Pohjolából.
ÖTVENEDIK ÉNËK
Marjatta szűzen szüli Karjala új királyát. Väinämöinen búcsúja. 
A dalnok zárószavai.

ELSŐ ÉNËK
Kezdődik az énëk... A világ terëmtése; Väinämöinen születése
	Kerekëdik arra kedvem, mind azt forgatom fejemben, hogy már dalra kéne kelni, ideje volna énëkëlni, versbe szëdni régvalókat, ősi dolgokról dalolni. Szók a számban olvadoznak, ínyëmet igék elöntik, nyelvemnek hëgyén nyüzsögnek, fogaim közül fakadnak. (‑ 10)
	Édës ëgyfelem, fivérëm, vélem ëgyívású vérëm! Fűzögessünk dalt a dalba, öltögessünk szót a szóba, ëgyüttlétre ëgybegyűlve, kétfelől közel kerülve! Ugyan ritka benne részünk, szokatlan az ily szërëncse északi hideg hazánkban, sanyarú sorsú sarkvidékën. (‑ 20)
	Kéz a kézbe kapcsolódjon, ujj közébe ujj fonódjon, énëkëljünk szëbbnél szëbbet, tudományunktól mi tellik, kedveseinkkel közöljük, tudnivágyókat tanítsuk, ipërëdő ifjúságot, növekëdő nemzedékët szájrul-szájra szálló szókra, ránk maradott ős regékre vén Väinämöinen övérül, Ilmarinen üllejérül, Kalandosnak kardvasárul, Joukahainen jó nyilárul puszta földjén Pohjolának, Kaleva kopár mezőin. (‑ 36)
	Így dalolgatott apám is, fejszéje nyelét faragva, szoktatott szülőanyám is, oktatott orsója mellett, pulyaként magam a padlón míg a térdinél totyogtam, gyámoltalan gyönge gyermëk, tejfölös bajuszú bamba. Szampó lőn szavakbul ottan, Louhi lëlkëdzëtt igékbül; szótul lőn Szampó veszése, Louhinak lëgyőzetése, versëktől veszëtt Vipunen, Lemminkäinen léhaságtul. (‑ 50)
	Szókat máshol is szërëztem, titkot máskor is tanultam: gyalogúton gyűjtögettem, hangafű közül halásztam, csalitosbul cserkészgettem, bozótosbul bontogattam, fűkalászrul fejtëgettem, kotortam kerékcsapábul, mikor kisbojtár koromban legelőkön lépëgettem, szagos széna-zsombikosban, aranyos avarba’ jártam barna Bimbómnak nyomában, tarka barmomat terelve. (‑ 64)
	Fagy csípése dalt fakasztott, ritmusra dobolt a zápor; más zenéje volt a szélnek, hangja más futó haboknak, szó lëtt szárnyak lëbbenése, monda lombok moccanása. (‑ 70)
	Kincsëm kévébe kötöttem, gombolyagba göngyölgettem, csomót szán farába csaptam, kasos szánkómra kötöztem, hazahajtottam terűmmel ëgyenëst a csűr elejbe, szárító padomra szórtam, rézládámba rëkkentëttem. (‑ 78)
	Heteket töltött ott hidegben, dalom dermesztő fagyokban. Hozzam-é hideg helyérül, fussak-é ki fagyba érte? Hurcoljam batyum a házba, rakjam ládám lócavégre, szelemën alá szobába, mënnyezet alá melegre? Nyissam szëkrényét szavaknak, kincsës ládáját daloknak? Oldjam-é bogát batyumnak, csomagom csomós kötésit? (‑ 90)
	Válogatok vers javábul, gyönyörű dalokra gyújtok, rozskënyeret hogyha raknak, és itatnak árpalével. Házukban ha sör hibázna, ëgy kis kvásszal is kivallom; nedvesebb talán a nóta, vizesebb lëszën a versëm, este ëgyütt üldögélve, összejöttünknek örülve, holnapig is tán kihúzva, virradatot is kivárva. (‑ 102)

	Ősi monda úgy meséli, úgy regéli régi énëk: ëgymagában jő az este, hajnal jötte is magános: így születëtt Väinämöinen, mindën énëkësëk éke Kisboldogasszony-anyátul, istenáldott Ilmatartul. (‑ 110)
	Volt ëgy lány, egek lëánya, tündér termetű kisasszony. Szűzen éldëgélt szünetlen, örök tisztaságot őrzött tágas légi udvarokban, szélës szérűin az égnek. (‑ 116)
	Ëgyhangúságát elunta, éltét érëzte furának: lënni mindétig magában, lëányfővel lëngedëzni fönn a fëlhős udvarokban, tág levegőjű terekën. (‑ 122)
	Kezdëtt lëjjebb lépëgetni, habok hátára lëszállva, tengër végtelen vizére, messze táguló mezőre. Támadt szörnyű szél azonban, itéletidő keletrül, a vizet habosra verte, hullámhalmokat gurítva. (‑ 130)
	Ringatta a szél a szűzet, hajadont hullám sodorta végig kéklő vízmezőkön, hátán tajtékos haboknak. Viselőssé vált a széltül, víztől vastagodni kezdëtt. (‑ 136)
	Hurcolta kemény hasában méhe mázsás töltelékit hétszáz hosszú évën által, ëgy hiján tíz embëröltőn; csak nëm szülte mëg szülöttit, hozta gyermëkét világra. (‑ 142)
	Víz asszonyaként verődött majd keletre, majd nyugatra, délre, északra elúszva, körben mindën messzi partra, keserves szülő kínokban, hasfakasztó fájdalomban: csak nëm szülte mëg szülöttit, hozta gyermëkét világra. (‑ 150)
	Búját hosszan búgva sírta, szóval mondta, fölfelelte: “Jaj nekëm, szëgény fejemnek, én árva, mire jutottam! Csúf kelepcébe kerültem, zord egek alá örökre, prédául pogány szeleknek, játékul heves haboknak itt e végtelen vizekën, beláthatatlan lapályon. (‑ 160)
	“Okosabb lëtt volna otthon laknom szűzen ég lakában, mint tengërëkën törődnöm, víz asszonyaként verődnöm. Az Isten hidege mëgvësz, darvadozom és didërgëk. Nëm szoktam habokban lakni, vizek hátán vándorolni. (‑ 168)
	“Világnak ura, nagy Ukko, fënntartója földnek, égnek! Szükségëmben jer szavamra, jöjj segédül, hogyha hívlak; szűzet szánjad mëg bajában, hasa kínjában az asszonyt; segítségët hozz sietve, szabadíts szorongatásbul!” (‑ 176)
	Elmúlt ëgy kevés időcske, csak picurka-përcenetnyi. Vadruca vetődött arra, szárnyával rëpësve szállva, költő zsombikot kutatva, latolgatva lakhelyének. (‑ 182)
	Szállt keletre, szállt nyugatra, északot, delet bejárva, mégsëm lelt helyet magának, kedvére való vidékët, ahová ragassza fészkit, hol lëgyën nyugodt lakása. (‑ 188)
	Száll emerre, száll amarra, feje gondban fő, latolgat: “Hát hajlékot szélbe rakjak, fészket hullámok hëgyébe? Szél a házam szétcibálja, hullámok halomra döntik!” (‑ 194)
	Hát akkor a vízanyácska, levegőegek lëánya térdit tengërből kidugta, vízből vállal fölmerülve fészkelő helyül rucának, oltalmazó otthonául. (‑ 200)
	Réce, réztollú madárka száll emerre, száll amarra: látja térdit vízanyának messze kékellő mezőben. Zsënge zsombiknak alítja, fű benőtte földdarabnak. (‑ 206)
	Száll emerre, száll amarra, telepëdik térdkalácsra. Fészkit arra fogta rakni, tojt aranytojást beléje. Hat tojást tojott aranybul, ëgyet vasbul ráadásnak. (‑ 212)
	Kezdte költeni tojásit, kotolni a térdkalácson. Költi ëgy nap, költi másnap, harmadikon is hevítve. De már akkor vízanyácska, levegőegek lëánya tüzesëdni érzi térdit, gyönge bőrit gyulladozni. Ég talán a térdkalácsa, inai is olvadoznak? (‑ 222)
	Térdin rántott ëgy erőset, tagjain nagyot taszajtott. A tojások vízbe verve tengër habjaiba hulltak. Ëgytül-ëgyig összetörtek, száz darabra szétszakadtak. (‑ 228)
	Ám fövenybe nëm fúródtak, víztömegbe sëm vegyültek: darabok haszonra váltak, cserepek csudát terëmtek. Tojás aljából alakult földünknek tömérdëk teste, tojásnak felső feléből magasságos mënnynek boltja, sárgája puha pilise fordult fényës napkorongra, fehérjének felső része halovány világú holdra; pöttyeibül a tojásnak válik csillagok csapatja, szürkeségiből születnek sűrű fëllegëk fölöttünk. (‑ 244)

	Idők telnek, távolodnak, sok esztendők elszelelnek. Újszülött nap ég az égën, új holdnak dërëng világa. Vízanyácska csak verődik, víz asszonya, lég lëánya azokon a hűs habokon, ködökbe vesző vizekën. Víz előtte, víz utána, fölötte egek feszülnek. (‑ 254)
	Kilencedik esztendőben, tizedik tavasza végin fejét fölkapta a vízbül, kiemelkëdëtt keveset. Szülendőjét szülni fogta, kiadandóját kiadni ott a végtelen vizekën, tükörsima tengërháton. (‑ 262)
	Ahol karjait kitárta, oda földnyelvet feszítëtt; hol mélybe merült a lába, ott halasgödröt hasított, sűrű sóhajtásaival habzó forgókat fakasztott. (‑ 268)
	Ahol oldala súrolta, sima part maradt utána, hol talajt talált a lába, támasztott lazacfogókat, hol fejjel feszült a partnak, oda öblöt gömbölyített. (‑ 274)
	Eltávolodván a parttul, mëgállapodott középën, mëgszórta a tengërt szirttel, lappangó homok-padokkal, csali csapdául hajóknak, vízjárók veszëdelmére. (‑ 280)

	Szigetëk immár mëgszülettek, kőhëgyek helyükre mëntek, két pillére állt az égnek; mindën földek mëgnevezve, kacskaringók kőbe vésve, bércëkbe varázsvonások. Väinämöinen ëgyre késëtt, nëm került elő a kobzos. (‑ 288)
	Vénëk véne Väinämöinent anyja hordozta hasában, hordta harminc nyáron által, ugyanannyi hosszú télën azokon a hűs habokon, ködökbe vesző vizekën. (‑ 294)
	Tanakodott, tépelődött fura élete folyásán rejtëkének éjjelében, levegőtlen szűk lakában, hova holdfény nëm hatolhat sëm napnak arany sugára. (‑ 300)
	Mondogalódott magában, száját ily szavakra nyitva: “Hajts ki, hold, bocsáss, napocska, hétcsillag, segíts tanáccsal zárkám zárait kinyitnom, kiskapun kinyomakodnom, fojtó fészkemből kitörnöm, levegőtelen lakombul. Végre révbe vidd a vándort, levegőre lëlkës embërt, hadd lássa a holdvilágot, nézhessën a nap szëmébe; ég ábráiból tanuljon, csillagos eget csodálja!” (‑ 314)
	Hogy a hold ki nëm vezette, s naptól sëm kapott tanácsot, kezdte életét elunni, haragunni nagy haraggal. Billentëtt a börtönajtón gyűrűsujjának hëgyével, csontcsappantyúkat lëlökte ballábaujja bogával, küszöbön kërësztülesve, térddel tört a pitvarajtón. (‑ 324)
	Hanyatt-homlok hullt a vízbe, fordult tengërbe tenyérrel, habokba belémerülve elvegyült a víztömeggel. (‑ 330)
	Öt esztendőt őgyelëgve, hatot töltött hánykolódva, hét is, nyolc is lëtt belőle. Végül a síkon mëgállott, fölhágott a puszta partra, fátlan földdarabra lépve. (‑ 334)
	Térdeire támaszkodva kikapaszkodott könyökkel, fényës holdra föltekintëtt, napot nézte nagy szëmével, ég ábráiból tanulva, csillagos eget csodálva. (‑ 340)
	Így születëtt Väinämöinen, deli dalnok jött világra Kisboldogasszony-anyátul, Istenáldott Ilmatartul. (‑ 344)

MÁSODIK ÉNËK
A föld bevetése. Nehézségëk a tölggyel és az árpával
	Valahára Väinämöinen két lábbal kemény mezőre, lépëtt ëgy lapos szigetre, fűtlen-fátlan föld-darabra. (‑ 4)
	Évekig eléldëgélve esztendőkön át időzött ama szótalan szigetën, fűtlen-fátlan földdarabon. (‑ 8)
	Tanakodott-tépelődött, hosszan forgatva fejében: lel-ë mostan magvetőre, tavaszi vetés tëvőre? (‑ 12)
	Földnek fürge friss legénye, pöttöm Sampsa Pellervoinen: az lësz mostan magvetője, tavaszi vetés tëvője! (‑ 16)
	Vetni is fogott, vesződött; szórt a földre, szórt a lápra, vetëtt puszta parlagokra, terméketlen sziklaszálra. (‑ 20)
	Hëgyet szánta szálfenyőnek, lankásait lúcfenyőnek, homokosát hangafűnek, völgyesét virágmezőnek. (‑ 24)
	Nyírt rakott a nyirkosokba, égërt égetëtt hamuba, zelnicemëggyet a zöldbe, a kövérbe kecskefűzet, berkënyét a szent berëkbe, folyók árterére fűzet, kopárra borókabokrot, patakok partjára tölgyet. (‑ 32)
	Fácskái mëg is fogantak, növésnek nekieredtek. Füzér nőtt fenyők fejére, lombsátor sudár fatörzsre, nyírfa sarjadt nyirkosokban, égër égetëtt hamuban, zelnicebokrok a zöldben, kopáron borókabokrok, borókára szép bogyóka, zamatos a zelnicére. (‑ 42)

	Vénëk véne Väinämöinen mëgtekinteni kiméne, mire méne Sampsa műve, Pellervoinennak vetése. Látta: fái mëgfogantak, fiatalok szárba szöktek, ám a tölgynek nincs növése, nëm fogant mëg Isten fája. (‑ 50)
	Vállat vont rëá, remélve: mëgipërëdik magátul. Békén hagyta három éjën, három nap felé së néze. Hétnek végit is kivárta; akkor útját arra vëtte. Ám tölgyének nincs növése, nëm fogant mëg Isten fája. (‑ 58)
	Látott négy-öt lányt azonban, mëgannyi vízi mënyasszonyt. Ottan szénát szálazgattak, harmatos füvet kaszáltak fokán párás félszigetnek, szélein ködös szigetnek. Gyüjtögették, mit lëvágtak, szëdték össze szárogatni. (‑ 66)
	Tursas tengërből kiszálla, hullámok ura, hatalmas. Szénájukat tűzbe szórta, morgó lángnak martalékul. Elégette az egészet, mind hamuvá hamvasztotta. (‑ 72)
	Maradt ëgy halom hamucska, száraz porbul csak parányi. Abba hullt arany levélke, tölgy levele, tölgyfa makkja. Abbul nőtt nëmës nevendék, sarjadott sudár fiatal. Előbújt szërény szëdërként, két ágra szakadt középën. (‑ 80)
	Ágaskodik mindën ága, lëngő lombja bokrosodik. Égnek boltját béborítja, levegőeget levéllel. Szűnik fëllegëk futása, bárányfëlhők ballagása, sötétëdik nap sütése, haloványul hold világa. (‑ 88)
	Vénëk véne Väinämöinen tanakodott-tépelődött: lësz-é tölgyének törője, szörnyeteg fa szaggatója? Merthogy embër mëg nëm élhet, még a halnak is halála, hogyha nëm süt nap sugára, hogyha holdnak sincs világa. (‑ 96)
	Hanëm hősre nëm találhat, olyan férfi nincs e földön, ki lëdöntse azt a tölgyet, száz karját tarolja-törje. (‑ 100)
	Vénëk véne Väinämöinen maga mondta, fölfelelte: “Szép szülőanyám, Nagyasszony, fëlnevelő drága dajka! Vízi népedet noszítsad, tengër népét tengërëknek, lëtarolni azt a tölgyet, a rosszféle fát kivágni, hogy a napsütést në rontsa, në vonjon homályt a holdra!” (‑ 110)

	Valaki kiszállt a vízbül, hős a hullámok ölébül. Nëm mondhatni nagynak éppen, de nëm is nagyon kicsinynek. Hossza férfiú-hüvelyknyi, asszonykézzel mért arasznyi. (‑ 116)
	Veri vállát réz-sisakja, lábán réz-csizmája csillog, kezét rézkesztyű borítja, rézciráda rája róva, réz-színű dërékövében rézpëngéjű balta billëg, nyele nëm nagyobb, csak ujjnyi, pëngetolla kiskörömnyi. (‑ 124)
	Vénëk véne Väinämöinen mérëgeti-mustrálgatja: hát ez mëg vajon miféle, ugyancsak kicsiny katona! Lábujjhëgyën csak hüvelyknyi, kisebb, mint a marha körme. (‑ 130)
	Száját akkor szóra nyitva, maga mondta, fölfelelte: “Ki lëhetsz, miféle férfi? Micsoda vakarcs, vitéznek! Hóttnál tán különb kevéssel, félhóttal talán fölérhetsz!” (‑ 136)
	Tengër férfia felelte, víz vitéze válaszolta: “Vagyok én is tán valaki, vízi népnek ajja-fajja. Tölgyet jöttem én tarolni, száz darabra törni törzsit.” (‑ 142)
	Vénëk véne Väinämöinen maga mondta, fölfelelte: “Nëm hiszëm, hogy arra szültek, arra szültek, arra küldtek, tölgyfaóriást tarolni, gonosz fajta fát kivágni.” (‑ 148)
	Hát alighogy ezt kimondta, jobban mëgnézte magának: látta már egészen másnak, embërét ugyancsak újnak. Földön lépkëdëtt a lába, fejét fëllegëkbe fúrta, térdin szálldosott szakálla, haja sarkait söpörte, ölnyi szélës volt szëmölde, ölnyi nadrágja bokában, térde táján másfél ölnyi, kétöles is tán középën. (‑ 160)
	Fejszeélit fenni fogta, acélját kiköszörülte lapján hat kemény kovának, hét köszörűkő-kerékën. (‑ 164)
	Majd mëgindult, mënt előre, hosszú léptëkkel haladva. Lábán lëngëtt bő gatyája, vásznai vadul lobogtak. Szálla ëgyetlen szökéssel a finom fehér fövenyre, vitte másik mozdulása omló májszínű oromra, hágott harmadszorra lába gonosz tölgy tüzes tövére. (‑ 174)
	Fejszéjét a fába csapta, rontotta rideg vasával. Vágta ëgyszër, vágta másszor, huzakodott harmadiknak. Láng lövellëtt baltájábul, tölgy tövébül szikra szállott; tölgyfa tántorogni kezdëtt, rossz hatalma romladozni. (‑ 182)
	Harmadik huzakodásra tölgyfáját lë is tarolta, ördöngőset összetörte, szálas százkarút kivágta. Küldte tuskóját keletre, nyögő lombjait nyugatra, darabjait délnek dobta, pozdorjáit Pohjolába. (‑ 190)
	Aki annak ágát törte, szërëncsét szëdëtt magának, koronáját ki lëtörte, bájolásra nyert hatalmat, leveleiből ki tépëtt, szakasztott örök szerelmet. Ami forgács félrepattant, ami szërteszállt szilánkul tükörére tengërëknek, szélës hátú hullámokra, azt a szellő szárnyra kapta, rëngő víz tovaragadta ladikok gyanánt lebëgve, hajócskákként himbálózva. (‑ 204)
	Széllel szálltak Pohjolába. Pohjolának csöpp cselédje fehér főkötőit mosta, öltözékit öblögette padmaly szélin, partközelben, fokán hosszú félszigetnek. (‑ 210)
	Haboktól hozott szijáccsal teleszëdte kis szütyőjit, hazahordta kiskosárban, háncsokból fonott fülesben varázsvesszőül vadásznak, csodafegyverül fiának. (‑ 216)
	Alighogy lëdőlt a tölgyfa, ősellenség összeomlott, fëlsütött a nap sugára, földërëngëtt holdnak fénye, fëllegëk futosni kezdtek, ég bordái boltozódtak párás földnyelvnek fokain, szélein ködös szigetnek. (‑ 224)
	Erdők éledni eredtek, sűrűségëk sarjadozni; lomb a fára, fű a földre, daloló madár a lombba: víg rigó rikoltozásra, kékmadár kakukkolásra. (‑ 230)
	Bogyótermők bokrosodtak, virágok vígan virultak, fűféléknek száz fajával, szárba szöktek ezresével. Csak az árpa nëm csirázott, gyöngyvetése nëm gyökérzëtt. (‑ 236)
	Vénëk véne Väinämöinen lépëgetëtt tépelődve kék tengër mellett kocogva, partján párálló vizeknek. Féltucat picinyke magra, bukkant hét gabonaszëmre ott a tágas tengërparton, selymës hordalékhomokban. Nyestbőr-tarsolyába tëtte, vedlő mókus vékonyába. (‑ 246)
	Akkor magvetni mëgindult, gabnáját göröngyre szórni Kalevala kútja szélin, Osmola mezői mellett. (‑ 250)
	Cinëge fütyült fölötte: “Nëm fogan mëg Osmo magva, Kaleva gabonamagja mëgműveletlen mezőben, vágatlan hagyott vadonban, përzsëletlen pusztaságban!” (‑ 256)
	Vénëk véne Väinämöinen élës fejszét fent magának; irdatlan erdőt kiirtott, hatalmas határt terítëtt. Szálfát százat is lëvágott, ëgy maradt csak, árva nyírfa, mëlyën a madár mëgülhet, mëlyről a kakukk kiálthat. (‑ 264)
	Sasmadár suhant fölébe, magasból madár közelgëtt. Mëglátta a fát magában: “Mondd csak, azt mivégre hagytad, árva nyírfát mért kímélted kidöntetlenül magában?” (‑ 270)
	Szólt vénségës Väinämöinen: “Mëghagytam, mëg is kíméltem, madárnak mëgülni hagytam, sasmadárnak mëgpihenni.” (‑ 274)
	Válaszolt a sas viszontag: “Bölcsen tëtted azt bizonnyal, hogy a nyírfát nyugton hagytad, ágaival álldogálni, madaraknak mëgpihenni, jómagamnak is mëgülni.” (‑ 280)
	Csőrével tüzet csiholva máglyát lángra lobbantotta. Észak szította szelével, kelet is keményen fújta. Hamu lëtt a nagy halombul, erdő porrá përzsëlődött. (‑ 286)

	Vén Väinämöinen pediglen magocskáit mëgkereste, hat-hetet előhalászva nyári nyestbőre nyakábul, vedlő mókus vékonyábul, hërmëlin fehér hasábul. (‑ 292)
	Vetéshez fogott legottan, szëmëket a földbe szórva. Maga mondta, fölfelelte: “Íme, én vetëk, vesződöm ujjaival Ég Urának, Terëmtő tenyere által gabonatermő göröngyre, sarjakat fakasztó földre. (‑ 300)
	“Föld bábája, Boldogasszony, föld alatt lakó Nagyasszony! Parancsold meződ mozogni, föld erőit forgolódni! Föld ereje fogyhatatlan, világ végéig mëgújul, csak javítsák jótét lëlkëk, tëvékëny tündér-lëányok! (‑ 308)
	“Föld, tápászkodj fekvésëdbül, Úr ugara, alvásodbul! Ifjú sarjat izmosítsad, gabna szárát szálasítsad: ezrivel kalászt eresszën, százszoros lëgyën a szála, szorgos szántásom-vetésëm, bajlódásom béreképpen! (‑ 316)
	“Egeknek ura, nagy Ukko, Miatyánk a mënny-egekben, fëllegëknek fékezője, gomolyoknak gondozója! Tarts törvényt a fëllegëkben, szigorú szabályt az égën! Könnyű fëlhőt küldj keletrül, északnyugatról nyomósat, nyugatról egész erőset, dél felől is duzzadósat! Hullass harmatot az égbül, fëlhők mézében fürösszed mëgeredő magvaimat, sűrűn sarjadó vetésëm!” (‑ 330)
	Hát Egek ura, nagy Ukko, Miatyánk a mënny-egekben törvényt tëtt a fëllegëkben, szigorú szabályt az égën. Küldött kis fëlhőt keletrül, északnyugatról nyomósat, nyugatról egész erőset, dél felől is duzzadósat. Fëlhők nyáját összefogta, széleit szorosra szëdte. Hintëtt harmatot az égbül, fëlhők mézében fürösztve a mëgeredő magokat, sűrűn sarjadó füveket. Kelt is ott vetés kövéren, árpa sarjadott, sokágú, porhanyó, puha mezőbül, Väinönek verejtëkébül. (‑ 348)
	Ëgy nap tán ha telt azóta, éjszakábul kettő-három, több is telhetëtt azonban: Väinämöinen, vénëk véne mëgtekinteni kiméne vetése viselkëdésit, bokros fáradalma bérit. Nagyon szépën nőtt az árpa, hatsoros kövér kalásszal, mindën szálon hármasával. (‑ 358)
	Vénëk véne Väinämöinen térült-fordult nézelődve: hát kakukkmadár közelgëtt; látta: nyírfa áll magában. “Mért maradt mëg az, mivégre, árva nyírfa álldogálni?” (‑ 364)
	Szólt vénségës Väinämöinen: “Abbizony azért marada, álldogálni árva nyírfa: kiáltóhelyül kakukknak. Ott kiáltozzál, kakukkom, hangicsálj, homokbëgyűcske, epedëzz, ezüstkebelű, olvadozzál, ónbëgyűcske! Estelënte, hajnalonta, delelőre is dalolva gyönyörére gyöngyidőmnek, örömére erdeimnek, pompájára partjaimnak, fűszërére földjeimnek!”

HARMADIK ÉNËK
Joukahainen. A lapp és a finn táltos vetélkëdése.
	Vénëk véne Väinämöinen élt ott éldëgélt sokáig szélës Väinölä vidékin, Kaleva kies mezőin. Mondókáit mondogatta, varázsverseit dalolta. (‑ 6)
	Napról-napra mondogatta, éjről-éjre énëkëlte régën voltaknak regéit mindënëk eredetérül, mit a gyermëkész nëm érthet, mëglëtt férfiak së minden az ilyen nehéz időkben, elkorcsosuló korunkban. (‑ 14)
	Messze hallatszott a híre, keltek bámuló beszédëk Väinämöinen énëkérül, táltosi tudományárul. Szállt a híre dél honába, észak partjait elérte. (‑ 20)
	Ott élt ifjú Joukahainen, incifinci lapp legényke. Tán valahol vendégségben fülébe jutott, mi bűvös szózatok születnek arra – és avatottabb ajakrul! – szélës Väinölä vidékin, Kaleva kies határin, nëm csak mint maga danászik, ahogy apjától tanulta. (‑ 30)
	Elkeserëdëtt erősen, szüntelen azon ëvődött, Väinämöinent hogy magánál tudta táltosabb dalosnak. Asszonyanyjához belépve szomorítja szép szülőjit, erősködik, hogy elindul, mindënképpen mënni készül látni Väinölä vidékit, viadalra híni Väinöt. (‑ 40)
	Apja attul óva inti, apja inti, anyja tiltja, Väinölä-be hogy në mënjën, Väinövel në vërsënyëzzën: “Tégëd ott lëénëkëlnek, mëgvernek varázsigékkel, hanyatt-homlok hóba tësznek, tomboló viharba vetnek, kőbe dermesztik kezedet, lëragasztják lábaidat.” (‑ 50)
	Monda ifjú Joukahainen: “Tud valamit a tatuska, talán mégtöbbet mamuska, legtöbb a magam tudása! Ha én ëgyszër hozzákezdëk vërsënyëzni férfimódra, dallómat magam lëdallom, igézőm alám igázom, akármëly dërék dalosnak regélőkéjét rëkesztëm! Csülkeire csizma kőbül, fagatya feszül farára, kőkolonc kerül hasára, kőzsákot nyomok nyakába, kőkesztyűt a két kezére, kősisakot a fejére! (‑ 66)
	Avval elmënt engëdetlen. Paripát elévezette lánglövellő orrlukával, szikraszóró száraival; tüzes táltost szërszámozva, arany szánkójába fogta, maga szánülésre szökkent, fëlkuporodott kasába, fürgéjét faron legyintve, gyöngyostorával gyakintva. Futásnak eredt a fürge, könnyedén kocogni kezdëtt. (‑ 78)
	Sebësen suhant a szánka. Mënt egész nap, méne másnap, harmadikat is haladta. Hát a harmadik nap este Väinölä vidékit érte, Kaleva kies mezőit. (‑ 84)
	Vénëk véne Väinämöinen, időtlen idők tudósa mënt a mëgszokott csapáson, régi szánkaútját róva szélës Väinölä vidékin, Kaleva kies mezőin. (‑ 90)
	Jő az ifjú Joukahainen, szëmbe hajt rëá az úton. Rúd akad a rúd fejébe, hám a hámba hurkolódik, istráng istrángba fonódik, iga hámiga hëgyébe. (‑ 96)
	Hát csak állnak-álldogálnak, álldogálnak, álmodoznak. Hámjaikra víz verődik, rúdra páragyöngy rakódik. (‑ 100)
	Kérdi végül Väinämöinen: “Ki lëhetsz, szilaj legényke? Oly veszëttül vágsz elébem, hebehurgya módra hajtva! Hámigámat elhasítod, jó kis jármom elrepesztëd, szánomat szilánkra rontod, kasomat dirib-darabra.” (‑ 108)
	Akkor ifjú Joukahainen szóval mondta, fölfelelte: “Én csak ifjú Joukahainen! Hanëm szólj saját nëmëdrül, mondd neved, ki vagy, miféle, micsoda család csihése!” (‑ 114)
	Vénëk véne Väinämöinen magát akkor mëgnevezte, még e szóval mëgszërëzve: “Nos hát, ifjú Joukahainen, nekëd kéne most kitérnëd, ahogy ifjabbakhoz illik.” (‑ 120)
	Hanëm ifjú Joukahainen így felelt neki szavára: “Në azt nézzük, hogy ki ifjabb, ifjabb-é avagy idősebb! Ki tud többet, azt tekintsük! Aki többet ér el ésszel, az maradhasson az úton; másiknak kitérni këlljën. Väinämöinen vagy, aszondod, időtlen idők tudósa: nosza, kezdjünk hát dalolni, szövögetni szót a szóba; ëgyőnk másiktól tanuljon, vërsënyben valaki győzzön!” (‑ 134)
	Vénëk véne Väinämöinen szóval mondta, fölfelelte: “Kicsit érëk én, hogy éngëm tartsanak tudós dalosnak! Mikor életëmbe’ mindig itt e tájakon időztem, szülőföldem szép határin, hallgatva honi madárdalt. Mindazonáltal azonban hadd hallom saját fülemmel: kiváltképp mihëz konyítasz, tudományodtul mi tellik!” (‑ 146)
	Szóla ifjú Joukahainen: “Értëk én s nëm is kevéshëz! Tudom teljes tisztasággal, mindën kétségët kizárva, hogy fönt van a füst nyílása s alul a kemënce szája. (‑ 152)
	“Szép élet a fókaélet, könnyű a vízi kutyának: lazaccal lakik rogyásig, belébe mëgy a maréna. (‑ 156)
	“Maréna sima mezeje, lazacnak lapos lakása. Csukának csorog a nyála, zimankós időben ívik. Sarlós tarkójú sügérëk ősz utóján mélyen úsznak, nyáron part alatt petéznek, sekélyësben sürgölődnek. (‑ 164)
	“Hogyha vélëd ezt kevésnek, emlékëzhetëk ëgyébre, tudományomtól mi tellik: Észak rént fogott ekébe, dolgozik a Dél lovakkal, lapp legényëk vadbikával. Nagy fákról tudok Pisában, szálfenyőkrül Horna-szirtën. Pisa fája hórihorgas, Horna szirtjein hatalmas. (‑ 174)
	“Három sodró sellő hírës, három tó van terjëdelmes, égig érő hëgyből három ezën az egész világon. Hällä örvénylik Hämében, Katrakoski Karjalában, zúdul Vuoksi vízesése, irdatlan Imatra sodra” (‑ 182)
	Szólt vénségës Väinämöinen: “Asszonyész, gyerëkbeszéd ez, bajszos bajnokhoz nëm illik, feleségës férfiúhoz! Dallj örök dolgokrul inkább, teremtő szavakra térve!” (‑ 188)
	Akkor ifjú Joukahainen válaszát így adta vissza: “Világos a cinke léte, cinëge madár mivolta. Vipërának kígyó volta, a harcsának hal mivolta. A vasat tudom vërësnek, jónak a fekete földet, bőröző vizet bajosnak, përzsëlőnek a parazsat. (‑ 198)
	“Varázsír vagyon a vízben, gyógyerő a gyors patakban. Legjobb táltos a Terëmtő, igaz orvosunk az Isten. (‑ 202)
	“Források hëgyën fakadnak, tűznek égből lőn esése, vasnak rozsda volt az apja, réznek szikla volt szülője. (‑ 206)
	“Zsombikosban zsëndül élet, fűzfa mindën fának őse; gyökerek tövén tanyáztak, kövön főztek, nëm fazékban.” (‑ 210)
	Vénëk véne Väinämöinen maga mondta, fölfelelte: “Van-ë még, mivel dicsekszël, vagy danáid eldaráltad?” (‑ 214)
	Monda ifjú Joukahainen: “Jut eszëmbe még ëgyéb is! Hogy hajdanába-danába tengërmélyet szántogattam, víznek ágyat ásogattam, halas gödröket kotortam, mélységëket mérëgettem, nagy tavakat támasztottam, dombokat dudorítottam, sziklaszálakat emeltem. (‑ 224)
	“Na és hogy hatodmagammal, én művem hetedmagammal földnek formába gyúrása, levegő lëkötözése, világoszlopok verése, mënnyeknek beboltozása, holdnak helybe szállítása, napkorong kovácsolása, ég szekere szërkesztése, égnek fëlcsillagozása.” (‑ 234)
	Szólt vénségës Väinämöinen: “Mit hazudozol hiába? Nëmigën lëhettél ottan, ahol tengërt szántogattak, víznek ágyat ásogattak, halas gödröket kotortak, mélységëket mérëgettek, nagy tavakat támasztottak, dombokat dudorítottak, sziklaszálakat emeltek! (‑ 244)
	“S nëm lëhetëtt látni tégëd, hallani së hírëd ottan, földet hol formába gyúrtak, levegőeget lëhoztak, világoszlopokat vertek, égre boltot építëttek, holdat helybe szállítottak, napkorongot készítëttek, égszekeret szërkesztëttek, csillagos eget csináltak!” (‑ 254)
	Erre ifjú Joukahainen maga mondta, fölfelelte: “Mivel nëm maradt tanácsom, kérëk kardomtól tanácsot! Hej, vénségës Väinämöinen, szapora szavú vajákos! Kelj ki karddal küzdelëmre, szállj csatázni szablyaéllel!” (‑ 262)
	Szólt vénségës Väinämöinen: “Nëmigën ijedëk én mëg szablyádtól së szándokodtul, fegyverëdtül sëm hevedtül. Mindazonáltal azonban nëm kívánok kardra kapni, mérkőzni veled, mihaszna, harcolni veled habókos.” (‑ 270)
	Erre ifjú Joukahainen ajkát rágta, boncát rázta, kondor üstökét cibálta. Maga mondta, fölfelelte: “Ki ódzkodik kardra kapni, szablyaéllel síkra szállni, azt én disznóvá dalolom, orrát orrmánnyá tekerëm. Úgy elbánok ily urakkal, így emezzel, úgy amazzal: ganajos gödörbe tiprom, ól oldalához lapítom!” (‑ 282)
	Väinämöinen most fëlindult, mérëg ëtte, marta szégyën. Maga kezdëtt most dalolni, varázsverseit idézni, nëm gyerëkëknek valókat, nëm asszonynevettetőket: bajszos bajnokhoz valókat, kiskorúak mit nëm értnek, fiatalok félig értnek, házasok csak hébe-hóba az ilyen nehéz időkben, elkorcsosuló korunkban. (‑ 294)
	Vén Väinämöinen dalára föld rëngëtt, tavak kicsaptak, rézhasú hëgyek remëgtek, sziklaszálak mëghasadtak, sziklabércëk szétszakadtak, parti szirtok porladoztak. (‑ 300)
	Lëdalolta Joukahainent: hogy igája ágat hajtson, jármára bokor boruljon, iszalag az istrángjára. Majd a szánját szëdte széjjel: tavi tuskót tëtt belőle. Gyártott gyöngyös ostorábul nődögélő parti nádat, hóka homlokú lovábul vízvető követ terëmtëtt. (‑ 310)
	Arany markolatú kardját égre villámul vetëtte, cifra íjának ívébül víz fölé hidat feszítëtt, nyílvesszeiből varázsolt köröző kerecsënëket, vigyázó vadászëbébül földön fekvő kődarabot. (‑ 318)
	Fejfëdőjit is lëkapta: égre fëlhőt fújt belőle, tóba kesztyűjét kezérül vízivirágul vetëtte; kék köpönyegét lërántva fodor fëlhővé sodorta, patyolatövét lëoldva csillagok közibe csapta. (‑ 326)
	Magát ifjú Joukahainent övig mártotta mocsárba, lágyékig a lápba nyomta, hónaljig homokmezőbe. (‑ 330)

	Immár ifjú Joukahainen tudhatta tapasztalásbul, mi veszëdelëmbe vitte kevély fölkerekëdése vërsënyre-vetélkëdésre, Väinövel viaskodásra. (‑ 336)
	Lábait emelve lépne, ámde mëg së mozdíthatja: mëg van mind a kettő kötve, kőbocskor-bilincsbe verve. (‑ 340)
	Jól mëgjárta Joukahainen, csúnya csávában leledzëtt. Elkeserëdëtt erősen. Szóval mondta, fölfelelte: “Bölcsek véne, Väinämöinen, időtlen idők tudósa! Fordítsd vissza szent szavadat, vëdd vissza varázsigédet! Szabadíts szorongatásbul, nyavalyámbul nyújts ki mostan! Drága marha lësz a díjad, kincseim java jutalmad.” (‑ 352)
	Szólt vénségës Väinämöinen: “Mit ajánlasz hát adóba, ha mëgmásolom szavamat, visszavonom szent igémet, szabadítlak szükségëdbül, nyomorúságból kinyújtlak?” (‑ 358)
	Monda ifjú Joukahainen: “Van ëgy pár iratos íjam, két remëkbe készült ívem; ëgyike sebës lövésű, mindig célt talál a másik. Valaméket választhatod.” (‑ 364)
	Szólt vénségës Väinämöinen: “Íjaid nëm érdëkëlnek, nëm vágyom vacak nyiladra. Van nekëm ëlég magamnak, fal mellé fëlállogatva, függesztve fali szëgekre. Erdőre ëgyedül járnak, vadász nélkül is vadásznak.” Lëdalolta Joukahainent, még mélyebbre, mint korábban. (‑ 374)
	Monda ifjú Joukahainen: “Vitorlásom vóna páros, igazán helyës hajócska. Vërsënyre való az ëgyik, tengër terhet bír a másik. Valaméket választhatod.”(‑ 380)
	Szólt vénségës Väinämöinen: “Csónakid nëm érdëkëlnek, nëm vágyom vacak hajódra. Van ëlég nekëm magamnak, réveimben ringatóznak, nyiladékokban nyüzsögnek. Ki hátszéllel száll sebësen, ki ellenszélben erősebb.” Lëdalolta Joukahainent, még mélyebbre, mint korábban. (‑ 390)
	Monda ifjú Joukahainen: “Paripám is vóna páros, ëgyhasi csinos csikóim. Ëgyik nyílsebësen nyargal, másik nagy teherbírású. Valaméket választhatod.” (‑ 396)
	Szólt vénségës Väinämöinen: “Lovaid nëm érdëkëlnek, harisnyás csűdű csikóid. Van ëlég nekëm magamnak, jászlaim köré kötözve, karámaimban kapálva. Hátán víztükör világol, tomporán olajtavacska.” Lëdalolta Joukahainent, még mélyebbre, mint korábban. (‑ 406)
	Szóla ifjú Joukahainen: “Jaj, vénségës Väinämöinen! Fordítsd vissza szent szavadat, vond vissza varázsigédet! Aranyat adok süveggel, ezüstöt egész kalappal; apám háborúból hozta, hadizsákmányul szërëzte.” (‑ 414)
	Szólt vénségës Väinämöinen: “Ezüstid nëm érdëkëlnek, nëm adok aranyaidra. Van ëlég nekëm magamnak: kincsës kamráim tömötten, mindën csöbröm csordulásig holddal ëgyidős ezüsttel, napnál fényësebb arannyal.” Lëdalolta Joukahainent, még mélyebbre, mint korábban. (‑ 424)
	Szóla ifjú Joukahainen: “Jaj, vénségës Väinämöinen! Szabadíts e szükségëmbül, nyavalyámbul nyújts ki mostan! Kazlaim adom kezedre, vëdd el mindën szép mezőmet fizetségéül fejemnek, mëgváltásául magamnak!” (‑ 432)
	Szólt vénségës Väinämöinen: “Nëm kérëk a kazlaidbul, fütyülök a földjeidre! Van nekëm ëlég magamnak, földem mindënik faluban, asztagom amennyi tetszik. Saját földem többre tartom, boglyáimmal én beérëm.” Lëdalolta Joukahainent, még mélyebbre, mint korábban. (‑ 442)
	Akkor ifjú Joukahainen elkeserëdëtt egészen, álláig mocsárban állva, szakálláig szennyes lében, ínyéig mohás iszapban, fogáig fatörmelékben. (‑ 448)
	Szóla ifjú Joukahainen: “Ó, varázsló Väinämöinen, időtlen idők tudósa! Dalold már dalaid vissza, kíméld életëm keveset, eressz engëmet utamra! Lëmerűle, lám, a lábom, szëmëmbe homok szivárog. (‑ 456)
	“Szent szavad ha visszavëszëd, mëgigazítod igédet, Aino húgomat ajánlom, mátkádul szülém szülöttit: ő takarítsa tanyádat, padlódról a port sëpërje, elmosogassa edényëd, köpönyegëdet kefélje, aranyszállal szője ingëd, mézes kőttesëd dagassza.” (‑ 466)
	Vén Väinämöinen ugyancsak örvendëtt öreg szívében: Joukahainen húga lészën vén napjainak vigasza. (‑ 470)
	Föl is ült örömkövére, dalos dombja oldalára, mondott ëgyet, mondott másat, harmadikat ráadásnak; szent szavait visszavonta, mindën átkát mëgmásolta. (‑ 476)

	Így került ki Joukahainen állig érő áradatbul, szakállát mosó mocsárbul. Lova is kibújt a kőbül, szánkója szoros fatörzsbül, gyöngyostora gyékényësbül. (‑ 482)
	Kászálódott szán kasába, szánkója farába fekve nagy keservesen elindult, szomorúsággal szívében asszonyanyja udvarába, szüléje szeretetébe. (‑ 488)
	Vágtatott vadul hazáig, hebehurgya módra hajtva, szánját csűr falához csapta, elrepedt a szánka rúdja. (‑ 492)
	Anyja aggódott miatta, apja korholta keményen: “Öblös szánkód összetörted, rudadat is tönkre tëtted. Mért këll ily vadul vezetnëd, hebehurgya módra hajtva?” (‑ 498)
	Erre ifjú Joukahainen keservesen ríni kezdëtt, bánatosan bólogatva, csáléra suvadt süveggel, színtelen szëdërjes ajkkal, szájba csüngő hosszú orral. (‑ 504)
	Kérdi, kérleli az anyja, aggódik szëgény szüléje: “Mért sírsz, magzatom, gyerëkëm, min kesergesz, szép szülöttem? Orcád szintelen, szëdërjes, szádba lóg, szëgény, az orrod.” (‑ 510)
	Szóla ifjú Joukahainen: “Ó, anyám, szülőanyácska, csúnya csávába kerültem, varázsos veszëdelëmbe. Van ëlég okom sírásra, bajom búra-búsulásra! Azon bánkódom, míg élëk, míg bennem lakik a lélëk, Aino húgom hogy eladtam, igértem szülém szülöttit Väinämöinennek vigaszul, énëkmondó mátkájául, vénembër vezetgetőül, támolygónak támaszául.” (‑ 524)
	Ám az anyja dörzsölgetni kezdte két kezét e szóra, maga mondta, fölfelelte: “Sosë sírdogálj, szülöttem! Nincs sëmmi okod sírásra, szërtelen szomorkodásra. Világéletëmbe vágytam, szívemből szerettem volna nemzetségëmbe nagy embërt, csodahőst családtagomnak, magát Väinämöinent vőmnek, dërék dalnokot rokonnak.” (‑ 536)
	Hanëm Joukahainen húga most maga fakadt sírásra. Sírt egész nap, rája másnap, garádicson görnyedëzve, keservében könnyet ontott, szívszakasztó bánatában. (‑ 542)
	Szülőanyja szólítgatta: “Mért sírsz, mért rísz, kislëányom? Világhírës vőlegényhëz, jutsz jelës vitéz honába ablakba való virágnak, kispadon kakukkolónak.” (‑ 548)
	Erre lánya ezt felelte: “Ó, anyám, szülőanyácska, van bizony okom keservre! Fonatos fejem siratom, sűrű sátorát hajamnak, fiatal fejemnek ékit, mert azt most kicsiny korában békötik alig kelőben! (‑ 556)
	“Aztat sajnálom-siratom: szerelmetës szép napomat, édës holdam ékësségit, ifjúság arany idejit; hogy most ifjan itt këll hagynom, fiatalon ott felednëm bátyám baltázó színében, apám ablaka tövében.” (‑ 564)
	Anyja lányának aszongya, szülő csiggatja szülöttit: “Esztelen, ereggy a búddal, sírdogálással, sülülü! Nincs miért merülni búba, sëmmi ok siránkozásra. A nagy Isten fényës napja más vidékën is világol, mint apádnak ablakában, báty-uradnak udvarában! Terëm máshol is bogyóka, dombokon szagos szamóca: szëdëgethetëd, szëgényke, ott a messze más határban, nëm csupán apád csapáin, fivérëd kapálta földön.” (‑ 580)

NËGYEDIK ÉNËK
Aino tragédiája. Halála és siratása.
	Ëgyszër Aino, szép szűzecske, ifjú Joukahainen húga lombért indult a ligetbe fürdő-csapdosót csomózni. Nyírgallyat nyesëtt apának, aztán anyjának kötözte, majd a harmadik halomba bajnok bátyjának csomózta. (‑ 8)
	Már hazafelé mënőben égërcserjésnek csapáin, vén Väinämöinen közelgëtt. Mëglátta a lányt az erdőn, szépszoknyásat a csalitban. Szóval mondta, szólogatta: “Sënki kedvéért, kisasszony, kedvemért csupán, kisasszony, viselj gyöngyfűzért nyakadon, kebledën kicsiny kërësztët, fonj koszorút a fejedre, piros pántlikát hajadba!”(‑ 20)
	Válaszolt a lyány viszontag: “Bizony, nëm nekëd së másnak hordok keblemën kërësztët, fonok pántlikát hajamba. Nëm kérëk a keszkenődbül sëm a búzabélësëdbül. Hordom a magam gúnyáit, mëgélëk kemény kënyérën udvarán apámuramnak, anyámasszony oltalmában.” (‑ 30)
	Kebeléről a kërësztët, ujjáról gyűrűt lëtépi, gyöngyös ékszërét nyakábul, szëdi szallagját hajábul, földre dobja, földnek adja, prédául mohás mezőnek. Záporként zokog hazáig, könnyezve fut a kapura. (‑ 38)
	Ablakukban ült az apja, fejszéje nyelét faragva: “Mért rísz-rídogálsz, szëgényke, kislëányom, szép kisasszony?(‑ 42)
	“Hogyne sírnék, hogyne rínék, van okom panaszkodásra! Azért sírok, jó apácska, azon bánkódom, kesergëk: keblemről kicsi kërësztëm, lëesëtt övemnek éke; keblemről ezüst kërësztëm, rézcsatom dërékövemrül.” (‑ 50)
	Bátyja a kapu közében igája ívét faragta: “Mért rísz-rídogálsz, aranyom, szép húgom, szëgény kisasszony? (‑ 54)
	“Hogynë sírnék, hogyne rínék, van okom ëlég panaszra! Azt siratom, édës bátya, azon bánkódom, kesergëk: gyűrűm elgurult kezemrül, lëpërgëtt a gyöngy nyakamrul, arany gyűrű a kezemrül, ezüst gyöngyeim nyakamrul.” (‑ 62)
	Hidló végin ült a húga, tüzdelve arany tüszőjit: “Mért sírsz-sirdogálsz, szëgényke, édës néném, szép kisasszony?” (‑ 66)
	“Van ëlég okom rívásra, könnyekre, keserűségre: azt siratom, édës húgom, azon bánkódom, kesergëk: arany abroncs homlokomrul, hajamból ezüst kihullott, kék selyëmkendő szëmëmrül, piros pántlika hajambul.” (‑ 74)
	Gádor grádicsán az anyja éppen a tejet fölözte: “Mért sírsz, mért rísz, édës lyányom, min kesergesz, szép szülöttem?” (‑ 78)
	“Jaj, szülőanyám aranyom, fëlnevelő drága dajka! Van bizony okom a búra, könnyekre, keserűségre! Azért sírok, jó anyácska, szép szülém, azért kesergëk: lombért mëntem a ligetbe, nyírcsapóért a nyírësbe, vesszőt vágtam éd’sapámnak, másikat szülőanyámnak, harmadik halomba raktam bajnok bátyámnak a részit. Hazaindultam azonban csalitosoknak csapáin. Odaátrul Osmo sarja, Kaleva fia közelgëtt: ‘Sënki kedvéért, kisasszony, kedvemért csupán, kisasszony, viselj gyöngyfűzért nyakadban, kebledën kicsiny kërësztët, fonj koszorút a fejedre, piros pántlikát hajadba!’ (‑ 100)
	“Téptem keblemről kërësztëm, gyöngyöm përgettem nyakamrul, szallagom szëmöldökömrül, piros pántlikám hajambul; földre dobtam, földnek adtam, prédájául puszta földnek. Magam mondtam, válaszoltam: ‘Bizony, nëm nekëd së másnak hordok keblemën kërësztët, selyëm szallagot hajamba’! Nëm kérëk a keszkenődbül, fehér búzabélësëdbül, járok köznapi gúnyába, mëgélëk kemény kenyérën oltalmában jó apámnak, szerelmes szülőanyámnak.’” (‑ 116)
	Anyja válaszolt viszontag, szülő intëtte szülöttit: “Sosë sírdogálj, lëányom, fiatalon lölt virágom! Írósvajon élj ëgy évig, attul mingyárt mëgvidámodsz; sërtéssültön másik évig, az válik egészségëdre, majd madártejën ëgy évig: lányok közt të lész a legszëbb. Mënj föl a ruharaktárba, ünneplőruhás rëkeszbe! Láda áll ott láda hátán, fölpolcolva, rëndbe rakva. A legszëbbiket lëvéve, faragott födélt kinyitva, tíz aranykötőt találhatsz, kék szoknyábul is kilencet; mind a Holdlëány szövése, Napkisasszonynak kötése. (‑ 136)
	“Néhai lëánykoromban, hajadonként hajdanában, ëgyszër erdőn eprészgettem, halmon himpért kórálgattam: hallám Holdlëány szövésit, Naplány rokkapërgetésit kékën ködlő rëngetegben, szerelëmliget szegélyin. (‑ 144)
	“Lassacskán oda lopóztam, egészen közel kerülve. Kezdtem kérni szépën őket, szóval mondva, szólogatva: ‘Add aranyad, Hold lëánya, ezüstödet, Nap lëánya, e gyámoltalan gyerëknek, këgyedért esedëzőnek!’ (‑ 152)
	“Holdlëány adott aranyat, ezüstöt a Nap lëánya. Aranyat a homlokomra, ezüstöt hajamra hintve vetődtem haza virágul, örömére agg apámnak. (‑ 158)
	“Hordtam ëgy nap, hordtam másnap, harmadik napon lëszëdtem aranyam a homlokomrul, ezüstömet a hajambul, kincsëskamránkba bevittem, rejtëttem ruhás fiókba. Ott hevert aztán azóta, soha sënki mëg së nézte. (‑ 166)
	“Köss selyëmkendőt fejedre, aranypántot tűzz hajadba, gyöngyös láncocskát nyakadba, kebledre arany kërësztët! Végy magadra lënge vásznat, patyolat pëndëlyt alulra, szövött szoknyát ölts föléje, selyëm övvel összefogva; húzz harisnyát lábaidra, cifra leffentyűs cipellőt! Koszorúba fond hajadat, selyëmszallagot hajadba, gyémántgyűrűt ujjaidra, arany karkötőt karodra! (‑ 180)
	“Ringatózva jöjj a házba, ruharaktárból szobánkba, mint családod büszkesége, nëmëdnek gyönyörűsége; vadvirágként vándorolva, málna bokraként bolyongva, nőve szépségben naponta, virulóbban, mint valaha.” (‑ 188)
	Szerető szüléje szóla, mëggyőzésül gyermëkéhëz. Ám az nëm hajolt szavára, nëm fordított rá figyelmet. Mënt az udvarra zokogni, kisírni magát a kertbe. Száját ily szavakra nyitva, maga mondta, fölfelelte: “Boldogoknak kedve milyen, gondtalanok gondolatja? Boldogoknak kedve olyan, gondtalanok gondolatja, mint futó haboknak fodra, vihar vályúcska vizében. Hát a boldogtalan kedve, gerlicének gondolatja? Boldogtalan kedve olyan, gerlicének gondolatja, mint a töppedt hó tavasszal, kút mélyén maradt erecske. (‑ 208)
	“Az én kedvem is ködökbe, burkolódzott búsulásba, alant jár fakó füvekben, csalitosokban csatangol, renyhén sorvadoz a rétën, búslakodik a bozótban; kedvem kátránynál sötétebb, szívem szénnél nëm fehérebb. (‑ 216)
	“Jobb volna nekëm valóban, bizony jobb lëtt volna nékëm születetlen, fëlnövetlen, nagylëánnyá serdületlen ilyen ínségës időkre, vigasztalan vad világba. Hatnaposan haltam volna, nyolc éjet sëm éltem volna; nëm lëtt volna szükség sokra: ëgy arasznyi lën lepëlre, maroknyi fekete földre, kis siratásra anyámtul, még kevesebbre apámtul, bátyám mëg së gyászolt volna.” (‑ 230)
	Sírt egész nap, rája másnap. Kérdi tőle asszonyanyja: “Mért sírsz, mért rísz, árva lányom, mit szomorkodol, szëgényke?” (‑ 234)
	“Árva lányka azt siratom, azért könnyezëk, kesergëk, mivel elszërëztél engëm, eligérted ëgyetlenëd öreg embërnek örömül, vénségnek vigasztalóul, tipëgőnek támaszául, görnyedőnek gondozóul. Inkább indítottál volna hullámok alatt lakónak, tengëri halak húgának, tőkehalak testvérének! Jobb volna vizekben élnëm, hullámok alá húzódnom tengëri halak húgául, tőkehalak testvéréül, mint vigaszul vénembërnek, toporgónak támaszául, ki a bocskorába botlik, elesik ëgy szalmaszálban.” (‑ 254)
	Fölmënt a kamaradombra, ruharaktárukba lépve legszëbb ládáját nyitotta, fölpattintotta födelit. Hat aranytüszőt talála, kék rokolyából kilencet. Öltött ünneplőt magára, gondosan mëgigazítva, arany abroncsot szorítva fejére, finom ezüstöt, szallagot szëmöldökére, piros pántlikát hajába. (‑ 266)
	Onnan lépkëdëtt lëfele, ëgy mezőben, másik mellett; mënt a lápon, mënt az érën, komor erdőkön kërësztül. Maga mëntében dalolta, jártában jajongva mondta: “Szívemet a bú szorítja, fejem fájdalom feszíti. Ha szigorúbban szorítna, fájdalmasabban feszítne, mëghalhatnék tán, szëgényke, mëgszabadulhatnék, árva, eme gyilkos gyötrelëmtül, szomorú szorongatástul. (‑ 280)
	“Hogyha jőne most halálom, mëgválásom a világtul, bús Manalába mënésëm, Tuonelába távozásom, nëm sírna apám sokáig, anyám së sokat siratna, nëm hullana húgom könnye, bátyám búba nëm merülne; veszhetnék akár a vízbe, halhatnék halas tavakba, habzó hullámok ölébe, fekete folyó sarába.” (‑ 292)
	Mënt egész nap, méne másnap, hát a harmadik nap este magát tengërnél találta, nádbenőtte puszta parton. Ott érte a hűvös éjjel, sűrű éjszaka sötétje. (‑ 298)
	Estéjét elsirdogálta, éjnek évadján kesergëtt, kuporodva vízi kőre, tág ölű öböl zugában. Kora hajnali homályban part fokára föltekintve, látott három lányt a vízben, fürdőzni hideg habokban. Ainót hívta-hivogatta nëgyediknek mind a három. (‑ 308)
	Pëndëlyét a parti fűzre, szoknyáját szílágra dobta, harisnyáit a harasztra, topánkáit tó kövére, gyöngyeit gyökér tövére, gyűrűit gyalogbokorba. (‑ 314)
	A tengërben tarka zátonyt, látott fényben fürdő szirtët: odaúszhatna a kőre, picikét pihenni rajta. (‑ 318)
	Odaérkëzvén azonban, ráülőfélben a szirtre, a kiálló tarka kőre, arra az aranyszigetre, csak mélybe szaladt a szikla; fenékre futamodóban rajta lévőt elragadta, Ainót mélységbe merítve. (‑ 326)
	Így halt mëg szëgény szűzecske, odalëtt piciny pipécske. Halófélben hangja hallik, merültében mondogatja: “Tengërben fürödni fogtam, kiúsztam a víz kövére; ott vesztem, piciny pipécske, mëgholtam, szëgény madárka. Én édësapám ezëntúl, míg csak napjai nëm múlnak, halászhálót itt në húzzon, e vízből halat në fogjon. (‑ 338)
	“Mosakodni partra mëntem, tengërben fürödni fogtam, ott vesztem, piciny pipécske, mëgholtam, szëgény madárka. Én édësanyám ezëntúl, míg csak napjai nëm múlnak, dagasztó vizet në végyën háza tájának tavábul. (‑ 346)
	“Mosakodni partra mëntem, tengërben fürödni fogtam, ott vesztem, piciny pipécske, mëgholtam, szëgény madárka. Mátul fogva jó fivérëm, míg csak napjai nëm múlnak, në járjon ide itatni paripát e puszta partra. (‑ 354)
	“Mosakodni partra mëntem, tengërben fürödni fogtam. ott vesztem, piciny pipécske, mëgholtam, szëgény madárka. Én édës hugám ezëntúl, míg csak napjai nëm múlnak, në mossa szëmét e szirtën házunk tájának tavában. Valahány kalán e vízbül, mind a vérëmnek veszése, valahány halat kifognak, mind a testëm tépdësése, ahány ág e puszta parton, annyi bordám szërteszórva, ahány szénaszál e parton, annyi hullt oda hajambul.” (‑ 370)
	Így lőn kislëány halála, veszése piciny pipének... (‑ 372)

	Ki vállalja szó vivésit, halálhírnek mëgvivésit lányka hírës hajlokába, oltalmazó otthonába? (‑ 376)
	Medve légyën hír harangja, halálhírnek mëgvivője! Medve nëm lëtt mëgvivője: marhalegelőn mëgállott. (‑ 380)
	Ki vállalja szó vivésit, halálhírnek mëgvivésit lányka hírës hajlokába, oltalmazó otthonába? (‑ 384)
	Farkas légyën hír harangja, halálhírnek mëgvivője! Farkas nëm lëtt hír futárja: bárányok közé betévedt. (‑ 388)
	Ki vállalja szó vivésit, halálhírnek mëgvivésit hajadon hírës hajlokába, oltalmazó otthonába? (‑ 392)
	Róka légyën hír harangja, halálhírnek mëgvivője! Róka nëm lëtt hír harangja: legelő libákba botlott. (‑ 396)
	Ki vállalja szó vivésit, halálhírnek mëgvivésit lányka hírës hajlokába, oltalmazó otthonába? (‑ 400)
	Nyúl lëgyën a hír harangja, halálhírnek mëgvivője! Nyúl nyugalommal felelte: “Én szavamat állni szoktam.” (‑ 404)
	Nyúl azonnal nyargalásba, füles vad futásba kezdëtt, karikázott kacskalábú, hasadt szájú szélsebësen ért a hírës lyányosházba, hajadonnak hajlokába. (‑ 410)
	Fut a fürdő ajtajára, kuporodik a küszöbre. Lócán lányok üldögélnek, nyírfavesszővel verődznek: “Levesbe kerülsz, të kancsi, sülülü, sütünk belőled a gazdának estebédët, gazdasszonynak délebédët, lányuknak lapockasültet, fölöstökömöt fiuknak!” (‑ 420)
	Füles tudja, mit feleljën, duvadó szëmű dicsekszik: “Ördög jöjjön önszántábul, hogy mëgfőzzétëk fazékban! Követként jöttem közétëk, gyászos hírt hozó futárnak: mëghalt már szëgény szűzecske, odalëtt az ónöveske, elmënt az ezüstcsatoska, rosszuljárt a rézöveske; tengëri fövenybe fúlva, tengër mélyébe merülve tengëri halak hugául, testvéréül tólakóknak.” (‑ 434)
	Fëlsírt akkor asszonyanyja, könnyei ömölni kezdtek. Szóval mondta-mondogatta, így bucsálódván búvában: “Ó, szülőanyák, szëgényëk, valamíg világon éltëk, në lökjétëk lányotokat, vérëtëk në vonszoljátok férjhëz kedve ellenére, ahogy én, anyák utólja, lëányomat lódítottam, kis lilécskémet löködtem!” (‑ 446)
	Sír az anyja, hull a könnye, záporként zuhog szëmébül, két szomorú kék szëmébül, két orcájára omolva. (‑ 450)
	Hull a könnye, ëgyre hullik, záporként zuhog szëmébül, két orcájárul omolva dús mellének dombjaira. (‑ 454)
	Hull a könnye, ëgyre hullik, záporként zuhog szëmébül dús mellének dombjairul selyëmszoknya sátorára. (‑ 458)
	Hull a könnye, ëgyre omlik, záporként zuhog szëmébül selyëmszoknya sátorárul piros pár harisnyájára. (‑ 462)
	Hull a könnye, ëgyre omlik, záporként zuhog szëmébül piros pár harisnyájárul cifra leffentyűs cipőre. (‑ 466)
	Hull a könnye, ëgyre omlik, záporként zuhog szëmébül cifra leffentyűs cipőrül mélyen a fekete földbe, föld alá a föld javára, vízbe folyva víz javára. (‑ 472)
	Alighogy odajutottak, folyóvízként futni kezdtek; három nagy folyam fakadott kisírt könnyei vizébül, feje forró kútjaibul, pillája patakjaibul. (‑ 478)
	Támadt mindënik folyónak három harsogó esése, mindënik sellő-medërben három hullámszóró szikla, mindënëgyes szikla szélin aranyos halom homokja, mindënik homokhalombul három nyári nyírfa hajtott, mindënëgyes nyírfalombban ëgy kakukkmadár kucorgott. (‑ 488)
	Kezdtek is kakukkolásba. Ëgy kiáltja: “Csókot, csókot!” Más kiáltja: “Férjet, férjet!” A harmadik: “Boldog, boldog!” (‑ 492)
	Mëlyik mondta: “Csókot, csókot!”, három hónapig kakukkolt szëgény csóktalan cselédnek, tengër mélyébe merültnek. (‑ 496)
	Mëlyik mondta: “Férjet, férjet!”, hat hónapon át kakukkolt a fájdalmas férj-jelöltnek, gondjaiban gubbasztónak. (‑ 500)
	Mëlyik mondta: “Boldog, boldog!”, ëgy életën át kakukkolt a boldogtalan anyának, könnyekből ki nëm fogyónak. (‑ 504)
	Mondta is szëgény szüléje kakukkszónak hallatára: “Hej, szëgény szülő, në hallgass szüntelen kakukk szavára! Mert ahány kakukkolása, szívnek annyi szökkenése; szëmeid vize szivárog, könnyek orcádra omolnak, borsószëmëknél nagyobbak, babszëmëknél számosabbak. Könyökszám kopik el éltëd, araszonként agg dërëkad, egész testëd eltörődik kakukk hangja hallatára.” (‑ 518)

ÖTÖDIK ÉNËK
Väinämöinen mëgtalálja, majd végleg elveszti Ainót 
s vele boldogságát.
	Szárnya kelt szomorú hírnek, mindënüvé mënt üzenet, mint lőn kislëány halála, szép szűzecske pusztulása. (‑ 4)
	Vénëk véne Väinämöinen azt szörnyen szívére vëtte; reggel-este rítt miatta, éjnek-évadján ugyancsak, hogy mëghalt szëgény szüzike, hajadon halálba szédült, merült tengër mélyeibe, hullámok alá húzódva. (‑ 12)
	Sopánkodva-sóhajtozva, szomorúsággal szívében toporgott a tengërparton. Szóval mondta, fölfelelte: “Mondd, Álomszuszék, az álmod, Untamo, igazíts útba, hol van vára Ahtolának, vízi lányoknak lakása?” (‑ 20)
	Álomzsák az álmát mondta, Untamo utat mutatva: “Ott van vára Ahtolának, vízi lányoknak lakása, fokán ködlő félszigetnek, partján párálló szigetnek, hullámok alatt a mélyben, fölötte fekete sárnak. (‑ 28)
	“Ott van vára Ahtolának, vízi lányoknak lakása, ëgy hüvelyknyi házikóban, keskënyre szabott szobában, tarka kőnek köldökében, szélës szirtnek hónaljában.” (‑ 34)
	Vénëk véne Väinämöinen ladikok helyére lépve zsinëgeit válogatta, horgai között kutatva. Tövis horgát zsebre tëtte, vashorgát kasába vetve. Ëgyenletësen evezve ért a szëmbeni szigetre, párás félsziget fokára, szélire ködös szigetnek. (‑ 44)
	Állhatatosan halászott, váltig horgait vigyázva, kézi szákjával körözve. Pëckét mélybe mártogatta, bevonogatta, bedobta; rézveretű botja rëzgëtt, futkosott ezüst fonala, surrogott arany zsinórja. (‑ 52)
	Némëlyik napon azonban, valamelyik virradattal hal akadt a vashorogra, kampóján fogas ficánkolt. Csapta rögtön csónakába, ladikja lapos hasába. (‑ 58)
	Nézëgette-mérëgette, száját ily szavakra nyitva: “Fenemód fura halacska, mëg nëm ismerëm, miféle. Keszegnek kicsit kövérke, nagyonis sovány sügérnek, igënis fakó fogasnak, hátuszonya is hiányzik. Embërnek ëlég különös, hajadonnak hajfonatlan, vízi tündérnek tüszőtlen, kis feleségnek fületlen. Lazacnak lëhetne hinnëm, vélnëm mélyvízi vizának.” (‑ 72)
	Dërëkára kötve kése, ezüstpënge tokba téve. Késit tokjából kihúzta, ezüstpëngéjét emelte, hogy hala hasát hasítsa, jót kanyarítson belőle remëk rëggeli darabnak, fölségës fölöstökömnek, levesës lazac-ebédnek, jó vacsoráravalónak. (‑ 82)
	Szeletëlte-vágta volna, hasába hasított volna: nagyot lëndüle lazaca, fogasa a vízbe fordult piros bárka belsejébül, Väinämöinen csónakábul. (‑ 88)
	Mégëgyszër fejét fëlütve vállal fölmerült a vízbül öt szélörvény szélësségben, hat hullámnyi hosszúságban. Ott a jobbkezét kidugta, bal bokáját mëgmutatta hét hullámnak távolábul, kilenc mérföld messzeségbül. (‑ 96)
	Visszaszólt neki a vízbül, maga mondta, fölfelelte: “Ó, vénségës Väinämöinen, nëm annak vala jövésëm: halnak fölszeletëlésre, durbincsnak darabolásra, remëk rëggeli falatnak, fölségës fölöstökömnek, levesës lazac-ebédnek, jó vacsoráravalónak!” (‑ 106)
	Szólt vénségës Väinämöinen: “Hát minek vala jövésëd?” (‑ 108)
	“Csak annak vala jövésëm: “öledbe való csibének, mindig melletted ülőnek, hóttig hűségës felednek, fekvőhely ëgyengetődnek, fejalja igazgatódnak, tanyádat takarítónak, pallódat porolgatónak, fürge rőzsetűz rakónak, szenet lángra lobbantónak, kerek rozskënyér sütőnek, mézes tészta szaggatónak, söröddel sërénykëdőnek, ebédëd eléd adónak. (‑ 122)
	“Nëm vagyok hala vizeknek, marénája mély tavaknak: vagyok földi lány, fiatal, Joukahainen hajadon húga, kit mëgóhajtál magadnak, vén napjaidra vigasznak. (‑ 128)
	“Ó, agyalágyult apóka, ügyefogyott Väinämöinen! Kieresztëtted kezedbül vízi Vellamo lëányát, gyönyörűségës gyerëkit!” (‑ 133)
	Szólt vénségës Väinämöinen, orra lógatva, lëverten: “Hallod, Joukahainen húga, nëm jönnél ki másodízben?” (‑ 137)
	Bizony, nëm jött az ki többet, së másodízben së máskor; tovaúszott távolodva, tengër mélyibe merülve, barna szirtëk barlangjába, májszínű kövek közibe. (‑ 143)
	Vénëk véne Väinämöinen tanakodik-tépelődik, mit lëhetne tënni mostan? Selyëmhálót font sërényen, mëghúzta kërësztül-átul, végigvonta mindën öblön, csöndes mélyekbe merítve, lazacos kövek közibe, honni Väinölä vizébe, Kalevala kútjaiba, mérhetetlen mélyeibe, szélës víztömeg szívébe, folyóiba Joukolának, Lappföld öblei ölébe. (‑ 157)
	Fogott más halat halommal, bőven mindënféle fajbul, kis hala kivételével, aki lëlkéből leledzëtt: vízi Vellamo lëánya, gyönyörűségës gyerëke. (‑ 163)
	Vénëk véne Väinämöinen orra lógatva lëverten, félre fittyenő süveggel maga mondta-mondogatta: “Én balga, világ bolondja, esztelen ecebocája! Volt sütnivalóm valaha, józan fëlfogás fejemben, ész és értelëm magamban, volt ëgyszër valaha régën. Most azonban mostanában, nyavalyás-nyűgös koromban, veszni induló időmben odavan okos tanácsom, mëgfontoltságom fogyóban, mazna mindën ténykëdésëm. (‑ 179)
	“Akit annyira akartam, világéletëmbe vágytam hóttig hűségës felemnek, fiatal feleségëmnek: vízi Vellamo lëánya, gyönyörűségës gyerëke már a horgomat harapta, csónakom farát feküdte. Mëgtartani mégsë tudtam, hazavinni hajlokomba; visszaengedtem a vízbe, hagytam hullámokba búni.” (‑ 191)
	Nagy vonakodva mëgindult, sóhajjal-sopánkodással útját visszafelé vëtte, mondogalódván magában: “Szólt ëgykor szívem kakukkja, madara múló örömnek, ëgyre fújta este-rëggel, nap közben is néha-néha. Mitől némult el a nóta, hova lëtt hatalmas hangja? Bútól némult el a nóta, szomorúság szegte kedvit. Mert nëm hallom hangicsálni, énëkëlni estelënte, alkonyom ajándokául, virradatomra vigasznak. (‑ 207)
	“El sëm képzelëm ezentúl, hogyan létëzzek, hogy éljek, hol s miként lëgyën lakásom, e világon vándorlásom. Édësanyám hogyha élne, napja nëm szakad szülémnek, talán ő tanácsot adna, hogy këlljën kemény maradnom, hogy búbánatba në haljak, szívfájdalomba në vesszek nyomasztó nyomorúságban, hályogos lëhangolásban!” (‑ 219)
	Anyja mëgmozdult a mélyben, víz fenekéről felelte: “Nëm múlt napja még anyádnak, vigyáz, virraszt még fölötted. Most is mëgmondja, miképpen këllene kikászolódnod búbánatodból töretlen, szívfájdalomba halatlan, nyomasztó nyomorúságbul, hályogos lëhangolásbul: ereggy Észak lányaihoz! Százszor szëbbek ott a lyányok, csodálatosan csinosak, sokkal életrevalóbbak, mint ezek a mélabúsak, kényëskëdő lapp lëányok. (‑ 235)
	“Onnan házasodj, fiacskám, Észak szépét mëgszërëzve, vëdd el a legékësebbet, ki öröme szëmnek-szívnek, aki fürgén forgolódik, ügyes mindën mozdulása.” (‑ 241)

HATODIK ÉNËK
Joukahainen bosszúja
	Vénëk véne Väinämöinen úgy határozott, hogy elmëgy abba a fagyos faluba, Észak éjsötét honába. (‑ 4)
	Szalmaménjét szërszámozta, borsószár-lovát vezette, zabolát fogába zárta, kötve kantárját fejére. Fürgén a nyerëgbe fordult, lábával lovára lëndült. Majd mëgindult hosszú útra, mérve a futó mezőket szalmaszál-paripa háton, büszke borsószár lovával. (‑ 14)
	Mérte Väinölä mezőit, téreit Kalevalának. Fut a ló, fogyogat útja, mögötte marad hazája. Száguld szélës tengërháton, véghetetlen vízmezőkön, lova lábát mëg së mártva, körmeit be sëm vizezve. (‑ 22)
	Hanëm ifjú Joukahainen, incifinci lapp legényke haragudt örök haraggal; ëgy volt bosszúvágya tárgya: vénëk véne Väinämöinen, időtlen idők tudósa. (‑ 28)
	Gyártott ëgy gyönyörű íjat, fényës fegyvert tëtt magának: íve vasbul volt kiverve, maga mintázta arannyal, béeresztëtte ezüsttel. (‑ 34)
	Hát húrját honnét szërëzte, idegét miből sodorta? Hiisi-szarvas szár-inábul, Lempo ördög lënszöszébül. (‑ 38)
	Fegyverét fël is szërëlte, módját íjának mëgadta. Szëmre szép a számszëríja, jó pénzt adtak volna érte: táltos ló a lapján tombol, csikó oldalán csatangol, ívén alvó tündérasszony, nyomója helyén nyulacska. (‑ 46)
	Vesszőt vágott jó kötegnyit, háromtollasat halomnyit; fáját tölgyből fabrikálta, hëgyét gyantádzó gyökérbül. Elkészülve ëgy nyilával, tüstént tollazáshoz látott, fëcskéről finom pehellyel, verébről vitorlatollal. (‑ 54)
	Edzëtte nyilát erősre, vesszei fejét fürösztve kígyónak ölő levében, fekete vipëravérben. (‑ 58)
	Készítve kezeügyébe, fegyverét fëlajzhatóra, oda várta Väinämöinent, Suvanto fiára számolt. Várta este, várta rëggel, délidő után ugyancsak. (‑ 64)
	Várta-várta Väinämöinent, várta vég nekül, nëm unta, ablaka alatt lapulva, fészëre felől figyelve, kert közében hallgatózva, szántóföldekën fülelve, hátán nyíllal telt tëgëzzel, öles íjával ölében. (‑ 72)
	Várta kijjebb is kerülve, másik ház mögé hasalva, fokán izzó félszigetnek, forró földnyelv hajlatában, tüzes zúgónak zajában, szent folyónak forgójában. (‑ 78)
	Némëlyik napon azonban, valamëlyik virradattal szëgezte szëmét nyugatnak, fejét nap felé emelte: pontot vëtt a vízën észre, habokon fekete foltot. “Fëlhő támadt tán keletrül, hajnalszürkület homálya?” (‑ 86)
	Nëm fëlhő futott keletrül, hajnal sëm hasadt alulról: vén Väinämöinen közelgëtt, időtlen idők tudósa, poroszkálva Pohjolába, Éj hona felé haladva szalmaszálparipa-háton, büszke borsószár lovával. (‑ 94)
	Akkor ifjú Joukahainen, incifinci lapp legényke, tüzes íjára tapintott, számszëríját kézbe kapta Väinönek veszëdelmére, Suvanto fia fejére. (‑ 100)
	Észrevëtte édësanyja, faggatta szëgény szülője: “Íjaddal kire igyekszël, kire készítëd nyiladat?” (‑ 104)
	Mire ifjú Joukahainen válaszát így adta vissza: “Íjammal oda igyekszëm, készítëm kemény nyilamat: Väinönek veszëdelmére, Suvanto fia fejére. Vén Väinämöinent lëlövöm, dicső dalnokot elejtëm, szívét-máját átszakítom, válla húsába hasítok.” (‑ 114)
	Nëm akarta volna anyja, ellenëzte is erősen: “Lë në lőjed Väinämöinent, Kaleva fiát kíméljed! Nëmës nemzet sarja Väinö, rokonom is szëgrül-végrül. (‑ 120)
	“Ha lëlövöd Väinämöinent, Kaleva fiát kivégzëd, az öröm örökre mëghal, marad a föld nóta nélkül. E világon van keletje derűnek, nëmës daloknak, nëm Manalának mezőin, Tuonela halálhonában.” (‑ 128)
	Akkor ifjú Joukahainen mintha mëggondolta volna, késlekëdëtt ëgy keveset; balkeze lövésre készti, ám a jobbja nëm javallja, ëgyre unszolja az ujja. (‑ 134)
	Végül száját szóra nyitva, maga mondta, fölfelelte: “Vesszën hát, ha már veszendő, örömünk örökre vesszën, némuljon el mind a nóta; lövök, nëm lëszëk pipogya!” (‑ 140)
	Fene fegyverét fëlajzza rézfogantyújánál fogva, baltérdére támaszkodva, jobblába alá akasztva. Vesszőt vësz ki puzdrájábul, tëgëzébül tollazottat; legjavát lelé nyilának, válogatta vesszejének, feszës húrjára helyëzte, idegére illesztëtte. (‑ 150)
	Fene fegyverét emelve vállához vigyázva nyomta, készítvén kezét lövésre, Väinämöinent hogy mëgölje. Idézte varázsigéit: “Rúgj sebësen, nyírfasarkos, fenyőhátú, nagy hatással, idegëm, nagy indulattal! Ha kezem aláhibázna, nyilamat magasra nyomjad, ha kezem föléhibázna, nyilamat alábbra nyomjad!” (‑ 162)
	Ëgyet billentëtt a bütykön, első vesszejét kilőtte. Magasabbra mënt a nádja, ëgyenëst egekbe szállva, fodorodó fëllegëkbe, szërte kószáló ködökbe. (‑ 168)
	Nëm engedve szándokábul második nyilat mënesztëtt. Lëfëlé találta lőni, a földbe talált fúródni, hasítva homokhalomba, majdhogynëm Manába méne. (‑ 174)
	Huzakodott harmadiknak. Hatolt harmadik lövése kék szarvas nyaka húsába; vén Väinö alól kidőlt a szép szalmaszál-paripa, büszke borsószár-csikója. Nyíl a vállát verte által, bal hóna alá hatolva. (‑ 182)

	Vén Väinämöinen pediglen csuklóval csúszott a vízbe, tenyérrel a tengërárba, kézzel hullva a habokba nyalka szarvasa nyakábul, büszke borsószár-lovárul. (‑ 188)
	Támadt nagy vihar a vízën, háborgó habok futása. Vén Väinämöinent kivitte, parttól távolabb taszajtva vitte tágasabb vizekre, torló tengërre sodorta. (‑ 194)
	Maga ifjú Joukahainen kérkëdëtt kevély szavakkal: “Hej, vénségës Väinämöinen! Életëdben mëg nëm érëd, amíg a világ világ lësz, míg az égën holdvilág lësz, hogy visszatérj Väinölä-be, Kaleva kies honába! (‑ 202)
	“Ellubickolhatsz hat évet, hét esztendőt hánytoroghatsz, nyolc nyarat is forgolódhatsz itt a végtelen vizekën, határtalan hullámokon; hat évet fenyőfaképpen, hetet hosszú szálfaképpen, nyolcat tuskó-tőkeképpen.” (‑ 210)
	Hazamënt, a házba lépëtt. Anyja kérdëzgetni kezdte: “Väinämöinent már mëgölted, Kaleva fiát lëlőtted?” (‑ 214)
	Arra ifjú Joukahainen válaszát így adta vissza: “Már mëgöltem Väinämöinent, Kaleva fiát lëlőttem. Törölgetheti a tengërt, hentërëghet a habokban. Mert a végtelen vizekbe, határtalan hullámokba ujjával bukott a bátya, tenyérrel esëtt a tóba, majd féloldalára fordult, hátára hanyatt terülve. Most a hullám hintáztatja, viharzó habon verődik.” (‑ 228)
	Mire anyja mondta néki: “Balgán tëtted, boldogtalan, hogy Väinämöinent mëgölted, Kaleva fiát lëlőtted, Suvanto fiai szépit, királyát Kalevalának.” (‑ 234)

HETEDIK ÉNËK
Väinämöinen Pohjolában. Pohjola úrnője ígéretët kap a Szampóra.
	Vénëk véne Väinämöinen tengër térein verődött fenyőtörzs gyanánt forogva, hullott szálfaként haladva hosszú hat nap ëgyhuzamban, ugyanannyi éjën által. Víz előtte, víz utána, tiszta ég feszült fölötte. (‑ 8)
	Úszott két unalmas éjjel, hosszú két nappal kitoldva, hanëm a kilencedikën, nyolc keserves nap nyomában végre mégis mëgsokallta: elkeserëdëtt erősen, lábáról lëvált a körme, ujjperecei lëtörtek. (‑ 16)
	Akkor véne Väinölä-nek maga mondta, fölfelelte: “Jaj nekëm, szëgény legénynek, jaj szëgény legény fejének! Mért hogy otthagytam honomat, szeretëtt szülőhazámat, hogy itt ődöngjek örökre, hónapokig hánytorogjak prédául pogány szeleknek, játékul heves haboknak itt e végtelen vizekën, beláthatatlan lapályon! Az Isten hidege mëgvësz, darvadozom és didërgëk; nëm szoktam habokba hálni, víz lapályain lakozni. (‑ 32)
	“Már nëm is tudok tanácsot, hogyan létëzzek, hogy éljek ebben a keserves korban, nyomasztó nyomorúságban. Szállást építsek szelekre, házat hullámok hëgyére? (‑ 38)
	“Ha szélre tëszëm tanyámat, szélben támaszt nëm találok; házamat habokra rakva: vad vizek viszik magukkal.” (‑ 42)
	Lappföldről madár közelgëtt, sasmadár került keletrül. Nëm lëhet nevezni nagynak, de nëm is nagyon kicsinynek: ëgyik szárnya vízben szántott, másik az eget söpörte; tengërben fürödt a farka, szirtën csattogott a csőre. (‑ 50)
	Levegőben lëngedëzve, nézelődve-forgolódva vëtte észre Väinämöinent hátán tengëri haboknak. “Embër, mért vagy ott a vízben, hogy kerültél a habokba?” (‑ 56)
	Vénëk véne Väinämöinen szóval mondta, válaszolta: “Én azért vagyok a vízben, hullámokba úgy kerültem: hajadont akartam hozni Északról, az éj honábul. (‑ 62)
	“Hajtottam sebës-haladva végig a vizek csapáin. Némëlyik napon azonban, valamëlyik virradattal, Luotala öbölbe lépve, jutva Joukola folyóhoz kilőtték lovam alólam; valójában rám vadásztak. (‑ 70)
	“Belefordultam a vízbe, tenyérrel habokba hulltam, hogy szelekkel szédëlëgjek, hullámokon hánytorogjak. (‑ 74)
	“Szél szabadult rám nyugatrul, vad vihar vonult keletrül; messze elsodort magával, part közeléből kihordott. Itten senyvedtem sokáig, naprul-napra, éjrül-éjre, itt e végtelen vizekën, beláthatatlan lapályon. Nincsen sejtelmem së róla, föl sëm foghatom eszëmmel, hol s mitől lëszën halálom, mi végez velem korábban: vajon éhën këll-ë vesznëm, avagy hullámokba halnom?” (‑ 88)
	Ég madara erre mondta: “Föl së vëdd, fejed së fájjon! Hanëm hátamra kapaszkodj, tapadj szárnycsontom tövére! Majd kiviszlek én a vízbül, ahová akarsz, odáig. Nagyon emlékszëm a napra, régi boldogabb idődre, Kalevát mikor művelve, Osmola vadonát vágva nyírfát hagytál nyődögélni, karcsú törzsit mëgkímélted madaracskáknak mëgülni, mëgpihenni jómagamnak.” (‑ 102)
	Vén Väinämöinen e szóra fölveté fejét a vízbül, tengërből kikászolódott, fölhorgadt habok ölébül, sasmadár hátára hágott, telepëdve szárnytövére. (‑ 108)
	Sasmadár pedig mëgindult, Väinämöinent vitte-vitte, szállt vele szelek csapáin, útján friss fuvallatoknak, oda Észak ormaira, szomorú Sariolába. Väinämöinent ott lëtéve maga fëlrëpült magasra. (‑ 116)
	Ott sírt, ott rítt Väinämöinen, panaszolkodott a parton, mérhetetlen tengër mellett, mëlynek még nevét së tudta. Sebëkkel borítva bőre, szörnyeteg szelek nyomával, csúnyán szaggatva szakálla, haja csapzottan csomókba’. (‑ 124)
	Két-három napig kesergëtt, ugyanannyi éjën által. Ösvényt nëm talált e tájon, merre induljon mëg innen, hogy honába visszatérjën, jól ismert vidékre jusson, szeretëtt szülőhonába, oltalmazó otthonába. (‑ 132)

	Pohjolának csöpp cselédje, haloványszínű hajadon vetélkëdëtt volt a nappal, vërsëngëtt a holdvilággal ëgyidőbeni kelésre, hajnali fölébredésre; maga még mëg is előzte napnak-holdnak fölkelésit, kakasnak kiáltozását, tikfinak fölserkenésit. (‑ 142)
	Gyapját nyírta nyolc juhának, kilenc birkát mëgkopasztott; ványolt gyapjából darócot, posztót kallózott belőle nap kelésénél korábban, virradatot mëg së várva. (‑ 148)
	Aztán asztalát sikálta, háznak földjét fölsëpërte vékony vesszősöprüjével, leveles nyírág-nyalábbal. Szemetét rakásba szëdte, rézvékácskájába rakta; ajtaja mögül mëgindult, végigmënt vele a kertën, ki az udvar túlfelére, szántó széléig cipelte. Ott mëgállt, magát kifújta, erre-arra nézelődve. Vízről hangos sírást hallott, panaszolkodást a partrul. (‑ 158)
	Lódult lëlkendëzve vissza, nagyszobájukba szaladva. Alighogy beért, beszélte, jelëntëtte házba jutva, hogy rívást hallott a vízrül, kesergést tavon kërësztül. (‑ 168)
	Louhi, foghíjas fehérnép, Pohjolának asszonyanyja fürgén udvarára ugrott, kiskertajtóba kiállott, hallgatott, fülét hëgyëzve. Szóval mondta, fölfelelte: “Nëm gyerëksírás e sírás, nëm is némbër jajgatása: bajszos bajnoknak rívása, szőrös szájúnak siralma.” (‑ 178)
	Ladikot lökött a vízre, hármashajlatút habokra. Maga állt neki evezni, lankadatlanul lapátolt Väinämöinenhëz evezve, jutva jajgató daloshoz. (‑ 184)
	Ott sírt, ott rítt Väinämöinen, Uvantolai üvöltve folyó mënti rossz füzesben, kutyacserësznyés csalitban. Szája mozgott és szakálla, mëgmerevëdëtt az álla. (‑ 190)
	Észak asszonya azonban szólongatta ily szavakkal: “Bajban vagy, bolond apóka, lám, idegënbe verődve!” (‑ 194)
	Vénëk véne Väinämöinen fejét akkor fölvetëtte, maga mondta, fölfelelte: “Bizony, én is észrevëttem, hogy idegënbe verődtem, mindënképpen más világba. Jobb volt helyzetëm hazámban, többre tartottak honomban.” (‑ 202)
	Louhi, északi nagyasszony szóval mondta, fölfelelte: “Szabad kérdenëm szërényen, tudakolnom tisztëlettel, kiféle-miféle kelmed, mily nevezetës nagy embër?” (‑ 208)
	Vénëk véne Väinämöinen így felelt neki szavára: “Emlëgettek ëgykor engëm, hajdan hírëltek dalosnak, estëk édësítőjének, völgyeket vidámítónak arra Väinölä vidékin, Kaleva kies határin. Már e mostani nyomorban alig ismerëk magamra.” (‑ 218)
	Louhi, északi nagyasszony intëtte ilyen szavakkal: “Emelkëdj a sárbul, embër, immár indulj új irányba, beszámolva bánatodrul, mëgtörténtekről mesélve!” (‑ 224)
	Embërét így engesztelte, síró kedvéből kivëtte, aztán csónakába csalta, fektette ladik farába. Majd lapátját mëgragadva evezőhelyére hágott, evezëtt egész hazáig, vendégét a házba hívta. (‑ 232)
	Kiéhëzëttet ëtette, átázottat szárogatta, tagjait kenőccsel kente, balzsammal-borogatással. Sikerült is helyrehozni régi erejét egészen. Akkor kérdëzgetni kezdte, maga mondta, fölfelelte: “Mért zokogtál, Väinämöinen, mért sírtál, Uvanto sarja ott az embërtelenségben, tengër puszta partja mellett?” (‑ 244)
	Vénëk véne Väinämöinen válaszát így adta vissza: “Van elég okom panaszra, szánandó szomorkodásra. Vízben senyvedtem sokáig, habok hátán hentërëgtem ott a végtelen vizekën, beláthatatlan lapályon. (‑ 252)
	“Azt siratom, míg csak élëk, míg bennem lakik a lélëk, hogy elhagytam szép hazámat, szülőföldemből kifogytam, idegën kapukra jutva, idegënëk ajtajára. Még a fák is engëm marnak, fenyőszálak engëm szidnak, nyírëk engëmet nyögetnek, égërëk belém botolnak. Csak a szél sziszëg szokottan, mëg a nap nëm ismeretlen itt e mostoha mëgyében, vadidegënëk vidékin.” (‑ 266)
	Louhi, északi nagyasszony így felelt neki szavára: “Në ríj annyit, Väinämöinen, në sírjál, Uvanto sarja! Mëglësz mindënëd minálunk, itten jó nekëd időznöd; jóllakhatsz lazac húsával, szelni van szalonna bőven.” (‑ 274)
	Vénëk véne Väinämöinen válaszát így adta vissza: “Mind kutyába mén az étel idegënbe, íze sincsen. Nagyobb úr az embër otthon, a magáéban magasabb. Ëgyszër engedje az Isten, könyörgésëmet követve, hogy honomba visszatérjek, szeretëtt szülőhazámba! Otthon édësebb a víz is nyírfahéjbocskor nyomábul, mint idegënben a mézsör, adják bár aranykupábul.” (‑ 288)
	Louhi, északi nagyasszony azt felelte erre néki: “Nos tëhát mi lësz jutalmam, ha eljuttatlak hazádba, mezeidnek mëzsgyéjére, fürdőházad ajtajára?” (‑ 299)
	Vén Väinämöinen felelte: “Të mondd mëg, mi légyën ára, hogy hazámba visszajuttatsz, mezeimnek mëzsgyéjére, hallani honi kakukkom, madaram kiáltozásit. Aranyat akarsz süveggel, vékára való ezüstöt? (‑ 302)
	Louhi, északi nagyasszony szóval mondta, fölfelelte: “Nëm addig a’, Väinämöinen, időtlen idők tudósa! Nëm akarom én aranyad, ezüstödért sëm esengëk: aprónép örül aranynak, ezüst csëngőnek csikócska. Szampót szërkesszél, ha értëd, tarkatornyosat kovácsolj hattyú tollának hëgyébül, borjatlan tehén tejébül, ëgyetlenëgy árpaszëmbül, nyári birka bundájábul: akkor mëgkapod lëányom fáradságodnak fejében, hazajuttatlak honodba mëgszokott madárdalodhoz, kakaskukorékoláshoz, mezeidnek mëzsgyéjére.” (‑ 322)
	Vénëk véne Väinämöinen szóval mondta, fölfelelte: “Szampót nëm tudok csinálni, tarkatornyost fabrikálni. Hanëm juttass el hazámba: küldöm Ilmari kovácsot. Mëgépíti majd a Szampót, tarkatornyosat kovácsol, szëlídítgeti szűzecskéd, lányodnak öröme lészën. (‑ 332)
	“Az ám a kovács, de milyen! Mestërségit szörnyen érti: ő boltozta bé a mënnyet, tetejét kikalapálta ëgy nyomát së hagyva rajta kalapácsnak és fogónak.” (‑ 338)
	Louhi, északi nagyasszony így felelt neki szavára: “Én annak adom lëányom, idës gyermëkëm igérëm, ki a Szampót mëgcsinálja, tarkatornyosat kovácsol hattyú tollának hëgyébül, borjatlan tehén tejébül, ëgyetlenëgy árpaszëmbül, nyári birka bundájábul.” (‑ 348)
	Fölszërszámozta fakóját, sárgáját a szánba fogta, kikísérte Väinämöinent, beleültette kasába. Száját akkor szóra nyitva még a lëlkére kötötte: “Föl në vesd fejed a szánbul, búbodat alábocsássad, míg lovadnak lába bírja, míg nëm száll alá az alkony. Mert ha fölvetëd fejedet, búboddal kibújsz a szánbul, végveszëdelëmbe juthatsz, nagy bajod lëhet belőle.” (‑ 362)
	Vén Väinämöinen pediglen csődörét ügetni csapta, lobogtatni lënsörényit. Hajtott, száguldott a szánka Pohjolának partjairul, szigetës Sariolábul. (‑ 368)

NYOLCADIK ÉNËK
Väinämöinen mëgpillantja Észak szép lëányát. 
Hevül érte s póruljár.
	Pohja páratlan lëánya, világ szépe, víznek éke égi hídon üldögélve magas mënnybolton sugárzott tiszta tündöklő ruhában, patyolatfinom fehérben. Szövetët szövött aranybul, elegyítëtte ezüsttel; vetélője vert aranybul, ezüstből a bordafája. (‑ 10)
	Vetélője surrog-villog, kattog csévéje kezében, rëzëg sok rezes huzalja, bong ezüstös bordafája, ahogy a szövet szövődik, ezüstszál ëgyengetődik. (‑ 16)
	Vénëk véne Väinämöinen hazájába hajtott éppen Pohjolának partjairul, szigetës Sariolábul. Ahogy méne-mëndëgéle ëgy picurka përcenetnyit, fölfigyelt az égi zajra, a vetélősurrogásra. (‑ 24)
	Fejét fölkapta azonnal, pillantást vetëtt az égre, ég igézetës ívére, szélin szép lëányalakra: szövetët szövött aranybul, elegyítëtte ezüsttel. (‑ 30)
	Vénëk véne Väinämöinen csődörét csak visszafogta; száját szóra is nyitotta, maga mondta, fölfelelte: “Jöjj, kisasszonyom, kasomba, világ szépe, szán farába!” (‑ 36)
	Válaszolt a lyány viszontag, maga mondta, kérdve tőle: “Minek kéne lyány kasodba, mért szálljon a szán farába?” (‑ 40)
	Vénëk véne Väinämöinen válaszát így adta vissza: “Azért këllene kasomba, szép kisasszony szán farába: mézes kőttemet kisütni, árpasörrel sürgölődni, padkán pintyőkemadárnak, ablakbavaló virágnak ottan Väinölä tanyáján, Kalevalának lakában.” (‑ 50)
	Szép lëány, szavára szólva, maga mondta, fölfelelte: “Mëntëmben galajmezőben, sárga rétën sétáltomban tënnap délután utóján, nap lëáldozása táján berëkben madár dalolta, fütyülte fenyőrigócska: lyánynak jó dolgát dalolta, mënyecske sorát mesélte. (‑ 60)
	“Magam szólítám szavammal, madárkátul mëgkérdëztem: ‘Mondd mëg, ó, fenyőrigócska, hadd hallom saját fülemmel, mëlyiknek mëgyën a dolga kettejük közül vígabban: lyánynak apja asztalánál, mënyecskének férje mellett?’ (‑ 68)
	“Cinëgemadár csacsogta, felelte fenyőrigócska: ‘Szép a nyári nap világa, szëbb a lyányoknak világa; vasdarab a fagyban fázik, méginkább szëgény mënyecske. Otthon olyan jó a lyánynak, mintha kerti málna volna, mënyecskének férje mellett, mint a mëgkötött kutyának. Ritkán jó a szolga része, rosszabb a mënyecske része.’” (‑ 80)
	Vén Väinämöinen azonban így felelt neki szavára: “Cinëgebeszéd, bolondság, füttyei fenyőrigónak! Otthon csak gyerëk a lyányka, nővé férjhëz mënve válik. Jöjj, kisasszonyom, kasomba, szállj a szánba, szép lëányka! Magam is vagyok valaki, másnál sëmmivel së rosszabb!” (‑ 90)
	Hanëm ésszel élt a lányka, maga mondta, fölfelelte: “Akkor mondalak legénynek, hírre-névre érdëmësnek, hogyha hajszálat hasítasz köszörűt së látott késsel; tojásra csomót kötözöl, nyomát látni së lëhessën.” (‑ 98)
	Vénëk véne Väinämöinen hajszálat ketté hasítja köszörűt së látott késsel, mëlynek sëmmi éle sincsen, tojást mëgköti csomóra, kívülről nëm láthatóra. Hajadont kasába hívja, szép kisasszonyt szán farába. (‑ 106)
	Ám az győzi élës ésszel: “Hát talán tiéd lëhetëk, hogyha a követ lëhántod, hogyha jégbül törsz palánkot, szilánkját së szórva széjjel, ëgy picurkát sëm pazalva.” (‑ 112)
	Vénëk véne Väinämöinen nëmigën ijed mëg attul: nyírfakérget hánt a kőrül, jeget dúcnak mëgfaragja, szilánkját së szórva széjjel, ëgy picurkát sëm pazalva. Hajadont kasába hívja, szép lëányt a szán farába. (‑ 120)
	Ésszel élt a lány azonban, válaszát így adta vissza: “Kezet tudnék adni annak, aki csónakot csinálna fonó orsóm forgácsábul, tilolóm darabjaibul, vízre vinné csónakomat, habok hátára hajómat, térdeivel sëm taszajtva, lábaival sëm löködve, karjaival sëm karolva, még a vállával së vonva.” (‑ 132)
	Vén Väinämöinen viszontag így felelt neki szavára: “Nincs e szélës nagyvilágon, hol csak embër él a földön, ácsmestër hozzám hasonló, ki csónakot tud csinálni!” (‑ 138)
	Fonó orsó forgácsával, tiloló darabjaival indult csónakot csinálni, százbordás hajót faragni acélhëgynek horhosába, ércët termő bérc honába. (‑ 144)
	Faragta fogadkozással, hajóját heveskëdéssel. Vágta ëgy nap, vágta másnap, harmadik napon së hagyta. Nëm koppant a fejsze kőbe, sziklába szekërce éle. (‑ 150)
	Hanëm harmadik nap este fejszét Hiisi félrehúzta, élit Lempo félrelökte, nyelét ördög félrenyomta. Csákánya keménybe csattant, sziklába szaladt az éle, kőről fejsze visszapattant, húsába hatolt urának, térdébe tudós legénynek, Väinö vastag lábinába. Hiisi azt húsába húzta, ínhoz öltötte az ördög. Eleredt vadul a vére, bő ere bugyogni kezdëtt. (‑ 164)
	Vénëk véne Väinämöinen, időtlen idők tudósa, száját akkor szóra nyitva, maga mondta, fölfelelte: “Hej, të horgasorrú fejsze, csákány, csattogó acélú! Azt hitted, harapsz fatörzsbe, habzsolsz hórihorgas szálat, fenekëdsz vörösfenyőre, nyír belében nyargalászol, mikor hullottál húsomba, inaim közé akadva?” (‑ 176)
	Folyamodott bájoláshoz, varázsverseit idézte eredetëkről-okokrul; bűvigéit sorra vëtte, hanëm ëgyet elfelejtëtt: vas ellen való varázsszót, mëllyel mëg lëhet kötözni, lëzárni erős lakattal vas verte sebëk nyílásit, mit szëdërjes szája tépëtt. (‑ 186)
	Már folyóként folyt a vére, zajló zúgóként zubogva, bogyók bokrait elöntve, hangafű-homokra hullva. Nëm volt fűcsomó födetlen, zsënge zsombik elmosatlan ilyen szërtelen folyásban, apadhatatlan patakban térdéből tudós legénynek, Väinö vastag lábinábul. (‑ 196)
	Vénëk véne Väinämöinen szikláról zuzmót szakasztott, mohát tépdësëtt mocsárrul, csomószám füvet a földbül, hogy a réset elrëkessze, tátongó sebët betömje. Csak nëm csillapult folyása, nëm akart apadni vére. (‑ 204)
	Elkeserëdëtt erősen, bánatba borult a lëlke. Vénëk véne Väinämöinen könnyét hullatva kesergëtt. Fëlszërszámozta fakóját, jó csikaját szánba fogta, fëlkászálódott kasába, szánkója farába fekve. (‑ 212)
	Fürgéjét faron legyinti, gyöngyostorával gyakintja. Fürge fut, fogyogat útja, szánkója szalad nyomában. Valami faluba értek, hármas útkërësztëzéshëz. (‑ 218)
	Vénëk véne Väinämöinen a legalsó útra tére, az alvégën álló házhoz. Kérdëzte, küszöbre lépve: “Volna-é valaki itten vastól vágott seb javasa, férfifájdalom tudója, bajának bilincsëlője, gyötrelmének gyógyítója?” (‑ 226)
	Csöpp gyerëk csücsült a földön, lebzsëlve a lócavégën, az felelt a kérdëzőnek: “Itt e házban sënki sincsen vastól vágott seb javasa, férfifájdalom tudója, gyötrelëmnek gyógyítója. Lësz amott a másik házban, mënj csak át a másik házba!” (‑ 236)
	Vénëk véne Väinämöinen fürgéjét faron legyinti, onnan újra útnak indul. Mënve még kicsit továbbad, középső úton kocsizva, hajt a másik ház elébe. Kérdi a küszöbre lépve, ablakuk alatt mëgállva: “Volna-é valaki itten vastól vágott seb javasa, véreső elállítója, vérereknek eltömője?” (‑ 248)
	Bába ült bebagyulálva, padka végin plëtykafészëk. Szót szaporítva felelte három szëm szuvas fogával: “Itt e házban sënki sincsen vas vágásának javasa, vér titkainak tudója, bajoknak bilincsëlője. Lësz amott a másik házban, mënj csak át a másik házba!” (‑ 258)
	Vénëk véne Väinämöinen fürgéjét faron legyinti, onnan újra útnak indul. Mënve még kicsit továbbad, legfëlső úton haladva, hajt a fëlső ház elébe. Kérdi a küszöbre lépve, ereszük alól esengve: “Volna-é valaki itten vastól vágott seb javasa, áradat mëgállítója, vérfolyásnak fékezője?” (‑ 270)
	Apóka aludt a sutban, tetőfák alatt tanyázva. Kuckóból kiszólt morogva, dörmögve deres szakállú: “Már nagyobbak is mëgálltak, jelësebbek is juháztak Istennek igéje által, három hathatós szavára: folyamok, tavak dagálya, özönvíznek öklendése, tele árkok áradása, szorosoknak szortyogása.” (‑ 282)

KILENCEDIK ÉNËK
Väinämöinen gyógyítása ráolvasással és bűvös gyógyírral.
 A vas születése. Varázsigék a vérzés elállítására.
	Vénëk véne Väinämöinen kikászálódott kasábul. Ki sëm këlletëtt emelni, fölsegítetlen fölállott, azután bemënt a házba, házfödél alá húzódva. (‑ 6)
	Itatták ezüst edénybül, arany kancsóbul kínálva, hanëm sëmmit sëm segítëtt, elállítani erőtlen vén Väinämöinennek vérit, vérzését nëmës vitéznek. (‑ 12)
	Sutlakó öreg öhömget, deres szakállába dörmög: “Miféle legény lëhetsz të, micsoda világ vitéze! Vérëd hullott hét hajónyi, csordogálva nyolc csöbörnyi, të szëgény, a térdsebëdbül, padlóra ömölt potomra. Tudnám tán a többi szókat, az elsőket elfeledtem: mint volt vasnak származása, rossz anyag alakulása.” (‑ 24)
	Vén Väinämöinen e szókra maga mondta, fölfelelte: “Tudom én a vas vetésit, alakulását acélnak. Ég az első, ég az őse, víz a legvénebb fivére, vaskó mëgmaradt vakarcsnak, tűz a kettő közt középën. (‑ 32)
	“Világnak ura, nagy Ukko, magas mënnynek Istensége eget víztől elválasztva, vízből szárazat szakasztott. Vaskónak világra jötte maradt későbbi korokra. (‑ 38)
	“Nagy Ukko, ura egeknek baltérdét a két kezével gyúrogatta-gyűrögette, tenyereivel tapintva. Abbul lëtt lëányzó három, termő tündér mind a három, vörös vasrozsda anyái, kék szájú acél szülői. (‑ 46)
	“Lányok léptek ringatózva, fëllegëk fölött libëgve, fájdalmas feszës kebellel, tejjel csorduló csëcsëkkel. Tejüket a földre fejve kicsurrantották csëcsükbül; fejték földre, fejték lápra, fejték töppedő tavakra. (‑ 54)
	“Éjfeketét fejt az első, a legidősebb lëányzó; fejt a második fehéret, aki hármuk közt középső, harmadikuk vérvöröset, lëányok között legifjabb. (‑ 60)
	“Ki feketét fejt magábul, lágy vas lőn tejébül annak, ki fehér tejet fakasztott, anyja lőn kemény acélnak, ki mëg vérvöröst lövellëtt, törmelékvas lőn tejébül. (‑ 66)
	“Ezután kevés időre vasat arra vitte vágya: találkozni testvérével, tűz közelébe kerülni. (‑ 70)
	“Tűz azonban tombolásba, fogott féktelenkëdésbe: égette kemény-këgyetlen kedves vaskóját, kisöccsit. (‑ 74)
	“Bújt ahogy tudott előle, mentve bőrét bujdokolva a këgyetlen tűz kezétől, harapásától hevének. (‑ 78)
	“Vaskó vándorolt, lapított, s mëgmenekëdëtt lapulva lëngő-rëngő ingoványban, locskolódó lápkutakban, végtelen mocsár-mezőben, tömérdëk hëgyek tetőin, hol a hattyú rakja fészkit, vadliba fiát kikölti. (‑ 86)
	“Mocsarak között kuporgott, nyújtózott a nyirkosokban, bújt ëgy évet, másik évet, harmadikat is kihúzta két fenyőfatő közében, három nyírgyökér nyomában. Mégsëm volt menekülése tűz-bátyja kemény kezétül: másodszor is mënni këllëtt tűznek próbáját kiállni, edződni erős acéllá, jó karddá kovácsolódni. (‑ 98)
	“Farkas lábol át a lápon, medve cammog a mezőben; rëng a láp, hol lép a farkas, mező medvetalp nyomában. Vas rozsdája rárakódik, acélnak fia fogamzik farkascsülköknek csapáin, nyomdokain medvemancsnak. (‑ 106)
	“Ilmari kovács eközben mëglëtt, embër lëtt belőle. Szenes bérc alatt születëtt, szénmezőkön nőve nagyra, rézkalapácsa kezében, mindíg markában fogója. (‑ 112)
	“Mëgszületëtt ëgyik éjjel, műhelyét csinálta másnap. Helyt keresëtt műhelyének, fujtatójának födelet. (‑ 116)
	“Mëglátta a völgyi lápot, lápok közt kevéske földet. Mënt, hogy mëgnézze magának, közelebbről mëgtekintse: ott lëtt fujtatója fészke, ott kapott helyet kohója. (‑ 122)
	“Látta, hol futott a farkas, merre bandukolt a medve: arra volt a vas vetése, acélnak alakulása, farkas félelmes csapáin, medve talpának nyomában. (‑ 128)
	“Száját szóra nyitva mondta: ‘Aj, vasam, világ szëgénye, ugyan benne vagy a bajban, nyakig szégyënben-nyomorban, lápi farkas lábnyomában, medve talpától tiportan!’ (‑ 134)
	“Tanakodott-tépelődött: ‘Mi válna vajon belőle, vaskóból tüzembe téve, jó kohómba kényszërítve?’ (‑ 138)
	“Mëgijedt az istenadta, volt szëgény vas rémületben, hogy tűzről talált beszélni, rossz elemët emlëgetni. (‑ 142)
	“Ilmari kovács felelte: ‘Rá së ránts, në félj a tűztől, mëg nëm égeti, kit ismer, fajtáját kímélni fogja. Tűz tanyájára bejőve, hőgépezetëk helyére, gyarapulsz gyönyörűségben, nëmësségëd csak növekszik. Bajnok kardja lësz belőled, szépasszony szalagja csatja’ (‑ 152)
	“Méne másnap látására, kátyúból kimarkolászta, vizes ágyából kivëtte, vasát műhelyébe vitte. (‑ 156)
	“Tűzbe tëtte ott kovácsunk, kohójába kényszërítve. Ëgyszër-kétszër szítogatta, hevítëtte harmadízben. Vasa mintha kása volna, fazéknak süreje forrna, búzalángosként levelëg, rozskovász gyanánt kenődik bősz kohójában kovácsnak, öles lángoknak ölében. (‑ 166)
	“Szëgény vaskó jajveszékëlt: ‘Ilmari kovács, këgyelmezz! Valahára végy ki innen, poklából piros parázsnak!’ (‑ 170)
	“Ilmari kovács felelte: ‘Ha a tűzből most kivëszlek, szörnyszülött lëhet belőled, túlontúl kemény, këgyetlen. Testvérëd találod vágni, csonkolod szüléd szülöttit.’ (‑ 176)
	“Fogadkozott most a vaskó, égre-földre esküdözve, üllőre-ütlegëlésre, pörölyözésre-parázsra. Száját szóra is nyitotta, maga mondta, fölfelelte: ‘Hiszen van fa, hogy harapjam, bélakhatok kő belébül; mért faragnám ënfivérëm, csonkolnám szülém szülöttit? Magamnak is mëgfelelne, inkább illenék úgy élnëm: útitársaként utasnak, vándorembër védelméül, sëmhogy fajtámat fogyasszam, csépëljem saját családom!’ (‑ 192)
	“Erre Ilmarinen mestër, időtlen idők kovácsa tűzből a vasat kivëtte, üllejére illesztëtte, puhította porhanyóra, vágóeszközt vert belőle, formált fejszét, lándzsavéget, más ëgyebet is rakásra. (‑ 200)
	“Hanëm volt valami híja, vasnak még ëgy kis hibája: nëm akart a nyelve forrni, nëm fogott acélja ajka, merthogy addig nincs mëgedzve, míg vízben mëg nëm fürösztik. (‑ 206)
	“Ilmari kovács azonban fordít erre is figyelmet. Hamut készít kis halommal, vizét lúggal lágyítgatva acél áztató levéül, vas erősítő vizéül. (‑ 212)
	“Nyelvével mëg is nyalintja, ízét fontolva itéli, száját ily szavakra nyitva: ‘Nëmigën felel mëg annak, acél áztató levének, vas nëmësítő vizének!’ (‑ 218)
	“Méhe fëlröppent a földrül, zsombikosbul zsëngeszárnyú. Körbe röpködött rëpësve, kovácsszín körül kerëngve. (‑ 222)
	“Kovács szépën szólongatta: ‘Méhe, fürge kis legényke, márcot szállíts szárnyaidon, hozzál nyelvedën nyalósat hat virágocska hëgyérül, hét illatos szénaszálrul acéláztató levembe, vasamnak edzővizébe!'’(‑ 230)
	“De a dongó, Hiisi híve hallgatódzott, leskelődött a ház ereszén lapulva, fatető alól figyelve, vasnak mint vagyon lëvése, acélnak alakulása. (‑ 236)
	“Tovaröppent zöngve-dongva, Hiisi kotyvalékát hozta: férëgbül fekete mérget, vipërábul váladékot hangyahúggyal fölhigítva, békagennyel bésűrítve; vas edzővizébe hányta, acél áztató levébe. (‑ 244)
	“Maga Ilmarinen mestër, időtlen idők kovácsa jóhiszëműen alítja visszatérő méhikének, édës mézzel mëgjövőnek, illatos füvet hozónak. “Száját ily szavakra nyitja: ‘Ez már mëgfelel bizonnyal acél áztatólevéül, vasamnak edzővizéül.’ (‑ 254)
	“Hát acélját abba mártja, vizében vasát füröszti, mit lëvëtt piros parázsrul, kovácskohóból kihozva. (‑ 258)
	“Így aljasodott acélja, lëtt a vas kemény-këgyetlen, fogadalmára fütyülve, esküjét kutyába véve: saját testvérét tarolja, harapdálja házanépit, vég nélkül a vért folyatja, törvénytelen tékozolja.” (‑ 266)

	Sutlakó öreg öhömget, fejet ráz, rëzëg szakálla: “Így volt hát a vas lëvése, aljasodása acélnak. (‑ 270)
	“Hej, vacak vas, hát ilyen vagy? Acél, átkozott anyag vagy! Szóval ez volt származásod, így lëtt torzszülött belőled, nagyzásodnak nincs határa. (‑ 276)
	“Nëm valál nagyocska akkor, sëm nagyocska sëm kicsinyke, nëm valál ilyen veszélyës, hirtelen haraguvású, édës tejként ténfërëgve, fehér nyálkaként nyugodva csuda tündérëk csëcsében, nőve ifjú nők erében futó fëllegëk szegélyin, égi síkokon sajogva. (‑ 286)
	“Akkor sëm valál nagyocska, sëm nagyocska sëm kicsinyke, amikor mocsár iszapja, voltál víznek váladéka lápoknak lapos mezőin, hághatatlan hëgytetőkön, föld rögével elvegyülve, vörös rozsdává romolva. (‑ 294)
	“Akkor sëm valál veszélyës, sëm nagyocska sëm kicsinyke, mikor szarvas lába szántott, porlasztott a rén patája, forgatott a farkas körme, taposott a medve talpa. (‑ 300)
	“Akkor sëm valál veszélyës, sëm nagyocska sëm kicsinyke, hogy mocsárbul markolásztak, homok-halmokból halásztak, kovács műhelyébe küldtek, Ilmari tüzébe tëttek. (‑ 306)
	“Akkor sëm valál nagyocska, sëm nagyocska sëm kicsinyke, lágy puliszkaként pöfögve, forró víz gyanánt buzogva këgyetlen kohó tüzében; esküdöztél égre-földre, üllőre-ütlegëlésre, parázsra-pörölycsapásra, kovácsod kalapácsára, szërszámára vasverőnek. (‑ 316)
	“Nagyra nőttél, lám, azóta, verekëdővé vadulva, ëbellëtte, esküd szegted, kötésëd kutyába vëtted, merthogy rontottál rokonra, saját vérëdet sanyartad. (‑ 322)
	“Ki bujtogatott a bűnre, ki vezetëtt rá a rosszra? Tán apád-anyád tanított, avagy bátyád bátorított, avagy húgod az, ki hërgël, avagy csábít más családtag? (‑ 328)
	“Bizony nëm apád-anyádnak, nëm bátyádnak volt a bűne, húgodnak së volt a vétke, sëm ëgyéb családtagodnak: magad tévedtél tilosba, vetemëdtél vétkesëkre. (‑ 334)
	“Tëttëdet magad tekintsed, mit vétëttél, helyrehozzad, míg nëm mondom mëg szülédnek, nëm szólok szülőanyádnak. Mert azért is az anyákat éri szégyën és szidalom, ha gyalázatos a gyermëk, fiuk féktelen garázda. (‑ 342)
	“Fogjad vissza, vér, folyásod, állítsad mëg áradásod, në fröcskölj tovább fejemre, në maszatoljad a mellem! Meredj falként mozdulatlan, szálfa törzseként szilárdan, mint a kardvirág a vízben, mint a zsálya zsombikosban, mint a mëzsgyekő mezőben, mint tengërben sziklazátony! (‑ 352)
	“Vagy ha mégis mëgkívántad fürgébben ficánkolásod, iramodj izom-utakon, csatangolj a csont csapáin! Jobb nekëd belül lakoznod, bőr alatt bolyongva járnod, erekben előgyelëgnëd, csatornákban csordogálnod, mint hiába földre folynod, piszokban pocsékolódnod. (‑ 362)
	“Në pazalódj, téj, a porba, në veszelődj, vér, a földre, férfiaknak kincse, fűre, gyöngye hősöknek, homokra! Szëbb a szállásod a szívben, tüdő melletti terëmben; hurcolkodj hamar helyedre, költözz, mit së késlekëdve! Nëm vagy ám futó folyóvíz, mëgcsapolandó medënce, csörgedëző lápi csermely, folyató fenekű csónak! (‑ 374)
	“Szűnj szivárogni, szerelmem, piroskám, pocsékolódni! Ha nëm szűnsz, mëg is szakadhatsz. Mëgszűnt Tyrjä tombolása, fáradt Tuonela folyója, tavak-tengërëk kisültek abban az aszályos évben, erdőégésëk korában. (‑ 382)
	“Ha nëm hajlanál a szóra, jut ëgyéb is még eszëmbe, más módokat is találok: Hiisi konyháját kiáltom, ott forralnak vért fazékban, kotyvasztanak kondérokban csëppnek csurranása nélkül, vöröske veszése nélkül, földön szétfolyása nélkül, harmatnak hullása nélkül. (‑ 392)
	“Ha mëg embëri erőmtül, Ukko gyönge gyermëkétül áradásod mëg nëm állna, erek csapja nëm csukódna, majd a Mënnyei Atyára, számolok az Ég Urára, erősebbre, mint az embër, hősöknél hatalmasabbra: nyomja össze vér nyílásit, áradásnak véget vetve. (‑ 402)
	“Világnak ura, nagy Ukko, egekben lakó nagy Isten! Szállj lë hozzánk szükségünkben, jöjj közénk könyörgésünkre! Nyújtsd ide kövér nagyujjad, nyomd ide húsos hüvelykëd tömésül tömérdëk résbe, tátongásnak torlaszául. Borogasd bűbáj-levéllel, szórj rá vízirózsa-szirmot, vad futását visszafogva, ömlő vér öklendëzésit, hogy në szennyezze szakállam, ruhámat në nedvesítse!” (‑ 416)
	Vér nyílását összenyomta, vérfolyásnak véget vetve. (‑ 418)

	Futtatta fiát a színbe: keverjën varázskenőcsöt finom pelyhéből füveknek, ezërjófűnek fejébül, melyből mézcsëppëk csorognak, jószagú nedü szivárog. (‑ 424)
	Legényke szaladt a színbe, gyűjtve gyógyírnak valóit. Szëmbe jött rëá a tölgyfa. Tudakozódott a tölgytül: ‘Volna véletlenül mézed kérged-ágad hajlatában?’ (‑ 430)
	Tölgyfa kedvesen közölte: “Minapában gallyaimra szirupcsëppëk szállingóztak, mézharmat az ágaimra fodrozódó fëllegëkbül, szërte kószáló ködökbül.” (‑ 436)
	Szëdëtt tölgyfatörmelékët, fárul forgácshulladékot, finom fűszërrel vegyítve, gyógyfüveket gyüjtögetve, miket nálunk mostanában nëm lelni, së más határban. (‑ 442)
	Fazëkát a tűzre tëtte, főztit kotyvasztani kezdte, tele tölgyfatörmelékkel, gyógyító erejű gyommal. (‑ 446)
	Forrott a fazék lohogva három hosszú nyári nappal, ugyanannyi éjën által. Akkor próbát vëtt belőle, jó-ë már javas kenőcse, írai ëlég erősek. (‑ 452)
	Nëm voltak ëlég erősek írai, javas kenőcse. Mëgszërëzte hát további mindënféle jó füvekkel, miket másfelé szakasztott, száz mérföldnyi messzeségben, kilenc táltostól kerítve, nyomozgatva nyolc javastul. (‑ 460)
	Hevítëtte három éjjel, már körülbelül kilencën, majd lëemelte a lángrul, mëgnézve, mi lëtt belőle, jó-ë már javas kenőcse, írai ëlég erősek. (‑ 466)
	Terebélyës nyárfa nyúlott szélében a szántóföldnek. Belécsaphatott a ménkü, kétfelé hasadt középën. Azt a balzsammal bevonta, mëgkente varázskenőccsel. Maga mondta-mondogatta: “Ha e balzsam bájolásra, alkalmas varázsolásra, súlyos sebre-sérülésre: ez a nyárfa összeforrjon, egészebbre, mint előbbed!” (‑ 478)
	Hát csak összeforrt a nyárfa, egészebbre, mint előbbed, koronája szép kerekre, törzse teljességgel épre. (‑ 482)
	Más próbákon is lëmérte, írai milyen erősek: sziklák réseibe rakta, kettévált kövek közibe: kőhöz kő tapadt azonnal, szikla forrott sziklaszálhoz. (‑ 488)
	Jött a színbül a legényke, kikevervén már kenőcsit, gyógyszëreit összegyűjtve. Adta apjának kezébe: “Itt vannak azok az írak, gyors hatású gyógykenőcsök. Hegeszthetsz akár hëgyeket, szikla-szálakat ragaszthatsz.” (‑ 496)
	Bátyóka belényalintott, szájába szëdëtt belőlük, érëzte, milyen erősek, igën nagy hatású írak. (‑ 500)
	Végigkente Väinämöinent, balzsamával bézsírozva. Alul kente, majd fölülről, bekenëgette középën. Szóla közben ily szavakkal, így olvasta rá igéit: “Nëm mozdulhatok magamtul, Isten izmaival mozgok. Nëm élëk ëlég erővel: Ég Ura ereje éltet. Nëm szólok saját szavammal: Isten ajkával beszélëk. Mert ha szépën szól a szájam, szëbben Alkotómnak ajka; hogyha áldás hull kezembül, több hull Istenëm kezébül.” (‑ 516)
	Mikor mindënét bekente, balzsamozást béfejezte, egészen elernyesztëtte. Väinämöinen csak vonaglott, jobbra-balra hánykolódott, sëhogysëm talált nyugalmat. (‑ 522)
	Ám a vén a kínt kiűzte, fájdalmak faját kilökte közepére Kínhalomnak, Fájdalomhëgy hajlatába sziklaszálakat gyötörni, köveket keseríteni. (‑ 528)
	Vëtt ëgy vég selyëmszövetët, keskëny szallagokra szabta, tépdësve dirib-darabra, kötést készítëtt belőle. Selyëmszallaggal kötözte, patyolattal pólyázgatta térdit a dërék dalosnak, Väinämöinen vastagujját. (‑ 536)
	Szólott akkor ily szavakkal, így olvasta rá igéit: “Selymit Isten rásimítsa, palástjával béborítsa ezt a drágalátos térdet, világravaló nagyujjat! Gyógyítsad, gyönyörű Isten, óvd, tökéletës Terëmtő, hogy në forduljon fonákra, erőtlenségbe në essën!” (‑ 546)
	Mindezëkbül Väinämöinen hathatós segélyt merítëtt. Gyors is lëtt a gyógyulása, húsa összeforradása egészen egészségësre, közbül és alul kerekre, fölül forradástalanra, szélein szegélytelenre, egészebbre, mint előbbed, kiválóbbra, mint korábban. (‑ 556)
	Immár lépkëdëtt a lába, térde támogatni tudta, mëgszűnt mindën szenvedése, nëm panaszkodott picit së. (‑ 560)
	Vén Väinämöinen pediglen pillantását fölvetëtte, magas mënnyre függesztëtte, fölnézëtt a fëllegëkre. Száját szóra is nyitotta, maga mondta, fölfelelte: “Mindën áldás onnan árad, oltalmunk onnét adódik: magas mënnyeknek honábul, irgalmazó Istenünktől. (‑ 570)
	“Dicsértessél hát, Terëmtő, hála nékëd, ó Hatalmas, mivel méltattál këgyedre, segítségëmre sietve mëgpróbáltatásaimban, vastól vert nehéz sebëmben!” (‑ 576)
	Vén Väinämöinen azonban mondandóját mëgtoldotta: “Në kezdjetëk, kedveseim, most növekvő nemzedékëk, csak úgy csónakot csinálni hőzöngő heveskëdéssel! Isten ismer mindën tervet, szab határt a szándokoknak, nëm a gyönge-gyarló embër, ereje erőtelennek.” (‑ 586)

TIZEDIK ÉNËK
Szampó készül Pohjolának.
	Vénëk véne Väinämöinen pejparipáját befogta, szërszámot rakott lovára, szánkója elébe fogta. Maga szállt a szánülésre, szánkója farába fekve. (‑ 6)
	Fürgéjét faron legyinti, gyöngyostorával gyakintja. Fürge fut, fogyogat útja, utána szalad a szánka, nyikorog a nyírfatalpa, berkënyefa-pántja pattog. (‑ 12)
	Hajtanak sebës-haladva mocsarakon és mezőkön, puszta parlagok lapályin. Mënnek ëgy nap, mënnek másnap, hát a harmadik nap este érnek hosszú híd fejéhez, Kalevala környékére, Osmo szántója szögébe. (‑ 20)
	Akkor száját szóra nyitva maga mondta, fölfelelte: “Azt az álomlátó lappot farkas falja, kór eméssze, mert azt mondta: mëg nëm érëm, míg bennem lakik a lélëk, s míg az égën hold világol, hogy hazajussak honomba, Väinölä vidékeire, Kalevala környékére.” (‑ 30)
	Vén Väinämöinen azonnal dalba kezdëtt, bájolásba. Virágos fenyőt varázsolt, csodálatos csillogású égig érő fát dalával; fëlhőkig fölért hëgyével, lombjait a légbe tárta, szétterëgette a szélbe. (‑ 38)
	Mondja-mondja bájolásit: holdvilágot dall hëgyére csuda-csillogó fenyőnek, Göncölt gallyai bogára. (‑ 42)
	Sebësen haladva hajtott szeretëtt szülőhonába, orra-lógatva, lëverten, félre fittyenő süveggel, merthogy Ilmarit igérte, időtlen idők kovácsát, maga mëgváltása végett, fizetségéül fejének, eligérte Pohjolába, szomorú Sariolába. (‑ 52)
	Már mëgállott méncsikója Osmo szántóföldje szélin. Vén Väinämöinen fülében, kasából fejét kidugva, hangzott hámor csattogása, kovácsnak kopácsolása. (‑ 58)
	Vénëk véne Väinämöinen kovács műhelyébe méne. Ilmari kovács keményen verte ott vasát ütemre. Ilmarinen ígyen szóla: “Vén Väinämöinen, ugyancsak elidőzgettél ezúttal! Ugyan merre udvaroltál?” (‑ 66)
	Vénëk véne Väinämöinen maga mondta, fölfelelte: “Én biz eddig ott időztem, csavarogtam-csámborogtam, Észak éjsötét honában, szigetës Sariolában, lapp utakon lépëgettem, táltosok nyomát taposva” (‑ 74)
	Mire Ilmarinen mestër tudakolta tőle szóval: “Ó, vénségës Väinämöinen, időtlen idők tudósa! Mi mondandód van minékünk, hogy mëgérkëztél honodba?” (‑ 80)
	Väinämöinen válaszolta: “Van biz mondandóm, de mennyi! Pohjola kisasszonyárul, hideg föld hajadonárul, ki nëm hajlik házasságra, fittyët hány a férfiakra. Egész észak őt dicséri, szépségéről szól a fáma: homlokán a hold világol, mellén nap sugára fénylik, vállán Göncöl lángja villog, hátán hét csillagja csillog. (‑ 92)
	“Mármost Ilmarinen mestër, időtlen idők kovácsa, indulj szépën lyányt szërëzni, fonatos fejűt kikérni! Ha a Szampót mëgszërkesztëd, tarkatornyost mëgcsinálod, az a lány lëszën jutalmad, világ bájosa a bérëd.” (‑ 100)
	Monda Ilmarinen mestër: “Nëm addig a’, Väinämöinen! Eligértél szóval engëm Észak éjsötét honába fizetségéül fejednek, magad mëgváltása végett? Én azonban míg csak élëk, míg az égën hold világol, nëm mëgyëk el Pohjolába, Sariola szállására, férfivért ivó vidékre, hősöknek vesztőhelyére!” (‑ 112)
	Vén Väinämöinen viszontag így felelt neki szavára: “Hallhatsz hírt tëhát ëgyebet: csuda-csillogó fenyőfa, aranyból az ága, lombja, Osmo szántóföldje szélin. Hëgyén hold ragyog a fának, gallyain a Göncöl fénylik.” (‑ 120)
	Így szólt erre Ilmarinen: “Nëm vélhetëm ezt valónak, míg el nëm mëgyünk a helyre, s nëm látom saját szëmëmmel.” (‑ 124)
	Vén Väinämöinen felelte: “Hát ha nëm hiszëd valónak, nosza mënjünk, mëgtekintsük, valót mondtam vagy hazudtam!” (‑ 128)
	Látására elmënének virágos fejű fenyőnek, vén Väinämöinen vezetve, Ilmari kovács követve. Mëgérkëzvén mind a ketten Osmo szántója szögébe, kovácsunk közel mëgállva csudafenyőfát csodálta, gallyai bogán a Göncölt, hëgyében a holdvilágot. (‑ 138)
	Vén Väinämöinen pediglen szólott hozzá ily szavakkal: “Most hát, ëgykomám-kovácsom, mënj föl, hozd lë azt a holdat, gallyairul azt a Göncölt csuda-csillogó fenyőnek!” (‑ 144)
	Indult Ilmarinen mestër föl az égig érő fára, fëllegët verő fenyőre, hogy lëhozza azt a holdat, gallyairul azt a Göncölt csuda-csillogó fenyőnek. (‑ 150)
	Monda a magas fenyőfa, égig érő szálfa szóla: “Ó të, félkëgyelmű férfi, esztelenëk esztelenje! Hebehurgyán ágaimra mászol gyatra gyermëkésszel hamis holdakat lëhozni, álcsillagokat csodálni!” (‑ 158)
	Vén Väinämöinen eközben dünnyögte varázsdanáit: a szelet veszëtt viharrá, dühös forgóvá dalolta, száját ily szavakra nyitva, mondókáit mondogatva: “Húzzad, szél, sebës hajódba, vihar, vëdd a csónakodba, ragadd el, röpítsd magaddal Észak éjsötét honába!” (‑ 168)
	Támadt szélörvény e szóra, féktelen forogni kezdëtt, kapta Ilmari kovácsot, ragadta sebës-röpítve Észak éjsötét honába, szomorú Sariolába. (‑ 174)
	Ilmari kovács pediglen fönt suhant a fëllegëkben, szelek szárnyain rëpülve, vonuló vihar csapáin. Hold alatta, nap fölötte, Göncöl gallérját súrolta. Földre pottyant Pohjolában, Sariola szérűjére, kutyák kaffantása nélkül, észrevétlenül ëbeknek. (‑ 184)
	Louhi, északi nagyasszony, Pohja foghíjas banyája, udvarára csak kiugrott, száját ily szavakra nyitva: “Kiféle-miféle vagy të, fene férfiú lëhetsz të: szállasz szárnyain szeleknek, vonuló vihar csapáin, s nëm kaffognak rád kutyáim, bongyor bundák nëm csaholnak!”(‑ 194)
	Monda Ilmarinen mestër: “Nëm érkëztem én e földre hërgëlni hitvány kutyákat, bongyorokat bosszantani mások háza ajtajában, idegën kapuk közében.” (‑ 200)
	Észak asszonya e szóra tudakolni kezdte tőle: “Nëm tudsz véletlen valamit – hátha hallottál felőle – hírës Ilmari kovácsrul, mestërëknek mestërérül? Várva-várjuk érkëzésit, jöttét régóta reméljük ide, puszta Pohjolába, hogy a Szampót mëgcsinálja.” (‑ 210)
	Mire Ilmarinen mestër maga mondta, fölfelelte: “Tudnék véletlen valamit amaz Ilmari kovácsrul, minthogy éppen Ilmarinen vónék, vasnak jó verője.” (‑ 216)
	Louhi, északi nagyasszony, Pohja foghíjas banyája, béfordult a belső házba, száját ottan szóra nyitva: “Kisebbik kisasszony-lányom, gyönyörűségës gyerëkëm! Tëdd fejedre szép fejékëd, dërëkadra drága göncöd, legcsinosabbat csípődre, meseszépët melleidre, legnyájasabbat nyakadba, harmatosat homlokodra; pofikáidat pirosra, termetëdet tetszetősre! Mëgjött Ilmarinen mestër, időtlen idők kovácsa Szampó szërkesztése végett, tarkatornyosat csinálni.” (‑ 234)
	Akkor Észak ékës lyánya, világ szépe, víz virága, vëszi válogatott göncit, hófehér habos ruháit, szorgoskodva, szépítkëzve; fonatos fejére párta, ruhájára rézciráda, dërëkán aranytüszője. (‑ 242)
	Jő a színbül a szobába, ruhásraktárból libëgve; szépsége ragyog szëmében, finom formájú fülében, arca-ábrázatja ékës, pofikái pírban égnek, mellein aranymonéta, ezüsthímëk a hajában. (‑ 250)
	Pohja úrnője pediglen Ilmarinent invitálja Pohja belső termeibe, Sariola szálájába; ottan ételt ád elébe, ëteti-itatja bőven, és füröszti tejbe-vajba. Közben kérdëzgeti tőle: “Mondd csak, Ilmarinen mestër, időtlen idők kovácsa, tudsz-ë Szampót szërkeszteni, tarkatornyosat csinálni hattyú tollának hëgyébül, borjatlan tehén tejébül, ëgy szëm apró árpamagbul, nyári birka bolyhaibul? Akkor mëgkapod lëányom, munkabér gyanánt gyönyörűm.” (‑ 268)
	Mire Ilmarinen mestër szóval mondta, fölfelelte: “Talán csak tudok csinálni Szampót, cirkalmas tetőset hattyú tollának hëgyébül, borjatlan tehén tejébül, ëgyetlenëgy árpaszëmbül, nyári birka bolyhaibul, ha a mënnyet mëgcsináltam, égnek boltját én tetőztem, mikor híre-hamva sëm volt égnek, égi csillagoknak.” (‑ 280)

	Szampókészítéshëz kezdëtt, cirádás tetőst csinálni. Kovácsműhelyt mén keresni, kovács-szërszámot szërëzni, csakhogy híre sincsen ottan fogónak vagy fújtatónak, kalapácsnak vagy kohónak, vasverőnek vagy nyelének! (‑ 288)
	Akkor Ilmarinen mestër száját ily szavakra nyitja: “Szándokát fël asszony adja, hitvány az, ki félbehagyja, de nëm ám a férfiembër, mégha mégoly élhetetlen!” (‑ 294)
	Keresgél helyet kohónak, alkalmasat fújtatónak, kërësztül-kasul bejárva Pohjola mohos mezőit (‑ 298)
	Ëgy nap, másnap is kutatja, hát a harmadik nap este rátalál ëgy tarka kőre, dërék terméskő darabra. Mëgállapodott a mestër, tűzhelyét oda helyëzte, szelelőjén szöszmötölve, kohóját kikalapálva. (‑ 306)
	Akkor Ilmarinen mestër, időtlen idők kovácsa, anyagait tűzbe tëtte, nyersvasát kohóba nyomta, szolgát szítani befogta, segédeit sürgölődni. (‑ 312)
	Szolgák szítottak keményen, segédëk buzgón sürögtek három hosszú éjën által, ugyanannyi nyári nappal; sarkuk kőkemény koloncra, ujjaik viaszra váltak. (‑ 318)
	Első napnak elteltével maga Ilmarinen mestër mélyen mëghajolva leste, tűzhelye terét kutatva, hogy mire mëgyën a műve, mi terëm neki a tűzből. (‑ 324)
	Íj termëtt a tűzparázsban, arany számszëríj születëtt, arany ív ezüst fejekkel, szára rakva rézverettel. (‑ 328)
	Szëmre szép a számszëríja, annál rosszabb a szokása: ëgy fejet fogyaszt naponta, kettőt is, ha kedve szottyan. (‑ 332)
	Maga Ilmarinen mestër nëmigën örült mëg annak. Íját két darabra törte, aztán újra tűzbe tëtte; szolgát szítani befogta, segédeit sürgölődni. (‑ 338)
	Már a második nap este maga Ilmarinen mestër görnyedve kohó elébe, tűzterébe lesve látta: hajó készül ott a hőben, piros bárka tűzparázson, orra cifrázva arannyal, törzse rakva rézverettel. (‑ 346)
	Szëmre szép hajócska volna, ha nëm volna rossz szokása: szíre-szóra háborúzna, csekélységëkért csatázna. (‑ 350)
	Ilmari kovács azonban nëmigën örült mëg annak: hajóját szilánkra szëdte, újra tűzterébe tolta; szolgát szítani befogta, segédeit sürgölődni. (‑ 356)
	Hát a harmadik nap este maga Ilmarinen mestër mélyen mëghajolva látta kohója tüzes terében: üsző volt alakulóban, színaranyból volt a szarva, homlokán a Göncölt hordta, fején fényës nap sugára. (‑ 364)
	Szëmre szép üszőcske volna, ha nëm volna rossz szokása: erdő mélyén elheverget, tejét földre tékozolja. (‑ 368)
	Így hát Ilmarinen mestër nëmigën örült mëg annak: szép üszőt szeletbe vágva újra tűzterébe tolta; szolgát szítani befogta, segédeit sürgölődni. (‑ 374)
	Nëgyedik nap alkonyatkor maga Ilmarinen mestër mélyen mëghajolva nézëtt kohója tüzes terébe: eke támadott a tűzből, lapéle arany lemezbül, vörösrézbül volt a szarva, törzsökét ezüst erezte. (‑ 382)
	Szëmre ékës volt ekéje, hanëm volt ëgy rossz szokása: falu földjeit faragta, mezeiket szétmetélte. (‑ 386)
	Így hát Ilmarinen mestër nëmigën örült mëg annak: ekét két darabra törte, kohóba középre tolta. (‑ 390)
	Szítását szelekre bízta, szélvihart fogott fuvónak. (‑ 392)
	Szelek szítottak keményen, nyargaltak kelet- s nyugatrul, dél is dolgozott erősen, észak élësen kavarta. Fújtak ëgy nap, fújtak másnap, harmadikon sëm hevertek; ablakdëszka lángra lobbant, tűzcsóva csapott az ajtón, pernye porladott az égën, füstből fëlhők sűrűsödtek. (‑ 402)
	Immár Ilmarinen mestër harmadik napot kivárva mélyen mëghajolva nézëtt kohója tüzes terébe: Szampót látta ott születni, tarkatornyosat terëmni. (‑ 408)
	Akkor Ilmarinen mestër, időtlen idők kovácsa, kalapácsolásba kezdëtt, verte a vasat keményen. Szampót szërkesztëtt tudással: ëgy felében lisztët járjon, más felében sót daráljon, harmadikbul pénz potyogjon. (‑ 416)
	Szépën őrölt már a Szampó, tarka tornyai rëzëgtek: három hombárt ëgyhuzamra. Ëgy hombárt darált ëvésre, másat vásárra vivésre, harmadikat ház javára. (‑ 422)
	Örült Pohjola banyája, elszállította a Szampót Pohjolának kőhëgyébe, rézbarlangnak belsejébe, lëzárta kilenc lakattal. Ott gyökérbe is nyűgözte, kilenc ölnyire kötözte: ëgy gyökeret földgyomorba, mást folyónak forgójába, harmadikat honni dombba. (‑ 432)

	Most hát Ilmarinen mestër kérte a lëányt magának. Szóval mondta, fölfelelte: “Lësz-ë hát a lány jutalmam? Mert a Szampót mëgcsináltam, tarkatornyosat remëkbe.” (‑ 438)
	Szóla Pohja szép lëánya, maga mondta, fölfelelte: “Kinek kedvire dalolna esztendőre vagy kettőre kikelethozó kakukkom, madaracskái mezőmnek, hogyha innen messze mënnék, más vidékre vándorolva? (‑ 446)
	“Ha e jérce tőrbe jutna, e lilécske lépre mënne, odalënne anyja lánya, szerelmes piros bogyója, véle veszne víg kakukkja, öröm dalnoka örökre itthagyná hazánk határit, táját honni halmainknak. (‑ 454)
	“Nincs is nékëm érkëzésëm lëányságomat lëvetnëm: tëendő akad tömérdëk szapora-szorgos nyáridőben: szamócamezőm szëdetlen, nóta nélkül mind a partok, lépteimet a ligetëk, kedvem áhítják a kertëk!” (‑ 462)

	Immár Ilmarinen mestër, időtlen idők kovácsa, orra-lógatva, lëverten, félrefittyenő süveggel szüntelen csak arra gondolt, folyvást forgatta fejében, hogy mëhetne már honába, végre ismerős vidékre Észak éjsötét honábul, szomorú Sariolábul. (‑ 472)
	Szólt a pohjolai asszony: “Kedves Ilmari kovácsom, mért ülsz bánatba merülve, félrefittyenő süveggel? Talán arra vinne vágyad, elhagyott szülőhazádba?” (‑ 478)
	Ilmarinen ígyen szóla: “Oda vágyom én valóban, mëghalni szülőhonomba, hamujába én hazámnak.” (‑ 482)
	Pohja asszonya e szóra jóembërét jóllakatja, fekteti ladik farába, rézlapátot rak kezébe. Szelet szárnyára ereszti, vihedert vitorla fúni. (‑ 488)
	Így hát Ilmarinen mestër, időtlen idők kovácsa, szép földje felé hajózott hátán kékellő haboknak. Mënt egész nap, méne másnap, hát a harmadik nap este hazaérkëzëtt kovácsunk szeretëtt szülőhonába. (‑ 496)
	Tudakolta Väinämöinen Ilmari kovács komátul: “Atyámfia, Ilmarinen, időtlen idők kovácsa! Mëgcsináltad már a Szampót, kifaragtad-é födelit?” (‑ 502)
	Monda Ilmarinen mestër, szólt a Szampó szërkesztője: “Már darál a drága Szampó, tarka tornyai rëzëgnek. Hombárt őröl ëgyhuzamra: ëgy hombárt darál ëvésre, másat vásárra vivésre, harmadikat ház javára.” (‑ 510)

TIZËNËGYEDIK ÉNËK
Lemminkäinen lëányt rabol
	Mostan Ahtiról meséljünk, daloljunk duhaj legényrül. (‑ 2)
	Szigetnek szülötte Ahti, Lempi könnyűvérű sarja, növekëdëtt hírës házban, asszonyanyja udvarában, tágölű öböl ölében, hosszú földnyelv hajlatában. (‑ 8)
	Halon hízott Kauko ottan, sügérën serdült föl Ahti. Szép szál embër lëtt belőle, tüzes természetű férfi; orra, szája szép vonású, tetszetős a termetére. Hanëm volt ëgy kis hibája, bajkeverő balgasága: nagy bolondja volt a nőknek, mulatozott mindën éjjel lëányokkal lëngedëzve, fonatosokkal forogva. (‑ 20)
	Szigeti Kylli, szűz kisasszony, Sziget szépségës szülötte növekëdëtt hírës házban, gyarapult gyönyörűségben, apja asztalánál ülve, kuckóban a lóca végin. (‑ 26)
	Nődögélt és nőtt a híre. Kérők jöttek messzi földrül hajadon hírës hajlokába, szép szűzecske otthonába. (‑ 30)
	Nap is mëgkérte fiának, de nëm méne Nap mënyének, fényleni a földlakóknak szapora-szorgos nyáridőben. (‑ 34)
	Hold is mëgkérte fiának, de nëm méne Hold mënyének: holdsugárnál sápadozni, mënnynek boltján bódorogni. (‑ 38)
	Kérte Csillag is fiának: nëm mënt Csillagék mënyének, hunyorogni hosszú éjën, téli égën tündökölni. (‑ 42)
	Észtből érkëztek jelöltek, igyekëztek Inkëriből; hanëm hoppon is maradtak. Lányka félvállról felelte: “Kár aranytok szélbe szórni, ezüstpénzëtëk pazalni! Hiába híttok éngëm Észtbe, sëmmi kedvem sincs kimënni, evezni Viro vizein, csáklyázni a zsombikosban, élni észt halon naponta, észt leveskén éldëgélni. (‑ 54)
	“Inkëribe sincs mënőkém, Kinkëribe-Kunkoriba! Inkëri inség hazája: fának-forgácsnak hiánya, víz hiánya, liszt hiánya, rëndës rozskënyér hiánya.” (‑ 60)
	Hát a léha Lemminkäinen, az a szép Kalandoskedvű, fëlfogadta, hogy elindul Sziget szépét mëgszërëzni, mëgkérni a szép mënyasszonyt, fonatos fejűt magának. (‑ 66)
	Anyja ellenzi erősen, szép szüléje óva inti: “Jaj, fiacskám, el në indulj jómagadnál jobb családhoz! Félëk, hogy be nëm fogadnak Sziget fényës nemzetébe!” (‑ 72)
	Felelt léha Lemminkäinen, szép Kalandoskedvű mondta: “Nëm hírës ugyan a házam, nëm fényës a nemzetségëm, de majd hódítok magammal, győzök délcëg termetëmmel.” (‑ 78)
	Azonban nëm enged anyja, lëbeszélné Lemminkäinent, Sziget népéhëz në mënjën, uraknál në udvaroljon: “Ott cselédëk csúfra tësznek, nevetségül lész a nőknek. (‑ 84)
	Lemminkäinen azt së bánta, szóval mondta, fölfelelte: “Rajtam nőcskék nëm nevetnek, varkocsosok nëm vihognak. Babát bujtatok hasukba, ölbevalót az ölükbe, vigalomnak vége lészën, csácsogó csúfolkodásnak!” (‑ 92)
	Anyja erre azt felelte: “Jaj nekëm, szëgény fejemnek! Sziget szépeit ha bántod, hajadonait mëgejtëd, torzsalkodás támad abbul, magja hosszú háborúnak. Sziget számos férfinépe, százak-ezrek fegyvert fognak ellenëd, ki ëgymagadban végveszélybe jutsz, szëgényëm!” (‑ 102)
	Lemminkäinen csak legyintëtt anyja aggódó szavára. Csatacsődörét befogta, paripáját kantározta, vágtatott villámsebësen Sziget hírës nemzetéhëz, Sziget szépét eljegyëzni, szërëzni mesés mënyasszonyt. (‑ 110)
	Nevetségül lëtt a nőknek, lánycsapatnak Lemminkäinen: hebehurgya módra hajtott, furán fordult udvarukba, fölborult fonott kasával, kapugyámot elgyalulta. (‑ 116)
	Akkor léha Lemminkäinen ajkát rágta, rázta fürtit, borzolta bogárszakállát. Maga mondta, fölfelelte: “Életëmben mëg nëm értem, el së hittem volna eddig, hogy rajtam nőcskék nevetnek, csörfös csitrik csúfolódnak!” (‑ 124)
	Föl së vëtte Lemminäinen, tudakolni kezdte tőlük: “Van-ë szëglet itt Szigetben, van-ë hely Sziget honában, pálya pajkosságaimnak, tere táncolhatnékomnak, lëányokkal lëngedëzni, fonatosokkal forogni?” (‑ 132)
	Szóltak szépei Szigetnek, falu lányai feleltek: “Van itt szöglet a Szigetben, van hely szélës e határban, pálya pajkosságaidnak, tere táncolhatnékodnak: galagonyásba gulyásnak, elmëhetsz csikóslegénynek! Mert a suttyók itt soványak, csikaink csupán kövérek.” (‑ 142)
	Föl së vëtte Lemminkäinen: bérësnek, bojtárnak állva napközben csikókat őrzött, mulatozott mindën éjjel, lëányokkal lëngedëzve, fonatosokkal forogva. (‑ 148)
	Ezzel léha Lemminkäinen, az a szép Kalandoskedvű, kacagóknak kedvét szegte, csúfolóit csúffá tëtte. Ëgy së volt lëány Szigetben, mégha mégoly ájtatoska, hogy në játszott volna véle, ágyába në vitte volna. (‑ 156)
	Ëgy kivétel volt közöttük, Sziget hírës nemzetébül, ki nëm vágyott vőlegényre, fittyët hányt a férfinépre: Kyllikki, kevély kisasszony, Sziget szépségës virága. (‑ 162)
	Érte léha Lemminkäinen, az a szép Kalandoskedvű, száz pár csizmát elszaggatott, száz evezőt elkoptatott, míg a lányra leskelődött, Kyllikki këgyét vadászta. (‑ 168)
	Ámde Kylli, szép kisasszony, szidalmazta ily szavakkal: “Mit sündörögsz, sënkiházi, sívó karvaly, mit kerülgetsz? Kéne lány a léhűtőnek, ónöves az orvvadásznak? Hozzád nëm mëgyëk, csak akkor, ha malomkövem kivásik, mozsaram elmorzsolódik, törmelékké lësz törője. (‑ 178)
	“Mi közöm ilyen szélkeleppel, szájalóval, széltolóval? Dërëkabb lëgyën, ki vélem, szép dërëkammal vetekszik, tetszetősebbet kívánok tökéletës termetëmhëz, sokkal szëbb orcát ohajtok saját szép orcám színéhëz!” (‑ 186)
	Eltelt ëgy kevés időcske, félhónap ha telt azóta. Történt ëgyszër ëgyik este, amikor lëszállt az alkony, hajadonok hancúroztak, táncot lejtëttek a lányok erdő tisztásán, a térën, zölden zsëndülő ligetben. Kylli legszëbb volt közöttük, Sziget szépe, gyöngyvirága. (‑ 196)
	Jött a gézëngúz garázda, hajtott léha Lemminkäinen páratlan paripájával, csillagrúgó csődörével ëgyenëst az ësztërláncba, lánykoszorúnak közibe. Kapta Kyllikkit a szánba, vetëtte kötött kasába, bongyor bundájára téve, fektetve a szán farába. (‑ 206)
	Lovát ostorral legyintve, rácsördítve csődörére, nekilódult, útnak indult, elkiáltva indulóban: “Në árulkodjatok, lányok, në fëcsëgjetëk felőlem, hogy ma este erre jártam, hogy innen lëányt raboltam. (‑ 214)
	“Ha nëm tartjátok titokban, fejetëkre bajt idéztëk: hívetëket hadba dallom, kard alá a férfinépet; hírt së hallotok felőlük, többé ëgy legényt së láttok brázda mëntén bandukolni, szekerezni szérű szélin.” (‑ 222)
	Bëzzëg Kyllikki kesergëtt, Sziget szépe így jajongott: “Jaj, eressz, bocsáss el engëm, hadd fusson a gyönge gyermëk otthonának oltalmába, szép szülőjének ölébe! (‑ 228)
	“Szépszërént ha nëm bocsátasz hazamënnëm hajlokomba, akkor eljön öt fivérëm, bácsikám is hét fiával, rátalálnak nyúl nyomára, lány fejéért mëgfizetnek.” (‑ 234)
	Nëm szabadulván e szóra, keserű rivásba kezdëtt. Maga mondta-mondogatta: “Szërëncsétlen, mért születtem, mért születtem, nőttem nagyra? Bizony, én hiába élëk, jutván ilyen jómadárnak, nëmtörődöm naplopónak, házsártos hadakozónak, kérkëdő kötekëdőnek!” (‑ 244)
	Monda léha Lemminkäinen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Kyllikki, szívem szerelme, mézédës dióm, bogyócskám! Föl së vëdd, fejed së fájjon! Nëm tartalak rosszul tégëd: ültömben ölemben tartlak, jártom-keltëmben karomban, magam mellett, ha mëgállok, oldalamon, hogyha hálok.” (‑ 254)
	“Fejed búnak mért bocsátod, sírdogálva mért sohajtasz? Talántán azon törődöl, azon sírdogálsz-sohajtasz: sëm tehénke sëm kënyérke, nëm lësz sëmmi jóban részed? (‑ 260)
	“Affelől nyugodtan alhatsz: bőviben vagyok baromnak, teheneim jól tejelnek. Ott van a Szëdër a szélën, erdőben Epër tehenem, Áfonya az árokparton; ëtetetlen is elélnek, gondozatlan gömbölyödnek, nëm këll esténkint bekötni, kihajtani hajnalonkint, szénát hordani szekérszám, fogni sóra, zabdarára. (‑ 272)
	“Vagy talán azon kesergesz, siránkozol-sóhajtozol, hogy szëgény helyën születtem, nëm előkelő családbul? (‑ 276)
	“Ha szërény is származásom, nëm hivalkodó a házam, annál fényësebb a kardom, sziporkázó szablyaélem; annak van nëmëslevele, az már fényës fajtabéli: edzëtték pokol tüzében, fényit fönn a mënnyben kapta. Nëmësségëm úgy növelëm, házam hírnevét emelëm: kardomnak kemény vasával, sziporkázó szablyaéllel.” (‑ 288)
	Nëm szűnik a lyány sírása, csak sóhajtozik e szóra: “Ó jaj, Ahti, Lempi sarja! Magamfajta lányt ha áhítsz ëgy életre asszonyodnak, öledbe való csibének, esküdj mëg előbb erősen, hogy nëm indulsz háborúba, ha aranynak láza hajt is, ha ezüstnek éhe hajt is.” (‑ 298)
	Erre léha Lemminkäinen szóval mondta, úgy fogadta: “Esküszöm igaz hitëmre, hogy nëm indulok csatába, aranynak ha láza hajt is, ezüstnek ha éhe hajt is! De të is fogadd mëg akkor, hogy nëm futkosol faluzni, táncolhatnékod ha támad, s keringélni volna kedved!” (‑ 308)
	Mëgesküdtek hát erősen, mëgfogadták életükre, igaz Istenre igérve, szent színére föltekintve: Ahti nëm vonul viszályba, Kylli nëm futos faluzni. (‑ 314)

	Akkor léha Lemminkäinen, fürgéjét faron legyintve, ostorával mëgcsapintva, szóval mondta, fölfelelte: “Ég veletëk, Saari rétek, gyantát gyöngyöző fatörzsek, nyárhosszat hol nyűgölődtem, télhosszat hol támolyogtam, bujkáltam borús napokon, fërgeteg elől futottam, míg lilémre leskelődtem, vadrucácskámra vadásztam.” (‑ 326)
	Sebësen suhant a szánka, távolban a ház homálylott. Lány a száját szóra nyitva, maga mondta, fölfelelte: “Kunyhó látszik ott a ködben, nyavalyás nyomor tanyája. Vaj’ kié lëhet a viskó, micsoda mihaszna háza?” (‑ 334)
	Akkor léha Lemminkäinen így felelt neki szavára: “Sosë bánjad azt a házat, në fájditsd fejed miatta! Majd építëk én helyëtte, szëbbet-jobbat, mint a régi, gömbölyű gërëndafákbul, válogatott vastagokbul.” (‑ 342)
	Így hát léha Lemminkäinen hazaérkëzëtt honába, asszonyanyja udvarába, szeretëtt szülőlakába. (‑ 346)
	Száját anyja szóra nyitva, maga mondta, fölfelelte: “Jól elmaradtál, fiacskám, idegënëk közt időzve!” (‑ 350)
	Akkor léha Lemminkäinen így felelt neki szavára: “Nőket këllëtt mëgnevelnëm, fehérnépnek mëgfizetnëm, mert galádul gúnyolódtak, belőlem bolondot űztek. Legszëbbüket szánba kaptam, bongyor bundámra vetëttem, fektettem kasom farába, pokrócom alá pakoltam. Fehérnépnek így fizettem, hogy rajtam mulatni mertek. (‑ 362)
	“Most hát, jó szülőanyácskám, fëlnevelő drága dajkám, kiért indultam, elértem, kit kerestem, mëgtaláltam. Hozd a legjobb szalmazsákod, párnádat, a legpuhábbat, hadd heverjek itt honomban fiatal feleségëmmel!” (‑ 370)
	Akkor anyja így beszéle, maga mondta, fölfelelte: “Hála légyën nékëd, Isten, dicsértessél, ó, Terëmtő, mert mëgáldottál mënyemmel, tüzet lángra lobbantóval, szorgalmas szövetszövővel, fürge ujjú lënfonóval, aki szennyesëm szapulja, ruháimat rëndben tartja. (‑ 380)
	“Jó szërëncsédnek örülhetsz, dërék asszonyra akadva. Adott irgalmában Isten, jóságában jóval áldott. Hósármány a hóban tiszta, makulátlanabb e mátka; tengër tajtéka fehérlik: feleségëd még fehérebb; vízën ringó réce bájos, bájosabb van birtokodban; gyönyörű az égi csillag, gyönyörűbb elgyűrűzötted. (‑ 392)
	“Padlózáshoz láss azonban, ablakhelyet vágj nagyobbat, fëlhúzván az új falakat. Építs házat ékësebbet, küszöböt a ház elébe, alkalmatos ajtót rája örömére új arádnak, ha már szép arát szërëztél, magadnál előkelőbbet, nemzetségëdnél nëmësbet.” (‑ 402)

TIZËNKETTEDIK ÉNËK
Kyllikki mëgszegi ígéretét. Lemminkäinen hadba indul Észak ellen.
	Akkor Ahti Lemminkäinen, az a szép Kalandoskedvű élte évekig világát fiatal feleségével; nëm mënt hadba-háborúba, Kyllikki së kujtorogni. (‑ 6)
	Némëlyik napon azonban, valamëlyik virradattal maga Ahti Lemminkäinen halak ívására indult. Estére nëm ére vissza, elmaradott másik estig. Kylli már futott faluzni, lyányok játékait űzni. (‑ 14)
	Vaj’ ki volt a hír harangja, ki fëcsëgte ki a férjnek? Ainikki, az Ahti nénje, ő vala a hír harangja, ő fëcsëgte ki a férjnek: “Jaj, arany fivérëm, Ahti, Kyllikki faluzni futkos, vendégségëkben vigadoz, lyányok játékait űzi, koszorúsokkal keringve!” (‑ 24)
	Fene férfi, bajnok Ahti, az a léha Lemminkäinen mëgmérgesëdëtt e szóra, irgalmatlanul fëlindult. Szóval mondta, fölfelelte: “Aj, szülőanyám, nagyasszony! Áztasd ingëmet izibe fekete vipëravérbe, mëg is szárogasd sërényen; hamar hadba hadd mëhessek Észak embërei ellen, lapp táltosoknak tüzébe! Kylli, lám, faluzni futkos, vendégségëkben vigadoz, lyányok játékait űzi, koszorúsokkal keringve.” (‑ 40)
	Bëzzëg Kyllikki könyörgött, férjét féltëtte az asszony: “Ahtikám, aranyos férjem, në mënj hadba-háborúba! Én az éjjel álmot láttam, míg nyoszolyámon nyugodtam: tűzláng támadott kohóként, mint villámnak villanása, ablakunk alatt vonulva, hátsó házfalon lobogva, belső házba is betörve, fene forgóként zubogva padlótól a mënnyezetig, ëgyik ablaktól a másig.” (‑ 54)
	Mire léha Lemminkäinen maga mondta, fölfelelte: “Álnok mindën asszony álma, fehérnép fogadkozása! Ó, szülém, szerelmes dajkám, hozd elő hadi gúnyámat, viszályba való ruhámat, mert a szívem arra szomjas: hörpölni csaták sörébül, harcnak mézével mulatni.” (‑ 64)
	Monda erre asszonyanyja: “Arany Ahtikám, fiacskám, në indulj azért csatába! Nincs itt híja házi sörnek: égërtartályokban érik, tölgyfacsap mögé becsukva; szëlídítsed szomjad avval, kóstolgathatod naponta.” (‑ 72)
	Monda léha Lemminkäinen: “Nëm sovárgok házi sörre, iszom inkább friss folyóbul, evezőlapát hëgyérül; szívesebben szürcsölgetëm, mint az árpalét pohárbul! Hozd elő hadi gúnyámat, viszályba való ruhámat! Hadd hajózzak Pohjolába, lappföldi fiak honába aranykincsëket kutatni, rabolni rakás ezüstöt!” (‑ 84)
	Monda Lemminkäinen anyja: “Ajaj, Ahti, jó fiacskám! Hisz a ház arannyal árad, csűrünk csordultig ezüsttel! Minapában is mi történt, valamëlyik virradattal: kígyóföldön szánt a szolga, vipëravadont ekézve; ládába akad ekéje, födelébe fúrva élit. Százak voltak abba zárva, ezërnyi ezër zsúfolva. Ládát raktárunkba raktam, pajta padlására tëttem.” (‑ 98)
	Monda léha Lemminkäinen: “Nëm ízlik az élet itthon. Ëgy márkát is többre tartok, hogyha harcokban szërëztem, házban halmozott aranynál, ekébe akadt ezüstnél. Hozd elő hadi gúnyámat, viszályba való ruhámat; hívnak Észak háborúi, fene lapp fiak csatái! (‑ 108)
	“Kerekëdik arra kedvem, ëgyre forgatom fejemben, hogy halljam saját fülemmel, mëglássam saját szëmëmmel, van-ë lány a lapp hazában, sötétség helyén hajadon, ki nëm hajlik házasságra, fittyët hány a férfiakra.” (‑ 116)
	Monda Lemminkäinen anyja: “Ajaj, Ahti, jó fiacskám! Asszonyod, arád van itthon, Kyllikki különb azoknál! Két nő nëm való a házba, ëgy férfiú fekhelyére!” (‑ 122)
	Monda léha Lemminkäinen: “Kyllikki csak kujtorogjon, eztán futkoshat faluzni, miattam akárhol alhat, lyánycsapattal játszadozhat, fonatosokkal foroghat!” (‑ 128)

	Kérleli szülője szóval, óva inti asszonyanyja: “Në indulj, në mënj, fiacskám, oda, Pohja országába táltosok tudása nélkül, bűbájossághoz nëm értve, csak úgy Északkal csatázni, lapp legényëkkel birokra! Lëénëkëlnek a lappok, Turja-béliek lëbírnak: hanyatt-homlok hő hamuba, könyökig koromba tësznek, pakolnak forró parázsba, temetnek tüzes kövekbe!” (‑ 142)
	Lemminkäinen csak legyinti: “Engëm ëgyszër már bűvöltek, áspiskígyók átkozódtak, három lapp legény varázsolt, nyomorgattak nyári éjën ëgy lapos kövön kikötve, ruhámat së hagyva rajtam, anyaszült azon mezetlen. Hanëm hasznuk annyi volt csak, nyamvadtak csak annyit nyertek, amennyit a balta bonthat, fejsze kőszálból faraghat, fabunkó sima jegecbül, a Halál lakatlan házbul. (‑ 156)
	“Voltam máskor is veszélyben, máskor is kezükbe estem. Azt tervezték, hogy lëtësznek, lëmerítenek a lápba, mint valami vízi pallót, sárba fektetëtt fatörzset; mocsárba merüljek állig, szennybe-szégyënbe szakállig. Hanëm én helyem mëgálltam, tőlük nëm nagyon remëgtem: magam csaptam föl dalosnak, bocsátkoztam bájolásba; nyomtam ártókat nyilastul, férfiakat fegyverëstül, varázslókat vashëgyestül, bűbájosokat botostul harsogó halálfolyóba, zúgó-zajló áradatba, habzó hullámok hasába, örvénylő vizek ölébe. Aljasok, alhatnak ottan, gunnyaszthatnak a gonoszok, míg fűszálak nëm fakadnak koponyábul és kalapbul, varázslóknak vállaibul, húsukat is áthasítva alant alvó pajkosoknak, bajkeverő bájosoknak.” (‑ 184)
	Anyja kérleli azonban Lemminkäinent, hogy në mënjën; anya aggódik fiáért, felesége férjét félti. “Jaj, valahogy el në indulj abba a hideg hazába, Észak éjsötét honába! Végveszëdelëmbe juthatsz, vész fenyëgeti fiunkat, halál léha Lemminkäinent. Szájjal százzal is bizonygasd, akkor sëm hiszëk szavadnak; nëm vëhetëd fël a vërsënyt északi vajákosokkal: nëm tudod a Turja-nyelvet, szájad néma lapp szavakra.” (‑ 200)
	Akkor léha Lemminkäinen, az a szép Kalandoskedvű éppen fürtjeit kefélte, fésülte sűrű sörényit. Fésűjét a falhoz csapta, kefét kőgyámnak vetëtte, maga mondta, fölfelelte, száját ily szavakra nyitva: “Akkor lësz csak Lemminkäinen, bátor bajnok végveszélyben, ha vérrel folyik a fésű, vörös harmat hull belőle.” (‑ 212)
	Lemminkäinen így elindult Észak éjsötét honába, akárhogy is kérte anyja, tiltotta szëgény szüléje. (‑ 216)
	Öveződött-öltözködött, vasingét magára vëtte, páncélpántjait csatolta. Maga mondta, fölfelelte: “Jobb csatázni csontozatban, vasingës vitéz erősebb, bátorságosabb a bajnok mëgvíni varázsosokkal, rosszabbjára rá së rántva, nëm ijedëzve erőstül” (‑ 226)
	Jó kardját kezébe kapta, sziporkázó szablyaélit: fenték azt pokol tüzében, égben edzëtték erősre. Oldalára fölcsatolta, bőrhüvelyébe helyëzte. (‑ 232)
	Védelmet miből merítëtt, erejét miként emelte? Védelmével nëm vesződött, erejét csak ott emelte: homlokfa alatt haladva, félfa mellett mëndëgélve, udvar útjára kilépve, kiskert ajtaját kinyitva. (‑ 240)
	Ëlég ennyi védelëmnek fehérnép felőli vészre; nëm nagy védelëm valóban, nëm is bízhat sënki benne. Oltalmát tëhát fokozta férfinép felőli vészre: kettős útkërësztëzésën, kékellő kövön mëgülve, ingó-ringó ingoványban, lötykölődő lápkutakban, zubogó zuhatagokban, forgókat verő vizekben. (‑ 252)
	Ottan léha Lemminkäinen száját ily szavakra nyitja: “Föl a földbül, fegyverësëk, hant alatti kardos hősök, kutakban lakó lövészëk, íjászok futó folyókban! Kelj föl, erdő, embërëstül, rëngeteg, regimëntëstül, hëgy öregje, hős hadaddal, víziszellem, szörnyeiddel, víz asszonya, apraiddal, vizek véne, véreiddel, lápokban lakó lëányok, lënge leplű vízi szűzek: védelmére jó vitéznek, hírës hősnek támaszául, hogy varázsfegyver në fogja, táltosoknak titkos tőre, bűbájosoknak acélja, leselkëdőknek lövése. (‑ 272)
	“Hogyha ennek sincs hatása, más módokat is találok: föllebb indítom fohászom, Ukkóhoz, egek urához, fëllegëk fölött ülőhöz, ködökön könyökölőhöz. (‑ 278)
	“Világnak ura, nagy Ukko, mënnyei atyaúristen, fëllegbokrokból beszélő, hangoddal eget hasító! Szablyával szërëlj föl éngëm, tűzkarddal tüzes hüvelyben, hogy az ártalmat elűzzem, rosszak rontását lëtörjem, föld fekélyeit kiirtsam, víz varázslóit lëgyőzzem, mind a szëmbe támadókat, mind a hátulról lövőket, fej fölött leselkëdőket, kétfelől fenyëgetőket; nyomjam ártóim nyilukba, varázslókat vashëgyükbe, táltosokat tőreikbe, kártëvőket kardjaikba!” (‑ 296)
	Avval léha Lemminkäinen, az a szép Kalandoskedvű, előfüttyenti fakóját, csalitosból jó csikóját. Aranyszőrűt szërszámozza, pejparipáját befogja. Maga szánkójába szökken, fëlkapaszkodik kasába. Fürgéjét faron legyinti, csomós szíjával csapintja. Fürge fut, fogyogat útja, szánkója szalad sebësen; haladnak ezüst homokon, arany dombokon dobogva. (‑ 310)
	Mëntek ëgy nap, rája másnap, harmadikon is haladva. Hát a harmadik nap este falu jődögél elébük. (‑ 314)
	Akkor léha Lemminkäinen lëkanyarodott az útról a legközelebbi útra, a legközelebbi házhoz. Kívül kérdi a küszöbrül, érdëklődik az ereszbül: “Volna-é valaki itten hevederëmnek húzója, rudamnak alább rakója, igámnak igazítója?” (‑ 324)
	Padlórul poronty pötyögte, csöppség grádicsról csacsogta: “Itt a házban sënki sincsen hevederëdnek húzója, rudadnak alább rakója, igádnak igazítója.” (‑ 330)
	Föl së vëtte Lemminkäinen. Fürgéjét faron legyintve, gyöngyostorával gyakintva, vágtatott sebës-haladva, középső utat követve, középső tanyára térve. Küszöbön mëgállva kérdi, érdëklődik az ereszbül: “Volna-é valaki itten kantárom kioldozója, hevederëmnek húzója, hámigám igazítója?” (‑ 342)
	Kuckóbul anyó kiszólva, szószátyárkodva felelte: “Lësz nekëd hamar e házban kantárod kioldozója, hevederëd mëghúzója, rudadnak alább rakója! Tucatjával is találhatsz, szolganépet százasával, kik nekëd fuvart kerítnek, szánodba lovat szërëznek, hogy hazamëhess, mihaszna, haramja, faludba futhass, telkére apáduradnak, anyádasszony ajtajára, testvérbátyád tornácára, húgodasszony hídlására, előbb, mint lëszáll az este, mielőtt a nap lëmënne.!” (‑ 360)
	Föl së vëtte Lemminkäinen. Szóval mondta, fölfelelte: “Vénasszonyt lë kéne lőni, horgasállúba harapni!” Fürgéjét futásra fogta, vágtatott sebës-suhanva, legfëlső utat követve, legfëlső tanyára térve. (‑ 368)
	Ottan léha Lemminkäinen, közelëdtében a házhoz, száját ily szavakra nyitva, maga mondta, fölfelelte: “Száját, Hiisi, szegd az ëbnek, állkapcáját a kutyának, pofáját pëcëkkel zárjad, fogai közibe fúrjad, hogy në hallassék a hangja, mellette hogy elmëhessek!” (‑ 378)
	Akkor udvarukba lépve, földre vágott ostorával: köd kerekëdëtt nyomában, köd közepibül kis embër: hevederének húzója, rúdjának alább rakója. (‑ 384)
	Maga léha Lemminkäinen, feszülten fülét hëgyëzte, sënkitől së látva-hallva, észrevétlenül maradva. Hallott gajdolást a házbul, mormolást mohán kërësztül, falakon belül beszédët, dünnyögést dëszkán kërësztül. (‑ 392)
	Bélesëtt a belső házba, kukucskálva-kandikálva: tele volt az táltosokkal, mindën dëszkapad dalossal, oldalfal óbégatókkal, bejárat bűbájosokkal, lócavég vajákosokkal, szëgletëk szëmmel verőkkel. Lapp danákat döngicséltek, Hiisi versivel vigadtak. (‑ 402)
	Akkor léha Lemminkäinen bátran bűvölésbe kezdëtt. Bújt merészen másik bőrbe, házba surrant sarkon által, szoba szögletén kërësztül. Maga mondta, fölfelelte: “Vége jó a versëzetnek, szárnyszegëtten szép a nóta; jobb a hangulat utána, ha kettészakad középën.” (‑ 412)
	Maga Pohjola banyája fal közeléből fölállott, kikászálódva középre. Száját szóra is nyitotta: “Volt nekünk kutyánk valaha, rossz ëbünk is, rozsdabarna, hogy húsba, bokába marjon, fogaival vért fakasztva. Kiféle-miféle vagy të, valami világ csudája, hogy csak úgy bejössz a házba, szögeletën át szobába, észrevétlenül ëbeknek, csahosainkat becsapva?” (‑ 426)
	Monda léha Lemminkäinen: “Nëm is úgy indultam útnak, tudatlan-tapasztalatlan, fejetlen-fëgyelmezetlen, apámtul beavatatlan, fëlszërëletlen szülémtül, hogy kutyád húsomba marjon, ëbeid ëgyék a testëm. (‑ 432)
	“Nëm maradtam mëgmosatlan anyámtul kicsiny koromban, nyolcszor nyári éjszakákon, ötször fürdetëtt mëg ősszel, mindën térekën tudósnak, mindën országban okosnak, hazámban dërék dalosnak, idegënben ismerőnek.” (‑ 442)
	Avval léha Lemminkäinen, az a szép Kalandoskedvű, bűbájoskodásba kezdëtt, fölcsapott varázsolónak; bundájábul szikra szállott, szëméből tüzek szökelltek, míg a mondókáit mondta, varázsverseit dalolta. (‑ 450)
	Hírës énëkmondóiknak hangját hitvánnyá dalolta: szájukba követ szorítva, torkukba kavicsot tömve legdërëkabb dalnokoknak, legtudósabb táltosoknak. (‑ 456)
	Mindën ellenét elűzte, kit emerre, kit amarra: cserjétlen csupasz homokra, mëgművelhetetlen földre, halatlan halott vizekbe, sügért sëm tűrő tavakba, Rutja zajló zúgójába, forró örvény-forgatagba, vízfenékre habvetőnek, sellőbe középre kőnek, pislákoló lápi lángnak, szikrát pattantó parázsnak. (‑ 468)
	Odalökte Lemminkäinen mind a kardot markolókat, jártas fegyverforgatókat, ifjú népet és időset, középkorút sëm kímélve; ëgyetlenëgyet kihagyva: csordapásztorok csihésit, összenőtt szëmű öregët. (‑ 476)
	Csurgósipkás csordapásztor száját szóra is nyitotta: “Hej, të Lempi léha sarja! Lëdaloltál ifjat-vénet, középkorút sëm kímélted; mért hogy nëm dalolsz lë engëm?” (‑ 482)
	Monda léha Lemminkäinen: “Dehogyis nyúlok tëhozzád! Néznëm is nehéz pofádat, nëmhogy testëdet tapintsam! Hiszën már kamaszkorodban, barombojtárkodásodban mëgrontád szüléd szülöttit, testvérhúgodat tëpërted; csikókat is csúffá tëtted, mindën kancát mëggyalázva, láp lapályán, puszta földön, tocsogós-leves latyakban.” (‑ 494)
	Csurgósipkás csordapásztor ezt szörnyen szívére vëtte. Mérgesen kimënt az ajtón, udvarukról az ugarra, onnan Tuonela tavára, forgatagos szent folyóra. Odavárta szép Nagyálmút, lesbe állva Lemminkäinent, Pohjából ha visszaindul, hazája felé igyekszik. (‑ 504)

TIZËNHARMADIK ÉNËK
Lemminkäinen Hiisi szarvasát űzi
	Akkor léha Lemminkäinen szóla Észak asszonyához: “Asszony, add nekëm lëányod; hajadonaidat hívjad, szűzeidnek szépe jöjjön, csillaga lëánycsapatnak!” (‑ 6)
	Észak asszonya azonban így felelt neki szavára: “Nëm adom nekëd lëányom, nëm szakaszthatsz szűzeimbül, sëm aljábul sëm javábul, nagyjábul sëm aprajábul. Nőd már van nekëd korábbrul, hitës asszonyod hazádban.” (‑ 14)
	Monda léha Lemminkäinen: “Kyllikkit faluzni küldöm, kötöm kódorgó küszöbre, hajtom kujtorgó kapukra. Jobb asszonyt akarok innen. Hívjad hát hajadon lányod, jöjjön szépe szűzeidnek, fonatos fejűek éke!” (‑ 22)
	Mond a pohjolai asszony: “Bizony nëm bízom lëányom magadfajta férfiúra, sëmmirevaló legényre! Majd csak akkor jöjj a lyányért, kuncsorogj kevély virágért, Hiisi szarvasát ha hozzánk hajtod Hiisi erdejébül!” (‑ 30)

	Nosza léha Lemminkäinen kopja végit fëlvasazta, íjfájára húrt feszítëtt, nyilakat nyesëtt magának. Maga mondta, fölfelelte: “Kopjavégem fëlvasazva, nyílvesszeim is lënyesve, íjam fája fëlhúrozva. Sikló sílécëm hiányzik s talpfája, mivel taszajtsam.” (‑ 40)
	Ottan léha Lemminkäinen töprenkëdëtt-tépelődött, hol lëhetne vënni lécët, hótalpat kitől kerítsën. (‑ 44)
	Kauppi szállását kereste, mënt Lyylikki műhelyébe: “Bölcs vuojelai barátom, Kauppi, Lappföld legszëbb sarja! Készíts nékëm karcsú talpat, finom sílécët faragva, Hiisi szarvasát hogy élve hajtsam Hiisi erdejébül.” (‑ 52)
	Szóla Lyylikki szavára, kérésére Kauppi mondta: “Sosë hajtsad, Lemminkäinen, Hiisi szarvasát hiába! Taplós tuskó lësz a bérëd, fáradozásod jutalma.”(‑ 58)
	Föl së vëtte Lemminkäinen, szóval mondta, fölfelelte: “Láss csak hozzá siklófámhoz, lökő lécëmhëz izibe! Hadd verëm föl azt a szarvast Hiisi földjén mëghajszolva!” (‑ 64)
	Lyylikki a lécëk ácsa, Kauppi, sítalpak kovácsa ősszel fáját szëdte össze, egész télën át faragta, ëgy nap botját barkácsolta, karikát kötözve másnap. (‑ 70)
	Sikló sível elkészülve, lökő lécit mëgfaragta, botja szárát készre szabta, karikáját rászërëlte. Vidra volt a botnak bére, rókabőr a gyűrű ára. (‑ 76)
	Síjét bőven bézsírozta, rénfaggyút rakott rëája. Közben kételkëdve mondta, száját ily szavakra nyitva: “Lësz vajon e nemzedékben, ipërëdő ifjúságban eme lécëknek lökője, sílécëknek siklatója?” (‑ 84)
	Monda léha Lemminkäinen, szólt a pëzsgővérű pajkos: “Persze lësz e nemzedékben, ipërëdő ifjúságban eme lécëknek lökője, sílécëknek siklatója!” (‑ 90)
	Tëgzét hátára kötözte, íját vállára vetëtte, fogta botját két kezébe, bal lécét löködni kezdte, jobb sítalpával segítve. Maga mondta, fölfelelte: “Sëmmi sincs az égvilágon, ékës égboltnak alatta, nincsen négy lábon futója sëm erdőnek sëm mezőnek, hogy én aztat el në érjem, në kaparítsam kezembe Kaleva fia fatalpán, Lemminkäinen fürge lécin!” (‑ 104)
	Hallák ezt a Hiisi-népek, mëgneszelték a judások. Nosza szarvast szërkesztëttek, hiisik rénszarvast rakának, tőkét téve mëg fejének, ágas fűzfából a szarva, parti cserje lëtt a csülke, lápon nőtt karó a lába, sűrűn font sövény a háta; inai fakó füvekbül, gubacsokbul szëmgolyói, fülei tavi virágbul, bőre mëg borókaháncsbul, ëgyéb húsa hullott fábul. (‑ 118)
	Szarvasukhoz így beszéltek, rénjüket tanítva rosszra: “Szaladj, szarvasa pokolnak, csodaszarvas, szëdd a lábad, rénëk ellető helyére, lappföldi fiak honába! Verejtékëztesd vadászod, hadd lihëgjën Lemminkäinen! (‑ 126)
	Szarvasuk szaladni kezdëtt, Hiisi vadja vándorolni pohjolai parlagokon, lappföldi lakók mezőin. Füles csëbrük földöntötte, lábosaikat lëlökte, húsukat hamuba szórta, levesüket lángba verte. (‑ 134)
	Szörnyű lárma lëtt nyomában lappföldi fiak honában: lapp kutyák igën ugattak, lapp gyerëkëk síttak-ríttak, lapp mënyecskék jót mulattak, mások mëg csak morgolódtak. (‑ 140)
	Maga léha Lemminkäinen szüntelen a szarvast űzte, hajtva nádon, hajtva érën, hajtva tágas hómezőkön. Szikrát szórt a síje léce, füstölgött fabotja vége. Szarvas nëm tűnt még szëmébe, híre-hamva sincs sëholsëm. (‑ 148)
	Ungon-berkën hajt utána, ópërënciát bejárja, Hiisi fenyvesét fölverve, Kalma puszta parlagait, Halál ajkain haladva, Kalma kertjeit súrolva. Halál tátog már utána, Kalma már kapásra készül, hogy eleméssze az embërt, hogy lënyelje Lemminkäinent. Kis híja, hogy elhibázta, hogy bekapni mégsë bírta. (‑ 160)
	Ëgy csapás maradt töretlen, fenyves csücske fölveretlen Pohja puszta parlagain, Lappország lapos mezőin. Indult immár azt bejárni, fölverni a sűrű fenyvest. (‑ 166)
	Hát ama helyet elérve, rëttentő ricsaj fogadta Pohjolának partjairul, lappföldi fiak terérül: lapp kutyák igën ugattak, lapp gyerëkëk síttak-ríttak, lapp mënyecskék jól mulattak, mások mëg csak morgolódtak. (‑ 174)
	Nosza léha Lemminkäinen, abba az irányba indult, kutyaugatást követve, lappföldi fiak terére. (‑ 178)
	Közelebb kerülve mondta, tudakolva-kérdve tőlük: “Mënyecskék itt min mulatnak, mért rínak az apróságok, mért veszékëlnek a vénëk, kutyáitok mért ugatnak?” (‑ 184)
	“Mënyecskék azon mulatnak, azért rí az apró gyermëk, jajveszékëlnek a vénëk, kutyáink azért ugatnak: itt rohant el Hiisi rénje, csodaszarvas itt csatangolt, füles csöbrünk földöntötte, lábosainkat lëlökte, kásánkat kiborogatta, levesünket lángba verte.” (‑ 194)
	Az a pëzsgővérű pajkos, maga léha Lemminkäinen síjét siklatta a hóban fű között kúszó kígyóként, futtatta fenyőfatalpát fürge gyík gyanánt suhanva. Szóla félrefordulóban, botoló kezét kinyújtva: “Mindën lapp legény vonuljon mostan szarvasvontatásra, mindën lapp lëány, mënyecske fogjon most fazékmosáshoz, mindën lapp gyerëk mozogjon, hordjon ágat, hulladékot! Lappföld mindën lábosában, fazëkában szarvas főjön!” (‑ 210)
	Mindën izmát mëgfeszítve, rángva-rúgva hajt előre. Ëgyetlen rúgás röpíti szëmmel el sëm érhetőre, második merész lökése füllel föl së foghatóra, harmadik huzakodással Hiisi szarvasára szökken. (‑ 218)
	Iharfa-karót kerítëtt, nyírvesszőbül nyűgöt gyártott, Hiisi vadját gúzsba verte tölgyberëk bozótosában: “Csodaszarvas, csillapodjál, nëmës rén, në nyugtalankodj!” (‑ 224)
	Beletúrva bundájába, tenyerével lappogatta: “Jólesnék ezën fekünni, szép hajadonnal heverni, alunni ifjú arával, fölcsëpërëdëtt csibével!” (‑ 230)
	Szarvas mëgvadult e szóra, nëmës rén rúgásra fogta. Maga mondta, fölfelelte: “Ördög adjon az öledbe hajadont, hogy hentërëghess, hogy lányokkal léháskodhass!” (‑ 234)
	Mindën izmát mëgfeszítve nyírfanyűgeit lëtépte, iharfa-karót kirántva lëtarolta a ligetët. Majd mëgindult vad futással, vágtatott a vak világba, árkon-bokron átrohanva, bujkálva bozótosokban, szëmmel el nëm érhetően, füllel föl nëm foghatóan. (‑ 246)
	Az a pëzsgővérű pajkos féktelen haragra gerjedt, dúlt-fúlt rëttentő dühében. Nyomába eredt a vadnak, de nëm csúszhatott, csak ëgyet: kettétört a sí középën, sikló léce láblyukánál, lökő léce sarka mellett, kopjája, hol kézbe fogta, vastag végén síje botja. Szarvas elszaladt előle, elenyészëtt, mint a pára. (‑ 258)
	Akkor léha Lemminkäinen orra-lógatva, lëverten szërszámait szëmlélgette. Szóval mondta, fölfelelte: “Míg csak embër él a földön, soha sënki el në mënjën vaktában vadászkalandra, hát még Hiisi szarvasára! Lám, most bánhatom mënésëm: hírës hótalpam odavan, búcsút mondhatok botomnak, jó hajítófegyverëmnek!” (‑ 270)

TIZËNNËGYEDIK ÉNËK
Lemminkäinen mégis elfogja a szarvast, sőt Hiisi lovát is. 
A vadász imája az erdő isteneihëz
	Az a léha Lemminkäinen hánytorgatta most magában, mitévő lëgyën ezëntúl, választás elé kerülve: hagyja Hiisit szarvasostul, s maga mënjën otthonába, vagy mégëgyszër mëgpróbálja, lécét lassacskán eresztve, Erdő Hölgyét hogy në sértse, liget lányait në bántsa. (‑ 10)
	Száját szóra is nyitotta, mondókáit mondogatta: “Világnak ura, nagy Ukko, Miatyánk magas egekben! Adj most hótalpat, arányost, könnyen sikló sílécëket, melyekkel simán mëhessek mocsarakon és mezőkön Hiisi hírhedëtt honába Pohja pusztáin kërësztül, Hiisi szarvasa szagára, nyári rénnek nyomdokára. (‑ 22)
	“Válok népektől vadonba, embërëktül erdőségbe, Tapiola tájaira, Tapio tanyahelyére. Hëgyek-halmok, üdvözöllek, ti fënségës fenyveserdők, szalmaszínű nyárfaerdők; üdv nekëm, ki üdvözöllek! (‑ 30)
	“Légy jó, erdő, embërëdhëz, hajolj hozzá, hű Tapio! Kísérd kedvező helyekre, tëdd arra a dombtetőre, hol vadász-szërëncse várja, erdő kincse gazdagítja! (‑ 36)
	“Nyyrikki, Tapio sarja, víg suhanc, piros süveggel! Jeleket faragj a fákba, nyiladékokba nyomokat, hogy vaksin utam në vétsem, téves ösvényre në térjek, míg a bokrosban bolyongok, erdő kincséért esengëk. (‑ 44)
	“Mielikki, vadon virága, gömbölyűcske gazdaasszony! Aranyad haladni hagyjad, ezüstödet vándorolni leső embërnek elébe, esengőnek ösvényére! (‑ 50)
	“Arany kulcsodat kioldva csípődön csüngő gyűrűdről, Tapio lakát kinyissad, éléstárait kitárjad vadra várakozásomkor, esdő erdőjárásomkor! (‑ 56)
	“Ha nekëd nincs érkëzésëd, szolgálóidat szalajtsad, munkásaidat mënesszed, indítsad inasaidat! Hogy lëhetnél háziasszony, ha nëm volna nőcselédëd, száz is szolgálólëányod, ezër szófogadó szolga, járni nyájaid nyomában, mindën marhádra vigyázni? (‑ 66)
	“Pagonyok picinke lánya, Tapiola csöpp cselédje, fújd mëg mézszavú tilinkód, mézfuvoládat fuvintsad erdő hölgye hallására, arany asszonykád fülébe! Mëghallja talán a hangot, fuvolád szavára fölkel, merthogy éngëm mëg së hallgat, nëm mozdulna mëg szavamra, pedig kérlelëm kitartón, arany szájjal szólongatom!” (‑ 78)
	Ottan léha Lemminkäinen zsákmánytalan zsörtölődve járt mocsarakon-mezőkön, rótta útját rëngetegben, Isten irtogatta dombon, Hiisi përzsëlte pagonyban. (‑ 84)
	Mënt egész nap, méne másnap, hát a harmadik nap este magas dombtetőre ére, ëgy hatalmas kőre hága. Onnan északra tekintëtt, lápon át nyugatra látott: Tapio tanyája sejlëtt, arany ajtai ragyogtak, északról ködön kërësztül, hëgy mögül, harasztosokbul. (‑ 94)
	Az a léha Lemminkäinen akkor tüstént arra tartott, oda, közvetlen közelbe, Tapiónak ablakára. Ottan bélesëtt a házba, ház hatodik ablakába: jótét lëlkëk ott lakoztak, bőség bábái tanyáztak köznapi kopott gúnyában, elrongyolódott ruhában. (‑ 104)
	Monda léha Lemminkäinen: “Hogy heverhetsz, erdő hölgye, köznapi kopott gúnyában, szérűn szaggatott ruhában, magad is fülig mocsokban, rëttenetës rondaságban, orcád ormótlanra válva, egész elformátlanodva? (‑ 112)
	“Legutóbbi lételëmkor erdőn három volt erődöd: ëgyik fábul, másik csontbul, harmadikuk kőbül készült; hat ablaka volt aranybul mind a három vár falának. Azokon ahogy benéztem, fal alól fëlágaskodva, hát a háziúr, Tapio, mëg a hírës háziasszony, mëg a Tellervo kisasszony, Tapio teljes házanépe aranyos ruhákba’ ringott, ezüst dolmányban díszëlgëtt. Erdő hölgyének magának, erdő édës asszonyának aranyabrincsok a karján, aranygyűrűk mindën ujján, aranyfőkötő fejében, aranyszallagok hajában, aranyfüggők a fülében, győri gyöngyök a nyakában. (‑ 134)
	“Ó, erdei édës asszony, Metsolának mézanyója! Szórd lë szénázó cipődet, vesszővágó bocskorodat, vesd lë csűri vén csuhádat, szürke gürcölő gúnyádat! Öltözzél örömruhádba, osztó kedved ködmönébe vadra várakozásomkor, esdő erdőjárásomkor! Elfog engëmet a bánat, keserűség száll szívemre, hogy így fáradok hiába, sëmmi nélkül oly sokáig, mert nëm adsz ajándokidbul, nëm segítesz sëmmiképpen. Örömtelen ürmös este, haszontalan hosszú napra. (‑ 152)
	“Vadon véne, dérszakállú, kérëgkucsma, zuzmóbunda! Vond az erdőt gyönge gyolcsba, vadont posztóba, puhába, mindën nyárfát nyári díszbe, égërëket ékësítve, szálfenyőket színesítve, lúcfenyőket fényësítve. Övezzed a régit rézzel, erdei vén fát ezüsttel, adj rájuk aranyvirágot, aranycsörgőt csonkjaikra! Lëgyën úgy, mint hajdanában, néhai boldog napjaidban: fenyőágon hold világolt, napot lëngettek a lombok, erdők mézzel illatoztak, vadon mélye édës márccal, ligetëk malátalével, ingoványok írósvajjal. (‑ 172)
	“Erdő legkedvesebb lánya, Tapiónak Tuulikkija! Tereld csordád tisztásokra, nyájadat nyitott mezőre! Hogyha kölletlen kocogna, vándorlásra lusta volna, vesszőt vágj a bokrosokbul, nyiladékbul nyírfaágat, avval csiklandozd a csülkit, avval vágj a vékonyába! Fussanak csak fürge lábon, szaladozzanak szökellve, vadászembërnek elébe, lesbenálló leshelyére! (‑ 186)
	“De ha rátalált az útra, kényszërítsed, hogy kövesse! Kétfelől a karjaidat korlátul emeld köréje, në csatangoljon a csorda, mindig ösvényën maradjon. Ha mëg elcsëllëng a csorda, elugrándozik az útról, vidd vissza fülénél fogva, szarvai hëgyét szorítva! (‑ 196)
	“Ha dorongfa dőlt az útra, vesd az útfelére vissza, ha feküsznek hosszú törzsek, kétfelé fűrészëld őket! (‑ 200)
	“Kerítés ha közbejőne, szélës rést szakíts beléje, öt vessző közét kitörve, hét karó közét lëhajtva. (‑ 204)
	“Ha folyó szakítja félbe útjukat, kërësztbe folyva, húzz selyëmhidat fölébe, pallónak piros szalagot! Kísérd öblökön kërësztül, sekélyësëkbe segítve Pohjola patakjaiban, zajló zúgókat kerülve! (‑ 212)
	“Tanya gazdája, Tapio, gondos gazdaasszonyoddal, erdő őszhajú öregje, koronázatlan királya! Mimerkki, erdők mamája, aranyos adakozója, kék köpönyegës királyné, láp hölgye, piros harisnya! Alkudjunk aranyainkon, osztozzunk ezüstjeinkën! Aranyam a hold korábul, nappal ëgyidős ezüstöm, hadban-harcokban szërëztem, vitézi verekëdésben. Erszényëmben elkophatnak, fényük vesztik tarsolyomban, ha ki nëm adom aranyam, ezüstöm el nëm cserélëm.” (‑ 230)
	Most a léha Lemminkäinen síjét siklatta sokáig. Gajdolt ëgyet a gazosban, hármat hëgynek hónaljában, erdő hölgyét engesztelte, gazdát mëgnyerte magának, szólt a szűzeknek szívéhëz, Tapio lëányaihoz. (‑ 238)
	Ki is kergették, kiűzve Hiisi rénjét rejtëkébül, Tapio tanyahelyérül, Hiisi háza tájékárul, ëgyenëst vadász elébe, zsoltároló zsákmányául. (‑ 244)
	Maga léha Lemminkäinen hosszú pányvát pëndërítëtt Hiisi vadja vállaira, nyakába tevecsikónak. Nëm nagyon ficánkolódott, hogyha hátát lappogatta. (‑ 250)
	Akkor léha Lemminkäinen szóval mondta, fölfelelte: “Rëngeteg ura, királya, puszta hercege, hatalmas, Mielikki, erdő mamája, aranyos adakozója! Jertëk most aranycserére, válogassatok ezüstben! Lënge leplët tégy a földre, kedves kendődet terítve aranyaidnak alája, csillogó ezüstjeidnek, hogy në hulljanak homokba, piszokba pocsékolódva!” (‑ 264)
	Azzal Pohjolába indult, így beszélt, mihelyt belépëtt: “Hiisi szarvasát behajtva, hoztam Hiisi erdejébül. Adjad, asszony, most lëányod, viruló arám vihessem!” (‑ 270)
	Louhi, Pohjola banyája, így felelt neki szavára: “Csak akkor adom lëányom, viruló arád vihetëd, hogyha Hiisinek hatalmas pejparipáját betöröd, Hiisi habzószájú ménjét Hiisi rétjéről behajtod.” (‑ 278)
	Akkor léha Lemminkäinen arany kantárját kihozta, ezüst szíjait szërëlte, elindult lovat szërëzni, szalmaszőrű lóra lesni, Hiisi rétjéről behozni. (‑ 284)
	Elszántan haladt előre, sebbel-lobbal lépëgetve, zöld mezőben mëndëgélve, ama szent barázda szélin. Innen indult lókeresni, szalmaszőrűre vadászni; övén másodfűnek féke, hátán hámszíja csikónak. (‑ 292)
	Leste ëgy nap, leste másnap, hát a harmadik nap este maga dombtetőre méne, ëgy hatalmas kőre hágva. Vetëtte szëmét keletnek, fejét nap felé emelve: lovat látott a ligetben, szalmaszőrűt a berëkben, szikrát szórt a szőre szála, füstfëllegëket sörénye. (‑ 302)
	Szóla léha Lemminkäinen: “Világnak ura, nagy Ukko, fëllegëk örök Öregje, mënnyei ködök királya! Nyisd mëg az egek nyílásit, mënnynek mindën ablakábul szórj alá acélsörétët, sűrű jégesőt eresztve szőrére csodacsikónak, Hiisi hátasa farára!” (‑ 312)
	Egeknek ura, nagy Ukko, fëllegëk fölötti isten, égnek épségét kikezdve, boltját két darabra bontva, hullat jégesőt, hidegët, surrogó acélsörétët, lófejnél talán kisebbet, de embërfejnél nagyobbat szőrére csudacsikónak, Hiisi hátasa farára. (‑ 322)
	Akkor léha Lemminkäinen hozzálépëtt, hogy közelről mëgnézze lovát magának. Szóval mondta, fölfelelte: “Hiitola heves csikója, hëgyek habzószájú ménje! Add aranypofád kezembe, ezüstfejedet eresszed aranyos gyeplőgyűrűmbe, ezüstös csinos csatomba! Nëm tartalak rosszul tégëd, nëm hajszollak én halálra; alig hajtunk ëgy arasznyit, csak kocogunk ëgy keveset Pohjola palotájába ahhoz a gonosz anyóshoz. Ha csippentëk is csapómmal, húzok ostorom hëgyével, tëszëm csak sima selyëmmel, puha posztószallagommal.” (‑ 342)
	Hiisi hátas pejcsikója, hëgyek habzószájú ménje aranyos pofáját adja, ezüstös fejét ereszti aranyos gyeplőgyűrűkbe, csillogó ezüstcsatokba. (‑ 348)
	Így hát léha Lemminkäinen azt a nagy lovat betörte, zabolát fogába zárva, kantárját fejére kötve, majd paripájára pattant, Hiisi hátasa farára. (‑ 354)
	Fürgéjét faron legyinti, fűzfavesszővel noszítva. Kocogott vele keveset, magas töltésën terelte dombnak északi felére; havas hëgytetőn kërësztül ért el Észak székhelyére. Méne udvarról a házba, szóla a szobába lépve, Pohjolának portájára: “Én a nagy lovat betörtem, Hiisi ménjét mëgnyergeltem zöld legelőin ligetnek, szent szántóföldnek szegélyin, Hiisi szarvasával ëgyütt Hiisi földjének határán. Adjad, asszony, hát lëányod, viruló arám vihessem!” (‑ 372)
	Louhi, Pohjola banyája szóval mondta, fölfelelte: “Csak akkor adom lëányom, viruló arád vihetëd, hogyha mëglövöd a hattyút, pompás páváját a tónak, Tuonela sötét tavárul, szent folyónak forgójábul ëgyszëri rugaszkodásra, ëgyetlen nyilat eresztve.” (‑ 382)
	Akkor léha Lemminkäinen, az a szép Kalandoskedvű indult hattyúnak lesére, hosszú nyaknak látására Tuonela sötét tavára, Manala mocsaraira. (‑ 388)
	Öles léptëkkel haladva, sebbel-lobbal, nagy sietve igyekëzëtt Tuonelába, forgatagos szent folyóra; drága íja vállra vetve, nyilas puzdrája nyakában. (‑ 394)
	Csurgósipkás csordapásztor, Pohjolának vaksi véne, ottan Tuonela tavához, forgatagos szent folyóhoz várva-várta Lemminkäinent, érkëzésit ëgyre leste. (‑ 400)
	Némëlyik napon valóban látta léha Lemminkäinent közelëdni-jődögélni oda Tuonela tavára, zajló zúgó hajlatába, forgatagos szent folyóra. (‑ 406)
	Vipërát emelt a vízbül, habokból halálos bürköt, szívét általverte véle, Lemminkäinen mája mellett, baloldali borda szélin, jobb válla alá gyakintva. (‑ 412)
	Akkor léha Lemminkäinen kínlódott kemény-këgyetlen. Mondogalódott magában: “Hát abban bizony hibáztam, hogy nëm tudtam mëgtanulni szerelmes szülőanyámtul két varázsigét csupáncsak, sokat mondok, hogyha hármat: mint lëgyek, miként maradjak állva áldatlan napokon; bürök bűbáját feledtem, vakcsőnek varázsigéit. (‑ 424)
	“Ó, szülőanyám, nagyasszony, fëlnevelő drága dajka! Tudnád csak, tekintenéd csak, hol vagyon szëgény szülötted! Jönnél mit së késlekëdve, segítségëmre sietve, mentenéd szëgény szülötted öldöklő halál ölébül, korai kialuvástul viruló-vidám korában!” (‑ 434)
	Akkor Pohja vaksi véne, csurgósipkás csordapásztor belelökte Lemminkäinent, Kaleva fiát veszejtve, Tuonela sötét tavába, feneketlen forgatagba. Méne léha Lemminkäinen zajló zúgókon zötyögve, sellő sodrától löködve tanyájára Tuonelának. (‑ 444)
	Tuoni vérszomjas vitéze ottan kardjával kiszabta, vágta kétélű vasával. Szablyájának ëgy szelése széjjeldobta öt darabra, osztotta kilenc koloncra. Tuonela tavába szórta, Manala mocsaraiba: “Itt rohadhatsz már örökre számszëríjastul-nyilastul, víz madarára vadászva, habokban hattyúra lőve.” (‑ 456)
	Így lőn Lemminkäinen vége, heves udvarló halála Tuonela sötét tavában, Manala mocsaraiban. (‑ 460)

TIZËNÖTÖDIK ÉNËK
Lemminkäinen anyja életre kelti holt fiát. 
Varázsversëk zúzott és vágott sebëkre, csonttörésre
	Léha Lemminkäinen anyja otthon ëgyre arra gondolt: “Lemminkäinent vaj’ mi lelte, Kauko mostan merre járhat? Hírt së hallani felőle, hol bolyong a nagyvilágban.” (‑ 6)
	Nëm tudta szëgény szülője, nëm sejtëtte árva anyja, merre hányódik a húsa, édës vére hol vesződik. Talpal-é tobozos dombon, vagy hangafűves homokon, avagy tengërën hajózik habtarajos hullámokon, vagy tán szörnyű hadba szállott, fegyvercsörgető csatába, lábaszáráig vërësben, térdig érő vérfolyamban. (‑ 18)
	Kyllikki, kacér mënyecske nézelődik-sürgölődik Lemminkäinennek lakában, Kalandosnak otthonában. Figyelte a fésűt este, rápillantott rëggelënte. Valamék napon is nézte, úgy rëggel felé figyelte: hát vérrel folyott a fésű, vörös harmat hullt belőle. (‑ 28)
	Kyllikki, kacér mënyecske szóval mondta, fölfelelte: “Jaj, odavan már a férjem, kedves Kaukóm holtra válott embërveszejtő vadonban, kikutatatlan utakon. Ím, vérrel folyik a fésű, vörös harmat hull belőle!” (‑ 36)
	Akkor Lemminkäinen anyja maga mëgnézte a fésűt, rögvest ríva is fakadva: “Jaj nekëm, szëgény fejemnek, én nyomorult életëmnek! Lám, most támaszom, fiacskám, gyámolom, szëgény szülöttem jutott végveszëdelëmbe, odavan a hős dalia, mëghótt léha Lemminkäinen! Ím, vérrel folyik a fésű, vörös harmat hull belőle.” (‑ 48)
	Fölfogta szoknyája szélit, ruháját karjára kapta, iszonyú futásnak indult, eszeveszëtten szaladva. Lábához hëgyek lapultak, völgytekenők fëltöltődtek, fëlső föld lëlaposodott, alsó föld fëlemelődött. (‑ 56)
	Így ért puszta Pohjolába. Kérdëzősködött fiárul, sürgetve-tudakozódva: “Hej, të pohjolai asszony! Hova tëtted Lemminkäinent, hogy vesztëtted el fiamat?” (‑ 62)
	Louhi, pohjolai asszony maga mondta, válaszolta: “Sëmmit sëm tudok fiadrul, merre tért, hová tekergëtt. Lovas szánkómra helyëztem, tüzes táltosom kasába; tán a hólucsokba roskadt, vagy tán mëgfagyott a jégën, jutott farkasnak fogára, bőszült medvének belébe.” (‑ 72)
	Monda Lemminkäinen anyja: “Mit hazudozol hiába? Fiammal nëm bír a farkas, Lemminkäinennel a medve! Farkast ëgy ujjal elöli, medvét markával lëbírja. Ha azonnal mëg nëm mondod, hova tëtted Lemminkäinent, új csűrkapudat kidöntöm, Szampó zárait lëtépëm.” (‑ 82)
	Szólt a pohjolai asszony: “Jóllakásig jóltartottam, ëtetve-itatva bőven, fürösztöttem tejbe-vajba. Ültettem ladik farába, hogy az árkon átevezzën. Föl nëm foghatom, mi érte, lëcsurogtában mi lelte, hogy a zúgóba zuhant-ë, sellő árja elsodorta?” (‑ 92)
	Monda Lemminkäinen anyja: “Mit hazudozol hiába? Ideje igazat szólni, hazugságnak véget vetni. Hova tëtted Lemminkäinent, Kaleva fiát veszejtve? Végórád ütött különben, itt ehelyt elér halálod.” (‑ 100)
	Szólt a pohjolai asszony: “Immáron igazat mondok. Küldtem vadrénre vadászni, sível szarvast hajkurászni, Hiisi táltosát betörni, méncsikóját mëgnyergelni, majd Haláltó hattyújára, szent madarat mëgvadászni. Többet nëm tudok, mi lelte, veszëdelmére mi válott, ki lëhet kerékkötője, mért késik jelëntkëzése mënyasszonyt-arát kikérni, lányomat kikövetelni.” (‑ 114)
	Anyja útrakelt azonnal fia fëlkutatására. Lápon farkasként loholva, erdőn medveként motozva, vidraként a vízben úszva, hangyaként homokba bújva, dombon dongóként dönögve, fülesként mezőn futosva, mindën sziklát mëgmozdítva, tuskókat kidöntögetve, hullott ágakat halomba, pudvásábul pallót rakva. (‑ 126)
	Így kereste, így kutatta hetekig, de nëm találta. Fiát fáktul kérdëzgette, tűntét tőlük kérve számon. Fa felelte, szálfa szóla, tölgy tudósan válaszolta: “Van ëlég bajom magamnak, nëm gondolhatok fiaddal. Nagyonis nehéz a sorsom, ugyancsak kijutott nékëm: fëlhasogatnak hasábra, aprófának aprogatnak, szárítóban senyvesztenek, irtásföldön fölpërzsëlnek.”(‑ 140)
	Kereste-kutatta ëgyre, hetekig, de nëm találta. Gyalogút futott feléje, bókolva köszönt az útnak: “Isten jószága, utacska, nëm találkoztál fiammal, én aranyos almácskámmal, ezüstös bogú botommal?” (‑ 148)
	Út felelte fontoskodva, mesélgette-mondogatta: “Van ëlég bajom magamnak, nëm gondolhatok fiaddal! Nagyonis nehéz a sorsom, ugyancsak kijutott nékëm: hátamon kutyák kaparnak, lovasok, lovak taposnak, cipőtalpakkal topognak, csizmasarkakkal csoszognak.” (‑ 158)
	Kereste tovább, kutatta hetekig, de nëm találta. Hát a hold haladt feléje. Mélyen mëghajolt a holdnak: “Istenadta hold világa, nëm találkoztál fiammal, én aranyos almácskámmal, ezüstös bogú botommal?” (‑ 166)
	Istenadta hold világa tudta, mit feleljen erre: “Van ëlég bajom magamnak, nëm gondolhatok fiaddal. Nagyonis nehéz a sorsom, igëncsak kijutott nékëm: éjthosszat magam bolyongok, fénylëk dermesztő fagyokban, télën virrasztok vesződve, nyáron nyomtalan lënyugszom.” (‑ 176)
	Kereste tovább, kutatta hetekig, de nëm találta. Napot szëmbejőni látta, mélyen mëghajolva mondta: “Isten jószága, napocska, nëm találkoztál fiammal, én aranyos almácskámmal, ezüstös bogú botommal?” (‑ 184)
	Bizony, tudta a napocska, égnek ékëse kimondta: “Hej, szëgény anya, szülötted mëg van halva, elveszejtve fekete halálfolyóba, Manala örök vizébe. Zúgókon zuhanva méne, sodródva suhant az árral Tuonelának mély tavába, Manala mocsaraiba.” (‑ 194)
	Akkor Lemminkäinen anyja elsírta magát először, a kovácsműhelyt kereste: “Idehallgass, Ilmarinen! Ha kovácsoltál valaha, kovácsolj nekëm keményen, rézgereblyét verj remëkbe, vágva vasfogakat rája! Fogait számold százölesre, nyelét mëg ötszáz ölesre! (‑ 204)
	Ilmarinen, vas verője, időtlen idők kovácsa remëkëlt gereblyét rézbül, vasfogakkal fëlszërëlte, fogait százölesre szánva, nyelét ötszáz ölre szabva. (‑ 210)
	Akkor Lemminkäinen anyja vasgereblyét kézbe véve szállt alá Halálfolyóra, Naphoz fordulva fohásszal: “Isten jószága, napocska, földnek istenadta fénye! Süss elébb ëlég erősen, melegebben másodízben, harmadszor egész heveddel! Álomnépet álmosítsad, Manala hadát lëlankaszd: gyëngüljön halál hatalma!” (‑ 222)
	Isten jószága, napocska, földnek istenadta fénye, libbent görbe nyírfagallyra, száraz égërágra szállva. Majd sütött elébb erősen, melegebben másodízben, harmadszor egész hevével. Álomnépet álmosítva Manalát lëlankasztotta: ifjat kard kërësztvasára, vént a botja vastagára, férfinépet fegyverére. Végül szépën visszaszálla égnek végtelen vízére, imént elhagyott helyére, régi rëndës pályájára. (‑ 238)
	Akkor Lemminkäinen anyja vasgráblát kezébe vëtte, fia testit összeszëdte zajló víznek zúgójábul, forgatagos szent folyóbul. Szëdte volna, nëm találta. (‑ 244)
	Akkor mélyebb vízbe méne, belelábolt a folyóba, harisnyaszárig habokba, kötésig belémerülve. (‑ 248)
	Gyermëkét gereblyézgette Tuonela folyó vizébül; ár ellenében kotorta, húzva ëgyszër s másodízben: fia ingét csak kifogta, bizony azt is bánatára. Húzta ëgyszër, másodízben: harisnyát talált s kalapot, szívszakadásra harisnyát, kalapot keserűségre. (‑ 258)
	Még mélyebbre mënt azonban, Manala morotvájára. Ëgyszër húzta víz mëntében, kétszër mëghúzta kërësztben, harmadszor haránt irányban. Hát a harmadik húzásra fëlmerült ëgy gabnakéve, gerebléjén fënnakadva. (‑ 266)
	Nëm volt ám az gabnakéve, hanëm léha Lemminkäinen, az a szép Kalandoskedvű. Beleakadt a gereblye gyűrűsujjának gyökébe, hüvelykujja hajlatába. (‑ 272)
	Fëljött léha Lemminkäinen, kibukott Kaleva sarja rézgrábla fogán forogva, tótükör fölött lebëgve. Hanëm volt valami híja: félkeze, feje hibádzott, számos tagja-porcikája, mëg az élet ráadásul. (‑ 280)
	Anyja aggva-tépelődve, sírdogálva mondogatta: “Lëhetne-ë ebbül embër, bajnok válhat-é belőle? (‑ 284)
	Hogy a holló mëghallotta, elkiáltotta fölötte: “Nëm volt embër elmënőben, nëm az visszaérkëzőben. Kiszëdte szëmét a márna, csontjait csuka lërágta. Eresszed a vízbe vissza, taszajtsd Tuonela tavába! Talán jó lësz tőkehalnak, víza válhat még belőle.” (‑ 294)
	Ámde Lemminkäinen anyja nëm lökte a vízbe vissza. Mëghúzta a mélyet újra gerebléje rézfogával Tuonela folyófenékën hosszában, harántirányban: félkezét, fejét kifogta, ëgy csomó csigolyacsontot, ugyanannyi bordacsontot, mindënféle más izinket. Fiút építëtt ezëkbül, Lemminkäinent összerakta. (‑ 306)
	Húst a húshoz illesztëtte, csontot csontra építëtte, toldozgatva ízet ízhëz, eret érhëz varrogatva. (‑ 310)
	Kötözgette fürge kézzel, érvégeket összevarrta, szëdëgette szálaikat. Közben mondta-mondogatta: “Erek asszonya, nagyasszony, érhëz értő tündérasszony, érfonalaknak fonója remëk rézveretës rokkán, óncirádás cifra orsón, vassal küllőzött kerékën! Hozz segítségët sërényen, szorongató szükségünkben, érgombolyaggal öledben, hón alatt hozott nyalábbal, tört ereket összetënni, inak végit összevarrni szablyaéllel szabdalt húsban, tépëtt-tátongó sebëkben! (‑ 328)
	“Hogyha ennek nincs hatása, ott az égi tó tündére: viszi rézzel vert ladikja, bíbor bordájú hajója. Jöjj, tündér, az ég tavárul, mënny köldökéről, kisasszony, vérerekën át evezni, tört tagokon át hajózni, csontcsatornákon csurogni, vájatokban vándorolni! (‑ 338)
	“Ínrostokat rakd helyükre, eresztékük ëgybetéve, szálereket szájjal össze, végükkel verőereket, közepesëket kacsukkal, legkisebbeket lukukkal! (‑ 344)
	“Vëdd picinyke varrótűdet, fűzz selyëmfonált fokába, varrogasd finom fonállal, apró tűvel tűzzed össze, erek csonkjait csomózva, selyëmszállal összeöltve! (‑ 350)
	Hogyha ennek sincs hatása, magad jöjj, magas Úristen, paripáidat befogva, csillagszërszámos csikóid! Hajtsd kërësztül hímës szánod csontokon, törött tagokon, izom-mozgató inakon, vért erëgető erekën! Csont közébe húst keverve inakat inakhoz illessz, használj csont helyëtt ezüstöt, aranyat, hol ín hiányzik. (‑ 362)
	“Hol hártyának volna híja, ama helyre hártya nőjön, szétszakadt inak helyébe illesszél erős inakat; ahol nagy volt vér veszése, friss vér folydogáljon ottan, csontcserepeknek helyébe csontok, épëk épüljenek, hogyha mëg izom hibádzik, izmot tégy izom helyébe; mindënt régi rëndbe rakva, szokott szërkezetbe téve: csontot csonthoz, húst a húshoz, tagokat tagokkal ëgybe!” (‑ 376)
	Ezzel Lemminkäinen anyja csak embërt csinált fiábul, régi formájába rakva, azelőtt való alakba. (‑ 380)
	Boldogult ugyan inakkal, elkészült ugyan erekkel, de nëm bírhatta beszédre, hogy a szája szóra nyíljon. (‑ 384)
	Tanakodva-tépelődve mondogalódott magában: “Hol kerítëk most kenőcsöt, csodaírat hogy csinálok betegnek borogatásul, mëggyötörtnek gyógyszëréül, hogy a száját szóra nyissa, mëglelje mesélőkedvit? (‑ 392)
	“Méhike, aranymadárka, vadvirágok kiskirálya! Mënj el színmézet szërëzni, édës márcot hozz magaddal mézillatú Metsolábul, táltosi Tapiolábul; ëgyiket virág ölébül, másikat füvek fejérül betegnek borogatásul, gyógyírul gyöngélkëdőnek!” (‑ 402)
	Méhike, ügyes madárka szállott máris fürge szárnyon mézillatú Metsolába, táltosi Tapiolába. Virágrul-virágra röppent, nyelvével nedűt nyalintva kelyhéből kilenc virágnak, száz fajtájú fű fejérül. Jött dönögve-döngicsélve, kerëngve, köröket írva, mindën szárnyán mézteherrel, tollai telítve írral. (‑ 414)
	Akkor Lemminkäinen anyja vëtte azt a jó kenőcsöt, betegét bekenëgette, orvosolgatta szülöttit, de nëm ért el sëmmit avval: száját nëm bírhatta szóra. (‑ 420)
	Mondta akkor méhikének: “Méhike, aranymadárka, mostan más irányba indulj: kilenc tengërën kërësztül szállj az ópërënciás szigetre, mézet izzadó mezőkre, tanyájára Tuuri úrnak, Palvoinen palotájába! Mézlelőhely az, de milyen! Ott találsz igazi írat, erekre való kenőcsöt, alkalmatost tört tagokra. Hozz abból a jó kenőcsbül, szëdëgess a drága szërbül; sebeire hadd kötözzem, beteg testire borítsam.” (‑ 436)
	Most a méhe, gyors legényke, újra útrakelt rëpülve kilenc tengërën kërësztül, sőt talán tízën kërësztül. Szállt egész nap, szálla másnap, harmadikat is haladta; nëm telepëdëtt lë nádra, nëm pihent piciny levélën: szállt a tengëri szigetre, mézzel harmatos mezőkre, habzó sellő hajlatába, szent folyamnak forgójába. (‑ 448)
	Ott pörgették azt a mézet, ott kevertek jó kenőcsöt icipici ibrikëkben, sok csinos cserépcsuporban, hüvelykre ragaszthatókban, ujj hëgyére húzhatókban. (‑ 454)
	Méhe, könnyű kis legényke kenőcsöt kapott ëlëget, s csak kevés időcske múlott, pillanatnyi-përcenetnyi, máris jődögélt lihëgve, dérrel-durral döngicsélve, kilenc korsóval ölében, hátán még hetet cipelve, mindënik tele kenőccsel, sűrű zsírokkal tetézve. (‑ 464)
	Akkor Lemminkäinen anyja kente azt a jó kenőcsöt, kenőcseiből kilencet, nyomva még utána nyolcat. De nëm ért el sëmmit avval, bizony, sëmmit sëm segítëtt. (‑ 470)
	Akkor száját szóra nyitva, maga mondta, fölfelelte: “Méhike, egek madara, indulj immár harmadízben, szállj az Ég emeletére, kilencedik ég fölébe! Ott lelsz édës márcra-mézre, ëlëgendő édësségre; Istenünk igéz olyannal, Ég Ura varázsol véle, gyermëkeit gyógyítgatva súlyos sérüléseikbül. Mártsad szárnyad édës márcba, tollaidat tiszta mézbe; szállíts szárnyaidon márcot, mézzel terhelvén ruháid, betegnek borogatásul, írul sérültnek sebére.” (‑ 488)
	Méhike, aranymadárka tudakolta, kérdve tőle: “Hát oda hogyan repüljek, én gyarló szëgény legényke?” (‑ 492)
	“Könnyű lësz odajutásod, finom fölkapaszkodásod: hold alattad, nap fölötted, mënnybolt csillagai mellett. Ëgy napot rëpülsz, emelkëdsz holdvilágnak homlokára, másnapon tovább törekszël, föl a Göncöl gallérjára, harmadik nap hágsz magasra, hétcsillagnak halmaira; onnan már az út arasznyi, ëgy picurka-përcenetnyi Terëmtőnek trónusáig, igaz Isten udvaráig.” (‑ 506)
	Méhe fölröppent a földrül, mézmadár a zsombikosbul; szorgalmasan szálldogálva, zsënge szárnyon zöngicsélve hamar túljutott a holdon, napkorongot mëgkerülte; Göncöl gallérjára szállva, Hétcsillag fölébe hágva Isten pincéjét elérte, Terëmtőnek tárolóit. Kenetëket ott kevernek, zsíradékokat sűrítve csillogó ezüstcsuporban, számos színarany köcsögben. Mézet főznek ott középën, olvasztott vajat baloldalt, észak táján édës márcot, déli oldalon olajat. (‑ 524)
	Méhike, egek madara, kapott méretlenül márcot, mézet këllő mennyiségben. Csak keveset këlle várni, máris mëgjött döngicsélve, kerëngve, köröket írva, hasán száz szarudobozzal, szárnyain ezër edénnyel: ebben méz, varázsvíz abban, jóféle kenőcs amabban. (‑ 534)
	Akkor Lemminkäinen anyja szájába szëdëtt belőlük, kenőcseit kóstolgatva jóízűeknek találta. “Ezëk már igazi írak, valódi varázskenőcsök! Isten gyógyított ilyekkel, övéi sebére öntve.” (‑ 542)
	Mindjárt mëgkente a holtat, az ájultat ápolgatta, csontja csonkjait bekente, tagjai töréshelyeit. Fëlül kente, majd alulról, ëgyszër könnyedén középütt, majd a száját szóra nyitva, így fordult halott fiához: “Kelj föl fektëdből fiacskám, szëndërgésëdből, szülöttem, térj vissza halál honábul, búbánat birodalmábul!” (‑ 554)
	Fölkelt fektéből a férfi, ájult álmából neszüdve. Száját szóra is nyitotta, maga mondta, fölfelelte: “Én aztán sokat aludtam, hétalvó, soká hevertem! Igën elnyomott az álom, egészen belébutultam!” (‑ 562)
	Akkor Lemminkäinen anyja válaszolt neki viszontag: “Bizony, most is még alunnál, mëg nëm érve ébredésëd, nyomorult anyád ha nincsen, ha szëgény szüléd nëm ébreszt. (‑ 568)
	“Mondd el most szëgény gyerëkëm, hadd halljam saját fülemmel, Manalába mint kerültél, ki tëtt Tuonela tavába?” (‑ 572)
	Monda léha Lemminkäinen, szülőanyjának felelte: “Csurgósipkás csordapásztor, untamolai vakondok: az mënesztëtt el Manába, az taszajtott Tuonelába. Vipërát emelt a vízbül, mérges kígyót a mocsárbul, mëgölte szëgény szülötted. Addig nëm terjedt tudásom: bürökmérëg bájolásig, vakcsőre való varázsig.” (‑ 584)
	Monda Lemminkäinen anyja: “Ó, bolondoknak bolondja! Azzal kérkëdtél kevélyen, hogy a lappokat lëdallod, s nëm bírsz mérgivel büröknek, vakcsőbül való varázzsal? Vakcső vízben jött világra, kígyóhúr habokba hulla velejébül vízityúknak, tavi fëcskének fejébül; Syöjätärnek szája köpte, lúdvérc vízre löttyentëtte, hullám hosszúra sodorta, nap pácolta porhanyóra; szellő volt a ringatója, víz lehellete löködte, hullám hajtotta a partra, vihar szárazra vetëtte.” (‑ 602)
	Akkor Lemminkäinen anyja gyermëkét kigyógyította, teljességgel helyrehozta, azelőttvaló alakra, de még kissé délcëgebbre, erősebbre, mint előbbed. Tudakolta tőle végül, van-ë még valami híja? (‑ 610)
	Monda léha Lemminkäinen: “Ajaj, híjom hogyne vóna: odavinne szívem vágya, lëlkëm mindën óhajtása: Észak édës lányaihoz, fonatos fejük díszéhëz. Penészës fülű anyósom lányát tőlem mëgtagadta: hogy a récét këll lëlőnöm, hazahurcolnom a hattyút Tuonela sötét tavárul, szent folyó zuhatagábul.” (‑ 622)
	Monda Lemminkäinen anyja, felelve fia szavára: “Hagyd a hattyúdat magára, hadd rostokoljon a réce fekete halálfolyóban, zubogó zuhatagokban! Inkább indulj most hazádba avval a szëgény anyáddal! Jószërëncsédnek örülhetsz, Isten áldó irgalmának, mert valóban mëgsegítëtt: a halálbul visszahíva, Tuonela sötét tavábul, Manala mocsaraibul. Én magamban mit sëm érëk, gyarló embëri erőmmel, Isten irgalma ha nincsen, Terëmtő nëm támogatna.” (‑ 640)
	Most hát léha Lemminkäinen elindult haza, honába, véle édës asszonyanyja, szerelmetës szép szülője. (‑ 644)
	Ezzel Kaukót elbocsátom, vetëm léha Lemminkäinent más végére verseimnek. Fordítok dalom folyásán, erëgetëm más medërbe, elindítom új utakra. (‑ 650)

TIZËNHATODIK ÉNËK
Väinämöinen hajót épít. Varázsigékért lëszáll az Alvilágba.
	Vénëk véne Väinämöinen, időtlen idők tudósa csónakot akart csinálni, fábul új hajót faragni, párás félsziget fokánál, szélein ködös szigetnek. De nëm volt faragni fája, dereglyéhëz dëszkaszála. (‑ 8)
	Fölkutatni fát ki mënjën, törzseket ki fog találni, Väinämöinennek valókat, dëszkaszálakat dalosnak? (‑ 12)
	Pellervoinen, puszta sarja, szántóvető pöttöm Sampsa mënjën mostan fát keresni, tölgyfa-törzseket találni, Väinämöinennek valókat, dëszkaszálakat dalosnak. (‑ 18)
	Úton méne-mëndëgéle északra, kicsit keletre, ëgyik dombrul másikára, majd a harmadikra hágva; aranybalta vállra vetve, nyele rézzel van kirakva. Nyárfa nyújtózik előtte öt ölnyi magas hëgyével. (‑ 26)
	Nekigyűrkőzik a fának, fejszéjét tövére téve. Nyárfa fölkiált azonban, száját ily szavakra nyitva: “Embër, mit faragsz belőlem, hadd hallom, mivégre këllëk?” (‑ 32)
	Pöttöm Sampsa Pellervoinen válaszát így adta vissza: “Azt faragom én belőled, kivágni azért akarlak: Väinämöinen csónakához, dëszkaszálakul dalosnak.” (‑ 38)
	Furcsállva felelt a nyárfa, mondta mind a száz gallyával: “Likas csónak lësz belőlem, széteső, szivárgó sajka. Tele van tövem odukkal: nyolcszor is ezën a nyáron hërnyó húsomat harapta, gyökerem kukac gyötörte.” (‑ 46)
	Pöttöm Sampsa Pellervoinen készülődött mást keresni. El is indult új utakra, északi irányba mënve. (‑ 50)
	Szálfenyő szökött elébe, nyolc ölnyi magasra nyúlva. Fejszéjét a fához csapta, baltájával mëgbongatta, tudakolva-kérdve tőle: “Alkalmas lëszël-ë, szálfa, Väinämöinen csónakának, dëszkául dërék dalosnak?” (‑ 58)
	Fenyő mondta, fölfelelte, maga kedvetlen morogva: “Nëm vagyok való hajónak, hat pár borda hordozónak! Tele kérgem karcolással: nyolcszor is ezën a nyáron holló lëngëtt lombjaimban, varjú károgott karomban.” (‑ 66)
	Pöttöm Sampsa Pellervoinen tovább méne-mëndëgéle, elindulva új utakra, mostan dél felé haladva. Terebélyës tölgyre bukkant, kilenc öl kerületűre. (‑ 72)
	Tudakolta, kérdve tőle: “Tölgyfa! Válna-é belőled harci bárka bordafája, törzsöke hadi hajónak?” (‑ 76)
	Tölgyfa méltósággal mondta, erdő éke értelëmmel: “Bőviben vagyon fa bennem anyagul hadi hajónak; nëm férëg-ëtte fenyőfa, nëm vagyok belül kikezdve. Nyolcszor is ezën a nyáron, mikor nagy melegëk voltak, köröttem a nap kerëngëtt, vállamon a hold világolt, kakukk ringott karjaimban, mellemën madárka fészkelt.” (‑ 88)
	Pöttöm Sampsa Pellervoinen baltát válláról lëvéve, fejszével a fába vágott, tölgyre tündöklő acéllal, fáját gyorsan földre döntve, erdő ékësét elejtve. Lombját gondosan lëszëdte, hasogatta hosszú törzsit, főgërëndákat faragva, darabolva dëszkaszálat, hajóhoz valót a hősnek, Väinämöinen csónakához. (‑ 100)
	Vénëk véne Väinämöinen, időtlen idők tudósa bárkát bárdolt bűvigékkel, versëkkel hajót varázsolt ëgyetlen fa forgácsábul, tölgyfa törmelékeibül. (‑ 106)
	Ëgyet énëkëlt alaphoz, másodikat oldalakhoz, harmadik varázsdalával sudár ágasfákat ácsolt, bordaíveket berakta, eresztékit ëgyberótta. (‑ 112)
	Szépën hajlott már hajója, bordafái béeresztve. Hanëm három szó hiányzott: peremfáit rája rakni, elejét fölebb emelni, tatrészét helyére tënni. (‑ 118)
	Vénëk véne Väinämöinen, időtlen idők tudósa mondogalódott magában: “Ej, szërëncsém nincs ma nékëm: hogy viszëm ladikom vízre, hullámokra új hajómat?” (‑ 124)
	Tanakodott-tépelődött, szavakat hol is szërëzzën, hol vëgyën varázsigéket. Füsti fëcskének fejébül, hattyúrajnak hátuljárul, vadludak vonulatábul? (‑ 130)
	Útnak indult szószërëzni. Hattyak ezreit elölve, libanyájakat nyuvasztva, fëcskefalkákat tarolva ëgyetlenëgy szót së szërzëtt, fikarcnyi varázsigét së. (‑ 136)
	Tanakodott-tépelődött: “Szókra lelnék százasával nyári rénnek nyelvtövében, fehér mókusnak fogában!” (‑ 140)
	Tovább méne szószërëzni, igegyűjtő útra indult: rétek rénjeit lëvágva, mókusokat mázsaszámra. Igét lelt egész halommal, hanëm hasznuk nëm vëhette. (‑ 146)
	Tanakodott-tépelődött: “Szókra lelnék százasával Tuonela sötét tavában, Manala komor mezőin.” (‑ 150)
	Szót szërëzni Tuonelába, igékért Manába méne. Hetekig méne-mëndëgéle: első hétën erdősökben, másodikon makkosokban, harmadikon hangaföldön. Messze látszott már Manala, Tuoni dombjai dërëngtek. (‑ 158)
	Vénëk véne Väinämöinen hangosan hahózni kezdëtt partján Tuonela tavának, Manala mocsarainak: “Hozz ladikot, Tuoni lánya, sajkát hozz, Manala sarja, hogy az árkon átevezzek, Tuonela túlsó felére!” (‑ 166)
	Tenyeres-talpas Tuoni-lánya, Manala csökött cselédje éppen szennyesét szapulta, lepëdőit lappogatta Tuonela sötét tavában, Manala mocsárvizében. Szóval mondta, fölfelelte, foghëgyről odavetëtte: “Csónakot csak akkor kaphatsz, ha elébb elébeszélëd, Manalába mért igyekszël belső bajtul mëgtöretlen, jó halállal mëghalatlan, ëgyéb végzettől veretlen?” (‑ 180)
	Vénëk véne Väinämöinen így felelt neki szavára: “Tuonitól taszítva jöttem, Manala vetëtt verëmbe.” (‑ 184)
	Tenyeres-talpas Tuoni-lánya, Manala csökött cseléde, maga mondta, fölfelelte: “Mit hazudozol hiába? Jőnél Tuonitól taszítva, Manától verëmbe ejtve, akkor Tuoni volna társad, Mana hozna most magával, fejedën halál fövege, Mana kesztyűje kezedën. Szólj valót, të Väinämöinen, Manalába mint kerültél?” (‑ 196)
	Vénëk véne Väinämöinen így felelt e szóra néki: “Mana vermébe vas ejtëtt, Tuoniba acél taszított.” (‑ 200)
	Tenyeres-talpas Tuoni-lánya, Manala csökött cseléde szóval mondta, fölfelelte: “Mit hazudozol hiába? Mert kit vas vetëtt Manába, Tuoniba acél taszított, ruhája vörös a vértül, inge harmattól iszamos. Vallj igazat, Väinämöinen, në hazudozzál hiába!” (‑ 210)
	Vénëk véne Väinämöinen így próbálkozott ezúttal: “Engëm víz mosott Manába, halálba habok sodortak.” (‑ 214)
	Tenyeres-talpas Tuoni-lánya, Manala csökött cseléde így felelt neki szavára: “Nëm hiszëk hazudozónak. Mert kit víz vetëtt Manába, habok hoztak Tuonelába, át van ázva annak inge, merő víz maga, ruhája. Valahára vallj igazat, mi hozott ide Manába?” (‑ 224)
	Ám vénségës Väinämöinen újra füllentésre fogta: “Tűz juttatott Tuonelába, Manalába lángok löktek.” (‑ 228)
	Tenyeres-talpas Tuoni lánya, Manala csökött cselédje, így felelt e szóra néki: “Hasztalan hazudozásod. Akit tűz hoz Tuonelába, Manalába lángok löknek, üstöke ugyancsak üszkös, égëtt a szakálla-szőre. (‑ 236)
	“Hej, të vénség, Väinämöinen! Ha csakugyan csónak kéne, vallj valahára igazat, hagyd abba hazudozásod, mondd, Manába mint jutottál belső bajtól mëgtöretlen, jó halállal mëghalatlan, ëgyéb végzettől veretlen?” (‑ 244)
	Szólt vénségës Väinämöinen: “Hogyha ëgy kicsit hazudtam, ëgyetsmást el is tagadtam, végül vallhatok igazat. Bárkát tëttem bájolással, varázsversëkkel ladikot. Ëgy nap, másnap énëkëltem, hát a harmadik nap este szétesëtt az énëk szánja, elrepedt a rigmus rúdja. Árért jöttem Tuonelába, Mana földjére fúróért szánkóm újra szërkeszteni, mëgrëparálni rudamat. Azért hozzad csak hajódat, küldjed hozzám azt a kompot, hogy az árkon átevezzek folyóvíznek túlfelére.” (‑ 262)
	Tuonetar csúnyán csëpülte, manai mënyecske szidta: “Ó, bolondoknak bolondja, esztelenëk esztelenje! Szóval jöttél jószántodbul, hívatlan halál honába! Bizony, bölcsebben cselekszël visszafordulva faludba! Mert ide sokan sietnek, vissza nëm sokan vetődnek.” (‑ 272)
	Szólt vénségës Väinämöinen: “Asszony az, ki abbahagyja! Nëm fordul a férfi vissza, mégha mégoly élhetetlen! Hozd hajódat, Tuoni lánya, sajkádat, Manala sarja!” (‑ 278)
	Ladikjára Tuoni lánya föl is vëtte Väinämöinent. Általvitte őt az árkon, folyóvíznek túlfelére. Szóval mondta, fölfelelte: “Majd mëgjárod, Väinämöinen! Mëghalatlan jössz Manába, élő testben Tuonelába!” (‑ 286)
	Ott a gondos gazdaasszony, alvilágnak vén anyója habzó sört hozott köcsögben, kétfülű cserépcsuporban. Szóval mondta, fölfelelte: “Igyál ebbül, Väinämöinen!” (‑ 292)
	Vénëk véne Väinämöinen sandán nézëtt serlegébe: belsejében békák ívtak, oldalán nyüvek nyüzsögtek. Száját szóra is nyitotta: “Nëm érkëztem én avégett, kortyolni Mana-kupábul, sört Tuonela serlegébül. Sörivók mëgittasodnak, részëgësëk rosszul járnak.” (‑ 302)
	Alvilág anyója szóla: “Mondd, vénségës Väinämöinen, mért jövél ide Manába, tanyáira Tuonelának, mielőtt Manala szólít, hozzád ér halál hívása?” (‑ 308)
	Szólt vénségës Väinämöinen: “Míg a csónakom csináltam, dereglyémën dolgozgattam, három bűvigém hibádzott tatrészeit helyretënnëm, mëgemelnëm az elejit. Szókat nëm tudván szërëzni sëm földön sëm fëllegëkben, mëgpróbálkozom Manában, túlvilági Tuonelában alkalmatos szókra lelni, vadászni varázsigékre.” (‑ 320)
	Az az alvilági asszony szóval mondta, fölfelelte: “Tuonela tudást nëm árul, hatalmát halál nëm osztja. Innen mëg ki nëm menekszël, életëdben mëg nëm érëd, hogy hazakerülj honodba, szeretëtt szülőhazádba.” (‑ 328)
	Ájult álomba merítve fekteti a földi vándort Mana medvebőreire. Ott fekszik a férfi mostan, halál álma hullt szëmére; alszik ő, ruhája ébër. (‑ 334)
	Volt ëgy vénasszony Manában, vén banya, bibircsës állú, drótfonál ügyes fonója, vassodrony sodorintója. Hurkolt hálót százerőset, varázsolt ezërerőset ëgyetlenëgy nyári éjën, ëgyetlen kövön kotolva. (‑ 342)
	Volt ëgy vénembër Manában, háromujjú csonka-bonka, szitahálónak szövője, réz-sodrony sodorintója. Szőtt az hálót százerőset, varázsolt ezërerőset ëgyetlenëgy nyári éjën, ëgyetlen kövön kotolva. (‑ 350)
	Tuoni vaskörmű legénye, vaskörmű, acélfogású, huzogatta azt a hálót Tuonela taván kërësztül; húzta hosszant és kërësztben, mëghúzta haránt irányban, Väinämöinent hogy në hagyja, elállja Uvanto útját, hogy míg a világ világ lësz, míg az égën holdvilág lësz, në távozzon Tuonelábul, Manalábul mëg në szökjön. (‑ 362)
	Vénëk véne Väinämöinen mondogalódott magában: “Itt lelëm-ë hát halálom, végórám ütött-ë mostan Tuonela örök tanyáin, Manalának mélyeiben?” (‑ 368)
	Nosza másik bőrbe bújva, villámgyorsan másra válva, feketén folyóba ugrott, vidraként merült a vízbe, vaskukacként kunkorodva, vízikígyóként kígyózva surrant Tuonela tavábul, halál hálóin kërësztül. (‑ 376)
	Tuoni vaskörmű legénye, vaskörmű, acélfogású kora hajnalban kiméne, hogy a hálóit kihúzza. Százszámra fogott lazacot, hulladékhalat vagy ezret – nëm volt köztük Väinämöinen, Uvanto örök öregje. (‑ 384)
	Vénëk véne Väinämöinen mëgszabadulván Manábul száját szóra is nyitotta, maga mondta, fölfelelte: “Në adja a nagy Úristen, në vigyën oda valakit, hogy Manalába magátul, önként mënjën Tuonelába! Mert oda sokan sietnek, vissza nëm sokan vetődnek Tuonela területérül, Manala mocsaraibul.” (‑ 396)
	Azt is mondta még tanácsul, okulásul osztogatta ipërëdő ifjúságnak, növekëdő nemzedéknek: “Azt mondom, atyámfiai, valamíg világon éltëk, në vétsetëk vétlen ellen, në ártsatok ártatlannak! Bűnnek borzasztó a bére Tuonela örök tanyáin: ággyal várják ott a vétkest, heverővel a hibásat; matraca tüzes kövekbül, parázsló-piros lapokbul, paplana pokolkígyókbul, szőve Tuoni szörnyeibül.” (‑ 412)

TIZËNHETEDIK ÉNËK
Väinämöinen varázsigéket csikar ki “Világerőséből”.
Gyógyító ráolvasások belső kórság ellen.
	Vénëk véne Väinämöinen, mivel nëm kapott igéket Tuonelának tájairul, Manala lapályairul, mindëgyre azon ëvődött, folyvást forgatta fejében, szavakat kitől szërëzzën, honnan hozzon bűvigéket. (‑ 8)
	Pásztor ballagott feléje, tőle hallott ily tanácsot: “Százával találsz szavakat, ezrivel varázsigéket Antero Vipunen ajkán, gyomrában Világerősnek. Oda këllene kerülnöd, elevickélnëd elébe. Nëm valami jó az útja, de nëm is nagyon veszélyës: këll először ëgy szakaszon varrótűkön vándorolnod, második mënetëlésën szablyaélekën szaladnod, harmadik huzakodáskor csatacsákányok sorain.” (‑ 24)
	Vénëk véne Väinämöinen eltökélte elmënésit. Beméne kovács-komához, szólította ily szavakkal: “Idehallgass, Ilmarinen! Vassarukat verj ki nékëm, kalapálva kesztyűpárat; ingët fonj acélfonálbul, vasalt vállrudat kovácsolj, vállaimra vasdorongot, bélésnek acélt belébe, kívül lágyvassal bevonva. Indulok igét szërëzni, vadászni varázsigékre hasábul Világerősnek, Antero Vipunen ajkán.” (‑ 40)
	Mire Ilmarinen mestër szóval mondta, fölfelelte: “Vipunennek régën vége, Antero aligha indul csapdáit kivetni vadra, kelepcéit körbejárni. Në számíts szavakra nála, fél ige së tellik tőle!” (‑ 48)
	Vénëk véne Väinämöinen nëm mondott lë mégsë róla. Mëndëgélt egész napestig varrótűkön vándorolva, mëndëgélt a másik estig szablyaélekën szaladva, harmadik napon haladva csatacsákányok sorain.(‑ 56)
	Maga verstudó Vipunen, vénembër, Világerőse csak darvadozott dalostul, döglődött varázsigéstül. Nyakszirtjéből nyárfa sarjadt, fehértörzsű nyír fejébül, fűzfa nőtt füle tövébül, orrából boróka bokra. fenyő hajtott foghúsábul. (‑ 66)
	Odaérve Väinämöinen kardjának vasát kivonta bőr borította hüvelybül, öblösre kötött övérül: vágta nyárfáját nyakárul, nyeste nyírfáját fejérül, kőrist álla kapcájárul, fűzfáját füle tövérül, orráról borókabokrot, fenyőfáját foghúsábul. (‑ 76)
	Döfte vasfejű dorongját szájába Világerősnek, vicsorgó vörös ínyébe, ferdén lógó fogsorába. Szóval mondta, fölfelelte: “Mozdulj már, mihaszna szolga, szűnj mëg föld alatt fekünni, örök álomban alunni!” (‑ 84)
	Verstudó Vipunen akkor álmából riadt azonnal: szörnyen szaggatott a szája, këgyetlen kínokat érzëtt. Fogait a rúdba vájva, lágyvasat lërágta róla, de acéljába akadva csak nëm bírt a rúd belével. (‑ 92)
	Vén Väinämöinen azonban szája szélin álldogálva, ëgyik lábával mëgingott, balbokája mëgbicsaklott; hanyatt-homlok hullt a szájba, Vipunen vörös ínyére. (‑ 98)
	Nosza verstudó Vipunen száját szélësebbre nyitva, álla kapcáit kitátva koncát kardostul lënyelte, garatján lëgurgulázta vénëk véne Väinämöinent. (‑ 104)
	Akkor verstudó Vipunen száját szóra nyitva mondta: “Mindënt összeëttem eddig, kossal éltem, kecskebakkal, vén tehénnel töltekëztem, keményhúsú kant haraptam, hanëm ilyet még nëm ëttem, ehhëz fogható falatot.” (‑ 112)
	Vén Väinämöinen pediglen mondogalódott magában: “Alighanëm itt a végem, innen már ki nëm menekszëm, kárhozat kalickájábul, romlásnak rëkesztëkébül.” (‑ 118)
	Tanakodott-tépelődött, mi légyën, mi lësz a sorsa. Ott lógott övén a kése, jófajta eres fanyéllel: csónakot csinált belőle, ladikot varázsigékkel. Csónakázott erre-arra, bélcsatornákon csurogva, mindën zëgzugát bejárta, siklott mindën szögletébe. (‑ 128)
	Vén Vipunen, vers tudósa evvel nëm sokat törődött. Vén Väinämöinen azonban fürgén fölcsapott kovácsnak, vállalkozott vasverésre: köpenyét tëvén kohónak, ingeujját fújtatónak, birkabőrit légvonónak, gatyaszárát gázfogónak, harisnyáját füstfogónak; üllőnek tëvé a térdit, kalapácsnak a könyökit. (‑ 140)
	Kalapálgatott-kopácsolt, ütemëst ütögelődve. Éjthosszat csak verte-verte, naphosszat nëm is pihenve, véknyában Világerősnek, Nagyhatalmúnak hasában. (‑ 146)
	Akkor verstudó Vipunen morfondírozott magában: “Ki lëhetsz, világ vitéze, fenelátta szörnyű fajzat? Ëttem mindenfajta embërt, ezreket elemésztëttem, hanëm effélét nëm ëttem. Szénpor szálldogál a számba, përzsëlő parázs ínyëmre, torkomat salak tömíti. (‑ 156)
	“Eredj már utadra, undok, földnek átka, fuss belőlem, mielőtt előkeresëm, mëglelëm szülőanyádat. Mert ha mëgmondom szülédnek, ráolvasom jóanyádra, szenvedhet szëgény miattad! Apja-anyja bándigálja fërtelmességét fiának, gyalázatát gyermëkének. (‑ 166)
	“Fël nëm foghatom eszëmmel, nincsen sejtelmem së róla, hogy estél belém bajomra, veszëtt ëb gyanánt gyötörni, harapdálni, rágni rajtam, elemészteni egészen. Kór vagy-é, kit Isten külde, Úr határozta halálom, avagy álnokság vetése, más okozta, más szërëzte; fizetség fejébe jőve, pénznek pórázán vezetve? (‑ 178)
	“Ha kór vagy, kit Isten küldött, Úr határozta halálom, folyamodom én Uramhoz, Istenbe vetëm bizalmam. Nëm hagyja az Úr a jókat, híveit halálba veszni. (‑ 184)
	“Ám ha vagy gonosz vetése, rontás, mástul rámbocsátva, majd kitudom én, ki küldött, mëglelëm szülőhazádat. (‑ 188)
	“Régën onnét jött a rontás, bűbájoskodás bogárzott: varázslóknak városábul, ráolvasók rétjeirül, bëtyárok búvóhelyérül, szëmfényvesztők szérűiről, pusztulásnak parlagárul, föld méhének mélyeibül, holtaknak hideg honábul, kárhozottak kertjeibül, földindulás fészkeibül, szétrepedëző rögökbül, tovagördülő göröngybül, zizzenő homok zajábul, lápoknak lapályairul, mohát së termő mocsárbul, bőven buzgó lápkutakbul, fëlfakadó forrásokbul, erdei lidérc likábul, hét hëgyeknek horhosábul, vörösrézerdő hëgyérül, sárgarézhëgy erdejébül, lëngő lombú lúcfenyőkrül, jajgató jegënyefákrul, korhadt kérgű szálfenyőkrül, rothadó-reves tövekrül, róka réjjogó helyérül, szarvasűző szurdikokbul, vérmedvének kővárábul, bozontosnak barlangjábul, Észak éktelen havárul, lappoknak lapos honábul, sarjatlan-sivár ugarrul, művelhetetlen mezőkrül, határtalan harcterekrül, embërmészárló mezőkrül, suhogó sovány füvekrül, vörösen szivárgó vérbül, tengër tágas téreirül, tagolatlan tótükörrül, fekete tavak sarábul, mérhetetlen mély kutakbul, sustorgó-sebës folyókbul, forgók fortyogó vizébül, Rutja sodró sellőjébül, zuhatagok zajlásábul, magasságos mënny ködébül, fehér fëllegëk fejérül, szikkasztó szelek nyomábul, viharok vetéseirül. (‑ 238)
	“Tégëd is talán ezëkbül küldtek, átkozott, kínozni, szëgény szívem rejtëkébe, bűntelen belem tövébe, mardosónak-koptatónak, őrlőnek-kopácsolónak? (‑ 244)
	“Kushadj már, pokol kutyája, mënj tőlem, Manala dögje, haramja, eriggy hasambul, zsarátnok, zsigëreimbül! Hagyj föl szívem szúrásával, lépemnek lëtiprásával, gyomrom gyűrögetésével, tüdőm tépëgetésével, köldököm kaparásával, lágyékom lukasztásával, csigolyáim csörlésével, dërëkam döfölésével! (‑ 256)
	“Hogyha vesztenék e harcban, jőnek jobbak majd helyembe, sanyarúságban segédnek, bátorítónak bajomban. (‑ 260)
	“Földnek bábáit idézëm, ugarok urait hívom, földből szablyaforgatókat, huszárezredët homokbul, erőmül-egészítőmül, oltalmamul-orvoslómul szorongató szükségëmben, keserves-kemény kínomban. (‑ 268)
	“Hogyha ennyinek sëm enged, nëm hagyna alább hevével, ébredj, erdő, embërëstül, bozótosok bajnokostul, seregëstül sűrűségëk, tengërëk-tavak hadastul, százával vasasvitézëk, ezren talpig vértëzetben: pokolfajzatot püfölni, johomból Judást kivetni. (‑ 278)
	“Hogyha ennyinek sëm enged, nëm hagyna alább hevével, kelj vizekbül, Vízi Asszony, kék kendős, a hullámokbul, lënge leplű, lápkutakbul, tisztaság, tavak sarábul, gyámolul gyötört öregnek, gyarló embërnek erőül: ártatlanoknak në ártson, bűntelenëket në bántsa. (‑ 288)
	“Hogyha ennyinek sëm enged, nëm hagyna alább hevével, jöjj, Boldogasszony-anyácska, terëmtés aranyvirága, anyja mindën asszonyoknak, ősanyánk, világ szülője! Jöjj kitapogatni kínom, szüntetni szorongatásom, segélj, hogy bajom kibírjam, romboló ragályt lëtörjem. (‑ 298)
	“Hogyha ennyinek sëm enged, nëm hagyna alább hevével, Ukkóhoz, Egek Urához, fordulok fëlhő-lakóhoz: jöjj, jelënj mëg, hogyha hívlak, segítségëmre sietve, rossz rontást rövidre szabva, kórságom tövét kivágva tüzes kardod pëngéjével, sziporkázó szablyaéllel! (‑ 308)
	“Eriggy már utadra, undok, földnek átka, fuss belőlem, nincs hely számodra szívemben, menedék menekülőnek. Keress más lakást magadnak, távolabb tanyára lelve, volt uradnak udvarára, anyád-asszony zsámolyára! (‑ 316)
	“Ha mëgérkëzël hazádba, szërëncsésen célhoz érve, alkotódnak ablakára, volt uradnak udvarába, jelëzd majd a mëgjövésëd, titkos jellel érkëzésëd, dérrel-durral mënnydörögve, villámokkal vagdalózva, kapujukat rúgva-rontva, ajtót-ablakot kitörve, viharként a házba törve, szélörvényként a szobába; kapj bele bokacsontjába, lábikrájába harapva, gádorában gazd’uradnak, ajtajában asszonyodnak; gazdádnak szëmét kiszúrva, asszonyod fejét beverve, ujjaikat görbe görcsbe, fejük ferdére facsarva. (‑ 336)
	“Hogyha vélëd ezt kevésnek, kakasként ugorj az útra, csapj föl tikfinak csatázni, trágyadombon döngölőzni! Lovakat lëöld az ólban, jószágot a jászol mellett, szarvait ganajba szórva, farkukat a földre vetve, tehenek szëmét kiszúrva, csontjaik törekre törve! (‑ 346)
	“Hogyha szél hozott e tájra, szélhordta ragály vetése, téli szélnek szërzeménye, ragadványa rossz időnek: szelek útján mënj utadra, viheder vigyën magával, ághëgyën së hagyva ülni, përcenetre sëm pihenni, vashëgy ormaira víve, rézhëgy csúcsára ragadva! Ott fuvathatod fejedet, hintázhatsz hideg szelekben. (‑ 358)
	“Hogyha égből volt jövésëd, fodorodó fëllegëkbül, emelkëdj mëgint az égre, levegőben lëngedëzve, harmathullató ködökben, csillogdáló csillagokon; ottan tűzként tündökölhetsz, sziporkaként szökdécsëlhetsz nap nyargalása nyomában, hold keringését követve. (‑ 368)
	“Vagy ha lënnél víz vetése, tengër habja hordaléka, akkor mënj a vízbe vissza, hullámok alá húzódva, iszap várába vonulva, homokhalmokon mëgülve, hullámoktól hajtogatva, lomha tengërtől löködve! (‑ 376)
	“Ha jöttél halál honábul, elköltözöttek körébül, szállj szülőhazádba vissza, Kalma bús birodalmába, szétporladozó rögökbe, szërte gördülő göröngybe, ahol annyian enyésznek, hatalmasok is halódnak. (‑ 384)
	“Ha mëg onnét volt jövésëd: erdei lidérc lukábul, égigérő fák honábul, fenyvesëknek fészkeibül, akkor most oda bűvöllek: erdei lidérc lukába, égigérő fák honába, fenyvesëknek fészkeibe, ott maradnod mindörökre, míg a palló széjjelpállik, gërëndák gombát terëmnek, ház födele földre roskad. (‑ 396)
	“Majd mëg máshová bűvöllek, oda küldelek, kurafi: kanmedvének kővárába, bozontosnak barlangjába, lápoknak lapályaira, mocsaraknak mélyeibe, ingó-ringó ingoványba, lötykölődő lápkutakba, hal nélkül való vizekbe, sügért sëm tűrő tavakba. (‑ 406)
	“Talán ott së lelsz tanyára, akkor hát oda bűvöllek: Észak éktelen havára, lappoknak lapos honába, sarjatlan-sivár ugarra, művelhetetlen mezőre, mëlynek holdja-napja sincsen, nëm is várhat virradatra. Ott majd élhetëd világod, dorbézolva-dáridózva: szarvas fára fëlkötözve, rénnek részei fagyasztva, éhënkórászoknak étkül, mohóknak marakodásul. (‑ 420)
	“Majd mëg máshová bűvöllek, küldelek kemény-këgyetlen: Rutja sodró sellőjébe, vad vizeknek zajlásába, hova fák fejest zuhannak, gyökerestül gyantás törzsek, terebélyësek tövestül, ormostul faóriások. Úszkálhatsz, piszok pogánya, zúgónak zuhatagában, forgatagban forgolódhatsz, sekélyësben sorvadozhatsz. (‑ 432)
	“Talán ott së lelsz tanyára, akkor hát oda bűvöllek: Tuonela sötét tavára, Manala mocsaraiba. Onnan nincs szabadulásod, ép bőrrel ki nëm kerülhetsz, hogyha én ki nëm segítlek, ki nëm váltalak këgyesen kilenc kossal, jó kövérrel, ëgy anyának ellésével, kilenc törzsökös tinóval, ëgyhasi busa bikával, kilenc csillagos csikóval, ëgy kancának ellésével. (‑ 446)
	“Ha kérdëd, ki visz ki innen, ha szükségëd lënne lóra: gondoskodom én fuvarrul, hátasért fejed në fájjon! Van paripája pokolnak, vadonnak vörös sörényű, füstöt fú az orrlikábul, torkábul tüzet okádik, csupa vasbul van patája, körmei kemény acélbul, kapaszkodni könnyű véle, meredëkën mëg së kottyan hozzá illő jó lovasnak, ki sarkát véknyába vágja. (‑ 460)
	“Ha nëm tartod ezt ëlégnek, ott a Hiisi hósiklója, sátán síje égërfábul, öreg ördög bunkósbotja Hiisi földjeit befutni, gonosz lëlkëknek ligetit, Hiisi földjén hancúrozni, ördög erdeit bejárni. Ha utadba kő kerülne, az dirib-darabra törjön, kërësztben fekvő fa törzse helyben kétfelé hasadjon, hogyha embër áll elébed, útnak szélire szaladjon. (‑ 474)
	“Mozdulj már, mihaszna, innen, falurossza, fuss pokolra! Sose várj a virradatra, pitymallatra-pirkadatra, a hajnali napsugárra, kakaskukorékolásra! Most van mindën rossz mënése, fene förtelëm futása: hold világánál haladhatsz, világossal vándorolhatsz. (‑ 484)
	“Ám ha nëm söpörsz sebësen, ëbellëtte, még makacskodsz, kapok karvaly karmaira, vérivó vonyogójára, húsëvőnek horgaira, vércse ágas villájára, förtelmeset fojtogatni, gyalázatosat gyötörni, markolászni, míg kimúlik, míg belészorul a lélëk. (‑ 494)
	“Elfutott elébb az ördög, még améknek volt is anyja, Isten rëndëlte időben, Úrnak érkëzése napján: csak të nëm szaladsz, szülétlen, nëm iszkolsz, gonosz idétlen, kódorgó kutya, nëm ugrasz, ëbellëtte, nëm takarodsz, napkeltéig késlekëdve, halogatva holdhunyásig?” (‑ 504)
	Vénëk véne Väinämöinen száját akkor szóra nyitja: “Jól mëgvagyok itt magamban, vígan élëm én világom! Máj van – mëgfelel kënyérnek, háj – kënyér mellé valónak, tüdő – jó lësz főzeléknek, zsiradék is zsírozónak. (‑ 512)
	“Lëjjebb ültetëm az üllőm, szilárdan a szívizomba; kalapácsütéseimnek kényësebb helyet keresëk. Ítéletnapig így élëk, többé nëm szabadulsz tőlem, ha nëm hallhatom igéid, varázsverseid özönnel, szavaidat százasával, igéidet ezresével. Szó hiába el në hulljon, verëmbe varázs në vesszën, tudás föld fölött maradjon, föld alá ha mëgy tudója!” (‑ 526)
	Akkor verstudó Vipunen, az a vén Világerőse, szájában tudás tömege, hasában igék hatalma, szavak szëkrényét kinyitja, dalát ládaszámra dönti. Legszëbb versit válogatja, tudományától mi tellik: mindënëk eredetérül, ősidők varázsigéit, nëm gyerëkëknek valókat, éltësnek sëm érthetőket a mai nehéz időkben, elkorcsosuló korunkban. (‑ 540)
	Énëkëlt eredetëkrül, dallott dolgok ősokárul: Alkotó hogyan akarta, hogy tervezte a Terëmtő: levegő lëve magátul, levegőbül víz kiválott, vízbül szárazföld születëtt, földbül fák-füvek fakadtak. (‑ 548)
	Elbeszélte hold kelésit, fényës napnak fëljövésit, égpillérëk építésit, égnek fëlcsillagozását. (‑ 552)
	Szóval verstudó Vipunen bölcs dalait mondta-mondta; szëm nëm látott, fül së hallott embër-emlékëzet óta dalnokot, nagyobbat nála, së táltost, nagyobb tudásút. Szájából ömölt a szózat, nyelve forgott friss ütemre, mint ügető lónak lába, telivér paripa tánca. (‑ 562)
	Napra-nap dalolta versit, éjrül-éjre énëkëlte. Mëgállott a nap fülelni, hold világa hallgatózni, szűnt a tengër tombolása, háborgó habok csitultak, lassúdott folyók futása, Rutja romboló esése, Vuoksi vad vizének árja, még a Jordán is mëgálla. (‑ 572)
	Väinämöinen, vénëk véne immár mëgkapta igéit, fölszërëlkëdëtt szavakkal, kedvérevaló varázzsal. Készülődött hát kimënni Antero Vipunen ajkán, belébül Világerősnek, nagyhatalmúnak hasábul. (‑ 580)
	Szólt vénségës Väinämöinen: “Hej, të Antero Vipunen! Nyisd ki szádat szélësebbre, állad kapcáit kitátva, hadd mënjek ki már hasadbul, hadd induljak el hazámba!” (‑ 586)
	Akkor verstudó Vipunen szóval mondta, fölfelelte: “Mindënfélét ëttem-ittam, ezreket elemésztëttem, de olyat sohasëm ëttem, mint vénségës Väinämöinen. Igën tetszëtt érkëzésëd, jobban tetszik távozásod.” (‑ 594)
	Azzal Antero Vipunen fogait kivicsorítja, száját szélësebbre nyitja, álla kapcáit kitátja. Vén Väinämöinen pediglen kijött torkából tudósnak, beléből Világerősnek, nagyhatalmúnak hasábul. Fogai közül kifordult, ügyesen homokra huppant, mint aranyos szőrű mókus, aranymellényës mënyétke. (‑ 606)
	Avval mingyárást mëgindult, a kovácsot mëgkereste. Monda Ilmarinen mestër: “Osztán kaptál-é igéket kedvedre való varázsra, csónakod hogyan csináljad, tatjarészit hogy tapasszad, elejét hogyan emeljed?” (‑ 614)
	Vénëk véne Väinämöinen így felelt neki szavára: “Szókat százával szërëztem, ezrivel varázsigéket. Szavakat szabadítottam, versëket a sírverëmbül.” (‑ 620)
	Ballagott a csónakához, míves mestërműhelyébe; csónakát csinálva készre, oldalait összeróva, tatrészit helyére téve, elejit mëgemelintve. Kész a csónak ácsolatlan, fa forgácsolása nélkül. (‑ 628)

TIZËNNYOLCADIK ÉNËK
Väinämöinen és Ilmarinen vërsënyt indul lëánykérőbe Pohjolába
	Vénëk véne Väinämöinen mind azt forgatta fejében: lánykérőbe kéne mënni, fonatos fejűt kikérni Észak éjsötét honábul, szomorú Sariolábul; Pohja páratlan lëányát, ékës északi mënyasszonyt. (‑ 8)
	Hupikékre kis hajóját, pingálta tulipirosra, orrát bévonta arannyal, elegyítëtte ezüsttel. Némëly szép napon pediglen, hajnalnak hasadta táján csónakát a vízre vonta, százbordás hajót habokra héjahúzott siklófákrul, gömbölyű vörösfenyőkrül. (‑ 18)
	Állít árbocot középre, von vitorlát árbocára, ëgyfelől vörös vitorlát, más felére kék vitorlát; maga szálla csónakába, hágva útrakész hajóra, indult tengërnek terére, habtarajos hullámokra. (‑ 26)
	Elébb száját szóra nyitva, maga mondta-mondogatta: “Ladikomba lépj, Úristen, hatalmas, utazz hajómmal, gyënge embërnek erőül, segédül csekély-magamnak tengër végtelen vizein, határtalan hullámokon! (‑ 34)
	“Fuvó szél, simán szalasszad, hullám, vidd hajóm kímélve, nëhogy ujjam nedvesítsem, tengër tükrét átlukasszam hátán végtelen vizeknek, beláthatatlan lapályon!” (‑ 40)
	Annikki, nevének éke, szűze éjnek-alkonyatnak, esték hosszúra húzója, kora hajnalok kelője éppen szennyesét szapulta, öltözékit öblögette vörös vízipalló végin, szélin szélës dëszkahídnak, fokán ködlő félszigetnek, partján párálló szigetnek. (‑ 50)
	Térül-fordul, nézelődik, örül a gyönyörű napnak, szëme jár az égi kékën, tükrén végtelen vizeknek; fényës nap ragyog fölötte, villogó vizek alatta. (‑ 56)
	Tengër tükrére tekintve, fejét fordítva a napra, szélës Suomela folyóra, Väinölä vizére látva: tengërën fekete foltot, észrevëtt valami kékët. (‑ 62)
	Száját akkor szóra nyitva, mondogalódott magában: “Mit jelënthetsz, furcsa foltja, mi lëhetsz, habok homálya? Volnál vadludak csapatja, avagy ringó réce rajja, szárnyra kelj nekëm azonnal, fëllegëkbe fëlrëpülve! (‑ 70)
	“Ha lënnél lazaclelőhely, vagy ëgyéb halak gyűlése, rëbbenj szét sebës-suhanva, menekülve mély vizekbe! (‑ 74)
	Lëhetnél kiálló kőszirt, vízben korhadó gërënda, ha a hullám elborítna, rád gördülne víz verése.” (‑ 78)
	Közelebb került a csónak, vitorláshajó vonulva fokán ködlő félszigetnek, partján párálló szigetnek. (‑ 82)
	Annikki, nevének éke fölismerte már valónak: habokat szelő hajónak. Mondogalódott magában: “Bátyám bárkája lëhetnél avagy csónaka apámnak: felénk fordulnál azonban, fejeddel a honni földnek, orral a hazai révnek, más révek felé faroddal. Ha mëg másnak vagy hajója, ússzál tőlünk távolabbra, más révek felé sietve, fordulva felénk faroddal.” (‑ 96)
	Honni csak nëm volt a csónak, de nëm volt vadidegën së: Väinämöinen volt hajósa, időtlen idők tudósa. Lám, közelebb is kerülne, bizonnyal beszélgetésre, ëgy szót hozni, vinni másat, harmadikat húzni-vonni. (‑ 104)
	Annikki, nevének éke, szűze éjnek-szürkületnek tudakolta, kérdve tőle: “Há hajózol, Väinämöinen, merre-merre, víz vitéze, hova készülsz, földnek éke?” (‑ 110)
	Vén Väinämöinen e szókra vitorlásrul válaszolta: “Indulék lazac-ívásra, tavi pisztrángot találni Tuonela sötét tavában, Manala mocsaraiban.” (‑ 116)
	Annikki, nevének éke válaszát így adta vissza: “Mit hazudozol hiába? Ismerëm halak ívását. Bizony, bátyuskám valaha, nëm így indult jó apuskám vaktában lazacfogásra, tavi pisztrángot találni: háló volt egész halomnyi, tele csónaknyi csalétëk, húzóhálók és zsinëgëk, zurboló botok berakva, ülése alatt szigonyok, csáklyák csónaka farában. Há hajózol, Väinämöinen, merre mégy, Uvanto sarja?” (‑ 132)
	Vén Väinämöinen felelte: “Mëgyëk vadliba-vadászni, tarkatollasokra lesni, csurgócsőrűekre lőni hetedhétország tavában, mérhetetlen mély vizekben.” (‑ 138)
	Annikki, nevének éke így felelt neki szavára: “Ösmerëm az őszintéket, föllelëm a füllentőket! Bizony, bátyuskám valaha, nëm így indult jó apuskám dőrén vadliba-vadászni, vöröscsőrűek lesére: fölvont fegyvert vitt magával, erős ívű számszëríjat, fekete kutyát kötélën, szíjon számszëríja mellett, part útján ugrált kutyája, kövekën szaladt kopója. Vallj igazat, Väinämöinen, végülis hová hajózol?” (‑ 154)
	Vén Väinämöinen javallta: “Mi lënne, ha háborúba, hadba volna indulásom, vitézi verekëdésbe, vérben gázolva bokáig, térdig talpalva vërësben?” (‑ 160)
	Szóla Annikki azonban, csörfölt cincsatos kisasszony: “Háborúhoz is konyítok. Éd’sapám is elmënt ëgykor hadba, gyilkos háborúba, vitézi verekëdésbe: százan voltak kik eveztek, evezőtelenëk ezren; számszëríjak rëndbe rakva, kardok készënlétbe’ tartva. Végre vallhatnál igazat, hazudozást abbahagyva! Há hajózol, Väinämöinen, szándékszol, Suvantolainen?” (‑ 174)
	Vén Väinämöinen ezúttal így felelt neki szavára: “Lépj a csónakomba, lányka, szép hajadon, kis hajómba! Majd igazat mondok akkor, hazudozást abbahagyva.” (‑ 180)
	Annikki azonban szidta, csattogott a cincsatoska: “Szelek szálljanak hajódba, viharok vitorlásodba! Majd a bárkád fölborítom, hajódat habokba döntöm, ha azonnal mëg nëm mondod, merre mégy, hová hajózol. Hanëm most igazat halljak, ëlég a hamiskodásbul!” (‑ 190)
	Vénëk véne Väinämöinen válaszát így adta vissza: “Mondhatok valót is végül, habár ëgy kicsit hazudtam: lëánykérőbe igyekszëm, mëgyëk szép szűzet szërëzni Észak éjsötét honábul, szomorú Sariolábul, férfiú faló falukbul, hősöket ölő helyekrül.” (‑ 200)
	Annikki, nevének éke, szűze éjnek, szürkületnek, mihelyt mëgtudta a titkot, immáron való igazat, főkötőit félrelökte, öltözékit öblítetlen szélës dëszkapad szegélyin, vörös vízipalló végin. Szoknya szélit kézbe kapta, fodrait marokra fogta, futásnak eredt azonnal, szélvészként szaladt hazáig. Kovácsot kereste otthon, mënt a bátyja műhelyébe. (‑ 214)
	Maga Ilmarinen mestër, időtlen idők kovácsa épp ëgy vaspaddal vesződött, elëgyengetve ezüsttel; hajában korom, könyöknyi, vállán szénpor, ölnyi vastag. (‑ 220)
	Annikki ajtóban állva száját szóra is nyitotta: “Édës bátyám, Ilmarinen, időtlen idők kovácsa! Verj ki most nekëm vetélőt, karikagyűrűt kovácsolj, fülönfüggőt, kettőt-hármat, öt-hat láncocskát övemre: akkor mëgmondom a titkot, hamisítatlan igazat!” (‑ 230)
	Monda Ilmarinen mestër: “Jól van, hogyha jó a hírëd, verhetëk nekëd vetélőt, gyártok gyűrűt ujjaidra, kebledre csinos kërësztët, fülönfüggőket füledbe; ám ha híreid hamisak, mëglévőd is összerontom, lëszakítom, lángba hányom, kohómba tolom középre!” (‑ 240)
	Annikki, nevének éke válaszát így adta vissza: “Hajaj, Ilmari kovácsom, nëmigën vëszëd të nőül, akit ëgykor eljegyëztél, kit akartál asszonyodnak! (‑ 246)
	“Ëgyre csak kopogsz-kopácsolsz, kalapálgatsz nyakra-főre, lovakat vasalsz nyaranta, vasbul tárgyakat telente, éjszám szánodat szërëlëd, napszámra kason kovácsolsz, hogy majd elmëhess arádért, elporoszkálj Pohjolába. De már elviszik előled, leleményësek lëfőznek, magadétul mëgrabolnak, szöktetik szerelmes társad, kit kinéztél másodéve, kit kikértél harmadéve. Már mëningél Väinämöinen kék hullámokon hajózva arany bárkája farában, rézevezővel evezve Észak éjsötét honába, szomorú Sariolába.” (‑ 266)
	Bánatba borult kovácsunk, búsulásba vas verője. Markából fogó kifordult, kalapács kihullt kezébül. (‑ 270)
	Monda Ilmarinen mestër: “Annikki, aranyos húgom, verëk én nekëd vetélőt, karikagyűrűt kezedre, fülönfüggőt, kettőt-hármat, öt-hat láncocskát övedre: fűtsd be fürdőnk illatosra, füstös szaunánkat szagosra válogatott vékony fával, finom forgácshulladékkal! Kevéske hamut keverve lúgoldatnak vesd a vízbe, hogy fejemet mëgsikáljam, törzsem dörzsöljem fehérre ősztül összegyűlt koromtul, télën tartó vasveréstül.” (‑ 286)
	Annikki, nevének éke fürdőt titkon fëlfűtötte széldöntötte száraz fával, tüzes mënnykőtől töröttel. Sellőből szëdëtt köveket forró gőz vetése végett, vizet vëtt varázskutakbul, lábolatlan lápszëmëkbül. Csalitosban tört csapókat, varázsvesszőket ligetben; mézes ágát áztatgatta illatos kövek közében. Zsírokból lúgot sűrítëtt, főzött szappant is velőbül, szappant, gyöngyözőt-szagosat, gyöngybuborékos-habosat, vőlegény fejét sikálni, törzsit dörzsölni fehérre. (‑ 304)
	Maga Ilmarinen mestër, időtlen idők kovácsa lány-csecsebecsét csinálgat, fülönfüggőt fabrikálva fürdő forralása közben, míg a szauna mëgmelegszik; azokat húgának adja. Szólt a szorgalmas kisasszony: “Már a fürdőt fëlfűtöttem, forró már a füstös szauna, mëgfonnyasztva már a vessző, puha nyírcsapót csináltam. Kedvedre fürödj, fivérëm, bőven önts vizet magadra, tarkódat tisztára mossad, szëmëdet sziporkaszépre!” (‑ 320)
	Maga Ilmarinen mestër fürdőházba mënt fürödni, kedvére kimosakodva, fehérre fürösztve testit, szëmeit sziporkaszépre, szëmöldökeit sziromra, tarkóját tojásfehérre, egész testit tündöklőre. Jő a fürdőből a házba fël sëm is ismerhetően: orcái sziporkaszépëk, piros rózsa pírja rajtuk. (‑ 332)
	Száját szóra is nyitotta: “Annikki, aranyos húgom, add elő patyolatingëm, rakd ki ünneplő ruhámat; këllően kicsinosítva mëhessek mënyasszonyomhoz!” (‑ 338)
	Annikki, nevének éke hozta a patyolatinget makulátlan tiszta testre, pőre bőre hűvösére, aztán adta gyolcsgatyáját, szép szüléje szőtte vásznat szénporatlan tomporára, csont-nëm-láttató csípőre. (‑ 346)
	Hozta a puha harisnyát, anyja lánykori kötésit, szöglettelen száraira, izmos lába-ikrájára; majd a pompás pár cipellőt, csizmát, némët mestërművet húzva fël harisnyájára, anyja lánykori művére. Kihozta a kék kabátot, alul májszínű szegésűt, patyolatingére húzta, arra a gyönyörű gyolcsra; majd dolományt is darócbul, négyszërës szövetszegésűt kerített a kék kabátra, újdonatúj ujjasára; ezërgombos barna bundát paszománttal-pikkëlyëkkel vëtt daróc dolományára, ama szépën bészegëttre; majd övvel övezkëlődött, arannyal tűzött tüszővel, anyja kötte lánykorában, fonatos fejű vasalta; húzta tarka kéztëvőit, aranypántos kesztyűpárat, lapp fiak remëkëlésit szépformájú két kezére; majd süvegët, jó magasat aranyfényű fürteire; valamikor apja vëtte, vőlegényül azt viselte. (‑ 378)
	Most hát Ilmarinen mestër fëlkészült, fëlöltöződött, kicsípte magát csinosra. Szolgáját is szólította: “Fogd be fürge jó fakómat karmazsinkasom elébe, hadd induljak hosszú útra, mënjek messzi Pohjolába!” (‑ 386)
	Szólt a szolgája viszontag: “Van csődörcsikónk hatával, zabon tartott jó paripa; mëlyikkel akarsz utazni?” (‑ 390)
	Monda Ilmarinen mestër: “Vëdd a legjobbik lovamat, rakva szërszámot rëája, fakóm szán elébe fogva! Tégy kilenc kakukkolót is, tíz csicsërgő csízmadarat hámigámon hangicsálni, zablaszíjamon zönögni: fölfigyelnek rá a szépëk, lëlkësëdnek majd a lányok! Medvebőrt boríts a fára, hogy puha lëgyën ülésëm, szőrméjébül vízi szörnynek szán fölé födélt feszítve.” (‑ 404)
	Akkor régi rabszolgája, pénzën vásárolt cselédje szép csikóját szërszámozta, fakóját a szánba fogta. Tëtt kilenc kakukkolót is, tíz csicsërgő csízmadarat hámigáján hangicsálni, zablaszíján zöngicsélni. Fára medvebőrt borított urának ülőhelyéül; szőrméjébül vízi szörnynek szán fölé födélt feszítëtt. (‑ 416)
	Maga Ilmarinen mestër, időtlen idők kovácsa, Ukkót kérlelte fohásszal, imádkozva Istenéhëz: “Ukko, hullass új havakat, vess utamra hófehéret, hogy a szánka jól szaladjon, suhanjon sebës futással!” (‑ 424)
	Szërzëtt új havat nagy Ukko, hullongatott hófehéret, hangafüvet hóba vonva, bogyóbokrot eltakarva. (‑ 428)
	Akkor Ilmarinen mestër acélszánkójára szállott. Száját szóra is nyitotta, maga mondta, fölfelelte: “Szíjamat të tartsd, szërëncse, szállj a szánomba, nagy Isten! Szíjszakadástól szërëncse, Isten óvjon szántöréstül!” (‑ 436)
	Gyeplejét kezébe kapta, ostorát marokra fogta, avval ménjét mëgcsapintva szóval mondta, fölfelelte: “Induljunk, lovam, iramban, lënsörényű, szëdd a lábad!” (‑ 442)
	Hajtott vágtában haladva, part kanyarjait követve, tengërszűkületëk szélin, égërerdők oldalában. Parton kaptatott kopogva, partoknak porát kavarva; kavics szóródott szëmébe, tengër tajtéka nyakába. (‑ 450)
	Hajtott ëgy nap, hajtott másnap, harmadikat is haladta, hát a harmadik nap este csak beérte Väinämöinent. Száját szóra is nyitotta, mondta messziről kiáltva: “Ó, vénségës Väinämöinen! Testvéri kötést tëhetnénk, hogy bár kérjük mind a ketten, vetélkëdünk vőlegényëk, nëm visszük a lyányt erővel, kedve ellen kényszërítve!” (‑ 462)
	Vén Väinämöinen felelte: “Tartsuk testvéri kötésünk: nëm visszük a lyányt erővel, kedve ellen kényszërítve. Adják annak a mënyasszonyt, akihez magátul mënne; në lëgyünk nehezteléssel, hosszúra növő haraggal!” (‑ 470)

	Ëgyütt mëntek hát előre, maguk módján mind a ketten: hajt a csónak, partra csapkod, hajt a csődör, körme csattog. (‑ 474)
	Telt valamëlyes időcske, pillanatnyi-përcenetnyi. Hallik már a házőrzőjük, ugyancsak ugat kutyájuk ott a puszta Pohjolában, szigorú Sariolában. Elébb csöndesen csahintott, morgadozva közbe-közbe, falat nyomkodva farával, farkával a földet verve. (‑ 484)
	Szólt a pohjolai gazda: “Mënj ki már mëgnézni, lányom, mért kaffant a ház kutyája, leffentyűs fülűt mi lelte?” (‑ 488)
	Szólt a kotnyeles kisasszony: “Éd’sapám, nincs érkëzésëm: almozok elébb az ólban, ellátom az állatokat, majd malomkövön darálok, sima lánglisztët szitálok félmázsás kövön finomra evvel a csekély erőmmel.” (‑ 496)
	Házi Hiisi csak csaholgat, morgadoz a szürkeszőrű. Szól a pohjolai gazda: “Mënj ki már mëgnézni, anyjok, mit ugat úgy az ëbadta, vár kajlája mit veszékël?” (‑ 502)
	Ám azt mondta rá az asszony: “Nincs nekëm arra érkëzésëm: ennyi embërt këll ëtetnëm, rakni rëggelit elébük, nagy kënyeret këll kisütnöm, tésztát gyúrva-tapsikolva; nagy kënyér kevéske lisztbül, evvel a csekély erőmmel!” (‑ 508)
	Pohjolai gazda mondta: “Mënyecskének mindíg sürgős, lánynak mindíg lóg a nyelve, fürdőpadkán is fűtözve, heverőn is hentërëgve. Mënj, fiam, të nézz utána!” (‑ 516)
	Fia mondta, fölfelelte: “Én nëm érëk rá kimënni: csorba fejszém këll kivernëm, vastag tőkét széjjelvágnom, fëlhasogatnom halomba, aprófának aprogatnom; nagy halomba, fát finomra – evvel a csekély erőmmel!” (‑ 524)
	Vár kutyája csak csaholgat, csak vonít a várnak őre, ëbellëtte ëgyre kaffog, szigetnek zsaruja szűköl, földet döfködve farával, farkát fölfelé csavarva. (‑ 530)
	Mond a pohjolai gazda: “Nëm csahol csak úgy a szürke, vén ëb nëm vonít hiába, fenyőfákat nëm morogja.” (‑ 534)
	Maga mén utánanézni. Mén az udvaron kërësztül, ki a messzebbik mezőre, szérűskertëkën kívülre. (‑ 538)
	Arra néz, amerre ëbje, orra állását figyelve, szélhalom hëgyén kërësztül, égërerdő málja mellett. Látja már saját szëmével, mit ugatott úgy kutyája, mért izgul az istenadta, bojtos farkút hogy mi bántja: jődögél vörös vitorla térein Örömöbölnek; karmazsinkasos közelëg Mézmező felől a földön. (‑ 550)
	Az a pohjolai gazda hamarsággal mén a házba, szelemën alá szobába. Mondta már, mihelyt belépëtt: “Immár vendégëk jövének hátán kékellő haboknak; karmazsinkasos közelëg Mézmező felől amonnan, nagy vitorlással vonulnak Örömöblön át eminnen.” (‑ 560)
	Szólt a pohjolai asszony: “Sorsot vetni hogy lëhetne érkëző idegënëkrül? Gyere gyorsan csöpp cselédëm, berkënyefát tégy a tűzre, finom forgácsot a lángba! Ha a fának vére folyna, hozzánk háború közelget, ám ha víz fakad a fábul, biztos béke lësz a részünk.” (‑ 570)
	Pohjolának csöpp cselédje, szërény szolgálólëánya berkënyefát tëtt a tűzre, finom forgácsot a lángba. Nëm fakadott vér a fábul, vér së víz së hullt belőle: színméz volt, ami szivárgott, izzadott cukorsziruppal. (‑ 578)
	Szögletből szüle kiszóla, kendője alól anyóka: “Mikor méz folyik a fábul, ha cukorszirup szivárog, akkor vendégség mi vóna, lakodalom lësz belőle.” (‑ 584)
	Pohjolai asszony akkor, Pohja asszonya, lëánya udvarára csak kiugrott, telek végibe viharzott, tengër tükrére tekintve, délën járó napra nézve. Látta már, mi látszik ottan, hogy ëgy új hajó közelëg, százbordájú bárka úszik térein Örömöbölnek. Kéken csillogott a csónak, vërësen vitorlavászna, fënnkölt férfi ült farában, réz-kormánylapát kezében. Láttak ménlovat amonnan, vërës szán szaladt utána, rëpült karmazsinkasával föld felől a Mézmezőrül; kilenc szépségës kakukkja hámigáján hangicsála, tíz csicsërgő csízmadárka zablaszíján zöngicséle; szán farában izmos ifjú, gyeplején valódi férfi. (‑ 608)
	Szólt a pohjolai asszony, maga mondta, fölfelelte: “Mëlyikükhöz mégy örömmel, hogyha mëg találnak kérni örökös szerelmes társnak, csókolnivaló csibének? (‑ 614)
	“Az, amëlyik jő hajóval, árbocán vörös vitorla, térein Örömöbölnek, Väinämöinen, vénëk véne: kincset hord hajója annak, dereglyéje drágaságot. (‑ 620)
	“Az, akit a szánja szállít, karmazsinkasában ülve, föld felől a Mézmezőrül, az mëg Ilmarinen mestër: hamisságot hoz magával, szëmfényvesztést szánkasában. (‑ 626)
	“Mikor majd a házba lépnek, hozz be méz-sört ëgy edényben, hozzad kétfülű köcsögben. Annak a kezébe adjad, kihëz mënni volna kedved. Adjad Väinölä urának: jószágot hozott hajója, dereglyéje drágaságot.” (‑ 634)
	Észak ékës szép lëánya bëzzëg tudta, mit feleljën: “Ó, anyám, szülőanyácska, fëlnevelő drága dajka! Nőül nëm mëgyëk vagyonhoz, sëm embërëm szép eszéhëz, mëgyëk inkább szép szëméhëz, deli-formás termetéhëz! Ezelőtt së volt szokásban vagyonért a lányt eladni, inkább ingyen këll od’adni Ilmari kovács kezébe, mert a Szampót mëgcsinálta, tarkatornyosat kovácsolt!” (‑ 648)
	Szólt a pohjolai asszony: “Jaj, báránykám, balga gyermëk! Ilmarinenhëz igyekszël, gürcölőhöz gondozónak, kovács szennyesét szapulni, fejéről a koszt kotorni!” (‑ 654)
	Válaszolt a lány viszontag, maga mondta, fölfelelte: “Nëm mék väinöläi vénhëz, toszonkosnak támaszául. Vénembër bajomra vóna, nincs öröm öreg legénybül!” (‑ 660)
	Vén Väinämöinen eközben elsőnek futott a célba. Jő vörös vitorlásával, kék hajóját kormányozza sikamló acélsínëkre, rézveretës révrudakra; bésiet a belső házba, födelük alá befordul. Mondja már a lépcsejükről, ajtónyílásbul-küszöbrül, mondandóit mondja-mondja, száját ily szavakra nyitva: “Jössz-ë hozzám, szép kisasszony holtomiglan hitvesëmnek, örökös szerelmes társnak, csókolnivaló csibének?” (‑ 676)
	Szóla Pohja szép lëánya, tudakolta, kérdve tőle: “Mëgfaragtad már hajódat, tudtál csónakot csinálni fonófámnak forgácsábul, tilolóm darabjaibul?” (‑ 682)
	Vén Väinämöinen felelte, maga mondta, elbeszélte: “Fölségës hajót faragtam, remëk csónakot csináltam; szélviharban is szilárdat, ellenszélben is erőset, mëly a hullámot hasítja, széltében szeli a tengërt, buborék gyanánt barangol, mint vízi virág, libëgve, táncol Észak tengërében, habtarajos hullámokon.” (‑ 694)
	Szóla Pohja szép lëánya, maga mondta, fölfelelte: “Nëm dicsérëk vízi vándort, tengërésszel nëm törődöm. Esze elszalad a széllel, viharok viszik magukkal. Aligha akarok lënni, nëmigën lëszëk tënékëd örökös szerelmes társad, öledbevaló csibécske, fekhelyednek mëgvetője, fejedalja fëlverője.” (‑ 706)

TIZËNKILENCEDIK ÉNËK
Ilmarinen mëgállja a próbákat, s elnyeri Észak szép lëányát
	Akkor Ilmarinen mestër, időtlen idők kovácsa belépëtt a belső házba, szelemën alá, szobába. (‑ 4)
	Méz-sört kínáltak kupában, kezébe ëgy kanna márcot nyomtak Ilmari kovácsnak. Akkor mëgszólalt a mestër: “Soha, míg a földön élëk, míg a hold halad az égën, nëm iszom ezën italbul, míg nëm láthatom sajátom, kész-ë már, akire vágyom, kész-ë választott virágom!” (‑ 14)
	Az a pohjolai asszony így felelt neki szavára: “Baj van ám avval a vággyal, baj a választott virággal: ëgyik lába lábbelitlen, másikon még annyi sincsen. Mindjárt mëglëszën egészen, vihetëd, akire vágyol: szántsd fël azt a kígyóföldet, vipëravadont hasítva mëg së mozduló ekével, mëg së moccanó vasakkal! Hiisi már beléhasított, Lempo brázdát vont beléje rézzel vastagított vassal, eleven parázs-ekével. Szerelmes fiam, szëgényke, szántást félbe-szërbe hagyta.” (‑ 32)
	Akkor Ilmarinen mestër bémëne mënyasszonyához, maga mondta, fölfelelte: “Szűze éjnek-szürkületnek! Ugyë emlékszël, hogy ëgykor, mikor Szampót szërkesztëttem, tarkatornyosat csináltam, esküvél nagy esküvéssel, igaz Istennek előtte, hallatára Ég Urának: férjhëzmënésëd fogadtad hozzám, hűségës feledhëz, örökös szerelmes társnak, ölembe való csibének? Most anyádasszony nëm adna, lányát tőlem mëgtagadja, küld a kígyóföldet ásni, vipëravadont ekézni!” (‑ 50)
	Arája tudott tanácsot, szépe szívesen segítëtt: “Idehallgass, Ilmarinen, időtlen idők kovácsa! Aranyos ekét kovácsolj, elëgyengetve ezüsttel, avval szántsd föl azt a földet, vipëravadont ekézzed!” (‑ 58)
	Akkor Ilmarinen mestër aranyát kohóba tëtte, fújtató elé ezüstöt, ezëkből ekét kovácsolt. Vasbakancsot vert magának, lábszárvédőket acélbul; vértjeit magára vëtte, száraira rászërëlte, testit páncélba pakolta, acélövekkel övezte, vaskesztyűt húzott kezére, kőből készült kéztëvőket. Tüzes táltosát befogta, jármot téve jó lovára, úgy indult ugartörésre, mező mëgművelésére. (‑ 74)
	Fejek fordultak a földbül, kopogó koponyacsontok. Szóla ekkor ily szavakkal: “Adta istenverte férge! Mit horgadozol magasra? Ki engedte mëg, ki biztat fejedet felém emelnëd, nyakad ëgyre nyújtogatnod? Férëg, félre most utambul, menekülj avarba, mocskos, bozótokban bujdokolva, száraz szénában lapulva. Mert ha fölvetëd fejedet, Ukko majd kupába kólint tűhëgyës tüzes nyilával, jaj-fakasztó jégesővel!” (‑ 90)
	Kígyóföldet fölszántotta, férges földet mëgművelte, vipërákat mind kivetve, szántó szélire dobálva. Munkájából jőve mondta: “Kígyóföldet fölszántottam, férges földet mëgműveltem, vipëravadont ekézve. Kiadod-ë hát a lányod, elvihetëm-é enyémet?” (‑ 100)
	Az a pohjolai asszony így felelt neki szavára: “Csak akkor adom lëányom, választottad úgy vihetëd: Tuoni medvéjére mënve, Mana farkasát befogva onnét, Tuoni otthonábul, Mana hírës hajlokábul! Százan mëntek mëgvadászni, ëgy së volt, ki visszatérjën.” (‑ 110)
	Mostan Ilmarinen mestër bémëne mënyasszonyához, szóval mondta, elbeszélte: “Már mëgint munkára küldtek: farkast fogjam mëg Manában, Tuoni medvéjére mënjek ottan, Tuoni otthonában, Mana hírës hajlokában.” (‑ 118)
	Arája tudott tanácsot, szépe szívesen segítëtt: “Idehallgass, Ilmarinen, időtlen idők kovácsa! Féket fabrikálj acélbul, vas-kantárszíjat kovácsolj vízvető kövön kotolva, három zúgónak zajában. Úgy mënj Tuoni medvéjére, Manalának farkasára!” (‑ 128)
	Mostan Ilmarinen mestër, időtlen idők kovácsa féket fabrikált acélbul, vas-kantárszíjat kovácsolt vízvető kövön kotolva, három zúgónak zajában. (‑ 134)
	Avval méne vadfogásra. Maga mondta-mondogatta: “Köd tündére, Terhenetär, szórj ködöket most szitáddal, puha párákat potyogtass vándorló vadak nyomára, hogy në hallják lépteimet, el në fussanak előlem!” (‑ 142)
	Mëg is fogta azt a farkast, medvét vasbékóba verte Tuoni tágas erdejében, kékellő ködű vadonban. Mondta, mëgjövén a házba: “Adjad, asszony, most a lányod! Medvét mëghoztam Manábul, farkast fogtam Tuonelában.” (‑ 150)
	Szóla Pohjola banyája, maga mondta, fölfelelte: “Csak úgy bízom rád rucámat, úgy vihetëd vadlibámat, ha a csőrös nagy csukával váltod mëg, hatalmas hallal onnan Tuonela tavábul, Manala mocsaraibul, húzóháló nélkül fogva, kézi szákkal sëm kerítve. Százan próbáltak szërëncsét, ëgy së volt, ki visszatérjën.” (‑ 162)
	Szállt szívére szörnyű bánat, elkeserëdëtt egészen. Mënt a mátkája lakába, szóval mondta, elbeszélte: “Munka lëtt mëgint a részem, korábbiaknál keményebb: nagy csőrös csuka fogása, kövér hal kiemelése Tuonela sötét tavábul, Manala örök vizébül, horogtalan-hálótalan, mindën mást is nélkülözve.” (‑ 174)
	Arája tudott tanácsot, mátkája mëgint segítëtt: “Idehallgass, Ilmarinen! Föl së vëdd, fütyülj a gondra! Tüzes táltos-sast kovácsolj, lángokban lakó madarat! Az csapjon a nagy csukára, tömérdëk halat kihozva Tuonela sötét tavábul, Manala mocsaraibul.” (‑ 184)
	Most hát Ilmarinen mestër tüzes táltos-sast kovácsolt, lángokban lakó madarat. Annak vasbul volt a marka, karmai kemény acélbul, hajószélnyi volt a szárnya. Maga szárnytövére szálla, hágott hátára sasának, vastag vállcsontja hëgyébe. (‑ 194)
	Táltosmadarát tanítva, szólt hatalmas szárnyasához: “Táltosom-turulmadaram, arra szállj, amerre mondom: Tuonela sötét tavára, Manala mocsaraira! Csapj lë ott a nagy csukára, tömérdëk-hatalmas halra!” (‑ 202)
	Hát a táltos, szörnyű szárnyas kék levegőégbe lëndült, csukafogni csak mëgindult, fogas szörnyeteg-fogásra oda, Tuonela tavára, Manala mocsaraira. Vizet szántja ëgyik szárnya, másik mënnyboltot hasítja, tengërt körmöli a karma, csőre zátonyokon csattog. (‑ 212)
	Maga Ilmarinen mestër folyó mélyeit figyelte, Tuonela tavát kutatva. Táltos sasmadár ugyancsak. (‑ 216)
	Kelt a vízbül víz manója, Ilmarinent mëgragadta. De a táltos tarkón kapta, fordított fején erőset, majd a víz alá merítve fekete iszapba nyomta. (‑ 222)
	Jő csukája Tuonelának, közelëdik víz kutyája. Nëm éppen csekély csukácska, ha nëm is nagyon nagyocska: nyelve elmëgy fejszenyélnek, fogai gereblyefognak, torkán három tó lëfutna, hátán hét hajó mëgülne. Kovácsot kereste szája, Ilmarit ízës falatnak. (‑ 232)
	Sasmadár is jő suhanva, levegőben lëngedëzve. Nëm éppen iciny-picinyke, ha nëm is nagyon nagyocska: szája százölesre tátva, torkán tíz folyó lëfutna, nyelve dárdanyél lëhetne, öt kaszára tellne karma. Lëcsapott a nagy csukára, halál irdatlan halára, hátába beléhasítva pénzét pusztítani kezdte. (‑ 244)
	Csőrös nagy csuka azonban, szörnyű halnak szélës háta, sasnak lábát csak lëhúzta, majdnëm víz alá merítve. Karmait a sas kivonva fëllëndült a fëllegëkbe, fekete sarat kavarva tükrén tiszta kék vizeknek. (‑ 252)
	Fönn kerëngélve-körözve készül újabb támadásra. Kiskörmét beléakasztja álla csontjába csukának, víz ëbének vállaiba, kapaszkodik másik körme érchëgy élës sziklájába, vashëgynek kemény kövébe. Körme a kövön kicsorbult, lëfordult a sziklafalrul, csuka hangos csobbanással menekült a mély vizekbe sasmadárnak karmaibul, markából turulmadárnak, nyakában karomnyomokkal, vérző vállában sebëkkel. (‑ 268)
	Vaskarmú madár eközben újabb küzdelëmre készült. Sziporkákat szórt a szárnya, lángcsóva csapott szëmébül. Csukát karmaiba kapta, víz kutyáját mëgragadta, csőrös nagy csukát kihozta, víz királyát húzta-vonta hűs haboknak mélyeibül felső tiszta tótükörre. (‑ 278)
	Sikerült a szörnyű sasnak harmadik rugaszkodásra a csudacsukát kifogni, Tuonela halát kihúzni Tuonela sötét tavábul, Manala mocsaraibul. Víz kivetkëzëtt színébül csuka pikkëlypénzeitül, ég sëm ismert önmagára táltos sasnak tollaitul. (‑ 288)
	Vaskarmú madár azonban fölszállt a csudacsukával ágára tavaszi tölgynek, szálfa lëngő lombjaira. ottan vámot vëtt belőle, hasába beléhasítva, mellehúsát marcangolva, fejét csúful helybenhagyva. (‑ 296)
	Szóla Ilmarinen mestër: “Feneëtte sasmadara! Micsoda madár az ilyen szégyëntelen szörnyszülötte: belefal csak úgy csukámba, halamnak hasát hasítva, mellehúsát marcangolva, fejét csúful helybenhagyva!” (‑ 304)
	Vaskarmú madár e szóra szállni kezdëtt szégyënében, fölemelkëdëtt a földrül, fejét fëllegëkbe fúrva. Fëlhő fordult, mënny csikordult, egek lapjai lëcsúsztak, kettétört Ukkónak íja, holdnak szarvai lëhulltak. (‑ 312)
	Maga Ilmarinen mestër vitte nagy fejét halának ajándékul az anyósnak. Szóval mondta, fölfelelte: “Ebbül lësz dërék ülőke Pohjola palotájába!” (‑ 318)
	Majd a száját szóra nyitva, mondanivalóját mondta: “Kígyóföldet fölszántottam, vipëravadont ekéztem, farkast fogtam Tuonelábul, medvét elhoztam Manábul, csőrös nagy csukát kifogtam, hatalmas halat kihúztam Tuonela sötét tavábul, Manala mocsaraibul. Adod-ë tëhát arámat, lësz-ë végre lány jutalmam?” (‑ 330)
	Szólt a pohjolai asszony: “Azt azonban rosszul tëtted, hogy fejét úgy elfaragtad, hasát fëlhasítva hoztad, mellehúsát marcangolva, belekóstolva belébe.” (‑ 336)
	Mire Ilmarinen mestër így felelt neki szavára: “Sëmmi zsákmány sëm hibátlan, habár hozzák jobb helyekrül, hát még Tuonela tavárul, Manala mocsaraibul! Kész-ë már, akire vágyom, kész-ë választott virágom?” (‑ 344)
	Szólt a pohjolai asszony, maga mondta, fölfelelte: “Kész van már, akire vágyol, kész van választott virágod. Mëg këll válnom vadrucámtul, kiszolgáltatnom kacsámat Ilmari kovács kezébe, örökös szerelmes társnak, holtáiglan hitvesének, ölébe való csibének.” (‑ 354)
	Fiúcska csücsült a földön, dudorászgatva-dalolva: “Szálla szép madár e házra, kósza vadmadár e várra. Kélt ragadozó keletrül, héja hullt a fëllegëkbül; égën szántott ëgyik szárnya, másik a habot habarta, tengërën törölt a farka, fejét fëllegëkbe fúrta. Körülnézëget keringve, erre szállva, majd amarra; fëlrëpül a férfivárra, csőrével tetőre csapkod. Vas a férfivár födele: nëm is bírt bemënni rajta. (‑ 370)
	“Nézëget körülkerëngve, erre szállva, majd amarra, rászállott az asszonyvárra, csőrével tetőre csapkod. Réz az asszonyvár födele: nëm is bírt bemënni rajta. (‑ 376)
	“Nézëget körülkerëngve, erre szállva, majd amarra, lëányvárra csak lëszálla, csőrével tetőre csapva. Lëányvár födele vászon: nëm nehéz bemënni rajta. (‑ 382)
	“Kastély kéményére szálla, ëgyre lëjjebb ereszkëdve, tető alsó ablakára. Tolókáját félretolva, ült a bástyán kékbëgyűcske, párkányon a tarkatollas. (‑ 388)
	“Fonatosokat figyelte, szűzek szépségét csodálta, a leggyönyörűbbet leste, fonatosfejűek szépit, gyöngyét gyöngykoszorúsoknak, virágát virágosoknak. (‑ 394)
	“Végül vércseként suhanva, karmát karvalyként meresztve lëcsapott a legszëbbikre, récerajnak legjavára, gyöngyére-gyönyörűjére, tisztára-tulipirosra. Égi szárnyas arra szálla, héja karma azt kereste, aki fëltűnt szép fejével, tökéletës termetével, gyönge-gyöngyös tollaival, pelyhei puhaságával.” (‑ 406)
	Az a pohjolai asszony maga kezdëtt most beszélni: “Hogy neszelted mëg, napocska, aranyalma, hol hallottad nevendékünknek növésit, lënhajának lëbbenésit? Odafénylëtt tán ezüstje, aranyosunknak aranya, ott sütött napunk sugára, halvány holdacskánk világa?” (‑ 416)
	Padlórul poronty beszéle, kiskomácska közbeszóla: “Úgy neszelte mëg napocska, mézes mackó mëgtalálta útját lányunk udvarába, hajadonunk hajlokába: hírét apja nagy nevének, hallotta ügyes hajósnak; anyjáról annál is jobbat: kënyeret dagaszt, kerekët, kakastéjjel friss kalácsot, jól tartva a vendégségët. (‑ 428)
	“Úgy neszelte mëg napocska, tanítatlan úgy tanulta nevendékünknek növésit, szép szűzike serdülésit: ëgyszër erre elmënőben, kert alatt közel kerülve, kora hajnalban haladva, pitymallattal-pirkadattal füst emelkëdëtt fonálként, pernye szállongott szitálva hajadonnak hajlokábul, serdülő lëány lakábul; maga éppen malmot hajtott, köve hajtókarján lëngve; hajtókar vígan kakukkolt, tengëlye nagyon tikácsolt, csapja sármányként csicsërgëtt, köve gyöngyöt járva pörgött. (‑ 446)
	“Másodízben erre járva, szántóföldünk széle mellett mëglátta a lyányt mezőben, sárga rétën ringva gyűjtött fëstéknek való virágot, főzni sárgálló fazékban. (‑ 452)
	“Harmadízben elhaladva ablaka alatt a lánynak, hallja szorgalmas szövésit: bong kezében bordafája, vetélője frissen futkos, mint mënyétke kő lukában. Bordafafogak kopognak fakopogtató madárként, përdül-fordul hengërfája, mint az ágon fürge mókus.” (‑ 462)
	Szólt a pohjolai asszony, maga mondta, fölfelelte: “Lám csak, mëgjártad galambom! Nëm mëgmondtam százezërszër, hogy në hangicsálj az erdőn, në dalolj a dombtetőkön, në mutasd nyulánk nyakadat, gömbölyű fehér karodat, fiatal melled frisseségit, bontakozó bájaidat! (‑ 472)
	“Ősztül arra ösztökéllek, nyarakhosszat hajtogatom, leginkább talán tavasszal, mondtam második vetéskor: rakjunk rejtëző lakocskát, rája rejtëkablakocskát szép lëánynak lënszövésre, négyes nyüst nyűvögetésre, hogy në jusson férfiaknak, finn legényëknek fülébe!” (‑ 482)
	Közbeszól padló porontya, kajabál a kétheteske: “Kancát könnyebb rejtëgetni, lósörénynek őre lënni, mint hajadont rejtëgetni, hosszú hajnak őre lënni. Rakj számukra sziklavárat, tengërtől körülkerítve, hogy lányaid ott lëgyenek, csëpërëdjenek csibéid: nëm maradhatnak magukban, nëm nevelheted titokban, hogy në leljék mëg legényëk, në jöjjenek férjjelöltek, férfiak magas fövegben, paripák vasalt patákkal.” (‑ 498)

	Vén Väinämöinen eközben feje lógatva, lëverten hazája felé haladva, mondogalódott magában: “Jaj nekëm, szëgény szamárnak! Nëm jutott elébb eszëmbe nősülnöm fiatal fővel, zsënge ifjú éveimben! Boldogsága bánja annak, aki nëm vësz ifjan asszonyt, nincs gyerëke gyermëkésszel, családja csira-korában.” (‑ 510)
	Nëm javallja Väinämöinen, rosszallja Suvantolainan, hogy a vén szűzet szeressën, virulóra vágyakozzon. Azt së, hogy hajóra szállva vaktában a vízre mënjën vetélytárssal vërsënyëzni, főleg nëm fiatalabbal. (‑ 518)

HUSZADIK ÉNËK
Előkészületëk Pohjola lakodalmára.
Az óriástulok mëgütése. A sör születése.
	Miről mondjuk most mesénket, merre mënjën most az énëk? Arról mondjuk most mesénket, arra mënjën most az énëk: Pohjola-lakodalomba, istenës ivászatokra (‑ 6)
	Régtül készültek rëája, hordtak élelmet halomba, Pohjola palotájába, Sariola szállására. (‑ 10)
	S hogy mi mindënt hordtak össze, készletëket hol kerestek végtelen ëvészetëkre, irdatlan ivászatokra, tömegëket jóllakatni, annyi népnek ënni adni? (‑ 16)
	Tulkot tömtek Karjalában, finn földön bikát neveltek. Nëm volt nagy, nëm is picinke, borjúnak ëlég erőske: farkával hadart Hämében, Kemi völgyében fejével; szarva nyúlott százölesre, másfélszázölesre szája. Nyestnek hosszú hétbe tellne kötelét körülkerülni, fëcske félnapot rëpülne, két szarva között ha szállna, éppenhogycsak célhoz érne, hogyha közbe nëm pihenne. Mókus hónapszám szaladna farka végitől fejéig, célhoz akkor is nëm érne, ahhoz még ëgy hónap kéne. (‑ 34)
	Azt a bámulatos borjat, fajtabéli finn bikácskát Karjalában közrefogva vitték Pohja partjaira. Százan szarvába fogóztak, ezren tartották tokáját, úgy vezették azt az ökröt, úgy kísérték Pohjolába. (‑ 42)
	Tulok caplatott, taposva Sariola öble szélit, fejével alant legelve, hátával az égig érve. Hanëm hentëst nëm találtak, föld fërtelmesét mëgütni, Pohja sarjai sorában, mind a népes nemzetségben, fiatal fiak körében, vénëkről nëm is beszélve. (‑ 52)
	Kelt ëgy vénembër keletrül, Virokannas Karjalábul. Szóval mondta, fölfelelte: “Várj csak, várj csak, szép tinócska! Taglómmal ha mëgtapintlak, hozzád vágok vasrudammal, kólintva kemény kupádra, tudom, hogy jövő tavasszal érdës nyelvvel nëm nyalintasz, nëm darálsz dagadt pofáddal mezeinknek mëzsgyevégin, Sariola öble szélin!” (‑ 64)
	Huzakodott, hogy mëgüsse, Virokannas fejbevágja, Palvoinen porondra verje. Mëgrázta fejét a marha, kiguvadt a szëmgolyója, mëgütője fára mászott, Virokannas vackorosba, Palvoinen füzesbe futva. (‑ 72)
	Kerestek tovább, kutatva, ki lëgyën, aki mëgüsse, Karjala kies honában, Suomi szélës országában, Oroszország pusztaságin, vikingek vitéz vidékin, lappoknak lapos határin, Turja tágas szállásain, tudakolták Tuonelában, Manában, manók honában... Keresték, hanëm hiába: ëgy taplónyit sëm találtak. (‑ 84)
	Keresték, aki mëgüsse, mészáros után nyomoztak, tengër téreit bejárva, végtelen vizet kutatva. (‑ 88)
	Tengërből fekete férfi, kélt ëgy hős a hullámokbul. Nëm mondhatni éppen nagynak, de nëm is nagyon kicsinynek: fekve tál alá beférne, aláállhatna szitának. (‑ 96)
	Hanëm vasbul volt a marka, ránézésre rozsdabarna, búbját kősisak borítja, lábán kőcsizmák kopognak, aranykése van kezében, nyele rézzel van kirakva. (‑ 100)
	Ebben aztán embërére, lelt kemény kezű ölőre Suomi szörnyeteg bikája, taglózóját mëgtalálta. (‑ 106)
	Mihelyt mëglátta a barmot, nyomban rácsapott nyakára: térde roggyant a tuloknak, fordult féloldalt a földre. (‑ 110)
	Lëtt-ë zsákmány sok belőle? No, nëmigën lëtt belőle: száz tekenő tán a húsa, száz öl hosszú kolbász-hurka, lëtt vagy hét hajónyi vére, mintëgy hathordónyi hája, Pohjola lakodalmára, Sariola lagzijára. (‑ 118)
	Termët tëttek Pohjolában, tágas termët, hosszú házat: háromszázöles a széle, hétszër százöles a hossza. Tetején kakas kiálthat: nëm hallik a hang a földön; kapuban kutya ugathat, nëm hallják, kik hátul állnak. (‑ 126)
	Pohjolai háziasszony hidlóhosszat sétálgatva, padlóhosszat járva-kelve tanakodott-tépelődött: “Hát sört hol fogunk szërëzni, házimurcit hogy csinálunk, eltënni az esküvőre, lëgyën a lakodalomra? Sörkészítésnek mikéntjét, nëm t’om sörnek származását.” (‑ 136)
	Búboskemëncén a bátya búbosról belébeszéle: “Árpa volt a sörnek atyja, komló kortyolnivalónak, bár vizet së nélkülözhet, s tűztelen së tudna lënni. (‑ 142)
	“Komlót, fattyát könnyű kedvnek hantra hányták kiskorában, bészántották, mint a férget, fölöslegësként kidobva Kalevának kútja mellé, Osmo földje oldalába. Abbul kelt ëgy kis palánta, virgonc vesszőcske kihajtott, fiatalka fára kúszott, lombja legfëlső hëgyére. (‑ 152)
	“Árpát szórt a jószërëncse Osmo törte új ugarra. Szépën nődögélt az árpa, gyönyörűen szárba szökve Osmo törte új ugaron, Kaleva fia mezőin. (‑ 158)
	“Eltelt ëgy kevés időcske, fárul komló már kiáltott, szántó széliről az árpa, víz Kaleva kútja mélyin: ‘Mikor lësz találkozásunk, ëgymással ëgyesülésünk? Kínlódás külön az élet, párban, hármasban vidámabb!’ (‑ 166)
	“Osmotar, a sör tëvője, Kapo, komló erjesztője először is árpamagvat, vëtt hat apró árpamagvat, hozzá hét komló kalászát, vizet nyolc merőkanállal. Fazëkát a tűzre tëtte, főzetét forralni kezdte. Árpalésörét sűrítve főzögette nyári nappal, ködös félsziget fokánál, párálló sziget szegélyin öblös új edény ölében, nyírfából kivájt vödörben. (‑ 180)
	Sikerült a sör tëvése, nëm sikerült erjesztése. Tanakodott-tépelődött, mondogalódott magában: ‘Mit is kéne ehhëz adni, mit këllene még keresni sörömbe savasítónak, komlófőzetbe kovásznak?’ (‑ 188)
	Kalevatar, szép kisasszony, finom ujja-ujjacskája, könnyű mindën mozdulása, cipellője mint a pille, sétál hídlóján haladva, padlódëszkán pörgölődve, sürgölődve-forgolódva, két fazékra is figyelve. Fadarabot lát a földön, fölvëszi, kezébe kapja. (‑ 198)
	“Tapogatja, nézëgeti: ‘Ha valami válna ebbül Kapóka ügyes kezébe’, szép szűznek kezeügyébe’? Elviszëm Kapo kezébe, szép szűznek kezeügyébe!’ (‑ 204)
	“Elvitte Kapo kezébe, szép szűznek kezeügyébe. Kapo két kezébe fogta, tenyerében dörzsölgette, combjai közé szorítva: fehér mókus lëtt belőle. (‑ 210)
	“Kapo kisfiát tanítva, magyarázta mókusának: ‘Dombok éke, drága móka, aranyom, világ virága! Odamënj, ahova mondom, hova mondom és kívánom: metsolai mézmezőre, táltosi Tapiolába! Ëgy kis fára fölkapaszkodsz, fürgén lombjába lopózva, hogy a karvaly el në kapjon, ég madara mëg në fogjon. Térj mëg néhány jó tobozzal, gyöngyével gyönyörű fának, adjad azt Kapo kezébe, okos Osmotar sörébe!’ (‑ 226)
	“Hát futott a fürge mókus, lobogott a lompos farka, útján szélvészként szaladva, hamarosan messze mënve, erdő mellett, máson által, harmadikon áthaladva jutott mézes Metsolába, táltosi Tapiolába. (‑ 234)
	“Látott három fát, hatalmast, négyet is nevendékfábul, fölfutott a réti fára, tisztáson talált fenyőre, nëm kapta el karvaly karma, mëg së fogta ég madara. (‑ 240)
	“Tört tobozt a lúcfenyőrül, virágot vörösfenyőrül, körmei közé szorítva rakta marka rejtëkébe; lëtëtte Kapo kezébe, szép szűznek kezeügyébe. (‑ 246)
	“Kapo komlónak levébe, Osmotar a sörbe szórta: sörnek nincs savasodása, komlólének nincs kelése. (‑ 250)
	“Osmotar, a sör tëvője, Kapo, komló erjesztője fejét törte tépelődve: “Mit is kéne most hozatni sörömbe savasodásra, komlólevembe kovásznak?’ (‑ 256)
	“Kalevatar, szép kisasszony, finom ujja-ujjacskája, könnyű mindën mozdulása, cipellője mint a pille, sétál hídlóján haladva, padlódëszkán pörgölődve, sürgölődve-forgolódva, két fazékra is figyelve. Forgácsot talál a földön, fölvëszi, kezébe kapja. (‑ 266)
	“Tapogatja, nézëgeti: ‘Ha valami válna ebbül Kapóka ügyes kezébe’, szép szűznek kezeügyébe’? Elviszëm Kapo kezébe, szép szűznek kezeügyébe!’ (‑ 272)
	“Elvitte Kapo kezébe, szép szűznek kezeügyébe. Kapo két kezébe fogta, tenyerével dörzsölgette, combjai közé szorítva: lëtt aranymellű mënyétke. (‑ 278)
	“Mondotta mënyétfiának, árva állatát okítva: ‘Mënyétke, aranymadárka, bűvös-bájos pénzësbunda, odamënj, ahova mondom, hova mondom és kívánom: mënj a medvék barlangjába, vadon vadjai honába, medvék mérkőző terére, barnabundák gyűlhelyére! Gyűjts kelesztőt két marékkal, habos tajtékot tenyérrel, adjad át Kapo kezébe, okos Osmotar sörébe!’ (‑ 292)
	“Ugrott mindjárást mënyétke, aranymellényës mëgindult, útján szélvészként szaladva, hamarosan messze mënve; folyó mellett, máson által, harmadikon áthaladva ért a medvék barlangjába, vadak sziklaszállására, medvék mérkőző terére, barna bundák gyűlhelyére vaskemény kövek közibe, acélhátú érchëgyekre. (‑ 304)
	“Tajtékzott a medve torka, habot hánya szörnyű szája: tajtékot tenyérbe szëdte, merëgette két marékkal; átadta Kapo kezébe, szép szűznek kezeügyébe. (‑ 310)
	“Osmotar a sörbe ontja, Kapo komlólébe dönti: sörnek nincs savasodása, nëm forr férfiak itala. (‑ 314)
	“Osmotar, a sör tëvője, Kapo, komló erjesztője fejét törte tépelődve: ‘Mit is kéne most hozatni sörömbe savasodásra, komlólé kelése végett?’ (‑ 320)
	“Kalevatar, szép kisasszony, finom ujja-ujjacskája, könnyű mindën mozdulása, cipellője mint a pille, sétál hídlóján haladva, padlódëszkán pörgölődve, sürgölődve-forgolódva, két fazékra is figyelve. Borsóhéjat lát a földön, fölvëszi, kezébe kapja. (‑ 330)
	Tapogatja, nézëgeti: ‘Ha valami válna ebbül Kapónak ügyes kezében, szép szűznek kezeügyében? Elviszëm Kapo kezébe, szép szűznek kezeügyébe.’ (‑ 336)
	“Elvitte Kapo kezébe, szép szűznek kezeügyébe. Kapo két kezébe fogta, tenyerével dörzsölgette, combjai közé szorítva: méhe bújt elő belőle. (‑ 342)
	“Madaracskáját tanítva magyarázta méhikének: ‘Méhike, ügyes madárka, virágok kicsiny királya, röpülj arra, merre mondom, merre mondom és kívánom: szélës tengëri szigetre, tengër sziklazátonyára. Lányka ott szëmét lehúnyta, rézöveske földre roskadt, két felén szagos füvekkel, ölében varázsvirággal. Szállíts szárnyaidon márcot, mézcsëppëket hozz csuhádon fehérbóbitás fűszálrul, kristályos virágkehelybül; adjad át Kapo kezébe, okos Osmotar ölébe.’ (‑ 360)
	“Méhike, ügyes madárka szállt, ahogy a szárnya bírta, útján szélsebëst rëpülve, hamarosan messze mënve, tengërt szelve, másik mellett, harmadikon áthaladva szállt a tengëri szigetre, tengër szikla-zátonyára. Látta, alszik ott a lányka, rézöveske földre rogyva, nevetlen füvek fejére, mézmezőnek mëzsgyéjére, vállain aranyvirágok, ezüst szénaszál ölében. (‑ 374)
	“Szárnyát márcba mártogatta, mindën tollát tiszta mézbe fehérbóbitás fűszálrul, harmatos virág hëgyérül; átadta Kapo kezébe, szép szűznek kezeügyébe. (‑ 380)
	“Osmotar a sörbe szórta, Kapo komlólébe tëtte: sava attul lëtt sörének, friss itala forrni kezdëtt új favödre vájatában, öblében öles csöbörnek, már csöbör fülére folyva, pereme fölött kiforrva, majd a földre is lëfolyva padlódëszkákon patakzott. (‑ 390)
	“Napok teltek, napok múltak, elszaladott ëgy időcske. Férfiak igëncsak ittak, de leginkább Lemminkäinen. Részëg Ahti, részëg Kauko, az a pëzsgővérű pajkos Osmotar sötét sörétül, Kalevatar komlójátul. (‑ 398)
	“Osmotar, a sör tëvője, Kapo, komló erjesztője száját szóra nyitva mondta: ‘Jaj nekëm, szëgény fejemnek! Csapnivaló sört csináltam, iszonyú italt szërëztem: lám, csöbrébül is kicsordult, padlóra pocsékolódik.’ (‑ 406)
	“Vörösbëgy fütyült a fárul, ereszbül rigó rikoltott: ‘Nincs sörödnek sëmmi híja, italod igën kiváló, hanëm hordóba tëendő, pincemély lëgyën lakása, tartós tölgyfakádaidban, rézabroncsos hordaidban!’ (‑ 414)
	“Szóval így volt származása, kezdete Kaleva-sörnek, kútfeje nemes nevének, messzire ható hírének. Mert igazán jó itóka: jámborok javát akarja, mëgnevetteti a nőket, férfiakat fëlvidítja, bölcset könnyű kedvre készti, bolondot bohókodásra.” (‑ 424)

	Pohjolai gazdaasszony, sör születésit mëgértve, vizet vëtt a nagy csöbörbe, faedényit félig töltve. Árpát hányt belé halommal, vegyësen komlókalásszal. Keverékit főzni kezdte, fűszërës vizét kavarni új vödörnek vájatában, öblös csöbrének ölében. (‑ 434)
	Hónapszám követ hevítve, vizet főzve nyáron által egész erdőt eltüzelnek, kutakból vizet kimernek. Már az erdő fátlan fonnyad, kutakból a víz kiapad, amíg azt a sört sűrítik, azt a komlót készre főzik végnélküli vendégségre, pohjai poharazásra. (‑ 444)
	Szigetükről száll a füstje, tartva félsziget fokának, kél a sűrű füst kerëngve, levegőben lëng a pernye terjëdelmes tűzhelyükrül, magas máglyának hëgyérül, Pohjola felét befëdve, Karjalát koromba vonva. (‑ 452)
	Népek ámuldozva nézik, találgatva-tépelődve: “Mi füstöl a messzeségben, szél a pernyét honnan hozza? Túl kicsiny csaták tüzének, túl nagy pásztortűz-parázsnak.” (‑ 458)
	Akkor Lemminkäinen anyja kora hajnalban kiméne, hogy vödör vizet merítsën: fekete füstöt lát keletrül, északról az égre szállni. Mondja, száját szóra nyitva: “Bajnak füstje az bizonnyal, csatából csapódik erre.” (‑ 466)
	Ahti is, sziget szülötte, az a szép Kalandoskedvű nézi-nézi nagysokáig, tanakodva-tépelődve: “Már csak mëgnézëm, miféle, kifürkészëm én közelrül, mi füstöl a messzeségben, szél a pernyét honnan hozza. Csata füstje-é csakugyan, verekëdésből verődik?” (‑ 476)
	Méne Kauko, hogy közelrül lássa forrását a füstnek: nëm csapódott ám csatábul, verekëdésből verődve: sörfőzésnek volt a füstje, jőve komlókotyvasztásbul széliről Sariolának, homokpartnak hajlatábul. (‑ 484)
	Kauko két szëmét mereszti, kertbenézve-kancsalítva, szëmei csak szétszaladtak, lëgörbült a szája széle. Mikor már ëlëget nézte, vízi árkon átkiáltott: “Hej, kedves anyósomasszony, Pohja gondos asszonyanyja! Jó lëgyën a lőre mostan, itathasd nëmës itallal azt a tengërnyi tömegët, legkiváltképp Lemminkäinent, aki most mëgy esküvőre legkisebb lëányocskáddal!” (‑ 498)
	Sörrel közben elkészültek, férfinak való itallal. Leltek helyt komló levének, sárgálló sörük lëtéve föld alatti fekhelyére, sziklapince padlatára, tölgyfahordónak hasába, rezes csap mögé becsukva. (‑ 506)
	Akkor Pohja asszonyanyja hozzálátott sütni-főzni, fazëkai vërsënyt forrtak, serpenyői sistërëgtek. Kënyeret dagaszt, kalácsot, nagy tésztákon tapsikolva, hogy lëgyën a házinépnek, étel tengërnyi tömegnek pohjai lakodalomban, Sariola lagzijában. (‑ 516)
	Már a sok kënyér kisütve, kalácstészták mëgdagasztva. Eltelt ëgy kevés időcske, pillanatnyi-përcenetnyi. Sör a pincében sutyorgott, hordaiban hajtogatta: “Bár akadnék már ivóra, këllemetës kortyolóra, jótorkú dërék dalosra, élvezetës énëkësre!” (‑ 526)
	Lőn keresése regösnek, jótorkú dërék dalosnak, tisztësségës verstudónak, élvezetës énëkësnek. Lazac jó lësz tán dalosnak, csuka csëngő énëkësnek. Lazac nëm lësz jó dalosnak, csuka csëngő énëkësnek: lazacnak laza az álla, foga csorba a csukának. (‑ 536)
	Lőn keresése regösnek, jótorkú dërék dalosnak, tisztësségës verstudónak, élvezetës énëkësnek. Gyermëk gyüjjön tán dalosnak, csëcsszopó csinos regösnek! Gyatra énëkës a gyermëk: nyálzik, hogyha szája nyílik, nyelve sokszor félresiklik, garatjábul gurgulázik. (‑ 546)
	Sárgálló sör zsörtölődik, fiatal fenyëgetőzik tölgybordás bödönbe zárva, rézcsapok mögé becsukva: “Ha nëm gondoskodsz dalosrul, érdëmlegës énëkësrül, tisztësségës verstudórul, rigmusmondó jó regösrül, rézabroncsaim lërontom, tölgydongáimat kidöntöm!” (‑ 556)
	Pohjolai asszony akkor követeit csak kiküldte, mëghívásit hírül adta. Szolgálóját szólította: “Aprócsëprő csöpp cselédëm, szorgos szolgálólëányom! Hívd mulatni most a népet, daliákat dorbézolni! Boldog-boldogtalan jöjjön, vakok és ügyefogyottak, bénák és inaszakadtak. Világtalant hozd hajóval, inaszakadtat szekérrel, szállítsd a betegët szánnal! (‑ 570)
	“Hívjad Pohja polgárait, mindënkit Kalevalábul, vén Väinämöinent először, élvezetës énëkësnek! Në hívd a Kalandoskedvűt, azt az Ahti Saarelainent!” (‑ 576)
	Mire Pohja csöpp cselédje tudakolta, kérdve tőle: “Mért në hívjam mëg Kalandost, azt az Ahti Saarelainent?” (‑ 580)
	Mire Pohjola mamája válaszát így adta vissza: “Azért hagyd Kalandoskedvűt, Lemminkäinent mëghívatlan, mivel ádáz békebontó, javíthatatlan garázda, még a nászt is mëgzavarja, lakodalmat tönkretéve, szende szűzeket mëgejtve fehér ünneplőruhában.” (‑ 590)
	Akkor Pohja csöpp cselédje szóval mondta, fölfelelte: “Nëm is ismerëm Kalandost, hogyan hagyjam mëghívatlan? Nëm t’om, hol van Ahti háza, Kalandoskedvű lakása.” (‑ 596)
	Az a pohjolai asszony így felelt neki szavára: “Mëgismerëd majd Kalandost, azt az Ahti Saarelainent: sziget Ahtinak hazája, parton lókötő lakása, táguló öböl ölében, Kaukoniemi hajlatában.” (‑ 604)
	Hát akkor a csöpp cselédke, pénzën szërzëtt szolgalányka mëghívóit hét irányban, hírét hordta nyolc határba, Pohja mindën polgárának, Kaleva egész hadának, a zsírtalan zsëllérëknek, szűk bekecsű bérësëknek; csak az Ahtit, azt kivéve, azt hagyva csupán hívatlan. (‑ 614)

HUSZONËGYEDIK ÉNËK
Lakodalom Pohjolában
	Az a pohjolai asszony, Sariola asszonyanyja épp a kert alatt időzött valami tëvés-vëvésben. Hallik ostor pattogása, parton szánok szisszenése. Elnéz észak ellenében, fordítja fejét a napra, tanakodik-tépelődik: “Micsoda tömeg tolonghat peremére partjaimnak? Hadat hoznak tán fejemre?” (‑ 12)
	Méne is, hogy mëgtekintse, hogy kikémlëlje közelrül: hát nëm is hadak jövének: lakodalmas nép közelgëtt; vőlegény a legközépen, mélyén ünnepi mënetnek. (‑ 18)
	Pohjolai asszony akkor, Sariola asszonyanyja, látva vőlegény jövésit, száját szóra is nyitotta: “Véltem már veszëtt viharnak, fákat döntő förgetegnek, partot szaggató szeleknek, kavargó kavics zajának. Mëntem is, hogy mëgtekintsem, hogy kikémlëljem közelrül. Nëm volt ám vihar jövése, förgeteg faforgatása, szelek partot szaggatása, kavargó kavics zöreje: vőmuramnak volt a népe, mëgjött kétszázadmagával. (‑ 34)
	Hogy a vőmre hogy találok ennyi embër erdejében? Elválik a vőm a néptül, mint fenyő a többi fátul, törpe bokroktól a tölgyfa, hold a halvány csillagoktul. (‑ 40)
	“Léptet szénszínű lovával, mintha farkasháton ülne, hollószárnyakon rëpülne, lebëgő lidérc-madáron; hét aranykakukkolóval hámigáján hangicsálva, tíz csicsërgő csízmadárral zablaszíjain zönögve.” (‑ 48)
	Döng a domb felől az utca, kútközön rudak ropognak: már a vő az udvaron van, népe a tanyára tódul, vőlegény a legközépën, mélyén ünnepi mënetnek, nëm nagyon előre állva, igën hátra sëm húzódva. (‑ 56)
	“Mozogjatok most, legényëk, gyöpre mindën markos embër, hevedert hamar lëvënni, szërszám-szíjakat lëszëdni, szánrudait lëjjebb rakni, vőmet házamba vezetni!” (‑ 62)
	Vágtatott a vőnek ménje, karmazsinkasost röpítve udvarán ipaurának. Szólt a pohjolai asszony: “Szolgám, szolgám, édës szolgám, falu legdalibb legénye! Fogd mëg ménjét már a vőmnek, hóka-homlokút ereszd ki rézveretës rúdja mellől, cinnel cifrázott szíjábul, pénzzel pëngő pántjaibul, vesszőből fonott igábul! Vidd a vőlegény csikóját, jártasd szép simán szaladva, selyëm kantárra kapatva, ezüst zablával vezetve puhán dobbanó porondra, jól kitaposott terepre, frissen hullott porhavakra, tejfehér palástú földre! (‑ 82)
	“Vezesd inni vőm csikóját a legközelebbi kútra, forráshoz, mi nincs befagyva, ám buzogva bugyborékol gyantádzó fenyőgyökérën, lombos lúcfenyő tövében. (‑ 88)
	“Adj a vőlegény lovának arany abrakoskosárbul, ragyogó rezes edénybül árpamagot mëgmosottan, új búzát puhára főve, rozsot rostálva, darálva! (‑ 94)
	“Majd vezesd a vőm csikóját java jászolom elébe, fészërëmben legfölülre, dëszkapajtám díszhelyére! Kösd lovát a vőlegénynek, aranykapcsát béakasztva vastag vasgyűrű lukába, állás ágas oszlopához! Önts a vőlegény lovának zamatos zabot elébe, selymës sarjút sëm kímélve, mëgtoldva finom törekkel! (‑ 106)
	“Csutakold a vőm csikóját rozmárcsontfogú csutakkal, szőre szaggatása nélkül, sörényét simán kefélve! Vess a vőlegény lovára színezüsttel szőtt darócot, aranypántlikás palástot, sárgaréz-sallangú leplët! (‑ 114)
	“Lëlkeim, falu legényi! Vezessétëk vőm a házba, fejéről lëvëtt föveggel, húzva kesztyűjét kezérül! (‑ 118)
	“Hadd vëgyem szëmügyre vőmet, belsőházunkba befér-ë, ha ajtónk ki nëm akasztjuk, tokjából ki nëm taszajtjuk, fëlülről lë nëm faragjuk, alulról alá nëm ássuk, falat földre nëm terítjük, gërëndát ki nëm gurítjuk: vőm fejjel fölémagaslik, fëlülmúlja félfülével. (‑ 136)
	“Szëmöldökfa föllebb szálljon, süvegét lë në söpörje, küszöb léce lëjjebb szálljon, csizmasarkát el në csapja, ajtó tokja szétterüljön, ajtónyílás tágra nyíljon, várva vőmnek érkëzésit, lépteit dërék legénynek! (‑ 144)
	“Hála a hatalmas Égnek: vőmet immár bévezette! Hadd vessem szëmëm szobánkra, pillantsak be belsejébe: lë van mosva mindën lóca, alaposan mindën asztal, padlata lë van porolva, fája föl van-é sikálva? (‑ 152)
	“Nézëm-nézëm ezt a házat, alig ismerëk rëája: mennyiféle fábul épült, mennyi mindënt összehordtak, míg falai fëlrakódtak, porondjára pallót vertek. (‑ 158)
	“Széle szőldisznó szëgyébül, frontja rénszarvas farábul, ajtófélfa farkascsontbul, boronája birkacsontbul. (‑ 162)
	“Algërënda almafábul, tartópillér pusztafábul, tavirózsából teteje, mënnyezete márnacsontbul. (‑ 166)
	“Lóca lába vert acélbul, lóca lapja némët fábul, asztal cifrája aranybul, padlata puha selyëmbül. (‑ 170)
	“Kemëncéje rézbül rakva, kemëncekuckó kövekbül, tűzhely tengëri kavicsbul, fülkéje Kaleva-fábul.” (‑ 174)
	Vőlegény a házba lépe, mënnyezet alá beméne, száját ily szavakra nyitva: “Istentől erő-egészség hírës házukban lëvőknek, tetőjük alatt lakóknak!” (‑ 180)
	Szólt a pohjolai asszony: “Hát Isten hozott minálunk ebbe a szërény szobába, kis kunyhónknak oltalmába, fábul fabrikált tanyánkra, fenyőfészkünknek ölébe! (‑ 186)
	“Szaladj, szolgálólëányom, pénzën vëtt piciny cselédëm, hozz hamar tüzes fakérget, gyantafáklyán gyújts világot! Hadd vëgyem szëmügyre vőmet, belenézzek szép szëmébe: kékszínű-ë vagy vërëske, vagy fehérke, mint a vászon?” (‑ 194)
	Az a csöppnyi kis cselédke, fizetëtt falusi lányka, kérëgre tüzet terëmtëtt, gyújtott gyantás fáklyalángot. (‑ 198)
	“Sziporkákat szór a gyanta, fekete a fáklya füstje: szikra szállna szép szëmébe, képére korom tapadna. Gyújtsál inkább gyërtyalángot, illatos viaszvilágot!”(‑ 204)
	Akkor az a csöpp cselédke, pénzën vásárolt lëányka gyújtott gyönge gyërtyalángot, illatos viasz-világot. (‑ 208)
	Viasznak fehér világa, gyönge gyërtya tiszta fénye vőlegény szëmét színëzte, orcáit világba vonta. (‑ 212)
	“Látom már szëmét a vőmnek: nëm kék ám, nëm is vërëske, nëm fehérke, mint a vászon: mint a tengër habja, tiszta, barna, mint a nád bugája, szép, mint a vizek virága. (‑ 218)
	“Lëlkeim, falu legényi, vezessétëk most a vőmet ünnepi ülőhelyére, legëslegelőkelőbbre, háttal fordulva a falnak, arccal asztal főhelyének, szëmbe hívottak hadával, vidám vendégtársasággal. (‑ 226)

	Az a pohjolai asszony ëtette-itatta népit, fürösztötte tejbe-vajba, tömte tejfölös kaláccsal mind a mëghívott seregët, vőlegényt különösképpen. (‑ 232)
	Volt lazac lapos fatálon, disznóhús egész halommal, mindën csésze csordulásig, tálak tornyosan tetézve mind a mëghívott seregnek, legkivált a vőlegénynek. (‑ 238)
	Szólt a pohjolai asszony: “Szaladj, csöppnyi kis cselédëm, söröskancsóval sietve, hozz a kétfülű kupában mind a mëghívott seregnek, legkivált a vőlegénynek!” (‑ 244)
	Akkor az a csöpp cselédke, pénzën szërzëtt szolgalányka söröskancsót közreadja, abroncsos edényt ereszti bajt tënni, bajuszt locsolni, habot hinteni szakállra mind a mëghívott seregnek, legkivált a vőlegénynek. (‑ 252)

	Hát a sör tudott-ë tënni, nyelvet oldani okosan, hiszën véle volt dalosa, élvezetës énëkëse? Ott volt véle Väinämöinen, rigmusok örök regöse, dalnoka dicső regéknek, mindën énëkësëk éke. (‑ 260)
	Kancsóját kezébe fogva, száját szóra is nyitotta: “Kedves jó söröm, italom! Në itass të sënkit ingyen! Dalra ingërëld ivóid, aranyszájúakat szóra! Már a gazda mëgsokallja, gondban fő a gazdaasszony: elapadt talán az énëk, öröm húrjai lëhulltak, vagy söröm sikerült félre, lanyha lőrét erjesztëttem, hogy némák a nótafáink, jó dallóink nëm dalolnak, vendégeink nëm vigadnak, madaraink nëm mulatnak? (‑ 276)
	“Lësz-ë hát, ki énëkëljën, száját végre szóra nyissa Pohjolának lagzijában, szigeti lakodalomban? Nëm lallázhatnak a lócák, csak azok, kik rajtuk ülnek, dëszkapalló nëm dalolhat, csak azok, kik rajta járnak, hangot ablakunk nëm adhat, csak akik alatta állnak; ez az asztal mëg së mukkan, csak kik mellette mulatnak; szellőzőlikak së szólnak, csak akik alattuk ülnek.” (‑ 290)
	Csöpp gyerëk csücsült a padlón, földön tejfëlës szakállú. Poronty padlóról pötyögte, lóca széliről szipogta: “Kicsike vagyok koromra, termetëmre gyönge gyermëk, mindazonáltal azonban, hogyha hallgatnak a hősök, bajnokabbak nëm beszélnek, daliáink nëm dalolnak: énëkëlëk én, szëgényke, dallok én, fakó fiúcska, zëngëk vézna véknyaimmal, csupacsont, sovány csípőmmel ezën esténknek díszére, jelës alkalom javára.” (‑ 306)
	Kemëncén alvó apóka most beleszólt a beszédbe: “Gyerëk énëklése gyatra, nyomorú nyivákolása, halmaza hazug meséknek, csitrilányok csácsogása! Bízd a bölcsebbre a versët, add az asztalnál ülőnek!” (‑ 314)
	Vén Väinämöinen e szóra maga mondta, fölfelelte: “Van-ë itt ez ifjúságban, nëmës nemzetség körében, ki kezét kezembe adva, ujját ujjamba akasztva vélem versmondásba fogna, gyújtana dicső dalokra, koronájául napunknak, jelës esténknek javára?” (‑ 324)
	Kuckóból kiszólt a bátya: “Nëm hallottak itt e honban, szinte lámpással së leltek embëremlékëzet óta, aki szëbben szólott volna, valódi varázstudással, mint ahogy magam daloltam, gyerëkésszel énëkëltem, öbleink ölén gügyögve, fenyveseinkben fütyülve, rëngetegëkben regélve. (‑ 336)
	“Csëngő-bongó volt a hangom, andalító volt a versëm, szép folyóként folyt belőlem, futott csermelyként csobogva, mint a hótalp hómezőkön, vagy vizek fölött vitorla. Föl nëm foghatom azóta, nëm tudom okát találni, hírës hangomat mi lelte, hogy csëngése úgy kicsorbult: nëm siet sebës folyóként, habzó hullámként nëm árad, akad, mint eke gyökérben, hóban húzkodott fenyőfa, szánka a homokhalomban, sziklazátonyon a csónak.” (‑ 352)
	Vén Väinämöinen e szókra maga mondta, fölfelelte: “No, ha társat nëm találok, aki vélem vërsënyëzne, mëg këll kezdenëm magamnak, gyújtanom dicső dalokra, hogyha szólásra születtem, regölésre rátermëttem, nëm këll kérnëm sëm kalácsot, sëm a vers felől tanácsot.” (‑ 362)
	Vénëk véne Väinämöinen, rigmusok örök regöse nekiállt a nótázásnak, daloló dologba fogva, ölében örömdalokkal, igékkel kezeügyében. (‑ 368)
	Vén Väinämöinen dalolgat, énëkël szakértelëmmel, mindíg lelve szót a szóhoz, ki nëm fogyva folytatásbul, mint a kőbánya kövekbül, vagy a tó vizi virágbul. (‑ 374)
	Väinämöinen csak dalolgat, egész este szórakoztat, mëgnevetteti a nőket, férfiakat földeríti. Csüggenek szaván, csodálva Väinönek varázsdanáit, ámul mindën hallgatója, hogyha ésszel föl sëm éri. (‑ 382)
	Szóla végül Väinämöinen, versit végigénëkëlve: “Nëm tartom magam dalosnak, sëm táltosnak sëm tudósnak; tőlem csak kevéske tellik, képességeim csekélyek. Hej, ha Isten hozzáfogna zëngő szája szóra nyílna! Hogyha Isten dalra kelne, majd ő másképp énëkëlne! (‑ 392)
	“Mézzel töltené a tengërt, homokból borsót bűvölne, malátát mocsáriszapbul, sót a tengërnek sarábul; kökényëst kënyérmezővé, bozótosbul búzaföldet, dombokból dióskalácsot, tojást törmelék-kövekbül. (‑ 400)
	“Ő dalolna csak tudással, mindën mondat mëgfoganna, elhalmozná ezt a házat: ólakat tele tinóval, ösvényt címërës ökörrel, tejelő tehénnel rétet, szarvkoronák százaival, teli tőgyek ezreivel. (‑ 408)
	“Értelëmmel énëkëlne, adna mindën mondatával: gazdának hiúzgërëznát, asszonynak abakabátot, lányuknak csinos cipellőt, piros lajbit a legénynek. (‑ 414)
	“Add mëg irgalmadban, Isten, Miatyánk a mënnyegekben, hogy így éljünk-éldëgéljünk, más napokat is mëgérjünk Pohjolának lagzijában, szigeti lakodalomban, hogy a sör folyóként folyjon, mindën árok mézzel folyjon Pohjola portái mellett, Sariola szállásain; hogy nótázhassunk naponta, mulathassunk mindën este eme gazda életében, háziasszony hóttáiglan! (‑ 428)
	“Boldog Isten bőven adjon, Teremtő tetézve mérjën góréjába gazd’uramnak, asztalára asszonyának, fiai halászhelyére, lányai szövőszërére, hogy në bánják-bándigálják, jövő nyáron át në nyögjék ezt a hosszú vendégségët, traktálását nagy tömegnek!” (‑ 438)

HUSZONKETTEDIK ÉNËK
Lakodalom Pohjolában (folyt.). 
A mënyasszony búcsúztatása, ríkatása, vigasztalása
	Mikor már ëlëget ittak, vendégségët végigëtték Pohjola-lakodalomban, Lappországnak lagzijában, szólt a pohjolai asszony Ilmarinenhëz, vejéhëz: “Mit rostokolsz, rózsaszálam, mit szeretnél, földnek szépe? Tán adományát apádnak, szívességit szép szülédnek? Vagy csak nézëd fal fehérit, vendégëk vigadozásit? (‑ 12)
	“Nëm adományát apádnak, lesëd szerelmét szülédnek, nëm nézëd falak fehérit, vendégëk vigadozásit: nézëd szépségét szűzednek, hamvasságát hitvesëdnek, fehér bőrét bájosodnak, këllemét koszorúsodnak. (‑ 20)
	“Vőlegény, aranyvirágom, várj, ha várni tudtál eddig: készületlen még kívántod, örök társad öltözetlen: haja félig van befonva, feje más felén fonatlan. (‑ 26)
	“Vőlegény, aranyvirágom, várj, ha várni tudtál eddig! Készületlen még kívántod, örök társad öltözetlen: új ruhája ujjazatlan, csak az ëgyik ujja rajta. (‑ 32)
	“Vőlegény, aranyvirágom, várj, ha várni tudtál eddig! Készületlen még kívántod, örök társad öltözetlen: csak féllábán van cipellő, másik lába lábbelitlen. (‑ 38)
	“Vőlegény, aranyvirágom, várj, ha várni tudtál eddig! Készületlen még kívántod, örök társad öltözetlen: kesztyű húzva félkezére, de a másik még mezetlen. (‑ 44)
	“Vőlegény, aranyvirágom, vártál eddig, el nëm unva: immár készën van kívántod, rucácskád veled rëpülhet. (‑ 48)
	“Mënj, ha mëgvëttek, lëányom, vásárra való csibécske! Időd immár elközelgëtt, küszöbön az indulásod; melletted, ki mëgvásárolt, ajtón álldogál kísérőd, lova már vasát harapja, szép lëányra vár a szánka. (‑ 56)
	“Hogyha jó volt jegypénzt kapni, kérődnek kezébe csapni, igérni igyekëzettel, hamarsággal gyűrűt húzni: tessék most a szánba szállni, karmazsinkasosra ülni, indulni idegënségbe, készségësen útrakelni! (‑ 64)
	“Nëm néztél körül, kisasszony, nëm voltál ëlég figyelmes; fiatal fejjel föl së fogtad, milyen rossz cserét csinálhatsz, mit sokáig fogsz siratni, egész életëdbe’ bánni: házát elhagyod apádnak, messze mégy szülőhazádbul, szerető szülőanyádtul, oltalmazód otthonábul. (‑ 74)
	“Vígan élted itt világod udvarán apáduradnak, mint kerti virág, virulva, mint szamóca, színësëdve. Nyoszolyádrul vajra vártak, édës tejjel ébresztëttek, költögettek friss kaláccsal, most melegítëtt túróval. Ha a vaj nëm ízlëtt volna, húst is szelhettél helyëtte. (‑ 84)
	“Gondod nëm volt ëgy garasnyi, nëm fájdítottad fejedet, borókára bíztad gondod, fejfájást fenyőbokorra, szorongást szomorúfűzre, lógó lombú réti fára. Éltél, mint levél, libëgve, mint a lepke, lëngedëzve, bogyóként bokrán anyádnak, málnaként szagos mezőben. (‑ 94)
	“Mostan itthagyod e házat, tőlünk másik házba mënve, más anya alá kerülve, idegën családba indulsz. Mindënt másképp tësznek ottan, ahány ház, szokás is annyi. Más a pásztor kürtölése, nyíló ajtó mást nyikordul, kapujuk is másképp kordul, más sarokvasuk sírása. (‑ 104)
	“Të mëg nëm tudod, szëgényke, mint këll fürgén forgolódni, házi lányként tënni-vënni, tüzet lángra lobbantani, hogy kifűljön a kemënce, ahogyan urad akarja. (‑ 110)
	“Azt gondoltad tán, galambom, voltál abba’ a hiszëmbe’, hogy csak elmégy ëgyik este, s mëgjössz másnap délutánra? Nëm mégy ám ëgy éjszakára, nëm csak ëgyre, sëm kettőre: tartósabb lësz távozásod, ëgy életre szól mënésëd, válásod apád-anyádtul. Visszahőköl majd a házunk, küszöbünk utad elállja, hogyha visszajössz honodba, hazalátogatsz lakodba.” (‑ 124)

	Sóhajtott a lány, szëgényke, sóhajtott-sopánkolódott, búba-bánatba borulva, szëmébe szökött a könnye. Száját szóra is nyitotta: “Aztat tudtam, azt reméltem, képzeltem kicsinykoromban, hajadonként hajtogattam: nëm nőhet a lányka nagyra szülőszárny alá húzódva, apjaura udvarában, szüléje szoknyája mellett. Akkor nő a lányka nagyra, ha viszi a vőlegénye, ëgy lábbal küszöbre lépve, másikkal a szán farába; úgy nő ëgy fejjel nagyobbra, magasabbra félfülével. (‑ 142)
	“Ezt jártattam én eszëmben, ezt lestem lëánykoromban, mint a mëgváltásra, vártam, mint a nyár után, epedtem. Vágyam most valóra válik, elmënésëm elközelgëtt; ím, küszöbre lép a lábam, másik kérőmnek kasába. Nëm tudom, mi lelte lëlkëm, hogy a kedvemet mi szegte, mért nëm válok mëg vidáman, nëm búcsúzom könnyű kedvvel oltalmábul otthonomnak, szép koromnak színhelyérül, régi konyhakertjeimbül, apám művelte mezőkrül. Búval búcsúzom, szëgényke, vigasztalhatatlan válok, mintha mënnék őszi éjbe, télutó jeges tavára, hol nyomtalan lép a lábom, tovasiklik gyönge sarkam. (‑ 164)
	“Milyen másoknak a kedve, lëlke más mënyasszonyoknak? Mások bëzzëg nëm búsulnak, nëm szomorkodnak szívükben, mint szomorkodom, szëgényke, gyászhomályos hangulatban. Szívem, mint a szén, fekete, kedvemre korom ülepszik. (‑ 172)
	“Jó a könnyű kedvűeknek, gondtalan a gondolatjuk, kikeleti nap kelése, virradat világolása. De milyen az én mivoltom, árva lëlkëm állapotja? Mint a tengër puszta partja, fëllegëk fekete fodra, őszi éjszaka sötétje, hideg téli nap homálya, de még annál is alantabb, komorabb az őszi ködnél.” (‑ 184)

	Volt ëgy vénasszony-cselédjük, mëgöröködött lakójuk. Mostan mëgszólalva, mondta: “Hát këllëtt nekëd, kisasszony! Emlékëzhetsz, hogy ëlégszër, unos-untig hajtogattam, hogy në hallgass a legényre, legényféle szép szavára; sosë higgy hamis szëmének, táncos lába lépésének! Hizelkëdve szól a szája, szëme kedvesen kacsingat, pedig ördög bújt beléje, farkasfog lapul ínyében. (‑ 198)
	“Intëttem idës lëányom, óvtam árvámat okítva: hogyha hëtyke kérők jőnek, hëtyke kérők, nagy legényëk, mondd mëg majd a véleményëd, élës nyelvvel visszavágva, ígyen szót a szóba öltve, szóval mondva, fölfelelve: ‘Nëm lëhet, bizony, belőlem, merthogy én nëm arra lëttem: elszegődnöm más mënyének, szurtos szolgálólëánynak! Mert az ily kevély kisasszony nëm szokott a szolgasághoz, nëm tud folyton szótfogadni, váltig a parancsra várni. Ha valaki ëgyet szólna, én kettővel vágnék vissza; ha ki a hajamba esne, merné copfomat cibálni, azt kihajtanám hajambul, fürteim közül kirázva!’ (‑ 220)
	“Nëm szívlelted mëg szavamat, füled sëm fordítva rája. Tudva és akarva tűzbe, mëntél fortyogó fazékba, róka szánkójára szállva, mord medvének járművére, hogy a róka elraboljon, medve messzire ragadjon, apósnak alattvalóul, anyósnak alantasául. (‑ 230)
	“Indulsz tőlünk iskolára, kínra jó apád körébül, kemény iskolát kijárni, jutni szörnyű szenvedésre: mëg vannak a szíjak véve, már a békók bészërëzve, mik nëm várnak sënki másra, ëgyedül tërád, szëgényke. (‑ 238)
	“Majd mëgérzëd nëmsokára, mëgtapasztalod magadon csontos állkapcsát ipadnak, napad nyelvének nyűvésit, sógorod savanyú kedvit, ángyod ártó szándékait. (‑ 244)
	“Jól jegyëzzed mëg, kisasszony, mit mondok, miket beszélëk: voltál otthonod virága, öröme öreg apádnak; apád hívott holdacskának, anyádasszony napsugárnak, bátyád bolygó vízi lángnak, nővérëd gyönyörű gyöngynek. Mostan másik házba mënve, idegën anyának adnak. Nëm igazi az idegën, nëm édësanyád az nékëd. Idegën nëm int szëlíden, jószóval az nëm nevelget; lábtörlő lëszël ipadnak, naplopó napad szëmében; sógorod saras küszöbnek, ángyod rosszfélének átkoz. (‑ 262)
	“Ahhoz, hogy kedvük keressed, hogy maguk közt mëgtűrjenek, ködként kéne szálldogálnod, könnyű füstként forgolódnod, mint levélke lëngedëznëd, szökdécsëlnëd mint sziporka. (‑ 268)
	“Szárnyad nincs a szálldosáshoz, levélkeként lëbbenéshëz, sziporkaként szökdöséshëz, könnyű ködként eltűnéshëz. (‑ 272)
	“Hej, kisasszony, húgomasszony, csináltál csuda cseréket! Adtad édës jó apádat féktelen após fejében, adtad édës jó anyádat acsargó anyós fejében, bajnok bátyádat cserélted girbe-gurba sógorodra, csinos nővérëd cserélted sanda sógorasszonyodra. Puha paplanod od’adtad kormos kuckó padlatáért, tiszta tó vizét cserélted mocsarak mocsoklevére, partjaid përgő homokját ragacsos agyagrögökre, viruló vetéseidet sivatagos hangasíkra, málnás dombjaid mezőit përzsëlődött parlagokra. (‑ 292)
	“Azt gondoltad tán, galambom, csëpërëdő kis csibécske: vége gondnak-gürcölésnek ëgy estére, ëgy csapásra; majd kialhatod magadat ott kedvedre szundikálva? (‑ 298)
	“De nëm visznek ám alunni, szegődtetnek szundikálni: bizony, virrasztani visznek, tënnivalókkal törődni; mëgládd, annyi dolgot adnak, hogy fejed is abba fájdul! (‑ 304)
	“Míg forogtál főkötőtlen, addig könnyű volt kerëngnëd; hajadonfővel ha lépkëd, gondtalan a lányka lépte. Gondok kezdete a kendő, fátyol fejfájás hozója, keszkenő borítja búba, gyolcsruhája gyötrelëmbe. (‑ 312)
	“Jó a lyányka dolga otthon, édësatyja otthonában: él, mint kiskirály a várban, hogyha nincs is kardja néki. Mënyecskének más a sorsa: ura udvarában olyan, mint a rab Szibériában, hogyha nincs is őre néki. (‑ 320)
	“Dolgozik dologidőben, vállát-karját nëm kímélve, verejtékében fürödve, homlokán habot törölve. Máskor más munkára fogva, tűz mellé tëszik dologra, késztetik kohóhoz állni, parázs mellett pörkölődni. (‑ 328)
	“Kéne, hogyha vóna néki, jól jönne az árva lyánynak: lazac lëlke, hal haragja, tűrése tavi sügérnek, këszëg szája, kűsz epéje, tengëri madár tudása. (‑ 334)
	“Mert ëgyetlenëgy sëm érti, tízből tán kilenc së tudja anyjának szëgény szülötte, féltve fölnevelt virága, hogy honnan harap beléje, merről marja gyötretője, háta-melle mardosója, haja szélbe szállatója, szálanként kiszaggatója, viharral verettetője. (‑ 344)
	“Sírj, csak sírj, szëgény lëányom, kiadós lëgyën sírásod! Telesírjad két tenyered, öled vágyaid vizével, áztasd udvarát apádnak, tanyát tó alá merítve, pallóját patakkal áraszd, habok hátára emelve! Ha nëm sírsz, mikor siratnak, sírhatsz másszor, hogyha mëgjössz, ha belépsz apád lakába, ott találod vén apádat fekve füstös fürdőházban, száraz kóróval kezében. (‑ 358)
	“Sírj csak, sírj, szëgény lëányom, kiadós lëgyën sírásod! Ha nëm sírsz, mikor siratnak, sírhatsz másszor, hogyha mëgjössz, ha belépsz anyád lakába, s mëgtalálod jó anyádat ólajtóban összeesve, kéve szalmával kezében. (‑ 366)
	“Sírj csak, sírj, szëgény lëányom, kiadós lëgyën sírásod! Ha nëm sírsz, mikor siratnak, sírhatsz máskor, hogyha mëgjössz, ha ebbe a házba lépve bajnok bátyád mëgtalálod holtan a kisútra hullva, házatok elébe esve. (‑ 374)
	“Sírj csak, sírj, szëgény lëányom, kiadós lëgyën sírásod! Ha nëm sírsz, mikor siratnak, sírhatsz másszor, hogyha mëgjössz, ha ebbe a házba lépve édës húgod mëgtalálod szapuló helyën heverve, markában mosólapicka.” (‑ 382)

	Sóhajtott a lyány, szëgényke, sóhajtott-sopánkolódott, rögvest rídogálni kezdëtt, záporkönnyekkel zokogni. (‑ 386)
	Telesírta két tenyerit, ölét vágyai vizével, eláztatta apja házát, tó alá tëvé tanyáját. Száját szóra is nyitotta, maga mondta-mondogatta: “Hej, galambjaim-hugáim, vélem ëgyívású társak, kikkel ëgyütt nődögéltem, figyelmezzetëk szavamra! Föl nëm foghatom eszëmmel, hogy mi van velem, mi bánthat, hogy ütött belém e bánat, gyönge szívemet mi gyötri, feszëgeti fájdalommal, búba-búbánatba mártva. (‑ 402)
	“Nëm így képzeltem korábban, mindíg másképpen reméltem: hogy majd énëkësmadárként hangicsálok halmainkon, hogy e nagy napot mëgértem, ezt a célomat elértem. Ám madárként mégsë dallok, halmokon nëm hangicsálok; vagyok, mint ruca viharban, tengërën a törpe réce, kit a vad vizek sodornak, jégdarabok közt dobálva. (‑ 414)
	“Jaj, jaj, jó apám-anyácskám, jaj, szerelmetës szülőim! Mért is hoztatok világra, mire szültetëk szëgénykét ily keserves könnyezésre, szívszakasztó fájdalomra, bokros búra-bánkodásra, ennyi gyászos gyötrelëmre? (‑ 422)
	“Jobb lëtt vóna, jó anyácska, tëttél vóna, drága dajka, tejjel tápláló szívecske, szoptató aranyszülécske, pólyába piciny fatönköt, kődarabot kádacskámba, hogy në mostad vóna lányod, takargattad vóna szépëd ennyi gyászos gyötrelëmre, szërtelen szomorúságra! (‑ 432)
	“Szokták mások mondogatni, valahányan vélekëdnek: nincsen búja a bolondnak, soha sincsen sëmmi gondja. Jó embërëk, jaj, csak ezt në, jaj, csak ezt në mondanátok! Merthogy bennem több a bánat, mint zúgó folyóba’ zátony, mint a fűzfa lápi földben, hangafű homokfënyérën. Húzni lóval sëm lëhetne, elvonszolni vaspatással, hogy në ingana igája, në remëgne rúdja fája, húzva gondom garmadáit, terhét bokros bánatimnak.” (‑ 448)

	Padlóról poronty pötyögte, kisgyerëk kemëncesutbul: “Mire jó a lyány rívása, szërtelen szomorkodása? Hagyd a lónak, hadd búsuljon, szomorkodjon gyász-színével, zablás szájával zörögve, bús fejével bólogatva! Mëgengedheti magának: feje nagy, nagyobb a csontja, nyakizma igára termëtt, vastag törzse vontatásra. (‑ 460)
	“Nincs sírásra-sóhajtásra, okod búra-búsulásra. Nëm a lápra lësz mënésëd, árokparton pusztulásod; virágos mezőrül visznek még virágosabb mezőre, jó sörrel folyó tanyárul még sűrűbb sörű tanyára. (‑ 468)
	“Ha mëg féloldalra fordulsz, odanézel jobbfeledre, vőlegényëd látod ottan, talpig embërre tekintesz. Jó gazdája jó lovának, háza bőviben vagyonnak, jármán fürjek forgolódnak, igáján igën vígadnak, rigómadarak rëpësnek hámigáján hangicsálva, aranyos kilenc kakukkja rúdja végin ringatózik, zablaszíján zëngedëzik tíz csicsërgő csízmadárka. (‑ 482)
	Sosë búslakodj, barátom, anyaszülte szép kisasszony! Nëmhogy nëm lësz pusztulásod: most lészën mëgéledésëd! Jó dolgosnak jutsz lakába, szorgos szántó szalmájára, kënyéradónak kezére, halfogónak hónaljába, szarvasűző szaunájába, vadásznak verejtëkébe. (‑ 492)
	“Talpig férfi lësz a férjed, dërék, mëgtermëtt dalia. Íja nëm hever hiába, nëm lóg tétlenül a tëgze, nëm kövérëdnek kutyái, szalmaalmukon szuszogva. (‑ 498)
	“Az idén is három ízben, kikeleti virradattal, ébredt tábortüze mellett, fenyőfekhelyérül kelve; több ízben idén tavasszal hajnalharmat hullt szëmébe, fenyő fésült üstökébe, dërëkához dörgölőzött. (‑ 506)
	“Férjed falkák futtatója, száz gulyának gondozója. Vagyona vagyon e vőnek, lábon ringó rëngetege, fürgén futosó mezeje, völgyvándoroknak serege: százai szarvat hordozóknak, tele tőgyet ringatóknak, kazla mindënik mezőben, pajtája ezër patakban, éléstára égërësben, árpaföldje árokparton, zabvetése sziklaszélën, búzaföldei folyókban, domboldalon drágasága, aprópénze kis kövekben.” (‑ 522)

HUSZONHARMADIK ÉNËK
Lakodalom Pohjolában (3. rész)
Intelmek az új mënyecske számára. 
Elrëttentő példa: a mëny sorsa idegënben
	Jótanácsot most a lyánynak, mënyasszonynak adni kéne. Akad-é tanács adója, kisasszony kioktatója? (‑ 4)
	Osmotar, okos nagyasszony, Kalevatar, szép kisasszony ád a lyánynak jótanácsot, gyámolatlant gyámolítva, mint lëgyën, miként mozogjon, kedvességbe hogy kerüljön, férje házában hogy éljën, járva kedviben napának. (‑ 12)
	Száját ily szavakra nyitva, maga mondja-mondogatja: “Kedves kishugám, mënyasszony, gyönge gyöngylevél, aranyom! Fordítsad füled szavamra, jól jegyëzd mëg, mit beszélëk! (‑ 18)
	“Virág, indulsz vándorútra, tovakúszol, szép szamóca, ellibëgsz, puha pihécske, tovaballagsz, bársony bolyha, ebbül a hírës honodbul, úriháznak udvarábul; másik házba mënve tőlünk, idegën családi körbe. Más a másik ház szokása, magad másképp këll viselnëd, mëgfontoltan këll mozognod, tétovázva tënnëd-vënnëd, nëm úgy, mint apád lakában, anyádasszony pitvarában, domboldalakon dalolva, kisutcahosszat kacagva. (‑ 34)
	“Eme házbul el-kimënve mindën holmid vidd magaddal, hanëm három honn maradjon: szokott déli szunnyadásod, anyácskád ajázgatása, téjfölös fazék nyalása! (‑ 40)
	“Gondolj mindën gönceidre, álomzsákodat azonban hagyd itthon a húgaidnak, konyhai kemënce-zugban! Dobd a dalt is padkavégre, nótát ablakon kivetve, lányságod lapát nyelére, dőreségëket dikóra, rossz szokásaid szuszékba, lustaságod lócavégre! Avagy adjad ángyikádnak, nyoszolyód kezébe nyomjad: szórja szét a szérűskertben, hordja ki hangás homokra! (‑ 54)
	“Rá këll szoknod új szokásra, régi rëndët elfelednëd, kiesnëd apád këgyébül, ipadnak këgyét keresnëd, kétrét görbedő dërékkal, mëgvesztëgető beszéddel. (‑ 60)
	“Rá këll szoknod új szokásra, régi rëndët elfelednëd, kiesnëd anyád këgyébül, napadnak këgyét keresnëd, kétrét görbedő dërékkal, mëgvesztëgető beszéddel. (‑ 66)
	“Rá këll szoknod új szokásra, régi rëndët elfelednëd, bátyádnak këgyét kivetnëd, kapnod sógorod këgyére, kétrét görbedő dërékkal, mëgvesztëgető beszéddel. (‑ 72)
	“Rá këll szoknod új szokásra, régi rëndët elfelednëd, húgodnak këgyét kivetnëd, kapnod sógornőd këgyére, kétrét görbedő dërékkal, mëgvesztëgető beszéddel. (‑ 78)
	“El në mënjën sënki lánya, míg a holdvilág világol, otthonábul oktatatlan, férjhëz félig készületlen! Szokásait számonkéri környezetëd, bármi kedves, próbára tëszi türelmed mindën férfi, bár figyelmes: annál inkább këll ügyelnëd, ha a háznak rossz a rëndje; magadnak erőt mutatnod, ha az embërëd erőtlen. (‑ 90)
	“Vén ipad vicsorgó farkas, medveként morog anyósod, kígyóként kísér a sógor, ángyod szëgnél is szúrósabb: të csak tisztëljed mëg őket, még mélyebben mëghajolva, mint anyád előtt előbbed, éd’sapádnak hajlokában tiszteltëd apád-anyádat, szótfogadtál jó szülédnek. (‑ 100)
	“Tisztán tartani tanácsos fejedet-eszëd erősen, mindíg ébëren figyelnëd, nëm veszítve el nyugalmad. Szëmëd frissen járjon este, mikor këll a tűzre tënni, füled hajnalban figyeljën kakaskukorékolásra. Kakas ëgyetlen szavára, másodikat mëg së várva, fëlkeljën, aki fiatal, vénëket heverni hagyva. (‑ 112)
	“Ha mëg hallgat a kakaska, gazda gajdolója néma, holdvilágot vëdd kakasnak, ég szekerét ébresztőnek! Nézëgess ki néha-néha, hold világát vizsgálgatva, Göncöl forgását figyelve, csillagokbul olvasgatva. (‑ 120)
	“Ha a Göncöl körbe gördül, farral délirányba fordul, rúdját északnak feszítve, kelnëd akkor këll az ágybul, ifjú férjed fekhelyérül, erős embër oldalárul: hamuban tüzet találni, lobbantani lënge lángot, forgácsfára fújdogálni, vigyázva, hogy szét në szórjad. (‑ 130)
	“Hogyha tűzre nëm találhatsz, hűlt hamu között parázsra, kunyërálj a kedvesëdtül, aranyosodat abajgasd: ‘Adj tüzet, aranyvirágom, tűzszërszámokat, szerelmem!’ (‑ 136)
	“Kapsz ëgy kis kovát kezedbe, taplószélet is, tenyérnyit, avval üss tüzet ügyesen, tëdd a fáklyát a fogóba; indulj istállósöpörni, állat-ellátni, ëtetni. Bőg anyósod barma-borja, nyihog már lova ipadnak, sógorod tehene táncol, sír a sógornéd üszője, szénaszóróját kívánja, ëtetőjét hívogatja. (‑ 148)
	“Istállósoron söpörve, járd az ólat óvakodva, teheneket támogatva, birkanyájat biztatgatva; szalmát szórj alá alomnak, idétlenëket itatgasd; csikóknak a széna szépe, java jusson a bariknak. Disznókkal së légy goromba, malacokat mëg në rugdosd; vígy a disznó vályújába, vödrébe verőmalacnak. (‑ 160)
	“Në időzz az istállóban, birkaólban bámészkodva! Ha az ólat rëndberaktad, elláttad az állatokat, tüstént térj a házba vissza, sebës szélvészként szaladva. Mert a gyermëk már nyivákol, pólyában piciny babácska; nëm mondhatja mëg szëgényke, minthogy nincsen nyelve néki, hahogy fázik-é vagy éhës vagy valami mást kívánna, míg be nëm jön szép szüléje, rá nëm ismer édësére. (‑ 174)
	Béjövén a belsőházba, érkëzzél nëgyedmagaddal: kezedben vizesvödörrel, söprüt hónalatt szorítva, fogad közt fenyővilággal, nëgyediknek tënmagaddal. Láss hozzá padlót porolni, sima padlatot söpörni! Vizet vess elébb rëája, vigyázz, hogy në vesd gyerëkre! Gyermëkët ha látsz a földön, lëgyën bár az ángyod kölyke, vëdd karodra, lócavégre, mëgmosdatva-mëgfésülve, kënyeret adván kezébe, vajat sëm sajnálva tőle. Hogyha nincs kënyér a házban, fadarabbal is beéri. (‑ 192)
	“Lë këll mosni mindën asztalt legalább ëgy hétën ëgyszër, lapját, oldalát lëmosva, lábait së hagyd mosatlan! Lócákat locsold lë vízzel, falakat töröld lë tollal, lócák lapját oldalastul, falak fëlszínét erestül. (‑ 200)
	“Ami por az asztalokra-ablakokra rárakódott, tollal gyöngéden törölgesd, vigyázva vizesruhával, hogy në szálljon szërteszéjjel, mënnyezet felé forogva. (‑ 206)
	“Kémény kérgesét lëszëdjed, kormot a kemëncelyukbul; gondolj a kemëncegyámra, mëg a mestërgërëndára! Këllemessé tëdd tanyádat, otthonos lëgyën lakásod! (‑ 212)
	“Jól jegyëzzed mëg, lëányom, amit most nekëd beszélëk: në szaladgálj szoknya nélkül, në rohangálj rékli nélkül, kendőtlen së kódorogva, lábbelitlen sëm libëgve. Zokon vënné vőlegényëd, haragunna ifjú férjed. (‑ 220)
	“Vëdd körül különös gonddal udvarodnak berkënyéjit! Szent az udvar berkënyéje, berkënyének boldog ága, ágain levele-lombja, szent a berkënye bogyója, amivel a lányt okítják, tapasztalatlant tanítják, ura kedvire kapatva, szerelmére szép legénynek. (‑ 230)
	“Egérfüllel tudj figyelni, nyúlszökéssel szëdd a lábad, karcsú hátad hajladozzon, ifjú szép nyakad íveljen, mint a most növő boróka, zelnicének zsënge bokra. (‑ 236)
	“Kényësen ügyelnëd kéne, sëmmiképpen sëm feledve, hogy në tottyanj tomporodra, lóca lapjára në lankadj, elvetve magad ruhástul, heverőre hempërëdve! (‑ 242)
	“Sógorod sövényfonásbul, jő ipad igásfuvarbul, munkából fiatal férjed, szépëd cserjeszaggatásbul: vígy lavór vizet elébe, törülközőt tégy karodra, fogadd mélyen mëghajolva, mëgtoldva szíves szavakkal! (‑ 250)
	“Kamrából napad közelget lisztësvékával kezében: az udvarra fuss elébe, fogadd mélyen mëghajolva, vëdd ki vékáját kezébül, magad mënj a házba véle! (‑ 256)
	“Ha talán ki nëm találod, jókor rá nëm jössz magadtul, mi dologba kéne fogni, végeznivalót találni, kérdd a vénnek véleményit: ‘Aranyos anyósomasszony, hogy mëgy itt a munka rëndje, mi dologba kéne fogni?’ (‑ 264)
	“Akkor így felel anyósod, az öregasszony aszongya: ‘Úgy mëgy itt a munka rëndje, oly dologba kéne fogni: morzsolásba, őrölésbe, kőfogantyú-forgatásba, vízvivésbe-vízhozásba, kënyértészta készítésbe, hasított fa hordásába, kemënce kifűtésébe. Majd kënyeret kéne sütni, kiszëdni a kész cipókat, edényëket ellötyfölni, famelëncéket kimosni.’ (‑ 278)
	“Most, hogy munkád mëgtanultad, napi dolgodat napadtul, vëdd a szárított szëmëket, mënj be a malomterëmbe! Mikor ott vagy a malomban, munkába belémerülve, në dalolj teli torokbul, gajdolva gigád-szakadva; hangicsálást hagyd a kőnek, nyekërgést fogantyúfának! Nagyokat në nyögj eközben, në fújtass a fára dőlve, hogy apósod azt në higgye, napad véletlen së vélje, hogy haragodban sohajtasz, duzzogásodban dödörögsz. (‑ 294)
	“Szaporán szitáld a lisztët, vidd be vékában a házba! Gyúrd a tésztát tapsikolva, dërëkasan mëgdagasztva, në lëgyën a liszt csomókban, ha kënyered már kisütted! (‑ 300)
	“Földűlt dézsába ha botlasz, fürgén vëdd a vállaidra, hozzá két kannát kezedbe, úgy kelj útra kútra mënve! Csínján bánj a nagy csöbörrel, vállfa végire akasztva! Szélvészként szaladj a vízzel, viharként sietve vissza, sok időt së vesztëgetve, kút körül së ténfërëgve, hogy ipadurad në higgye, napad véletlen së vélje, hogy tükörben tetszelëgve csinos képedet csodálod, pëzsgő vérëdet a vízben, karcsú termetëd a kútban. (‑ 316)
	“Hogyha fáért futsz a színbe, hosszú gömbfát húzva-vonva, në löködd lë válogatva, nyárfát is nyalábolj néha! Vágott fát vigyázva vessed, në csattogva-csapkolódva, hogy ipadurad në higgye, napad véletlen së vélje, hogy tán mérgedben dobálod, durcás kedvedben dörömbölsz. (‑ 326)
	“Ha kamrába këll kimënnëd, kënyérlisztët këll behoznod, nëm këll ott mëgöröködnöd, itéletnapig időznöd, hogy ipadurad në higgye, napad véletlen së vélje, hogy talán lopod a lisztët, fűnek-fának osztogatva. (‑ 334)
	“Mosogatni tóra mënve, az edényt elöblögetni, fazëkat, bögrét mosd fülestül, csöbröt, korsót mindënëstül, poharat peremmel ëgyütt, evőeszközt nyéllel ëgyütt! (‑ 340)
	“Leltárod lëgyën kalánrul és mindën evőedényrül! Különben kutya koszolja, maszatolja kóbor macska, madár hordja el magával, gyerëkféle szórja széjjel. Bizony, jócskán van belőlük, akad aprónép faludban, akinek a kanna kéne, kanalakra vóna kedve. (‑ 350)
	“Szaunához szombat este hozz vizet, vesszőnyalábot, tëdd a vesszőt áztatóba, kiszellőztetvén a füstöt, ott së késëdelmeskëdve, fürdőházban sëm henyélve, hogy ipadurad në higgye, napad véletlen së vélje, hogy a polcot mëgheverted, fürdőpadra fölfeküdve. (‑ 360)
	“Szaunából visszajőve invitáld ipad fürödni: ‘Jó apámuram-apósom, ím, befűtve már a fürdő, vár a víz, vesszőnyalábbal, lësikálva mind a lóca, most hát mënj fürödni szépën, kedvedre kimosakodni, én lëszëk a gőz vetője, lënti lócán üldögélëk.’ (‑ 370)
	“Hogyha fogni këll fonáshoz, látni këll szövetszövéshëz, nëm këll szomszédba szaladni, észért fél falut befutni, árokparton ácsorogni, kártolóért kuncsorogni. (‑ 376)
	“Magad légy fonál fonója, finom ujjal forgatója, lassan és lazán eresztve, majd mëgint feszësre fogva. Szorosan göngyöld gombolyagba, përgesd fël motollafára, húzzad hengër-orsófára, szövőszékëdre szërëlve. Bongassad a bordafádat, hajladozva nyomd a nyüstöt, kötve jó daróckabátot, szőve gyapjú szoknyaszélet ëgy birkának bundájábul, fiatal ürü felébül, gyönge bárány bolyhaibul, idei juh irhájábul. (‑ 392)
	“Most figyelj, mire tanítlak, mondandóim mondogatva: hogy këll árpasört sűrítni mézízű malátalével, ëgyetlenëgy árpaszëmbül, fadarab felét tüzelve. (‑ 398)
	“Míg az árpát áztatgatod, malátádat mézesítëd, në kavargassad kanállal, falapickával në forgasd: mindig markoddal ëgyengesd, tenyereddel túrj beléje! Járj a fürdőben gyakorta, árpa ágyára vigyázva, hogy a macska mëg në ülje, në heverjën rá a cirmos. Sosë félj a farkasoktul, në tartson veszély së vissza, hogy a fürdőbe në futkoss, éjnek évadján kimënve. (‑ 412)
	“Hogyha vendég jő a házhoz, a jövevényt jól fogadjad! Módos háztartásba’ mindíg van a vendégnek falatja, heverőben húsdarabok, jókora kerek cipókkal. (‑ 418)
	“Vendégëd előbb lëültesd, barátságosan beszélgess, szép szavakkal szórakoztasd, míg mëgfőzöd az ebédët. (‑ 422)
	“Ha cihëlődik, hogy elmëgy, útra kelni készülődik, utcára në mënj ki véle, kapun kívülig kísérve, mert a párod mëgneheztel, rossznévën találja vënni. (‑ 428)
	“Ha ëgyszër eszëdbe jutna magad vendégségbe mënni, kérj előre engëdelmet, ëgy lépést së tégy anélkül! A vendégségben pediglen mindíg bölcs lëgyën beszédëd, lë në szóld honod szokásit, në árulkodjál napadra! (‑ 436)
	“Mënyecskék kíváncsiskodnak, faggatnak falu nenői: ‘Hát vajat ad-é anyósod, mint anyácskád adni szokta?’ – Sosë válaszolj eképpen: ‘Anyósom bizony nëm adja!’ – hanëm úgy, hogy bőven adja, nagy merőkanállal mérve, bár csak ëgyszër ád nyaranta tavaly télrül mëgmaradtat. (‑ 446)
	“Mondok még nekëd valamit, fontosat, figyelj szavamra! Hogyha most kimégy e házbul, idegën tanyára indulsz, nëm szabad anyád felednëd, szomorítanod szülédet. Hisz anyád adott eledelt, maga melléből itatva, édës önmagát kiöntve, gyönge testit tékozolva, számos éjet töltve ébrën, még ënni is elfeledve, amíg tégëd altatgatott, apróságát ápolgatta. (‑ 460)
	“Aki anyját elfelejti, mëgszomorítja szülőjit, Manalába az në mënjën, tartózkodjék Tuonelátul! Mert Manában mëgfizetnek, mëgtorolják Tuonelában, hogy az anyját elfeledte, szülőjit szomorította. Szidják Tuonela szűzei, korholják kemény beszéddel: ‘Hogy felejthetted anyádat, szomoríthattad szülédet? Mennyit szenvedëtt miattad, kínlódott kemény-këgyetlen, fürdőházukban feküdve, ott a száraz szalmaágyon, nyomorult, veled vajudva, hálátlant világra hozva!’” (‑ 478)

	Földön vénasszony kuporgott, kendőbe bebagyulálva, küszöböknek koptatója, koldus vándora világnak. Mostan ő kezdëtt mesélni, száját ily szavakra nyitva: “Kedvesét kokas kiáltja, tikfi szól szerelmeséhëz; kikeleti varjú károg, táncikál tavaszt kívánva. Mért nëm inkább én kiáltok? Nekik nincs okuk panaszra, mert ők párosan pihennek, mindíg kedvesük körében. Csak magam vagyok magányos, mindíg pár híján-hazátlan. (‑ 494)
	“Hallgass, kishugám, szavamra! Immár mégy ugyan uraddal, mégsë add magad këgyére, në szédülj, mint én szëgényke férfiszóra, fürj szavára, nagylegény nëmës szívére! (‑ 500)
	“Voltam én virág valaha, hangafűként hajladoztam, mint nevendékfácska nőttem, rózsabimbóként bomoltam. Mézbogyónak mondogattak, aranyomnak emlëgettek, apuskám piciny pipének, anyám zsënge kis zsibának, bátyókám búvárkacsának, néném mondott kismadárnak. Jártam jácintként utamon, édës málnaként mezőben, homokparton hancúroztam, rózsaágon ringatóztam, horhosokban hangicsáltam, domboldalakon daloltam, berkëkben bolondoskodtam, virágok között vígadtam. (‑ 518)
	“Rókát romlásba a szája, nyusztot nyelve vitte vasba: lányt a vágya vitte férjhëz, hajlama idegën házba. De hisz arra van nevelve, kiskorátul úgy tanítva: mënyecske lëgyën belőle, anyósa alattvalója. (‑ 526)
	“Mëntem, málna, más mezőre, zelnicemëggy, zord vidékre, árva áfonya, törésre, szamóca, kiszaggatásra. Még a fák is engëm martak, vágott égërfának éle, engëm nyúzott mindën nyírfa, engëm nyaggatott a nyárfa. (‑ 534)
	“Mikor engëm férjhëz adtak, anyósom alá eladtak, azt mondták nekëm, hogy ottan mindënt mëglel a mënyecske: hatot is fenyőfaházat, kétszërannyit szép szobákbul, kamarákat körbe-körbe, köves úton is virágot, árpát mindën árokszélën, zabtáblákat a tavakban, csépëlt gabnát csűrbe rakva, csépëletlent más csűrökbe, bévëtt pénzbül száz-mëg-százat, várhatóbul másik százat. (‑ 548)
	“Belemëntem balga fővel, kezet csaptam csacska lányka: kaptam házat hat karónyit, hét husánggal mëgtetézve, egész rétnyi rosszaságot, ëgy berëknyi bántalommal, köves utcányi unalmat, ëgy bokornyi bosszúsággal, tele csűrnyi csépëlt mérget, még száz csűrnyi csépëletlent, százat már lënyelt szidásbul, más százat lënyelendőbül. (‑ 560)
	“Véltem, nëm vëszëm szívemre, tëszëm dolgomat közöttük. Véltem, majd csak mëgbëcsülnek, talán még mëg is szeretnek, ha törődök a tüzükkel, hozok be fenyővilágot. De homlokom kőbe koppant, a fejemet fába vertem: csak szúrós szëmëk fogadtak, kemëncezugba zavartak, padlón kancsalul követtek, gyanakvó gyűlölködéssel, torkukból tüzet okádtak, a nyelvükről szikra szállott, gonosz gazdámnak fogárul, këgyetlen ipam ínyérül. (‑ 576)
	“Véltem, nëm vëszëm szívemre, majd csak mëglëszëk valahogy, folyvást kedvüket keresve, intelmeikre ügyelve, lábam nyuszkóként nyakamban, fürgelábú nyestként futva, késő este ágyba esve, kora virradattal kelve. Mëgbëcsülni mégsë tudtak, nëm kerülhettem këgyükbe, bár hëgyeket mëgmozgassak, sziklaszirtëket lërontsak. (‑ 588)
	“Darálhattam durva lisztët, kiszitálhattam simára, szájíze szërint napamnak, hogy mérgesen rám morogjon, míg a főhelyën falatoz csinos csíkos cincsészébül, míg magam, szëgény mënyecske, a hulladék lisztën éltem, asztalom kemëncepadka, keverőkalán kanalam. (‑ 598)
	“Nagy nyomoromban nëm ëgyszër, hogy éhëmet csillapítsam, mohát szëdtem a mocsárrul, kënyeret abból sütöttem, rá kútivizet kupábul hörpölgettem, hogy lëmënjën. Halat hogyha mëgkívántam, hulladékhalat ha kértem, hálót këllëtt húznom érte, billëgve a bárka szélin. Halat azonban nëm adtak, sosë kaptam én napamtul ëgy napra való adagot, ëlëgendőt ëgy ëvésre. (‑ 612)
	“Nyáron győjtésben nyúzódtam, télën vëllával vesződtem, nëmkülönben, mint a bérës, utolsó csihés cselédjük. Mert rëám e gazdaságban mindënnek neheze nézëtt: hadarókbul a húzósabb, tilolókbul a törősebb, súlyosabb a sulykolókbul, vastagabb a vasvëllákbul. Fáradt én sosëm lëhettem, nekëm azt is bírni këllëtt, amit férfiak së bírtak, a lovakrul nëm beszélve. (‑ 626)
	“Így senyvedtem szolgasorban, dolgoztam dologidőben, karom-vállam nëm kímélve. Ha mëg munkából kifogytam, odarëndëltek a tűzhöz, kohó mellé këllëtt állnom. (‑ 632)
	“Szakadatlanul szapultak, gonosz nyelvükkel kikezdtek, gázoltak bëcsületëmben, beleszóltak dolgaimba. Rám szitokszavak rëpültek, hulltak bëcsmérlő beszédëk, mint tüzes szëmű sziporka, vagy mint jégeső verése. (‑ 640)
	“Hát én evvel sëm törődtem, valahogy kibírtam volna szolgálva szikár napamnak, tüzesnyelvű társaságban. Hanëm borzasztó bajomra, nyomorúságom növelni, férjem farkasommá válott, mérges medve lëtt a társam: hasát tömte csak, heverve, dolgát is heverni hagyva. (‑ 650)
	“Ezën én igën ëvődtem, rejtëkëmben rídogáltam, jutván jobb idők eszëmbe előbbeni életëmbül, éd’sapámnak udvarában, házatáján szép szülémnek. (‑ 656)
	“Számat szóra is nyitottam, mondogalódva magamban: ‘Azt még csak tudott anyácska, vadalmát világra hozni, terëmni csemëtesarjat, de ültetéséhëz nëm értëtt: plántálta nëmës növényit goromba-gonosz talajba, terméketlen földbe tëtte, gyönge fát kemény göröngyre, örökös siralmas sorsra, szüntelen szomorúságra. (‑ 668)
	‘Mégis mëgillettem volna, hogy ennél jobb helyre jussak, kissé tágasabb tanyára, úribb udvarba kerüljek, dërëkabb legényre leljek, hozzám méltóbbat találjak. Ilyen bugrisba botoltam, renyhe fickóhoz ragadtam; hisz ez olyan varjúforma, orrát hollótól orozta, farkastól való a szája, medvétől egész mivolta. (‑ 680)
	Ilyet ingyen kaptam volna künn a dombon kószáltomba’: tuskó volt ëlég a völgyben, égërbunkó a berëkben – tőzegből pofát tapasztva, zuzmóból szakállt ragasztva, szájat kőbül, főt agyagbul, szëmët izzó szénparázsbul, füle gombjait gubacsbul, kacska lábát kecskefűzbül.’ (‑ 690)
	“Így dünnyögtem darvadozva, gondjaimban görnyedëzve. Édës párom észbe vëtte, útja éppen arra vitte. Láttam már a mozdulatbul, ahogy ajtómban mëgállott, mit jelënt hozzám jövése; már a mérgit mëgneszeltem: szellő sëm mozdult, de mindën hajaszála égnek állott, ínyével vadul vicsorgott, forgatta szëmét veszëttül, berkënyebottal kezében, markában mosólapicka: avval jött agyabugyálni, furkósbottal fejbeverni. (‑ 706)
	“Este jött a folytatása. Mert az ágyasházba lépve vesszőt választott magának, szëgrül szíjostort lëvéve. Kinek szánta volna másnak, hogyha nëm nekëm, szëgénynek? (‑ 712)
	“Végül mégiscsak bemëntem, hogy magam is ágyba bújjak, hogy férjem mellé feküdjek. Szép szëlíden béeresztëtt, könyökeit sëm kímélve. Jutott ökléből özönnel, bőven fűzfabot verése, rozmárcsontostor csapása. (‑ 720)
	“Fölkeltem fagyos helyemrül, didërëgtető dikómrul. Férjuram kijött utánam, ki akart talán kísérni, két kézzel hajamnak esve, hajfonatomba fogózva, szálanként a szélbe szórva, hadd vigye vihar magával... (‑ 728)
	“Már hová lëgyek ezëntúl, kitől kaphatok tanácsot? Tétettem acélcipellőt, fűzve rézfűzőt beléje árokparti ácsorgásra, fal felől leselkëdésre, hogy tán csillapul haragja, enyhül elkeserëdése. Csakhogy csëppët sëm juházott, nëm bírt mëgbékélni vélem. (‑ 738)
	“Majd mëgvëtt a tél hidege, már a csontomig hatolva fal mënti fagyoskodásban, léc mögött leselkëdésben. Morfondíroztam magamban: nëm való nekëm viselni hosszúra nyúló haragjuk, irgalmatlan indulatuk gonosz lëlkëknek lakában, ördögi gyülekëzetben. (‑ 748)
	“Otthagytam ez édës otthont, nyaralóhelyem nyugalmát, világot nyakamba véve jártam lápokat, mezőket, vad vizekën vándorolva, értem bátyám birtokára. Száraz nyárfák ott nyögelltek, jegënyefenyők jajongtak, varjúkárogás köszöntött, szarkacsőrök rámcsörögtek: ‘Nincs hazád nekëd e tájon, nëm szülőhelyed határa!’ (‑ 760)
	“Nëm szívlelve mëg szavukat bátyám telkére bemëntem. Már a kertsövény susogta, szérűskert szëmëmre hányta: ‘Mért jövél haza hiába, szërëncsétlen, kit keresël? Apád régësrég a sírban, odaszállt szülőanyád is; bátyád immáron idegën, ángyod tán szavad sëm érti.'’(‑ 770)
	“Nëm szívlelve mëg szavukat mégiscsak a házba mëntem. Kilincsnek kezemet nyújtva, fagyosan fogadta jöttöm. (‑ 774)
	Mikor házukba beléptem, mikor ajtóban mëgálltam, az a hëtyke háziasszony fogadásomra nëm indult, nëm közelgëtt kézfogásra. Mëgbántva magam së mëntem, nëm közelëdtem feléje, kézfogásra nëm futottam. Kezem a kályhára téve csak kihűlt kövekre leltem, bizony, nëm piros parázsra, hideg volt a házitűzhely. (‑ 786)
	“Bátyám a padon borongott, lócavégën lankadozva, szén a vállán ölnyi vastag, másutt mindënütt arasznyi, fején a korom könyöknyi, rőfnyi kosz keményëdése. (‑ 792)
	“Bejövőt a bátyám kérdve, érkëzőtől érdëklődött: ‘Honnan jött a vízi vándor?’ Mire mondtam én szëgényke: ‘Hát nëm ismerëd a húgod, szülöttét saját szülédnek? Gyermëkei ëgy anyának, ëgy madárnak fészëkalja, vagyunk ëgy liba liléi, fiai anyafogolynak.’ Bátyám könnye csak kibuggyant, mëgindult szëmének árja... (‑ 804)
	“Szólt szëgény a hitvesének, szíve csücskének susogta: ‘Hozz valamit a húgomnak!’ Áspiskígyó ángyom akkor káposztát rakott elébem, ëbük már zsírját kinyalta, a javát kiválogatta, berëggelizëtt belőle. (‑ 812)
	Bátyám újra szólt nejének, szíve csücskének susogta: ‘Hozz be ëgy kis sört húgomnak!’ Áspiskígyó ángyom akkor vendégnek vizet merítëtt; az së volt valami tiszta: belemosdott már a nénje, lábat áztatott az ángya. (‑ 820)
	Akkor bátyámtól búcsúzva otthagytam szülőhazámat. Újra mëntem-mëndëgéltem, vándoroltam a világban, partokat körülkerülve, koldulgatva-kóborolva, mindíg más kapukra jutva, idegën ajtókban állva. Kicsinyeim is kivetve, fiaim falu nyakára... (‑ 830)
	“Bizony botlok mostanában számtalan szidalmazóba, akik csépëlnek-csëpülnek, rámripakodva elűznek, de kevés, ki jót akarna, ki kedvesen hívogatna, szëlíd szóval invitálna kályha mellé a melegre, ha jeges esőrül jőve helyet kérëk a hidegben, szoknyám szélin zuzmarával, hóborította bekecsben. (‑ 842)
	“Bëzzëg boldog lánykoromban el sëm hittem volna, hogyha százan jósolják szavukkal, ezren esküsznek rëája, hogy ëgyszër ez lësz a sorsom, ily időket këll mëgérnëm, amilyenëket mëgértem, amilyenëkre jutottam.” (‑ 850)

HUSZONNËGYEDIK ÉNËK
Lakodalom Pohjolában (4.) 
A fiatal férj oktatása.
A mënyasszony búcsúja.
	Mëg van már a lány tanítva, mátka fölvilágosítva. Most elővëszëm öcsémet, fordulván a vőlegényhëz: “Szépöcsém, bëcsës barátom, ki öcsémnél is bëcsësebb, atyámfiánál aranyabb, kincsebb, mint szülém szülötte! Hallgasd mëg, miket beszélëk, mit mondogatok-mesélëk patyolatfehér pipédrül, kezedbe kapott rucádrul! (‑ 12)
	“Jószërëncsédet dicsérhedd, jóhoz juttatott a sorsod. Mëgköszönhetëd valóban, hogy ily páratlan a párod, a Mindënható mëgáldott, jóvoltábul jóval áldott. Apját is dicsérd arádnak, anyját méginkább magasztald, hogy ilyen lëányt neveltek, ilyen mintaszép mënyasszonyt. (‑ 22)
	“Tisztaságos szűz a társad, gyűrűsöd gyönyörűségës, feled hónál is fehérebb, mindën szépëk közt a legszëbb. Fürge-friss lëány karodon, melletted piros mënyecske, friss a cséplőforgatásban, szorgos szénavëllázásban, mestëre a nagymosásnak, keze közt a szennyes szépül, fonál rátermëtt fonója, szövetëk ügyes szövője. (‑ 34)
	“Bordafája bongatása, mint kakukk kiáltozása, vetélője villanása sásban surranó mënyétke, orsója pörögve pattog, mint toboz ëvet fogain. Fél falu csak forgolódik, éjnek évadján nëm alszik, mikor bong a bordafája, mikor szövőszéke csattog. (‑ 44)
	“Szépöcsém, bëcsës barátom, kedves kezdő házasembër! Kaszádat kikalapáljad, szívós nyárfanyélbe üssed, mit faragsz kapu közében, vasát tölgyfatőkén verve; majd ëgy szép napos időben vidd mënyecskédet mezőre, mëglásd, mint sziszëg a szalma, hërsëgnek a szénaszálak, dől a sűrű sás előtte, mint rëcsëg a sóska rostja, fűnyalábok elfeküsznek, vesszők törnek el tövestül. (‑ 58)
	“Majd ëgy más napot mëgérve végy vetélőt, hosszúkásat, bordarámát barkácsolva, faforgóhengërt faragva, lábhajtólécët betéve, szövőszékët fölszërëlve. Tëdd a szépasszonyt a székre, bordarámát rakd elébe: azonnyomban bong a borda, szövőszéke csittëg-csattog, faluszërte száll robaja, messze bordabongatása. Mondják majd az asszonynépek, falu női faggatóznak: ‘Vaj’ ki szőheti a vásznat?’ Szólj oda nekik szërényen: ‘Szívecském szövöget ottan, drágalátosom dörömböl. ‘Szálat váltott tán szövése, bordája bogot bocsátott?’ ‘Nëm szaladt csomóba szála, bordája bogot nëm ejtëtt: lënge Holdlëány szövése, Naptündér takácsolása, Csillagtündérnek tudása, Égi tündér tervezése.’ (‑ 84)
	“Szépöcsém, bëcsës barátom, kedves kezdő házasembër! Most, hogy félig már mënőben, vagy mitőlünk távozóban fiatal feleségëddel, fëlcsëpërëdëtt csibéddel: verebecskédet valahogy, ezt a hófehér fiókát föl në fordítsad a dombon, sövény sarkának në csapjad, csontját tönkökön në törjed, sziklaszurdékokba döntve! Hiszën apja házatáján, szép szüléjének tanyáján nëm szokták a dombra szórni, sövény sarkához veretni, csontját tönkön összetörni, kősziklák közé kivetni. (‑ 102)
	“Szépöcsém, bëcsës barátom, kedves kezdő házasembër! Nëhogy arra vidd arádat, arra szállítsad szerelmed: kuckózugban kornyadozni, a sarokban sorvadozni! Hiszën apja házatáján, szerető szüléje mellett nëm a kuckóban kuporgott, nëm sorvadozott sarokban; ablakban csücsült csinosan, bájjal billëgëtt a pallón, egész este apja gyöngye, rëggel anyja rózsaszála. (‑ 116)
	“Në vigyed të, vőlegényke, kiscsibédet el në csaljad torzsoktördelő mocsárra, kérëgmorzsoló malomba, törekës kënyértëvéshëz, fenyőforgácsos cipóra! Hiszën apja házatáján, szép szüléjének lakában nëm gyűjtögetëtt gyökeret, nëm morzsolt malomba’ kérget, nëm szokott szalmás kënyérhëz, fenyőforgácsos cipóhoz. (‑ 128)
	“Vidd inkább piciny pipédet, vidd virágzó gabnaföldre, rozsos hombárból hozónak, árpamagtárból merőnek, sütni szép kövér kënyeret, erjeszteni sört, erőset, lángost gyúrni búzalisztbül, tésztát paskolni tenyérrel. (‑ 136)
	“Szépöcsém, bëcsës barátom! Nëhogy ezt a kiscsibénket, ezt a zsënge kis zsibánkat keserves sírásra késztesd! Ha mëg eltörik a mécsës, elszontyolodik szëgényke, csapd a pejcsikót a hámba, szürkédet a szánba fogva, hozd a lányt az ősi házba, asszonyanyja ajtajára! (‑ 146)
	“Nëhogy ezt a kis csibénket, ezt a hófehér madarat tekintsed csihés cselédnek, pénzën szërzëtt szolgalánynak, pincét zárva tartva tőle, éléskamrából kitiltva! Mert hisz apja házatáján, szép szüléjének lakában nëm tarták csihés cselédnek, pénzën szërzëtt szolgalánynak: nyitva volt a pince néki, kamrából së volt kitiltva, vághatott karéj kënyeret, tyúktojást szëdëtt a tálba, közel a tejesköcsöghöz, söröshordótól së messze; rëggel raktárát nyitotta, maga zárta mindën este. (‑ 164)
	“Szépöcsém, bëcsës barátom, kedves kezdő házasembër! Hogyha jó lëszël a lányhoz, nëm bánod mëg azt bizonnyal: ideérkëzvén ipadhoz, nagyasszony-napad lakába, majd magadat is ëtetnek, fürösztenek tejbe-vajba, lëszërszámozzák lovadat, viszik ólba-istállóba inni adni, abrakolni, zabos zsomborból ëtetni. (‑ 176)
	“Në mondd ám kisasszonyunkat, ezt a lënfehér lilénket nëmtelen nëmből valónak, hitvány helyrül származónak! Mert nagy ám kisasszonyunknak ajja-fajja, nemzetsége: szakajtó vetőbab vóna, babszëm jutna mindëniknek, lënszálból ha véka vóna, szála jutna mindëniknek. (‑ 186)
	“Të szëgény legény, në verjed ezt a kislëányt kínozva, në ostoroddal okítsad, szíjkorbácsoddal nevelgesd, virgácsoddal verve ríkasd, a pajta mögött picsogtasd! Hisz korábban, kiskorában, édësapja udvarában nëm járt ostor-oskolába, nëm nevelték kancsukával, vesszővirgáccsal së vágva, pajta végiben së verve. (‑ 198)
	“Védőfalként állj elébe, kapugyám gyanánt meredve, në engedd napának ütni, irgalmatlanul ipának, mindën gyöttmëntnek gyalázni, szidalmazni szomszédoknak! Hogyha bárki arra biztat, házadnépe, hogy mëgüssed, në emelj kezet kicsidre, szíved csücskit mëg në csapjad, kire vártál három évig, udvarolni mëg nëm unva. (‑ 210)
	“Intsd, legényke, lányocskádat, aranyalmácskád neveljed takaró alatt tanítva, zárt ajtó mögött mëgintve, ëgy-ëgy esztendőt kihúzva: első évben szép szavakkal, másikban szúrós szëmëkkel, dobbantással harmadikban! (‑ 218)
	“Hogyha ennek sëmmi haszna, ettől sëm lësz engëdelmes, nyess pálcának parti nádat, kökényësbül kórószárat, avval szoktatgasd szerelmed, neveld a nëgyedik évben, bürökszárral bátorítva, noszogatva nádbotoddal! Szíjjal még në szántogassad, vesszővel në verj nyakába! (‑ 228)
	“Hogyha ennek sincs hatása, ettül sëm lësz engëdelmes, akkor nyess ëgy nyírfaágat, a vadonbul vesszőt vágva, hozd haza ruhádba rejtve, dugva szomszédok szëmétül, csak mënyecskédnek mutatva, ráemelve, ám nëm ütve! (‑ 236)
	“Hogyha ennek sincs hatása, ettül sëm lësz engëdelmes, akkor virgáccsal vezetgesd, nyírfapálcával puhítva! Négy fal közt neveld azonban, szólítgasd mohás szobában, në riogassad a rétën, në a földekën fëgyelmezd, hangját félfalu në hallja; szóváltás a szomszéd házba, asszonyjajgatás në jusson, háborúság más határba! (‑ 248)
	“Csak a vállaira vagdalj, tompora tömör húsára; në szaladjon szép szëmére, valahogy fületövére: homlokán dudor maradhat, szëdërje szëme tövében. Ebbül sejtheti a sógor, követkëzteti apósa, falu férfinépe látja, mënyecskék mulatnak rajta: ‘Hol volt ez, csak nëm csatában, viharos verekëdésben? Vagy tán farkas fogta torkon, medve mancsa mëgragadta, vagy talán a férje farkas, medvével mëgy ágyba este?’” (‑ 264)

	Kemëncén kotolt ëgy embër, koldus vándora világnak. Mëgszólalt a vén a sutban, koldus a kemëncezugban: “Vigyázz, vőlegény-barátom, në hajolj a nő hitére, csalogány csaló szavára, ahogy én szëgény hajoltam! Húst hoztam, kënyeret hoztam, vajat vëttem, sört szërëztem, volt hal, harmincféle fajta, harapnivaló halommal, árpa is saját mezőmrül, búzát hoztam más határbul. (‑ 278)
	“Hanëm jóra nëm jutottam, tisztësségre nëm találtam. Alig hoztam nőt a házba, hajam máris mëgragadta, képiből igën kikelve, szörnyen forgatva szëmeit. Dúlt-fúlt féktelen dühében, kígyót-békát rámkiáltott, nevezgetve nagyfarúnak, bumfordi zsírosbödönnek. (‑ 288)
	“Léptem végül új utakra, módot másfélét kerestem: mihelyt nyírfavesszőt nyestem, közelebb került a vára; jóféle borókabotra mingyárást magát mëgadta; mikor fűzvesszőre fogtam, rögtön a nyakamba ugrott!” (‑ 296)
	Sóhajtott szëgény szűzecske, sóhajtott-sopánkolódott, még a könnye is kicsordult. Szóval mondta, fölfelelte: “Eljött másoknak mënése, közel fölkerekëdése, méginkább magam mënése, hosszú útra indulása, mégha mégolyan keserves, bánatos a búcsúzásom ettül a hírës hazámtul, oltalmazó otthonomtul, ahol nőttem-nődögéltem, boldogságban bontakozva ëgészen kicsiny koromtul, gyönge gyermëkségëm óta. (‑ 312)
	“Nëm képzeltem én korábban, hogyan is hihettem volna, hogy ëgyszër el këll kerülnöm, hogy valaha válok innen, tájairul kis tanyámnak, dërëkárul dombjaimnak. Immár vélnëm këll valónak, válásomat véglegësnek: már búcsúpoharat ittak, sörös serlegëk kifogytak, kasos szánkó útrakészën, rúddal el, felénk farával, sarokkal apám csűrének, ól felé az oldalával. (‑ 326)
	“Mëgváltomkor én mihaszna, hogy fizessek félutambul tápláló anyám tejéért, jóságáért jóapámnak, bátyám bátorításáért, hűségéért kishugámnak? (‑ 332)
	“Kedves éd’sapám, köszönöm azt, hogy elvezettél eddig, hogy eltartottál, ëtetve mindënféle jófalattal. (‑ 336)
	“Kedves éd’sanyám, köszönöm, hogy óvtál kicsiny koromban, gyönge gyermëkül bëcézve, ënnën melledből ëtetve. (‑ 340)
	“Kedves bátyámnak köszönet, nekëd, nővérkém, ugyancsak, mindënik családtagunknak, vélem ëgyívású társnak, kikkel eddig éldëgéltem, nagylëánnyá nődögéltem. (‑ 346)
	“Még azt mondanám apámnak, szerető szülőanyámnak, az én népes nemzetëmnek, az egész neves családnak: nëm köll oly nagyon búsulni, szomorúságba szakadni, ha mëgyëk is más hazába, vagy akárhová vetődöm. Ott is Isten napja fénylik, halad Isten holdvilága, égi lámpások lobognak, fényës göncölök gurulnak mindënütt az ég mezőin, mindën messze más határban, nëmcsak jó apám lakában, szérűin szülőhonomnak. (‑ 362)
	“Vagyok immár indulóban szeretëtt szülőhazámbul, apám szélës szálájábul, dús pincéjébül anyámnak. Itthagyom a lápot, hantot, búcsút mondok a mezőnek, villogó vízű tavaknak, pataki homokpadoknak: falu nőinek fürödni, pocskolódni pásztoroknak. (‑ 372)
	“Hagyom lápom lábolóknak, földjeimet fáradóknak, égërerdőm érkëzőknek, gazos rétem gázolóknak, sövényeim surranóknak, közeimet kóboroknak, udvarom unatkozóknak, falaim feledkëzőknek, padlóim porolgatóknak, sárföldem sëpërgetőknek. Rétjeimet rén szaladja, erdeim hiúz heverje, ludak lakjanak mezőmön, kismadarak kertjeimben. (‑ 386)
	“Vagyok immár indulóban, mëgyëk másik elmënővel őszi éjszaka ölébe, tavaszi tükör-jegekre, hol a lábnyomom së látszik, sarkam së hagy jelt a jégën, sëm havon a szoknya széle, síkos jég fölött söpörve. (‑ 394)
	“Majd ha másszor errejárok, ha haza találok térni, anyám hangomat së hallja, jóapám së jajgatásom, mikor hamvaikra hullva fejfájuk fölött nyöszörgök; fiatal füvek fakadnak, borókabokorka sarjad szívéből szëgény szülémnek, drága dajkám orcájábul. (‑ 404)
	“Majd ha másszor errejárok, házunk udvarára lépve, mëg nëm ismer más e tájon. Kettő lësz, ki tán mëgismer: sövényünknek lënti léce, kertünk véginek karója, mert azt én magam csináltam, készítëttem kiskoromban. (‑ 412)
	“Mamácskám meddő üszője, kit itattam ënkezembül, mint piciny bocit bëcéztem, panaszosan nyögve bődül szélës udvarunk szemetjin, hófuvatos téli tájon: az, szëgény, talán fölismer, hogy a ház lëánya voltam. (‑ 420)
	“Apámnak kivénhedt ménje, kit ëtettem kiskoromban, kapatva lëánykezemre, az majd rámnyerít nyöszörgőn szélës udvarunk szemetjin, hófuvatos téli tájon; az, szëgény, talán fölismer, hogy a ház lëánya voltam. (‑ 428)
	“Bátyámnak öreg kutyája, akit ëgykoron ëtettem, kapattam lëánykezemre, vakkant majd rëám rëkedten szélës udvarunk szemetjin, hófuvatos téli tájon; az, szëgény, talán fölismer, hogy a ház lëánya voltam. (‑ 436)
	“Más azonban mëg nëm ismer, hogyha ëgyszër visszatérëk, bár még mëgvan régi révem, szép időknek színhelyei: márnatermő tengëröblöm, hol a hálót húzogattam. (‑ 442)
	“Házunk, immár Isten áldjon, tartson mëg mohos tetőddel, maradj mëg, míg újra látlak, várj, míg hozzád visszatérëk! (‑ 446)
	“Tornác, immár Isten áldjon, pallós pitvarunk eleje; maradj mëg, míg újra látlak, várj, míg hozzád visszatérëk! (‑ 450)
	“Udvarunk, ím Isten áldjon, légy të boldog berkënyéstül; maradj mëg, míg újra látlak, várj, míg hozzád visszatérëk! (‑ 454)
	“Mindőtöket Isten áldjon: eprës erdeim-mezőim, útszélek szagos virággal, homokpuszta hangafűvel, tavak száz-mëg-száz szigettel, mélyvizek marénarajjal, fënyérëk öles fenyőkkel, nyirkos völgyek nyírligettel!” (‑ 462)

	Most hát Ilmarinen mestër szép szűzét kasába kapta; fürgéjét faron legyintve szóval mondta, fölfelelte: “Tópartok, ím Isten áldjon, szélës partok, szántóföldek, völgyvidék vörösfenyővel, jegënyefenyőfasorral, zöldlevelű zelnicésëk, borókafenyőbozótok; áldjon Isten, áfonyások, szénatermő tarka rétek, fenyveserdők, fűzfaberkëk, lënge lombú nyírfatörzsek!” (‑ 476)
	Így szólt Ilmarinen mestër, búcsút mondva Pohjolának. A gyerëkhad mëg mögötte gyászos kántálásba kezdëtt: “Holló szállt hozzánk sötéten, rëngetegën át rëpülve, elrabolta kis rucánkat, szamócánkat mëgszërëzte, aranyalmánkat lëlopta, elharácsolta halunkat, csalta pëngő aprópénzzel, eszét elvëtte ezüsttel. Ki ad immár inni nékünk, ki vezet folyó vizére? Vödrök víztelen hevernek, vízhordó rudak rohadnak, szobapadlóink porosak, szobáink szemétbe fúlnak, poharunk pereme piszkos, bögréink füle fekete.” (‑ 496)
	Maga Ilmarinen mestër viruló mënyecske mellett hajt hazafelé haladva Pohjolának partjairul, Mézöblöt mögötte hagyva, homokhalmokat hasítva. Homok hull, kövek kopognak, míg suhanva száll a szánja, vas-gyeplőgyűrűk zörögnek, nyikorog a nyírfaszánka, csomós csapjai ropognak, mëggyfa járomfája jajgat, vesszőpántjai verődnek, rézkarikái remëgnek léptére futó lovának, járására jó csikónak. (‑ 512)
	Mënt egész nap, méne másnap, harmadikat is haladta, ëgy kezében kantárt tartva, mással kedvesét karolva, szánka szélin féllábával, takaró alatt amazzal. (‑ 518)
	Fürge fut, utat fogyasztva, száll a nap, szalad a szánka. Hát a harmadik nap este, napszállatra-szürkületre látszik már a mestërműhely, Ilmari kovács kohója. Pamatokban száll a pernye, vastagon vonul a füstje tanyájárul tódulóban, fëllegëkben foszladozva. (‑ 528)

HUSZONÖTÖDIK ÉNËK
Lakodalom Kalevalában.
Az ifjú pár fogadása a vőlegény házában.
Väinämöinen a násznép dicséretét zëngi.
	Vártak végtelen sokáig, várakoztak és vigyáztak, jő-ë már a nászkíséret Ilmari kovács lakába. Vénëk majd belévakultak, annyit ültek ablakukban, ifjak térdei inogtak lécajtónál leskelődve, kicsik lábai lëfagytak árokparton ácsorogva, nagyok nëm győzték cipővel folytonosan partra futni. (‑ 12)
	Végre ëgy nap virradattal, hogy világosodni kezdëtt, hangot hallottak a rétrül, dobogást a dombtetőrül. (‑ 16)
	Lokka, gondos gazdaasszony, Kalevatar, tündérasszony száját szóra is nyitotta: “Fiam szánja az bizonnyal! Mëgjött végre Pohjolábul fiatal feleségével. (‑ 22)
	“Erre gyertëk csak, gyerëkëk, hívogató hajlokunkba, amit még apátok épült, mit szüleitek szërëztek!” (‑ 26)
	Most hát Ilmarinen mestër hamarost a házhoz ére, apja tákolta tanyához, szülei szërëzte lakhoz. Foglyok-fürjek füttyögettek hámigája hajlatában, csízmadaracskák csipogtak orrán karmazsinkasának, fürge mókusok futostak jó juharfarúdja végin. (‑ 36)
	Lokka, gondos gazdaasszony, Kalevatar, tündérasszony száját akkor szóra nyitva, maga mondta, fölfelelte: “Vártak mások holdvilágra, ifjú népek napkelésre, aprónép epërëvésre, habok kátrányos hajóra: én nëm vártam holdvilágot, nëm is éppen nap kelésit, én a vőlegényre vártam, vőlegényre és mënyemre. Este-rëggel várva-vártam, késése okát kutatva. Tán még nőni këll a nőnek, vagy hízlalja, mert soványka, azért késik oly sokáig, bár igën-nagyon igérte, hogy nyomát së hagyja hűlni, előbb mëgjön, mint kihűlne. (‑ 56)
	“Néztem-néztem rëggelënte, fejem gondban főtt naponta, szánja mért nëm jő szívemnek, nëm fordul fiam kasosa piciny portánk udvarára, a mi keskëny kiskapunkra. Ha szalmacsutak-csikóval, jőne szimplalécű szánnal, azt is szánnak szólogatnám, vélném karmazsinkasosnak, csak csemëtémmel szaladna, hozná szépëmet honába! (‑ 68)
	“Régësrégtül ezt reméltem, napról-napra nézelődve, fejem elferdült eközben, még a kontyom is kibomlott, szëmëm szinte könnybe lábadt, míg fiam jövésit lestem piciny portánk udvarára, a mi keskëny kiskapunkra. Itt van végre-valahára, mellette dërék mënyecske, pirospozsgás képű párja. (‑ 80)
	“Most hát, vőlegény-virágom, fogd ki csillagos csikódat, vezettesd vidám lovadat szokott szénajászolához, régi abrakoshelyére! Üdvözölj szíves szavakkal minket, majd a többi embërt, falu népét sëm feledve! (‑ 88)
	“Bókolásod béfejezve fogj hozzá beszámolódhoz! Kísért-ë siker-szërëncse, épségben mëgérkëzél-ë, mikor indultál ipadhoz és nevezetës napadhoz? Tudtál-é szűzet szërëzni, várkapuikat betörve, szűz erődjét elfoglalva, a falait földre rontva, napad padlatán mëgállva, gazda lócáját mëgülve? (‑ 100)
	“De tudom tudakolatlan, ilyet kérdenëm së kéne: útján sëmmi baj sëm érte, célját épkézláb elérte, lelt lilécskét, győzve győzött, várkapuikat betörte, szűznek várát szétvetëtte, hársfaház falát lërontva, hogy behatoljon napához, házába ipaurának. Hisz liléje már ölében, karján ül piciny pipéje, oldalánál tiszta társa, birtokában boldogsága! (‑ 114)
	“Ki híresztelte hazugul, rosszakaró rágalommal, hogy hiába járt legényünk, mén futása kárba méne? Hisz nëm érkëzëtt magában, nëm hajtott lován hiába: volt mit vonnia lovának, lënsörényűnek cipelni! Paripárul dőlt a pára, habot hányt tüzes csikója, míg madarát szállította, pirospozsgás szép mënyasszonyt. (‑ 126)
	“Szállj ki, szép lëány, a szánbul, drága kincs, a szán kasábul! Kiszállítatlan kiszállhatsz, emeletlenül lëléphetsz: van szép szállítód magadnak, van lëléptető legényëd! (‑ 132)
	“Kasos szánkóból kiszállva, szán farábul földre lépve, mënj az úton udvarunkba, végig májszínű mezőnkön, disznócsülköknek csapásin, malackörmök koptatásin, bárányok-taposta térën, lósörény-súrolta páston! (‑ 140)
	“Liba léptivel tipëgve, réce talpával tapodjad tisztán tartott udvarunkat, simára sëpërt terünket, udvarát ipaduradnak, a napad-kapálta kertët, faragóhelyét fiunknak, lányunknak virágvetésit! Grádicsunkon lépëgetve érsz a pitvar padlatára; mézes tornácunk tapodva lépsz lakunknak belsejébe, szelemën alá szobánkba, takaros tetőnk terébe. (‑ 154)
	“Itt minálunk téltül óta, vagy talán tavaly tavasztul récecsont-pallónk pönögte, hogy a lábod rajta lépik, aranyos tetőnk dönögte, hogy mënyecske mén alatta, ablaküvegëk örültek ablakban ülő arának. (‑ 162)
	“Itt minálunk téltül óta, vagy talán tavaly tavasztul kilincsëk kacagva vártak gyémántgyűrűs ujjaidra, küszöbök lëkucorodtak szép szoknyád alá hajolva, ajtók mëgnyíltak maguktul aranyos ajtónyitónknak. (‑ 170)
	“Itt minálunk téltül óta, vagy talán tavaly tavasztul fölfordult egész faházunk rëndcsinálásod remélve, elédpöndörült a pitvar alapos porolgatásra, fészëreink fészkelődtek nyírfasöprüdért nyüszögve. (‑ 178)
	“Itt minálunk téltül óta, vagy talán tavaly tavasztul titkon ujjongott az udvar gyújtósgyűjtő asszonyának, kamráink elébejöttek kamrajáró kedvesünknek, gërëndáink görnyedëztek súlyától selyëmruhádnak. (‑ 186)
	“Itt minálunk téltül óta, vagy talán tavaly tavasztul kertközök rëpësve vártak rajtuk átjáró rucánkra, ólak olvadozva lestek arany almozó kezére, számoltak a szérűskertëk takarító szorgalmára. (‑ 194)
	“Még a mái szent napon is, tëgnapról nëm is beszélve, fejős barmok bőgicséltek ëtetőjükért epedve, csikaink fël-fëlnyihogtak abrakolójukat híva, bégetëtt a kis barika jobb falatot juttatóra. (‑ 202)
	“Még a mái szent napon is, tëgnapról nëm is beszélve, vénëk ablakban aludtak, rajkók parton rajcsúroztak, fehércselédëk füleltek, a legényëk lesben álltak: mind a mátkánkat vigyázva, várva ifjasszony jövésit. (‑ 210)
	“Most hát itt az istenáldás: udvarunk tele urakkal, fészëreink férfiakkal, tisztëlt vendégtársasággal; tömve tornácunk sereggel, fazsindëlytetőnk fiakkal. Légyën áldás hát e házra, száz lécére, száz fiára, áldás újholdra-királyra, lakodalmas nép nevére! Soha nëm vala e háznak, embëremlékëzet óta, ilyen mëgtisztëltetése, nëmës nép találkozása! (‑ 224)
	“Most hát, vőlegény-virágom, bongyorkendőjét bogozva, selyëmfátyolát lëvéve, mëgmutathatnád mënyétëd, kit nyolc nyáron át nyomozva kilenc évën át kerestél! (‑ 230)
	“Olyan-é, milyennek mondtad? Mert azt mondtad, hogy madárra, világ szépére vadászol, leltél szép tündérlëányra. (‑ 234)
	“Magam mondatlan is látom, ilyet kérdenëm së kéne: madarad hozád magaddal, kékrucád vagyon karodban, legfiatalabb fenyője legvirágosabb ligetnek, legszëbb zöldellő levele zelnicebogyós berëknek.” (‑ 242)
	Pallón kisgyerëk kuporgott, szólt a pallónak porontya: “Ajaj, mit hozál nyakunkra! Gyantás tőke termetére, szurkos hordó széle-hossza, nëm magasabb, mint motolla. (‑ 248)
	“Mëgjártad, szëgény legényünk! Erre këllëtt várva-várnod, százszorszépre vágyva-vágynod, ezret érőért epednëd? Hát ez elmëgy százszorosnak, ezërszër ecebocának! Bizony, leltél lápi varjat, a határbul szarkahajtót, mezőrül madárijesztőt, kormos kányát az ugarrul! (‑ 258)
	“Naplopó lëhet valóban, nyáron át henyélt a hűsön, kesztyűt sëm kötött eközben, harisnyát së hoz magával; kódisként került a házba, ingyenélőként ipához; ládája egér lakása, kosara kalánfülűnek.” (‑ 266)

	Lokka, gondos gazdaasszony, Kalevatar tündérasszony hallgatta badar beszédit, maga mondta, fölfelelte: “Micsoda sületlenségëk, mit találsz ki, kerge kölyke?! Mást kezdjën ki mende-monda, illetlen gonosz beszédëk, nëm e kedves szép kisasszonyt, ártva házunk jóhírének! (‑ 276)
	“Gonosz szó szaladt ki szádon, hitványságot hordtál össze, napos borjúnak beszéde, nyívása kölyökkutyának! Jó lëányt kapott legényünk, világszép, kit lelt magának, mint pirosodó bogyóka, most színësëdő szamóca, fán fészkelő kismadárka, lombos berkënye lakója, nyírfaágon tarkatollas, juharfa hëgyén fehérke. (‑ 288)
	“Szászok földjén sëm találta, Virón túl së lelte volna szépségét ezën szűzének, báját e búvár-madárnak, ékét édës orcájának, telt formáit termetének, kerek karjai fehérit, nyúlánkságát szép nyakának! (‑ 296)
	“Nëm kódisként jött a kedves, vannak bundái bizonnyal, köpönyegei kasában, pompás posztók szán farában. (‑ 300)
	“Van ëlég neki valóban, kincse rokkájába rejtve, pénze përgő orsajában, bankója ujja bögyében, nagy halom fehérneműje, télidőn kitisztogatva, kikelet körül kimosva, nyári szélben szárogatva; lepëdői lëngedëznek, puha dunyhái dagadnak, suhognak selyëmruhái, tarka szoknyái terülnek. (‑ 312)
	“Jó mënyecske, szép mënyecske, haloványpiros mënyecske! Hírlik, jó voltál hazádban, éd’sapádnál lánykorodban: érëzd jól magad minálunk, új helyedën mint mënyecske! (‑ 318)
	“Sosë fájdítsad fejedet, në hányjon a hab hiába! Nëm a lápon lësz lakásod, nëm is árokszélre szántak: hoztak burjánzó mezőrül sokkal burjánzóbb mezőre, sűrű sörrel habzó helyrül még sűrűbb sörű hazába. (‑ 326)
	“Jó lëány, csinos mënyecske! Hadd kérdëzzem mëg tëtőled: láttál-é idejövőben körösen rakott kepéket, kazlakat magasra rakva? Azok mind e gazdaságé, mind vőlegényëd vetése, maga szántása-szëdése. (‑ 334)
	“Nos hát, kedves kislëányom, emlékëzz ezën szavamra: ahogy hozzánk eltaláltál, találd mëg helyed minálunk! Mert jó a mënyecske dolga, mëglësz mindëne mënyünknek, férhet téjfölös fazékhoz, vajas tálat mëgtalálja. (‑ 342)
	“Jó dolga van itt a lyánynak, csëpërëdhet a csibécske. Ëlég szélës szaunánk padja, lócái lakó-szobánknak, apósod fëlér apáddal, anyádnak tekintsd anyósod, fiaink fivéreidnek, nővéreidnek lëányink! (‑ 350)
	“Hogyha ëgyszër ráehülnél, fogad szörnyen arra fájna: éd’sapád halászta halra, bátyád-fogta fürjmadárra, sosë koldulj sógorodtul, në istenkëdjél ipadnak! Fordulj férjedhëz ëgyenëst, hozassál idehozóddal! Nincs az erdőnek ëgyetlen négy lábon futó lakója, avagy légbe lëbbenője, szárnyakat suhogtatója, de a vízben sëm vonulhat olyan ritka hal rajokban, elfogód kit el në fogna, elhozód mit el në hozna. (‑ 366)
	“Jó dolga van itt a lyánynak, csëpërëdhet a csibécske. Nëm forgat követ a karja, malom hajtását mëgússza: búzánkat a víz darálja, rozsunkat zuhatag őrli, mosnak a habok helyëttünk, tengër tajtéka fehérre. (‑ 374)
	“S micsoda csinos falucska, határtalan jó helyecske! Lënt legelő, fönt a földek, maga a község középën, házsorok alatt homokpart, lágyan locskoló vizecske: lilének lubickolódni, viribülni vízi tyúknak.” (‑ 382)
	Jóltartották ott a népet, bőven étellel-itallal, mindënféle húsfalattal, túrós-tejfölös lepénnyel, árpa erjesztëtt levével, búzacsirán csorgatottal. (‑ 388)
	Mindënkinek volt mit ënni, volt mit ënni, volt mit inni: piros tálakon púpozva, sok csinos cserépedényben. Foszlós fánkot tépëgettek, hájastésztát morzsolgattak, marénahalat metéltek, szeltek rózsaszín lazacot ezüstcsillogású késsel, arannyal bevont bicsakkal. (‑ 398)
	Fizetetlen folyt a lőre, márkátalanul a murci; szelemënbül méz szivárgott, mindën szöglet sört eresztëtt: nyomtatónak azt nyakaltak, aztán mézsörrel mulattak. (‑ 404)
	Hát köszöntőket ki mondjon, kiszëmëlt dalos ki légyën? Vénëk véne Väinämöinen, időtlen idők dalosa maga vállalta magára, hogy dicső dalokba fogjon. Száját szóra is nyitotta, maga mondta, fölfelelte: “Ëgy vérből való öcséim, fivéreim szájban-szóban, beszéd módjában barátim, figyelmezzetëk szavamra! Ritka récéknek gyűlése, testvérëk találkozása, közös fészëkről valóknak, ëgy szülőtől származóknak ebben a hideg hazában, éjnek-északnak honában. (‑ 422)
	“Kezdjünk dalba hát közösen, rakjunk szókat rigmusokba! Dalnoké a dalnak dolga, kakukké tavaszköszöntő, nőké kelme kékítése, na mëg szőttesëk szövése. (‑ 428)
	“Lapp legényëk is dalolnak, szénabocskorok szavalnak nagyritkán ëgy rént lëölve, szikkadt szarvashúst fogyasztva: hát én mért në énëkëljek, népünk néma mért maradjon remëk rozskënyérrel élve, mëg vajas mellévalóval? (‑ 436)
	“Lapp legényëk is dalolnak, szénabocskorok zenélnek, jót húzván vizesvödörbül hitvány kérëgliszt-kënyérre: hát én mért në énëkëljek, népünk néma mért maradjon magbul lëtt malátasörrel, istenáldott árpalével? (‑ 444)
	“Lapp legényëk is dalolnak, szalmabocskorok szavalnak kormozó tüzük körében, fekete szenes fatönkön: hát én mért në énëkëljek, népünk néma mért maradjon szelemën alatt szobában, gyönyörű tető terében? (‑ 452)
	“Jó nálunk a férfiaknak, fehérnépnek nëmkülönben: söröshordók nagy halommal, közelünkben mézeskádak, mellettünk marénamartok, csupa jó lazaclelőhely; nëm fogyunk ki jófalatbul, kedvet keltő jó italbul. (‑ 460)
	“Jó nálunk a férfiaknak, fehérnépnek nëmkülönben: étkünk könnyel nëm keverjük, nëm is gondolunk a gonddal, falatunk vígan fogyasztva, bánat nélkül napjainkat, gondos gazdánk életében, asszonyunk aranykorában. (‑ 468)
	“Kire mondjak most köszöntőt, gazdánkra vagy asszonyára? Örököltük őseinktül, hogy első lëgyën az embër, ki lakóhelyet a lápon, erdőn házhelyet hasított, döntve szálfákat tövestül, lombozatukat lënyesve, alkalmatos helyre rakva, száraz és szilárd porondra, csinálva családi házat, szállást számos nemzedéknek. Házfalát erdőn faragta, dorongot a dombrul hozva, tetőlécëket lapályrul, a nyírësbül nyomtatókat, kérëgzsindëlyt zelnicésbül, tömítő mohát mocsárbul. (‑ 486)
	“Szépën ëgybeszërkesztëtte, építésit véghëzvitte; százan szögletët csapoltak, félezren tetőn topogtak, míg mindënnel elkészültek, pallót-padlatot lëraktak. (‑ 492)
	“Hej, amíg e gondos gazda fölépítëtte e házat, szelek szaggattak hajában, üstökét vihar cibálta! Bizony, jó gazdánk nëmëgyszër kesztyűjét kövön feledte, kalapját fenyő lëkapta, lábbelijét láp lëhúzta. (‑ 500)
	“Bizony, jó gazdánk nëmëgyszër kora hajnalszürkülettel, mikor mások még aludtak, falusiak föl së keltek, föltápászkodott tüzétől, kalibájából kimászott; tűlevél tapadt hajába, harmat hullott szép szëmébe. (‑ 508)
	“Ez a jó gazda azóta folyvást vendégit fogadja, lócája tele dalossal, mulatókkal mindën ablak, padlók nótapëngetőkkel, vánkosok vajákosokkal, falakhosszat hallgatókkal, kerítés kíváncsiakkal, udvara útonjárókkal, kërësztül-kasul mënőkkel. (‑ 518)
	“Köszöntöttem már a gazdát, magasztalom most az asszonyt, tëmérdëk javak tëvőjit, hosszú asztal halmozóját. (‑ 522)
	“Rëngeteg kövér kënyeret, tengër tésztát mëgdagasztott, tenyerével tapsikolva, formálgatva fürge ujjal. Kënyerét mihelyt kiszëdte, vendégëk elébe vitte, dagadó disznóhúsokkal, túrós-tejfölös lepénnyel. Késünk éle mind kicsorbult, kacor kettévált középën lazacfej-fűrészëlésben, csukacsont-csupálgatásban. (‑ 534)
	“Bizony, jó nénénk nëmëgyszër, ez a gondos gazdaasszony kakasnál korábban ébredt, szaladt tikfiszót së várva mára mindënt mëgszërëzni, tëendőit végbevinni, élesztőjét erjeszteni, savasítani sörünket. (‑ 542)
	“Ért e hírës háziasszony, ez a gondos gazdaasszony, nagyon ért a sörfőzéshëz, ízletës ital-tëvéshëz csávázott csírás szëmëkbül, malátásított magokbul, miket nëm kavart kalánnal, lapickával sëm lapátolt: mindíg markával merítëtt, kavargatva két kezével füstnélküli fürdőházban, simára sikált padokon. (‑ 554)
	“Nëm hagyta e háziasszony, ez a gondos gazdaasszony rakását ragacsosodni, malátáját földre folyni: futkosott a fürdőházba, éjnek-évadján kijárva, nëm félve a farkasoktul, erdei vadállatoktul. (‑ 562)
	“Mëgdicsértem már az asszonyt, most a násznagyot köszöntöm. Ki neveztek násznagyunknak, kit választottak vezérnek? Falu véne lëtt vezérünk, falu nagyja lëtt a násznagy. (‑ 568)
	“Nëmës násznagyunknak válla kék köpennyel van takarva, hónaljában összehúzva, hasán szélësebbre szabva. (‑ 572)
	“A mi násznagyunknak testit keskëny köntös ékësíti, homokon söpör szegélye, hátul földig ér a farka. (‑ 576)
	“Inge ëgy kicsit kilátszik, ki-kikandikál fehére: tán a Holdlëány hímëzte, cincsatos szűzecske szőtte. (‑ 580)
	“Násznagyunknak van tüszője, öve ködfinom fonálbul, Naplëány nëmës szövése, hímës körmű hímëzése hőt nëm ismerő időkbül, tűzről nëm tudó korokbul. (‑ 586)
	“Násznagyunknak lábaira húzva habselyëm harisnya, selyëmszálbul van kötője, patyolatbul lábszalagja, át van szőve színarannyal, elëgyengetve ezüsttel. (‑ 592)
	“Van továbbá násznagyunknak szászoktól szabott cipője, úszó hattyúhoz hasonló, avagy vélnéd vízi fajdnak, lombok közt lakó lilének, cserjésbe csapó madárnak. (‑ 598)
	“A mi násznagyunk hajában aranyfürtök fodrozódnak; aranyszálakbul szakálla, fejében sudár süvege, hëgyét fëllegëkbe fúrja, illëg-billëg fönn a lombban; ilyet százasért së kapni, ezër márkát is mëgérne. (‑ 606)
	“Már a násznagyot dicsértem, násznagyasszonyunkra térëk. Honnan jött a násznagyasszony, hol lelék a drága lëlkët? (‑ 610)
	“Onnan jött a násznagyasszony, ott lelék a drága lëlkët: messzebb, mint Tanikka vára, új városnak új határa. (‑ 614)
	“Vagy nëm onnan, mégsëm onnan, sëmmiféleképp sëm onnan. Onnan jött a násznagyasszony, ott lelék a drága lëlkët: túl az Ópërënciárul, végtelen fehér vizekrül. (‑ 620)
	“Vagy nëm onnan, mégsëm onnan, sëmmiféleképp sëm onnan! Nőtt a rétën szép szamóca, pusztában piros bogyóka, hëgyoldalon árvalányhaj, aranyos virág vadonban: abbul nőtt a násznagyasszony, ott lelék a drága lëlkët! (‑ 628)
	“Nászasszonynak szép a szája, mint szövőszék szöktetője, násznagyasszony szép szëmében égi csillagok ragyognak, nászasszony szëmöldökéhëz csak a holdsarló hasonló. (‑ 634)
	“A mi násznagyasszonyunknak arany huncutkák hajában, gyöngykalárisok nyakában, arany karkötők a karján, ujján gyémántos gyűrűkkel, foglalatos gyöngy fülében, homlokán aranyhidacska, pillaszőrin gyöngysziporka. (‑ 642)
	“Hold világával vetekszik arany csatja csillogása, nap világával vetekszik ingvállának villanása, libëgő ladiknak látszik fejfëdője lëbbenése. (‑ 648)
	“Násznagyasszonyt is dicsértem: hadd nézzem mëg most a népet, hogy a násznak szép-ë népe, választékos-é a vénje, világravaló-ë ifja, ékësségës-é egésze? (‑ 654)
	“Nos hát mëgnéztem a népet, bár tudhattam tán magamtul, hogy sohasëm volt a múltban, nëm lëszën jövő korokban ily gyülekëzet gyönyöre, ily családnak csillogása, vénëk választékossága, ifjúság igéző bája. Valahányan kék-vörösben, mint a dércsípëtt csererdő, hajnalhasadás alulról, fëntrül pirkadat pirossa. (‑ 666)
	“Vendégink előtt ezüstnek, nëm volt értéke aranynak: mintha szëdnék csak szemétën, utcahosszat pénz potyogna, bőkezűen költekëztek, esküvőnk hírét emelve.” (‑ 672)
	Vénëk véne Väinämöinen, nemzedékëk nagy dalosa most a szánkójába szállva indult immár otthonába. Énëkëlgetëtt az úton, varázsverseit dalolva; mondott ëgyet, mondott másat, hát a harmadik dalára sziklának szaladt a szánka, talpa tőkéhez csapódott. Kettévált költőnk kasosa, szétszakadt a dalnok szánja; rúdja mëgrepedt középën, oldallapjai lëváltak. (‑ 686)
	Väinämöinen, vénëk véne szóval mondta, mëgkérdëzte: “Volna-é ez ifjúságban, növekëdő nemzedékben, vagy a vénëknek sorában, fogyatkozó férfinépben, aki Tuonelába térne, Manalába merne mënni szúrószërszámot szërëzni, fúróért Manába futna, hogy új szántalpat faragjak, kasost készítsek magamnak?” (‑ 698)
	Fiatalok így feleltek, vénembërëk válaszoltak: “Nincs ez ifjúság körében, sëm a vénëknek sorában, eme népes nemzetségben olyan vakmerő vitézünk, aki Tuonelába térne, Manalába merne mënni szúró szërszámot szërëzni, fúróért Manába futni, hogy új szántalpat csinálhass, kasost készíthess magadnak.” (‑ 710)
	Vénëk véne Väinämöinen, időtlen idők dalosa maga mënt tëhát Manába, másodízben Tuonelába, onnan szërszámot szërëzve, onnan épën visszatérve. (‑ 716)
	Vén Väinämöinen dalával rëngeteg erdőt varázsolt, terebélyës tölgyet téve abba büszke berkënyével; szánkót szërkesztëtt belőlük, talpát fájukból faragta, csapolásait csinálta, hámigáját hajlította. Hamar készën lëtt kasával, szép új szánt csinált magának. Szërszámot rakott lovára, fakót szán elébe fogta; maga szánkójára szállott, szán farában elfeküdve. Vesszőtlen futott a fürge, gyöngyostortalan szaladva jó abrakolóhelyére, térve régi jászolához. Vén Väinämöinen ugyancsak, időtlen idők tudósa visszaért vele honába, hírës hajlékába lépve, régën koptatott küszöbre. (‑ 738)

HUSZONHATODIK ÉNËK
Lemminkäinen Pohja ellen indul, bosszúból, 
mert nëm hívták mëg a lakodalomba.
	Ahti otthon ült azonban hosszú földnyelv hajlatában. Sziget földjét szántogatta, mezőségeit művelte. Hírës volt a hallásárul, folyton a fülét hëgyëzte. (‑ 6)
	Lárma hallatszott a láprul, zaj a tengër túlfelérül, táncos lábak dobbanása, sikló szánok szisszenése. Rossz gyanú szaladt szívére, aggodalom kelt agyában: lagzit laknak Pohjolában, tivornyáznak nagy titokban. (‑ 14)
	Fejét fogta, száját rágta, fekete szakállát tépte; pozsgás képének pirossa sápadt-vértelenre váltott. Szántást félbe-szërbe hagyva, földjének felét vetetlen, nyomban a nyerëgbe szökkent, vágtatott egész hazáig asszonyanyjának lakába, szép szüléjének körébe. (‑ 24)
	Mondotta mëgérkëzőben, alighogy a házba lépëtt: “Hej, szülőanyám, nagyasszony, ételt adj elém, de gyorsan, hadd ëgyék az éhës embër, valamit hamar harapjon. Fürdőházba fűts be közben, jó forróra fölhevítve, hogy a férfi mëgfürödjön, kedvére kimosakodjon!” (‑ 34)
	Akkor Lemminkäinen anyja rögtön ételt tëtt elébe, hadd ëgyék az éhës embër, valamit hamar harapjon, míg a fürdőház befűlik, száraz szauna bémelegszik. (‑ 40)
	Az a léha Lemminkäinen falatját mohón befalva, szaunába szaladt azonnal, forró fürdőházba lépëtt. Ott fërëdőzött a pintyő, hósármánymadár mosódott, haját hulló lënnyalábra, tarkóját tojásfehérre. (‑ 48)
	Fürdőből a házba jőve szóval mondta, fölfelelte: “Ó, szülőanyám, nagyasszony! Ruharaktárunkba indulj, hozd a legszëbbik gúnyámat, remëkbe szabott ruhámat, hogy azt öltsem most magamra, igazítsam termetëmre!” (‑ 56)
	Kérdi végre asszonyanyja, tudakolja szép szüléje: “Kisfiam, hová igyekszël? Hiúzokat hajkurászni, szánnal szarvasokat űzni, avagy mókusra vadászni?” (‑ 62)
	Monda léha Lemminkäinen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Ó, anyám, szerelmes dajkám, nëm indulok én hiúzra, szándékozom szarvasokra, mókust sëm mëgyëk vadászni: Pohjába mëgyëk mulatni, suttyomban duhajkodókhoz! Hozd a legszëbbik gúnyámat, remëkbe szabott ruhámat, hogy a lagziban libëgjek, fényës ünnepën feszítve! (‑ 74)
	Anyja ellenzi erősen, felesége férjét félti, lëbeszéli két kisasszony, három tündér hajtogatja, hogy në mënjën Lemminkäinen Pohjolának lagzijába. (‑ 80)
	Anyja mondja magzatának, gyermëkéhëz szól szülője: “Në mënj el, fiam, në indulj, Kauko kedvesëm, në készülj Pohjolának lagzijába, iszonyú ivászatokra! Hiszën tégëd mëg së hívtak, látni sëm igën akarnak!” (‑ 88)
	Mire léha Lemminkäinen válaszát így adta vissza: “Hitvány mënjën csak hívásra, aki hős, mëhet hívatlan! Itt az én örök hívásom, holddal ëgyidős izenet: kardomnak kemény acélja, sziporkázó szablyaélem!”(‑ 96)
	Ámde Lemminkäinen anyja ëgyre tartóztatja-tiltja: “Në mënj el, fiam, në indulj Pohjolának lagzijába! Rémëk lesnek rád az úton, várnak számos szörnyűségëk: három rëttentő halálnak háromszor ölő hatalma.” (‑ 104)
	Monda léha Lemminkäinen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Folytonosan fél az asszony, mindënütt halál ijeszti; nëm fél attul férfiembër, csak a vállát vonja rája. Mindazonáltal azonban hadd halljam saját fülemmel, miféle halál az első, az az első s hát a végső?” (‑ 114)
	Monda Lemminkäinen anyja, szép szüléje válaszolta: “Mondom mindënik mikéntjit, s nëm mondok szíved szërintit. Halljad hát első halálod, elsőül előtalálod: valameddig vándorolva, talán ëgy napot ha mënve lelsz ëgy lángoló patakra utadon kërësztül-átul. Tüzes zúgó zajlik ottan, benne izzik szörnyű zátony; tüzes sziklaszál az orma, tűzvörös turul az ormon. Éjthosszat feni fogait, nappal karmát élësítve mindën messziről jövőre, vándoroló vakmerőre.” (‑ 132)
	Monda léha Lemminkäinen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Asszonynak való veszély az, hősnek nëm lëhet halála! Tudok én tanácsot arra, jól kieszeltem előre: égërfalovat varázslok, égërfalovast a lóra, hogy mellettem mëndëgéljën, kocogva elém kerüljön, míg magam búvármadárként, kácsaként mëgyëk kërësztül, turul karmait kijátszva, sasmadárnak lába mellett. Ó, anyám, szerelmes dajkám, mondjad második halálom!” (‑ 148)
	Monda Lemminkäinen anyja: “Második halál mëg ilyen: valameddig vándorolva, ëgy napot talán ha mënve, tüzes árok áll elédbe utadon kërësztbe fekve; vége ködbe vész keletre, hosszan nyúlik el nyugatnak. Izzó kővel van kirakva, tele lángoló lapokkal. Abba százan is szakadtak, ezren is halálba hulltak, százan szablyástul vitézëk, ezren vasvértes lovasok.” (‑ 162)
	Monda léha Lemminkäinen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Nëm embërhalál az olyan, hősnek nëm lëhet halála! Majd lelëk én arra módot, jut eszëmbe jó kiútja: hóbul majd vitézt varázslok, hevenyészëk hőst a jégbül, azt lököm bele a lángba, gurítom tüzes gödörbe, fërëdőzni forró gőzben, rezes virgáccsal verődni; magam oldalt oldalogva általlábolom a lángot, szakállam nëm éri szikra, szál hajam së përzsëlődik. Ó, anyám, szerelmes dajkám, szólj a harmadik halálrul!” (‑ 180)
	Monda Lemminkäinen anyja: “Harmadik halál mëg ilyen: még valamit vándorolva, napi járóföldre jutva, érsz Pohjola portájára, legszűkebb kapu közébe. Fene farkas tépi testëd, másodszorra medve szaggat Pohjola bejáratánál, legszűkebb kapu közében. Száz vitézt is széjjeltéptek, ezër embërt is mëgëttek, hogyne falnának föl akkor tégëdet, szëgény szülöttem?” (‑ 194)
	Monda léha Lemminkäinen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Napos bárányt fölfalhatnak, szërteszéjjel szaggathatnak, de nëm ám a férfiembërt, mégha mégolyan parányi! Dërëkam dalia-övvel, van kötve vitéz kapoccsal, hősök csatjával csomózva: nëm kerülhetëk këgyetlen farkasok fene fogára, tátott torkába vadaknak. (‑ 206)
	“Farkas fortélyát is értëm, medve módját mëgtanultam: én a farkast fékbe dallom, medvét mázsás vasbilincsbe, avagy pozdorjává pallom, szélbe pëlyvaként szitálom, úgy elbánok én azokkal, csakazértis célhoz érve!” (‑ 214)
	Monda Lemminkäinen anyja: “Messze vagy të még a céltul! Hallottál csak oly csudákat, mik odafelé mënőben három rëttentő halállal, fenyëgetnek végveszéllyel. Mëgérkëzve még csak akkor várnak mëgpróbáltatások! Kicsivel tovább haladva Észak udvarát elérëd: vasbul van sövénye fonva, acélkorláttal kerítve, fölmagasodik az égig, égtül föld mélyéig érve, lándzsákkal vagyon karózva, földi férgekkel beszőve, kígyókkal körülkötözve, gyíkokkal gyökérbe verve. Fene farkukon forognak, bunkófejjel bólogatnak, szörnyű szájukkal sziszëgnek, fejjel kint, belül farokkal. (‑ 236)
	“Más kígyók a földön kúsznak, vonagló vipërahalmok, fölül nyelvük nyújtogatva, lënt a farkukon forogva. Ëgy, mëly szörnyűbb, mint a többi, kapunál hever kërësztben, hosszabb, mint a házgërënda, kapubálványnál kövérebb; mérges nyelvét nyújtogatja, szájával sziszëgve támad, bizony mondom, sënki másra, csupáncsak tërád, szëgényëm!” (‑ 248)
	Monda léha Lemminkäinen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Kicsiség, kölyökveszély az, hősre nëm lëhet halálos. Tudok tűzre ráolvasni lánglohasztó bűvigékkel, földnek férgeit lëgyűrni, vipërákat visszaverni. Lám, mi történt múltkorában: vipëravadont ekéztem, kígyószérűn szántogattam kesztyűtlen csupasz kezemmel. Vipërát kezembe vëttem, kígyókat marokra kaptam; tízesével öltem őket, százával fekete férget; körmömre vipëra vére, kígyóháj ragadt kezemre. Úgy hiszëm, hogy ëgyelőre, nëmigën lëszëk ezúttal nagy kígyó kövér falatja, földi férgek martaléka; ördögfajzatot mëgölöm, ivadékostul kiirtom, vipërákat széjjelszórom, férget útból félrehányom, Pohja portájára lépëk, lakóházukba hatolva.” (‑ 276)
	Monda Lemminkäinen anyja: “Në mënj bé, fiam, közéjük Pohjola palotájába, Sariola szállására! Várnak kardosan vitézëk, hősök harci fegyverëkkel, legényëk lërészëgëdve, vedeléstül mëgvadulva. Tégëd ott varázsba vernek, szablyaélbe énëkëlnek. Jobbakat lëénëkëltek, bajnokabbakat lëbírtak. (‑ 288)
	Monda léha Lemminkäinen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Jártam én már életëmben Pohjola palotájában. Engëm lapp lë nëm dalolhat, nëm tiporhat Turja népe. Lappokat magam lëdallom, Turja táltosit lëbírom: vállukat varázzsal szegve, állkapcájuk áthasítva, inggallérjukat lëtépve, mellcsontjukat mëgrepesztve.” (‑ 300)
	Monda Lemminkäinen anyja: “Jaj, szërëncsétlen szülöttem! Merëd múltad emlëgetni, szólni régi rossz utadrul! Persze jártál életëdben Pohjola palotájában: mocsaraikat mëgúsztad, beléndëkjüket bevëtted; zúgó sellőkön zötyögve vittek vadvizek löködve; úsztál Tuonela tavában, mëgmérve Manala mélyit! Bizony, ottmaradtál volna, nyomorult anyád ha nincsen! (‑ 314)
	“Emlékëzz ezën szavamra: Pohja portájára érve mindën domb ki lësz karózva, mindën tér tele cövekkel, rájuk föltűzött fejekkel; ëgy karó mered magában: annak horgazott hëgyére të fejed kerül középre!” (‑ 322)
	Monda léha Lemminkäinen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Pipogya, ki bándigálja, sëmmirekëllő siratja múltja mëgpróbáltatásit, bánva harcot és kudarcot, ám a bátor mit së bánja, soha vissza nëm riadna. Hozzad harci öltözékëm, régi háborús ruhámat! Kihozom kardját apámnak, régi szablyáját szülőmnek: ëlëget hevert hiába rejtëkében rostokolva, sanyarú sorsát siratva, viselőjéért esengve.” (‑ 338)
	Kihozták hadi gúnyáit, régi háborús ruháit, már kezében ősi kardja, hős apjának harcostársa. Azt hëgyével földbe fúrta, padló dëszkájába döfte. Kardja úgy hajolt kezében, mint zelnice zsënge ága, fiatal borókavessző. Monda léha Lemminkäinen: “Nëm hiszëm, hogy Pohjolában, Sariola szállásain lësz, ki ellenáll e kardnak, szablyámmal ki szëmbenézhet!” (‑ 352)
	Számszëríját is lëkapta, fal fogasárul lëvëtte. Száját akkor szóra nyitva, maga mondta, fölfelelte: “Azt vallom valódi hősnek, világravaló legénynek, aki íjamat fölajzza, húrját húzva mëgfeszíti Pohjola palotájában, Sariola szállásain.” (‑ 362)
	Akkor léha Lemminkäinen, az a szép Kalandoskedvű harci öltönyét fëlöltve, gúnyáiba gombolózva odaszólt a szolgájának, néki ily parancsot adva: “Szolgám, szolgálólegényëm, pénzën vásárolt cselédëm! Hozd elő a harci ménëm, szërszámozd szilaj csikómat, hadd mëgyëk mulatni mostan pokoli lakodalomba!” (‑ 374)
	Szolgája, sërény segéde ugrott rögtön udvarára, fëlszërszámozta fakóját, pej paripáját befogta. Jelëntëtte visszajőve: “Teljesítëttem tëendőm, csődörcsikódat befogtam, fëlszërszámoztam fakódat.” (‑ 382)
	Az a léha Lemminkäinen immár kész az indulásra. Keze készti, tétovázik, ujja útra kényszëríti. El is indul, mint ígérte, mindën intés ellenére. (‑ 388)
	Anyja akkor jótanáccsal, fordul féltéssel fiához, ajtóbul, a gádoraljbul, fazëkak fëdëtt helyérül: “Fiacskám, ëgyetlenëggyem, szerelmetës szép szülöttem! Majd ha inni invitálnak, bárhová is mégy mulatni, félig idd ki csak kupádat, sörös kancsódat középig! Add a többit társaidnak, söprejét a söpredéknek, mert kígyó lapul kupádban, undok férëg a fenékën!” (‑ 402)
	Több tanáccsal is tanítja, gyermëkét igëncsak intve, mondja földjük mëzsgyéjérül, mondja kertkapun kilépve: “Majd ha inni invitálnak, bárhová is mégy mulatni, üldögélj csak félfenékën, félig fölkelésre készën, hagyd a többit társaidnak, söprejét a söpredéknek, akkor lësz legény belőled, helyed hős gyanánt mëgállod, ha szólítnak számadásra, törvényt tësznek a fejedre kemény férfiak körében, gyilkoló gyülekëzetben.” (‑ 418)
	Immár indult Lemminkäinen, lovas szánkójába szállva, fürgéjét faron legyintve, gyöngyostorával gyakintva. Fürgéje futott sebësen, szëdte lábát a lovacska. (‑ 424)
	Kis ideig így kocogtak, ëlég messzire elértek. Fajdcsapat futott kërësztül, riadtan rëpült előlük, útjukból a légbe lëbbent, lónak lábait kerülve. (‑ 430)
	Marék toll maradt utánuk, nyírfajd-tollpihe nyomukban. Lemminkäinen összeszëdte, a tarisznyájába tëtte: hátha ëgyszër hasznát látja, mi történik még, ki tudja? Jó a háznál mindën holmi, jól jöhet, ha bajba jutnak. (‑ 438)
	Tovább mëntek-mëndëgéltek, kicsinyég odább kerülve. Ménje újra hátrahőköl, úgy figyel, fülét hëgyëzve. (‑ 442)
	Akkor léha Lemminkäinen, az a szép Kalandoskedvű, kiemelkëdik kasábul, előrehajolva kémel. Hát ahogy az anyja mondta, mëgjósolta szép szüléje: tűzpatak folyik kërësztül, át az úton, épp előtte. Tüzes zúgó zajlik ottan, benne izzik szörnyű zátony, tüzes sziklaszál az orma, tűzvörös turul az ormon, tűzparazsat hány a torka, tüzes láng lövell belőle, szikrázik a szárnyatolla, sziporkaesőt esőzve. (‑ 458)
	Kaukót messziről mëgérzi, Lemminkäinent jőni látja: “Kauko, merre lësz mënésëd, hova tartasz, Lempi sarja?” (‑ 462)
	Monda léha Lemminkäinen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Pohjába mëgyëk mulatni, zugivóknak lagzijába. Húzódhatnál kissé hátra, utambul kicsit kitérve, hogy a vándor elvonuljon, de leginkább Lemminkäinen, melletted utat találjon, vándorlását folytathassa.” (‑ 472)
	Sasmadár felelt e szóra, tüzes torkából sziszëgve: “Vándor tőlem elvonulhat, de leginkább Lemminkäinen: számon át szabad az útja, törhet torkomon kërësztül. Arra nyílik nékëd ösveny, szërëncsés utat találhatsz ama nagy lakodalomba: mindörökre ott mulathatsz!” (‑ 482)
	Lemminkäinen föl së vëtte, nëmigën ijedt mëg attul. Tapogatott tarsolyában, tarisznyájában matatva, fajdtollat fogott kezébe, gyëngén dörzsölgetni kezdte két tenyere közt szorítva, ujjbëgyeivel bëcézve. Falka nyírfajd lëtt belőle, egész rajnyi fajdtyúkocska. Turul torkába hajítva mohó nyeldeklőre nyomta, gonosz gégéjébe hányva, irdatlan madár ínyére. Evvel elkészült ezúttal, az első napot túlélte. (‑ 498)
	Fürgéjét faron legyinti, gyöngyostorával gyakintva; szëdi lábát a lovacska, szalad, könnyedén kocogva. (‑ 502)
	Mëgint mëntek ëgy darabig, kicsivel odább kerülve. Hát csak mëgtorpan a ménje, úgy figyel, fülét hëgyëzve. (‑ 506)
	Kiemelkëdik kasábul, előrehajolva kémel: hát ahogy az anyja mondta, mëgjósolta szép szüléje! Égő katlan nyílt előtte, kërësztben az útközépën, vége ködbevész keletre, hosszan nyúlik el nyugatnak, izzó kővel van kirakva, tele lángoló lapokkal. (‑ 516)
	Lemminkäinen föl së vëtte. Fordult Ukkóhoz fohásszal: “Egeknek ura, nagy Ukko, Miatyánk, a mënny lakója! Támassz fëllegët felülről, mëg ëgy másikat nyugatrul, harmadikat hozd keletrül, fél északrul, fél keletrül; taszajtsd őket ëgy tömegbe, szélrül ëgymásnak szorítva! Aztán dönts havat, dorongnyit, lökj az égbül lándzsanyélnyit pirosló-parázs kövekre, ama lángoló lapokra!” (‑ 530)
	Egeknek ura, nagy Ukko. miatyánk a mënny-egekben támaszt fëllegët fëlülrül, mëg ëgy másikat nyugatrul, harmadikat hoz keletrül, hajnali fagyos fuvalmat, ëgy tömkelegbe taszítva, szélrül ëgymásnak szorítva. Aztán dönt havat, dorongnyit, lök a mënnyből lándzsanyélnyit pirosló parázs kövekre, ama lángoló lapokra. Támadt kásás hó belőle, jeges állóvíz verődött. (‑ 544)
	Maga léha Lemminkäinen vízre jéghidat varázsolt kásás hótavon kërësztül, partot parttal összekötve. Így került ki új veszélybül, második napot mëgúszva. (‑ 550)
	Fürgéjét faron legyinti, gyöngyostorával gyakintja, fürgét újra futni készti, lovacskát tovább ügetni. (‑ 554)
	Mënnek mérföldet, mëg ëgyet, fut csikója, föld csodája, ám hirtelen hátrahőköl, mëg së mozdulna helyérül. (‑ 558)
	Akkor léha Lemminkäinen csak kinéz a szán kasábul: fenekëdik rája farkas, útja végin medve várja Pohjola bejáratánál, keskëny köznek hajlatában. (‑ 564)
	Akkor Léha Lemminkäinen, az a szép Kalandoskedvű tarsoly mélyében matatva, tarisznyájában kutatva birkagyapjat szëd belőle, sodorintgatja-simítja két keze közé szorítva, ujjabögyével bëcézve. (‑ 572)
	Tenyerébe fúj felülrül, hát sok birka jő belőle, falkára való juhocska, bárányok egész bokorral. Nosza, rájuk ront a farkas, mindën medve azt vadássza. Maga léha Lemminkäinen így mëhet tovább az úton. (‑ 580)
	Mëgint mëndëgél keveset, s Pohja portáját eléri. Végig vassal van kerítve, acéllal aládúcolva, száz ölnyire földbe fúrva, ezër ölnyire egekbe, hëgyës lándzsákkal lëzárva, föld férgeivel beszőve, kígyókkal körülkötözve, gyíkokkal gyökérbe verve. Fene farkukon forognak, bunkófejjel bólogatnak, hintázó nyakak nyűzsögnek, fejjel kint, belül farokkal. (‑ 594)
	Az a léha Lemminkäinen azt gondolta most magában: “Pont, ahogy anyám beszélte, drága dajkám mëgjósolta! Micsoda magas sövényfal nyúlik földtől fëllegëkbe! Alant van kígyó kúszása: alantabb sövényük alja; magasan madárnak röpte: még magasabban palánkjuk.” (‑ 604)
	Lemminkäinen mindazáltal nëmigën ijedt mëg attul. Hüvelyből kihúzta késit, tüzes pëngéjét a tokbul, avval a sövényre sújtva, kerítésük kettészelve rést vágott a vaspalánkon. Kígyós kertjüket kitörte öt vesszővonásnyi résën, hét tartókaró közében. Maga mënt tovább előre, Pohja portájára lépve. (‑ 616)
	Sárkány fordult rá az útra, a kapu előtt kërësztben, hosszabb, mint a házgërënda, kapugyámnál is kövérebb. Szëme száz a szörnyetegnek, ezër nyelvét nyújtogatja; szëme elmënne szitának, hosszú nyelve dárdanyélnek, fogai gereblefognak, háta hét hajófenéknek. (‑ 626)
	Az a léha Lemminkäinen mégsëm mert kezet emelni ama száz szëmű baromra, ezër nyelvű szörnyetegre. (‑ 630)
	Monda léha Lemminkäinen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Föld férge, fekete kígyó, Tuoni tályogos kukaca, száraz fű alatt futója, gyëhënna-gyökér lakója, zsëllére a zsombikosnak, sűrű bokrok bújdosója! Ki emelt elő a fűbül, gyökerek alól ki hívott földnek fëlszínén futosni, út közepére kijőni? Oly magasan hordod orrod: vaj’ ki bátorít, ki biztat, hogy fejedet úgy fëlüssed, nyakad ëgyre nyújtogassad? Tán apád-anyád tanított, vagy a bátyád biztat erre, vagy a húgod hërgël ëgyre, vagy valaki más családtag? (‑ 650)
	“Szájszorítva, fejfëdëzve, fürge nyelvedet nyugosztva, gombolyagba gömbölyödve, karikába kunkorodva adj utat, felét az útnak, hagyd a vándort elvonulni. Avagy térj az útfelére, csatangolj csalitosokban, hangafű közé húzódva, zöld moha között mëgülve, gyapjúszál gyanánt szaladva, nyárfarönk gyanánt forogva, fejedet a földbe dugva, réti zsombikokba rejtve. Föld alatt lëgyën lakásod, fűcsomók között a fészked! Fejed onnan föl në üssed: Ukko szétveri kupádat iszonyú acél-nyilával, sűrű vassörét esővel.” (‑ 670)
	Leckéztette Lemminkäinen, de a férëg föl së vëtte: szüntelen sziszëgve-fújva, mérges nyelvét nyújtogatva, félelmes fenyëgetéssel horgadt Lemminkäinen ellen. (‑ 676)
	Akkor léha Lemminkäinen idézte varázsigéit, anyjától tanult tanácsot, szülőjétül szërzëtt szókat. Monda léha Lemminkäinen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Hát ha nëm hajolsz szavamra, ha nëm engedsz szépszërével, dühös kínodban dagadhatsz, vésznapodra vastagodhatsz, ronda, kétfelé repedhetsz, három részre is hasadhatsz, ha anyádra rátalálok, előszólítom szülődet. Ismerëm keletkëzésëd, förtelmes fogantatásod: Syöjätärnek vagy szülötte, Vetehinen tojt világra. (‑ 694)
	“Syöjätär a vízre köpte, nyúlós nyálát hullámokra, azt a szél tovasodorta, víz lehe magával vitte, öt-hat évig hintáztatta, hét tavaszon át takarta tengër végtelen vizében, hátán ringató haboknak. Hullám húzta hosszúkásra, nap pácolta porhanyóra, partra vitte víz verése, habok hajtották sekélybe. (‑ 706)
	“Jó tündérëk jártak arra, tengërparton ténfërëgve, haragos habokra látva. Mëgpillantották a parton, így szóltak, ezën szavakkal: ‘Válna-é valami ebbül, hogyha Isten lëlkët adna, szëmëket szërëzne néki?’ (‑ 714)
	“Mindënható mëghallotta, szóval mondta, fölfelelte: ‘Bizony, rosszbul rossz születne, ördög ördöghányadékbul, ha én lëlkët adnék annak, szëmëket szërëzve néki.’ (‑ 720)
	“Ezt a Hiisi mëghallotta, gonosz lélëk, leskelődve. Magát tëtte mëg mívesnek, lëlkët is lehelve abba a tisztátalan takonyba, boszorkány-böfögte nyálba. Ekkor lëtt kígyó belőle, világnak fekete férge. (‑ 728)
	“Honnan lëtt tëhát a lëlke? Alvilágbul Hiisi hozta. Hát szívet kitől szërëztek? Szívét Syöjätärtül kapta. Agyvelejévé mi válott? Habzó árnak hordaléka. Miből lëtt az indulatja? Tüzes örvény tajtékábul. Fejéül a förtelëmnek büdös babszëmët találtak. (‑ 738)
	“Szëmëket miből csináltak? Lempo-lelte lënmagokbul. Füleket a szörny fejére? Lempo-nyűtte nyírlevélbül. Miből szabtak néki szájat? Szájat Syöjätär övébül. Nyavalyásnak nyelve honnan? Durumótul dárdanyélbül. Fogai a förtelëmnek? Tuonelának zabtörekje. Miből lëtt iszonyú ínye? Veszëtt Vérivó ínyébül. (‑ 750)
	“Hosszú hátához mi këllëtt? Hiisinek szenes husángja. Fene farkául mi válott? Öregördög hajfonatja. Beleket miből bogoztak? Döghalál dërékövébül. (‑ 756)
	“Most hát mëgtudtad családod, szégyënletës származásod! (‑ 758)
	“Fekete férëg, föld lakója, Tuoni tályogos kukaca! Föld-fakó, vërësbe váltó, szivárványszínëkben játszó! Mënj útjábul az utasnak, hagyd haladni most az embërt, végcéljáig vándorolni: Lemminkäinen ott lëhessën Pohja pompás lagzijában, nagy nemzet ivászatában!” (‑ 768)
	Erre mozdult már a férëg, százszoros szëmű mëgindult, kövér kígyó kúszni kezdëtt, útnak szélire szorulva, vándort hagyva: hadd mëhessën, Lemminkäinen ott lëhessën pohjai poharazásban, hol tivornyáznak titokban. (‑ 776)

HUSZONHETEDIK ÉNËK
Lemminkäinen lëgyőzi és mëgöli Pohjola urát
	Kaukót immár elkísértem, Ahtival, Sziget fiával száz veszély közt vándoroltam, szájaszélin száz halálnak Pohja portájára értem, titkos táltosok honába. Most már arról këll regélnëm, embërnyelven elbeszélnëm, hogy a léha Lemminkäinen, az a szép Kalandoskedvű hogy lépëtt a lapp tanyára, Sariola szállására, habár sënki mëg së hítta, cimborának nëm kívánta. (‑ 14)
	Hát a léha Lemminkäinen, az a pëzsgővérű pajkos, mihelyëst a házba lépëtt, mingyárást középre állott. Hárspadló hajolt alatta, döngött a fenyőfadëszka. (‑ 20)
	Szólt a léha Lemminkäinen, maga mondta, fölfelelte: “Hát Isten hozott e házba, jóegészségët magamnak! Hé, të pohjolai gazda! Akad-é a házban árpa, csődörömnek abrakolni, sör, mulatni jómagamnak?” (‑ 28)
	Az a pohjolai gazda hosszú asztal főhelyérül válaszát így adta vissza, szóval mondta, fölfelelte: “Tán akad hely itt a házban, ahol méncsikód mëgállhat, s ellëhetsz të is minálunk, ha mëgbëcsülöd magadat, ha az ajtóban mëgállasz, ajtórésben, félfa mellett, két fazék közé szorulva, három kampó közt maradva.” (‑ 40)
	Erre léha Lemminkäinen fekete fürtjébe markolt, üstszín üstökét cibálta, szóval mondta, fölfelelte: “Öregördög álljon nektek ajtórésbe rostokolni, kormos kéménytëk söpörni, kozmás kotlák közt kotolni! Éd’sapám azt mëg nëm érte, nëmës nëmzőm nëm tanulta, hogy oly helyekkel beérje, ajtórésben, félfa mellett! Bëzzëg volt hely bőven akkor méncsikójának mëgállni; gazdájának szép szobája, rakták kesztyűit rëkeszbe, fölszërëlését fogasra, fényës szablyáját a falra. Nekëm mért nincs részem abban, miben része volt apámnak?” (‑ 60)
	Avval fogta, följebb hágott, asztalfőre pëndërülve, lóca legfëlső helyére, hosszú padkának hëgyére. Palló pattogott alatta, ropogott a lóca lapja. (‑ 66)
	Szóla léha Lemminkäinen: “Vendégül aligha vártak, mivel sörrel nëm sietnek, ünnepëlni érkëzésëm! (‑ 70)
	Ilpotar, a háziasszony szóval mondta, fölfelelte: “Hej, të léha Lemminkäinen! Milyen vendég vagy minálunk? Hisz csak bajt hozol fejemre, lëlkëmet agyonalázod! Árpa még a sör minálunk, malátája most csírázik, a búzakënyér keletlen, húslevesünk forralatlan. Jöttél volna tëgnap este, avagy holnap hajnaltájban!” (‑ 82)
	Erre léha Lemminkäinen fejét rázta, ajkát rágta, fekete haját cibálta, száját ily szavakra nyitva: “Itt a lagzit, lám, mëgülték, végigítták-végigëtték, sëritalt kitöltögették, kimérëgették a márcot, kupák halomban hevernek, poharak padlóra vetve. (‑ 92)
	“Hej, të pohjolai asszony, Lappföld lófogú banyája! Álnok volt az áldomásod, esküvőd ëbül szërëzted: süttél sátoros cipókat, főztél árpasört fazékszám, hírvivőket hatosával, küldöztél kilencesével; ingyenélőket idézve, kódisokat, lókötőket, vékonypénzű vándorlókat, széllelbélëlt bérësëket: hívtál mindënféle népet, én maradtam csak hívatlan. (‑ 106)
	“Mérthogy én nëm érdëmëltem, mikor árpát annyit adtam? Mérte más merőkanállal, csészécskébül csurrantotta, mikor én tetézve mértem, özönével öntögettem árpámat, mit én arattam, műveltem, magam vetëttem! (‑ 114)
	“Nëm lëhetëk Lemminkäinen, bizony, sëmmit sëm bëcsülnek, merthogy sörrel nëm sietnek, tűzre nëm tëszik az üstöt, telefőzni jó levessel, jókora kövér húsokkal, hogy elverjem éhëm-szomjam, hogy az út porát lëmossam.” (‑ 122)
	Ilpotar, a háziasszony szólt a szolgálólëánynak: “Hej, të legkisebb lëányom, pénzën vëtt piciny cselédëm! Főzz levest egész fazékkal, vendégünk kínáld itallal!” (‑ 128)
	Akkor az a csöpp cselédke, tányérjuk törölgetője, kotláik kapargatója, serpenyők sikálgatója levest főzött ëgy fazékban csupa csontbul, halfejekbül, répa fonnyadt fattyaibul, héjábul kemény kënyérnek. Söröskorsót is kerítëtt, benne lőréjük legalja: igyék léha Lemminkäinen, abbul hörpöljön, ha szomjas! Maga mondta, fölfelelte: “Mëglátjuk, milyen legény vagy, hogyha fölhajtod sörünket, ha ezt a kupát kiiszod!” (‑ 144)
	Látja léha Lemminkäinen, ahogy a pohárba pillant: fenekén nyüvek nyüzsögnek, közepén kígyó tekerëg, szélin férgek forgolódnak, csúszómászók csapkolódnak. (‑ 150)
	Monda léha Lemminkäinen, Kalandoskedvű komoran: “Pokolba pohár hozója, Manába mëgyën, ki adta, mielőtt a nap lëmënne, fëljőne a hold az égre!” (‑ 156)
	Majd még ezt is hozzátëtte: “Hej, iszonyatok itala, hiába akarsz të hatni, erőtlenül këll enyésznëd! Mert a sört a számba öntöm, söprejét a földre döntöm! Ëlég ahhoz gyűrűsujjam, bal hüvelykëm billenése!” (‑ 164)
	Avval tarsolyát tapintva beletúr a bő iszákba, horgot húz elő belőle, szakállas szigonyt emelve, edényébe azt ereszti, söre sűrűjét kutatva. Kígyók horgára haraptak, vipërák vasa hëgyére; száz varangyot is kivetve, ezrivel fekete férget, földre hányta, földnek adta, szoba padlatára szórta. Élës kését csak kihúzta, jó vasát kezébe vëtte: férgeknek fejét lëcsapta, kígyóknak nyakukat szegte, majd a sört magát mëgitta, sötét sűrűjét lënyelte. Aztán mëgszólalva mondta: “Lëhet, nëm szívesen látnak, mivel sörrel nëm sietnek, ëgy kicsit különb itallal, kissé bőkezűbben mérve, ennél öblösebb edényben. Kost së készülnek lëölni, lëtaglózni azt a tulkot, nëm hoznak a házba ökröt, pároskörműt a szobába.” (‑ 192)
	Az a pohjolai gazda így felelt neki szavára: “Mit keresël itt minálunk? Ki hívott ide körünkbe? (‑ 196)
	Monda léha Lemminkäinen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Nagy tisztësség, hogyha hínak, nagyobb, hogyha jössz hívatlan. Hé, të lappföldi legényke, pohjolai házigazda! Mëgvëszëm a sört, csak adjad, nëm akarok ingyen inni! (‑ 204)
	Az a pohjolai gazda ezt szörnyen szívére vëtte, hirtelen haragra gyulladt. Padlóra vizet varázsolt, Lemminkäinen lábaihoz. Maga mondta, fölfelelte: “Ott a víz nekëd, vedelhetsz, tó vizébül töltekëzhetsz!” (‑ 212)
	Lemminkäinen föl së vëtte. Így felelt neki szavára: “Nëm vagyok nevendékborjú, öregasszony ökre-barma, hogy folyóvizet vedeljek, hogy a tóbul töltekëzzek.” (‑ 218)
	Most maga is bájolóit, varázsverseit idézte: padlóra bikát varázsolt, szép szarvú tinót terëmtëtt, mëly igëncsak inni kezdëtt, a vizet vígan vedelve. (‑ 224)
	Pohja furfangos vitéze farkast futtatott elébe, szájából vadat szalasztott, hogy azt a tinót mëgëgye. (‑ 228)
	Akkor léha Lemminkäinen hófehér nyulat hajított, hogy a padlón szökdécsëljën, hogy a farkas rá figyeljën. (‑ 232)
	Pohja furfangos legénye vasfogú kopót varázsolt, hogy magát a nyúlra vesse, kancsi kiskomát mëgűzze. (‑ 236)
	Mire léha Lemminkäinen mókust futtatott magasra: ajtófélfán fölszaladjon, a kopó utána kapjon. (‑ 240)
	Pohja furfangos vitéze dallott mellényës mënyétet, hogy a mókust mëgragadja, szëmöldökfárul lëszëdje. (‑ 244)
	Mire léha Lemminkäinen, rőt rókát elődalolva, a mënyét nyomába küldte, pénzbundát bekebelezni. (‑ 248)
	Pohjola gazdája erre szájából tyúkot szalajtott, hogy a padlaton tipëgve róka szájánál szëmëljën. (‑ 252)
	Akkor léha Lemminkäinen szájából ölyűt szalajtott, körmös kányát nyelvhëgyérül, hogy a csirkére lëcsapjon. (‑ 256)
	Szólt a pohjolai gazda, maga mondta, fölfelelte: “Attul nëm lësz jobb a lagzi, hogy a vendég itt időzik: vendég útra, ház dologra, vége a vidám napoknak! El veled, pokol vakarcsa, el az embërëk körébül! Takarodj tanyádra, ronda, fuss a földedre, gazembër!” (‑ 266)
	Monda léha Lemminkäinen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Nëm lëhet szitokszavakkal sënkit ültéből kiűzni, kihajítani helyébül, mégha mégoly élhetetlen!” (‑ 272)
	Pohjolai gazda erre falrul kardvasát lëkapva, tüzes szablyáját lëszëdve, szóval mondta, fölfelelte: “Hej, të Ahti Saarelainen, avagy szép Kalandoskedvű! Mérjük össze kardjainkat, szablyáink szëmügyre véve: jobb kardot ki tart kezében, én vagy Ahti Saarelainen?” (‑ 282)
	Monda léha Lemminkäinen: “Méghogy kardom mérëgessem! Mikor csontokon kicsorbult, koponyákon koptatódott! Mindazonáltal azonban, mivel nëm javul a lagzi, mérëgessük-nézëgessük, mëlyikünknek jobb a kardja! Valamikor vén apám së félt a kardot kézbe kapni; tán csak nëm fajult fiában, gyëngült vére gyermëkében!” (‑ 294)
	Avval zord vasát kivonva, pőre pëngéjét kirántva, bőrhüvelyéből kihúzta, lazán lógó háncsövérül. Mérëgettek-nézëgettek: mëlyiküknek kardja hosszabb. Pohjolai gazda kardja volt hosszabb ëgy kiskörömmel, félköröm feketéjével, ujjperecnyi porcikával. (‑ 304)
	Monda Ahti Saarelainen, szólt a szép Kalandoskedvű: “A hosszabbikat të húztad, most tëhát të ütsz először.” (‑ 308)
	Pohjolai gazda akkor vadul vagdalkozni kezdëtt: csak nëm ért a kardja éle Lemminkäinennek fejéig. Ëgyszër fönnakadt a fában, mestërgërëndába metszve, boronába béhasítva, szëmöldökfájába szúrva. (‑ 316)
	Monda Ahti Saarelainen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Mit vétëtt szëgény gërënda, borona mivel bosszantott, hogy haragodban hasítva szétszëdëd szëmöldökfádat? (‑ 322)
	“Hallod-é, të házigazda, sötét Pohjolának sarja! Bajos itt a harc a házban, aggó asszonynép körében; kárt tëszünk a szép szobában, padlótokat vérbe verjük. Annál tágasabb az udvar, vagy verekëdjünk a szérűn, mënjünk a mezőre víni! Jobb is volna ott a vérnek, szëbb a színe künn a szérűn, ha fehér havon vöröslik.” (‑ 334)
	Hát az udvarra vonultak. Tehénbőrt találtak ottan, lëterítëtték a földre, mind a ketten arra álltak. (‑ 338)
	Monda Ahti Saarelainen: “Gyűrkőzz, Pohjola gyerëke! Hosszabb kard vagyon kezedben, veszélyësebb van tënálad. Jól jöhet a hosszúsága, majd mikor a végtusában sor kerül a nyakszegésre. Vágj hát, Pohjola vitéze!” (‑ 346)
	Vágta Pohjola vitéze, vágta ëgyszër, vágta másszor, huzakodott harmadiknak, ám telibe nëm találta, nëm hatolt a kardja húsba, bőrét sëm nagyon sebëzte. (‑ 352)
	Monda Ahti Saarelainen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Hadd próbáljam én is ëgyszër, most már rám is sor kerülhet!” (‑ 356)
	Az a pohjolai gazda úgy tëtt, mint ki mëg së hallja; ëgyre csépëlt-csapkolódott, vágta volna, hogyha bírja. (‑ 360)
	Szikrát szórt a kard acélja, pëngéjébül láng lövellëtt Lemminkäinennek kezében; még messzebbre is lövellëtt, nyakára is rányalintott ama pohjai legénynek. (‑ 366)
	Szólt a szép Kalandoskedvű: “Hej, të pohjolai gazda! Nyomorult nyakadon, látod, halál hajnala vöröslik!” (‑ 370)
	Akkor Lappország legénye, az a pohjolai gazda pillanatra félrefordult, ránézve saját nyakára. Hát a léha Lemminkäinen sebtiben odasuhintott, élës szablyáját szalasztva, kardjával nagyot kaszálva. (‑ 378)
	Ëgyetlenëgyet suhintott, fejét válláról lëvágta, tarkója alatt tarolta, mint a répáról a zöldet vagy szëmës kalászt a szárrul, uszonyát a hal hasárul. Feje földre hullt nyakárul, udvaruk porába pottyant, mint a fajd lëhull a fárul, vadász vesszejétül érve. (‑ 388)
	Száz karó meredt a marton, ház előtt is ezresével, fejek százával fëlütve. Köztük ëgy karó üresen: az a léha Lemminkäinen annak a hëgyére húzta fejét Pohja szép fiának, hurcolva halálhalomra. (‑ 396)
	Avval Ahti Saarelainen, az a szép Kalandoskedvű visszaballagott a házba, száját ily szavakra nyitva: “Hozz vizet, csahos cselédke, hadd mosom kezem fehérre véritől veszëtt uradnak, gonosz gazdád harmatátul!” (‑ 404)
	Pohja asszonya dühöngött, iszonyatosan fëlindult. Daliát dalolt a földbül, férfiakat fegyverëstül, szablyásokat száz-mëg-százat, kardos embërt ezresével, hogy lëvágják Lemminkäinent, végezzenek a vitézzel. (‑ 412)
	Most ütött tëhát az óra, búcsút këlle végre vënni; valóban szorult a kapca, csúnya csávában leledzëtt az az Ahti Lemminkäinen; túl soká talált időzni Pohjolának lagzijában, titkos táltosok torában. (‑ 420)

HUSZONNYOLCADIK ÉNËK
Lemminkäinen bujdosni kényszërül. Anyjától kér tanácsot.
	Immár Ahti Saarelainen, az a léha Lemminkäinen kényszërhelyzetbe kerülve fejvesztëtten futna onnan, Észak éjsötét honábul, szomorú Sariolábul. (‑ 6)
	Szélvészként szaladt a házbul, füst gyanánt futott belőle, rossz tëtteitől rohanva, bűneitől bujdokolva. (‑ 10)
	Már az udvaron mëgállva körülnézëget, kutatva, merre kószál méncsikója. Nëm leli lovát azonban, csak a szántón sziklatömböt, föld végében fűzfabokrot. (‑ 16)
	Mihëz fogjon, mit tëhetne? Ki segít neki tanáccsal, hogy rontás fejét në fogja, szöghaja színét në vessze, në hulljon szëgény szakálla Pohjolának udvarára? A falu felől zajongnak, por kavarog kert közében, fëllobbanó fáklyafényëk, ablakok szúrós szëmëkkel. (‑ 26)
	Akkor léha Lemminkäinen, az az Ahti Saarelainen, mivel nëm volt más kiútja, másik bőrbe bújt azonnal: sasmadár gyanánt magasba, levegőegekbe szálla; csontos képit nap cserëzte, homlokát a hold világa. (‑ 34)
	Akkor léha Lemminkäinen szólt Ukkóhoz, Ég urához: “Ukko, mënnyei Úristen, egeknek ura, erőse, viharfëlhők fékezője, fátyolfëlhőknek hozója! Ködöket kavarj köröttem, burkolj fodros fëllegëkbe, hogy tőlük takarva térjek otthonomnak oltalmába, anyámasszony udvarába, szerető szülém körébe!” (‑ 46)
	Szállt sebësen, vitte szárnya. Látta ëgyszër hátranézve, hogy követi szürke kánya. Szëme szikrázott, akárcsak Pohjola fakó fiának, Észak ëgykori urának. (‑ 52)
	Mëgszólalt a szürke kánya: “Ahti, szépöcsém, mëgismersz? Jut-ë még a harc eszëdbe, vitézi verekëdésünk?” (‑ 56)
	Monda Ahti Saarelainen, az a szép Kalandoskedvű: “Kedves kányám, kismadaram, fordulj vissza csak hazádba! Ha mëgérkëzël, meséld el Észak éjsötét honában: ‘Sast nëm könnyű kézbe kapni, madarat marokba fogni!’” (‑ 64)
	El is ért hamar honába, asszonyanyjának lakába, de szája sírásra görbült, szomorúság szállt szívére. (‑ 68)

	Jött elébe édësanyja két kerítésnek közében, lécajtóhoz lépëgetve. Kérdi tőle asszonyanyja: “Mi bajod, fiam-galambom, szerelmetës szép szülöttem? Mért vagy oly nagyon lëverve Pohjolábul érkëzőben? Nëm kínáltak tán kupával ott a pohjolai torban? Ha nëm méltattak kupára, kaphatsz jobb kupát minálunk: apád hozta háborúbul, vitézi verekëdésbül.” (‑ 82)
	Monda léha Lemminkäinen: “Ó, anyám, szerelmes dajkám! Ki foszthatna mëg kupámtul? Magam fosztanám mëg őket, akár száztul is szërëzve, akár ezrek ellenében!” (‑ 88)
	Kérdi Lemminkäinen anyja: “Akkor hát mi nyomja lëlkëd? Lëgyőztek talán lovukkal, csikaikkal csúffá tëttek? Ha lovaikkal lëgyőztek, jobb lovat vëhetsz magadnak; tellik pénziből apádnak, szërzeményéből szülődnek.” (‑ 96)
	Monda léha Lemminkäinen: “Ó, anyám, szerelmes dajkám! Ki csúfolna mëg csikókkal, verhetne lë lóvërsënyben? Magam csúfolnám mëg őket, lovasaikat lëgyőzve, lovasaikat lovastul, csikósaikat csikóstul.” (‑ 104)
	Kérdi Lemminkäinen anyja: “Mért lógatod hát fejedet? Mért vagy úgy lëhangolódva Pohjolábul érkëzőben? Tán nőcskék nevettek rajtad, nőcselédëk csúfra tëttek? Ha mënyecskék mëgcsúfoltak, nőcselédëk mëgnevettek: máskor máson csúfolódnak, nőkön gyakrabban nevetnek.” (‑ 114)
	Monda léha Lemminkäinen: “Ó, anyám, szerelmes dajkám! Ki csúfolna mëg mënyecske, hogy alázhatna mëg asszony? Magam csúfolnám mëg őket, nőcselédët elcsábítva, szűzet százat is mëgejtve, ezret is ëgyéb kisasszonyt.” (‑ 122)
	Kérdi Lemminkäinen anyja: “Akkor hát, fiam, mi bánthat? Valami mëgért az úton, puszta Pohjolába mënve? Avagy túl sokat találtál ënni-inni estelënte, s éjnek évadján az ágyban lidércálmok látogattak?” (‑ 130)
	Akkor léha Lemminkäinen csak kibökte, hogy mi bántja: “Vénasszonyok vélekëdnek, álmuk értelmét keresve. Nekëm nëm talány az álom: én nëm álmodom sëm éjjel, még kevésbé nappal ébrën. Ó, édësanyám, aranyom, tarisznyámba tégy valamit: lënvászonzacskóba lisztët, ëgy kis sót a zsák zsebébe! Futni këlletik fiadnak, messze mënni otthonábul, otthonának oltalmábul, szépségës szülői házbul. Köszörülik már a kardot, harcosok kopját hëgyëznek.” (‑ 146)
	Kérdi aggodalmas anyja, tudakolva ëgyre tőle: “Mért köszörülik a kardot, hát kopját miért hëgyëznek?”(‑ 150)
	Monda léha Lemminkäinen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Csak azért fenik a kardot, kopját is azért hëgyëznek: fenik én szëgény fejemre, nyavalyás nyakamra mérve. Valami viszályba estem ott a puszta Pohjolában, és ëgy északit mëgöltem, Pohjola urát ugyanis. Egész Pohjola fëlindult, férfiaik fegyvert fogtak: mind engëm akar mëgölni, valamennyi rám vadászik.” (‑ 164)
	Anyja akkor így beszéle, szülő szóla gyermëkéhez: “Mondtam már nekëd ëlëget, oly erősen óva-intve, ëgyre tiltva-visszatartva, hogy në indulj Pohjolába. Most sëmmi bajod së volna, lakhatnál anyád lakában, szerető szüléd körében, hordozódnak hajlokában; félnëd fegyvertől së kéne, veszélytül-verekëdéstül. (‑ 176)
	“Már hová lëszël, szülöttem, én magzatom, merre indulsz bujdokolni bűneiddel, rossz tëttëdet rejtëgetni, hogy éltëdet el në vesszed, në szegjék szëgény nyakadat, szöghajad színét në váltsa, hajszálaid el në hullasd?” (‑ 184)
	Monda léha Lemminkäinen: “Nëm hallottam oly helyekrül, hol mëghúzhatnám magamat, bujkálhatnék bűneimmel. Édësanyám, drága dajkám, të mondd mëg, hová mëhessek!” (‑ 190)
	Monda Lemminkäinen anyja tanakodva-tépelődve: “Magam sëm tudok tanácsot, helyet hosszú bujdosásra. Hëgyre fölmëhetsz fenyőnek, borókabokornak állva: ott is romlás volna részed, balsorsod beteljesëdne, mert a szálfenyőbül szoktak fáklyaforgácsot faragni, a borókából pediglen kerítéskarókat vágnak. (‑ 202)
	“Mégy a nyirkosokba nyírnek, lombos égërnek ligetbe, ott is romlás lënne részed, balsorsod beteljesëdne, mert a nyírt a nyirkosokbul fölaprítják tűzifának, fëlpërzsëlik a ligetët új vetés alá valónak. (‑ 210)
	“Mégy a dombra áfonyának, pagonyba piros bogyónak, ënnën földedre epërnek, máséra szagos szëdërnek, ott is romlás lënne részed, balsorsod beteljesülne: fiatalok fölszëdnének, lëtarolnának a lányok. (‑ 218)
	“Ha csukának mégy a mélybe, márnának folyóvizekbe, ott is romlás lënne részed, balsorsod beteljesëdne: kamasz, kormosképű jőne, vinné hálóját a vízre; húzóhálóval az ifjak, szákkal szëdnének a vénëk. (‑ 226)
	“Fölcsapsz erdő farkasának, medvének a mély vadonba, ott is romlás lënne részed, balsorsod beteljesëdne: kamasz, kormosképű jőne, hajítógerelyt hëgyëzve, foga farkasokra fájna, mindën medvét mëgvadászna.” (‑ 234)
	Akkor léha Lemminkäinen szóval mondta, fölfelelte: “Magam mégnagyobb veszélyben, tudom borzasztóbb bajokban, hol halálnak hálójába, jutok jajra, pusztulásra. Ó, anyám, ki éltëm adtad, tejjel tápláló mamácska, jó rejtëkhelyet javasolj, hova mënjek, mit tanácsolsz? Torkát tátja rám halálom, hajszál választ végnapomtul, ëgy nap még az embërélet, de aligha élëk addig.” (‑ 248)
	Akkor Lemminkäinen anyja így szólott szorult fiához: “Jó helyet javasolhatok, alkalmatosat ajánlok, hol bűnöddel bujdokolhatsz, rosszaságod rejtëgethedd. Tudok talpalatnyi földet: ëgy félreeső falucska, fëldúlatlan és veretlen, szablyásoktól szabdalatlan. Igérd mëg igaz hitëdre, erős esküvel fogadva, hogy hat évig, hogy tíz évig nëm mégy hadba-háborúba, akárha aranynak éhe, vonzana ezüst hívása!” (‑ 264)
	Monda léha Lemminkäinen: “Esküszöm erős igével, hogy nëm indulok ez évben, sëm a rákövetkëzőben gyilkos hadba-háborúba, kardot csörgető csatába. Vállsebeim még sajognak, mellem még tele likakkal, régi rajcsúrok nyomával, múlt csatározásokéval határtalan harcterekën, embërmészárló mezőkön.” (‑ 276)
	Akkor Lemminkäinen anyja szólt fogadkozó fiához: “Szállj hajójára apádnak, avval mënve bujdosásba kilenc tengërën is túlra, tizediknek is feléig, szélës tengëri szigetre, tengërbéli sziklabércre! Ott rejtőzködött apád is régësrégën; túl is élve hevét háborús nyaraknak, zivataros-zord időket. Jó volt ott tartózkodása, këllemetës ottlakása. Ëgy-két évet ott elülhetsz, hazatérsz a harmadikban szeretëtt szülőhonodba, szüleid hajó-helyére.” (‑ 294)

HUSZONKILENCEDIK ÉNËK
Lemminkäinen vidám bujdosása
	Hát a léha Lemminkäinen, az a szép Kalandoskedvű föltarisznyált élelëmmel, nyáron gyűjtött gyönge vajjal, hogy ëgy évig vajjal éljën, szalonnán a másik évben; majd elindult hosszú útra, hosszú útra, bujdosásra. Szóval mondta, fölfelelte: “Immár indulok hazámbul három hosszú esztendőre, négy is lësz talán belőle. Férgeknek hagyom a földem, erdeim hiúz heverje, rétjeimet rénbikáknak, völgyeimet vadlibáknak. (‑ 16)
	“Ég veled, anyám-aranyom! Majd ha mëgjön Észak népe, hordája sötét hazának, hogy fenekëdjék fejemre, mondd, hogy innen messze mëntem, hogy a hír së szól felőlem, mióta az irtás mëgvan, min arattak is azóta!” (‑ 24)
	Hajóját a vízre vonta, habok hátára bocsátva acélos alapzatárul, rézből vert rëkesztëkébül. Fájára ruhát feszítëtt, vásznat a vitorlarúdra; hajó hátuljába ülve vizek vándorának állott, nyírfanyaknak támaszkodva, kezében kormánylapáttal. (‑ 34)
	Száját szóra is nyitotta, mormolva varázsigéit: “Szellő, szállj vitorláimba, hajtsd előre kis hajómat, ácsolt csónakom segítve, fenyőfábul tëtt tutajom ama szótalan szigetre, nevenincs sziget fokára!” (‑ 42)
	Bárkának szegült a szellő, tolta tengër habverése hátán végtelen vizeknek, beláthatatlan lapályon; vitte két havon kërësztül, harmadikat is haladta. (‑ 48)
	Sziget szűzei pediglen kék víz partján üldögéltek, forgolódva, nézelődve, tengër kék ködét kutatva. Volt, ki bátyját várta vissza, vagy hogy atyja jő, remélte; annak volt valódi vágya, aki vőlegényét várta. (‑ 56)
	Látták Kaukót, hogy közelget, habok hátán jő hajója: fekete fëlhődarabka ég és víz között lebëgve. (‑ 60)
	Latolgattak ott a lányok, sziget szűzei beszéltek: “Micsoda csuda közelëg, mit hoz a habok verése? Ha lënnél hazánk hajója, szigeti szëlíd vitorla, fürgén fordítsad az orrod szigetünk felé szaladva, hallhassuk hamar, mi hírlik, más országokban mik esnek, békén élnek-é a népek partjainkon vagy viszályban?” (‑ 72)
	Szelek szárnyán jő a csónak, tengër habjaitul hajtva. Immár léha Lemminkäinen sajkájával révbe siklik, kiköt földnyelv hajlatában, kiálló szigeti szirtën. (‑ 78)
	Mondja már mëgérkëzőben, kérdëzgeti célhoz érve: “Van-ë szöglet e szigetën, van-ë sík porond a parton, hol hajómat partra húzzam, bárkámat bakokra döntsem?” (‑ 84)
	Sziget szűzei feleltek, szép lëányok válaszoltak: “Akad szëglet e szigetën, sík porond ëlég a parton, hol hajódat partra húzzad, bárkádat bakokra döntsed: tágas réveket találhatsz, hengërfákat hosszú sorban, ëlëget ezër hajónak, végtelen vitorlarajnak.” (‑ 94)
	Akkor léha Lemminkäinen hajóját a partra húzta, állványokra állította. Maga mondta, kérdëzgette: “Van-ë szöglet e szigetën, talpalatnyi tér e földön mëgbújni szëgény-magamnak, rejtőzni reménytelennek szörnyű háború zajátul, kardot csörgető csatáktul?” (‑ 104)
	Bennszülött lëányok szóltak, sziget szűzei feleltek: “Van itt szöglet a szigetben, talpalatnyi tér e földön mëgbúni szërény-magadnak, rejtőzni reménytelennek: vannak váraink e tájon, jó táborozó tanyáink; száz legény is ellëhetne, ezër embër is jöhetne.” (‑ 114)
	Akkor léha Lemminkäinen maga mondta, mëgkérdëzte: “Van-ë szëglet a szigetën, talpalatnyi tér e földön, csak ëgy nyomnyi nyírbozótos, ëgy morzsányi más mezőcske, mit kiégessek-kivágjak, munkálkodva mëgműveljek?” (‑ 122)
	Bennszülött lëányok szóltak, sziget szűzei feleltek: “Nincsen szöglet a szigetben, talpalatnyi tér e tájon, nincs ëgy foltnyi földdarabka, mérőrevaló mezőcske, mit kiégethess-kivághass, munkálkodva mëgművelhess: itt mindën mezőt kimértek, fölparcëllázták a földet, sorsot húztak a hanyakra, réteket rovásra vëttek.” (‑ 134)
	Végül léha Lemminkäinen azt is mëgkérdëzte tőlük: “Van-ë szëglet a szigetën, talpalatnyi tér e tájon, hol dalolhassam dalaim, varázsverseim idézzem? Szók a számban olvadoznak, foghúsomon fölfakadnak.” (‑ 142)
	Bennszülött lëányok szóltak, sziget szépei feleltek: “Van itt szëglet a szigetën, talpalatnyi tér e földön, hol dalaidat daloljad, varázsversid mondogassad: liget lombja közt mulathatsz, tisztásokon táncikálhatsz.” (‑ 150)
	Akkor léha Lemminkäinen varázsoló versbe kezdëtt. Bűvölt berkënyét belülre, lombos tölgyet távolabbra, mindën tölgyre árnyas ágat, aranyalmát mindën ágra, almákat aranykerékkel, karikát aranykakukkal. Mindënik kakukkolásra aranycseppet ejt a csőre, szájaszéle rézpénzt hullat, ezüstöt esőz a torka aranyos homokhalomra, ezüstös emelkëdőre. (‑ 164)
	Lemminkäinen mondja-mondja, rigmusait rëndre rakja, homokhalmot gyöngyre váltva, köveket kifényësítve, fëstve fáikat pirosra, virágaikat aranyra. (‑ 170)
	Még tovább is mondogatja: középre kutat varázsol, arany kávával kerítve, födelén aranyvödörrel, ifjaknak belőle inni, lányoknak locsolkolódni. (‑ 176)
	Terükre tavat varázsol, tó vizére kék kacsákat: kék a háta, zöld a szárnya, sárgaréz a sarkantyúja. (‑ 180)
	Bëzzëg bámulták a lányok, csodálták fehércselédëk Lemminkäinen bájolásit, vitéznek varázsolásit. (‑ 184)
	Monda léha Lemminkäinen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Tudnék jobbakat dalolni, szëbb versëket is szërëzni, ha volna födél fölöttem, ülnék asztal főhelyére. Házakban hiány ha volna, ha padlónyi hely së volna, szavam erdőbe eresztëm, versëmet vadonba szórom.” (‑ 194)
	Mondták erre mind a lányok, sziget szépei feleltek: “Házban nincs hiány minálunk, van hely tágas termeinkben: a hidegrül vidd be versëd, szabad ég alól szavadat!”(‑ 200)
	Akkor léha Lemminkäinen, már feje fölött födéllel, kezébe kupát varázsol, hosszú asztal főhelyére, habzó sört hasas pohárba, mézsört mindënik köcsögbe, tálakat púpozva-töltve, mindën csészét csordulásig. Mert a korsók már kirakva, méz-sörös bögrék behozva; volt előttük vaj rogyásig, dosztig disznóhús, szalonna: ëgyék léha Lemminkäinen, Kauko kedvére mulasson! (‑ 214)
	Kauko kényës úriembër: nëm fogna falatozáshoz, ezüst kés ha nincs kezében, arannyal bevont bicsakja. (‑ 218)
	Kap ezüstkacort kezébe, arannyal bevont bicsakot: mëgebédël úri módra, jó sok sörrel mëgszërëzve. (‑ 222)
	Akkor léha Lemminkäinen fölkerekëdëtt faluzni, sziget szépit látogatni, szép szerelmüknek örülni. Csak fejét fordítsa rája, mindnek csókra áll a szája; ëlég, hogy kezét kinyújtsa, mindíg van, ki mëgragadja. (‑ 230)
	Éjnek évadján cicázik, kujtorog koromsötétben. Van falu ëlég bejárni, mindnek tíznél több a háza, ëgyetlenëgy sincs közöttük, ahol tíz lëány në lakna; tíz lëány közt ëgy së olyan asszonyanyjának szülötte, ki nëm hajlandó heverni, karjai közé simulni. (‑ 240)
	Mëgismer ezër kisasszonyt, özvegyët ölelget százat; tízbül kettőt sëm találni, ki nëm hált vele hajadon, nëm ölelkëzëtt víg özvegy. (‑ 246)
	Így élt léha Lemminkäinen elhenyélve-elheverve, három nyáron át bolyongva szép faluiban szigetnek, sziget szűzeit szeretve, szép özvegyëket ölelve. Ëgy maradt csak csókolatlan, árva vénlëány valahol hosszú földnyelv hajlatában, messze-messze más határban. (‑ 256)
	Már ő akkor mënni készült, hogy honába visszatérjën. Jött a vénlëány, szëgényke, szólva ilyetén szavakkal: “Kauko, kedves szép legényëm! Ha elhanyagolsz egészen, kőre futtatom hajódat, míg hazafelé igyekszël.” (‑ 264)
	Korán kéne ahhoz kelni, kakasszókor útrakelni, hogy szëgény lëányt szeresse, vénëcskét vigasztalgassa. (‑ 268)
	Valamëlyik virradattal, szakadozó szürkülettel elszánta magát mënésre, holdat és kakast előzve. (‑ 272)
	Annál is előbb elindult, még korábban, mint kitűzte, kora hajnalban kocogva, virradattal vándorolva, hogy szëgény lëányt szeresse, vénëcskét vigasztalgassa. (‑ 278)
	Hát amint az éjszakában a falu felé haladna, ama félsziget fokára, kilenc kis falun kërësztül, nincs oly udvar útja mellett, hova három ház në nyílna; három házbul ëgy sëm ollyan, hol në ülne három embër, a hárombul ëgy sëm ollyan, ki në kardot élësítne, ki në gyilkos fejszét fenne Lemminkäinennek fejére. (‑ 290)
	Akkor léha Lemminkäinen mondogalódott magában: “Béütött a balszërëncse, szép nap virradt rám, valóban! Jaj nekëm, szëgény legénynek, nyomorult legény nyakának! Ördög óvja-é ölében, ruharáncaiba rejtve, gubájába göngyölítve, köpönyegébe takarva, kire százan szándékoznak, ezren ëgymagára esnek?” (‑ 302)
	Maradhatnak már a lányok öleletlen-csókolatlan! Rohanvást mëgyën a révbe, szëgény, szállna csónakába, hanëm csak hamu a csónak, puszta por maradt belőle. (‑ 308)
	Vesztit érëzte valóban, vége immár életének! Kezdëtt csónakot csinálni, bárkabárdolásba fogva. (‑ 312)
	Hanem fája nincs faragni, dereglyéhëz dëszka nincsen. Fadarabot lelt, falatnyit: parányi darabka dëszka, törött orsó törmeléke, hatfelé hasadt guzsalyfa. (‑ 318)
	Csónakot csinált belőle, bárkát bárdolva magának. Tëtte táltosi tudással, vajákos varázsolással. Ëgy oldalát ëgy ütésre, más oldalát más ütésre; már a harmadik csapásra készënlétben állt hajója. (‑ 326)
	Csónakát a vízre vonta, hajóját habokra húzta. Száját akkor szóra nyitva, mondotta varázsigéit: “Buborékként szállj, të bárka, tavirózsa, ringatózva! Holló három tollat adjon, kettőt szirti sas szalasszon gyönge csónak gyámolául, rossz hajónak röptetőül!” (‑ 336)
	Hamar a hajóba szállott, feküdt csónaka farába, orra-lógatva, lëverten, félre fittyenő süveggel, mert többé nëm éjszakázhat, még kevésbé nappalozhat sziget szépei körében, fonatos fejű szűzekkel. (‑ 344)
	Monda léha Lemminkäinen, szólt a szép Kalandoskedvű: “El këll mënni, nincs mit tënni, a legénynek mëg këll válni szép szerelmétől szűzeknek, lënge lányoknak körétül. Mégis innen mëgválásom, tőlük messze távozásom mëgsiratják majd a lányok, fájlalják fonottfejűek ez unalmas udvarokban, szomorú, sivár szobákban.” (‑ 356)
	Bizony, bánkódtak a lányok, sziget szépei zokogtak: “Minek mégy el, Lemminkäinen? Minek válsz, vizek vitéze? Talán szentësek a szűzek, vagy talán kevés az asszony?” (‑ 362)
	Monda léha Lemminkäinen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Nëm hogy szentësek a szűzek, avagy hogy kevés az asszony: szűz még százával akadna, ezër lyány is játszadozni. Azért válok, Lemminkäinen, én, vitézëknek vitéze, mert szívem hazámba szólít, visszavágyom földjeimre, saját eprës erdeimbe, málnaillatos mezőmre, hazai hajadonokhoz, kertëmbéli kiscsibékhëz.” (‑ 376)
	Avval léha Lemminkäinen bárkát kijjebb kormányozta. Szelek szárnyán szállt a bárka, habok hajtották előre, kéklő tengër téreire, vitték végtelen vizekre. Szëgény párák ott a parton, kuporogtak a kövekën: sziget szépei zokogtak, arany jószágok jajongtak. (‑ 386)
	Még sokáig sírdogáltak, sziget szűzei szipogtak, míg vitorlaléce látszott, dërëngëtt dereglyerúdja. Nëm azért a lécért ríttak, nëm a rúdra vágyakoztak: léc alatti szép legényre, rudat kormányzó kezére. (‑ 394)
	Sírt a léha Lemminkäinen, ő is sirdogált sokáig, míg sziget szegélye látszott, sziget dombjai dërëngtek. Nëm a partszegélyt siratta, nëm a dombokért esengëtt: sziget szépeit siratta, dombokon lakó liléket. (‑ 402)
	Ottan léha Lemminkäinen hátán ringott kék haboknak. Ringott ëgy nap, ringva másnap, hát a harmadik nap este szél kerekëdëtt keletrül, béborult az ég határa, féktelenül fújt nyugatrul, északról eszeveszëtten, ladik széleit lëtépve, gyönge bárkát fölborítva. (‑ 412)
	Maga léha Lemminkäinen tengërbe zuhant tenyérrel, tíz ujjal tanult evezni, lapátolni lábaival. (‑ 416)
	Úszott éjt-napot szünetlen, evezve-evickëlődve; végre ëgy falatka fëlhő tűnt föl északon előtte. Lassan földdé vált a fëlhő, kibontakozván a ködbül. (‑ 422)
	Tanyára talált a parton. Gazd’asszonyt kënyérsütésben, lelte lányait dologban: “Hej, të kedves háziasszony, ha tudnád, mi éhët érzëk, sejtenéd sanyarú sorsom, kamrádba hamar kimënve, sörös-pincédbe sietve, korsó sört adnál kezembe, disznóhúst hozván magaddal, sülni fëltënnéd a tűzre, vajszelettel mëgszërëzve: hadd ëgyék az éhës embër, szíja mëg magát a szomjas. Úsztam éjt-napot szünetlen, tengër térein verődve, kiszolgáltatva szeleknek, háborgó habok dühének.” (‑ 440)
	Az a gondos gazdaasszony fölmënt a kamaradombra, vajat a vajasbödönbül, disznóhúst hozott lë bőven, azt a tűzre tëtte sülni: hadd ëgyék az éhës embër; korsó sört nyomott kezébe: szíja mëg magát a szomjas! Ráadásul új hajóval, látta el remëk ladikkal, hogy hazájába mëhessën, régi otthonába jusson. (‑ 452)
	Az a léha Lemminkäinen, hazaérkëzvén honába, ott ráismert földre, partra, félszigetre és szorosra, rátalált a régi révre, mindën kedves mëgszokottra, fönn a dombon szálfenyőkre, lënn a lejtőn lúcfenyőkre: hanëm házát nëm találta, falainak hűlt helyét së. Ott, ahol a háza állott, zelnicebokor zizëgëtt, telküket bozót benőtte, kútjuk ösvényét boróka. (‑ 466)
	Monda léha Lemminkäinen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Ott a cserjés, hol csapongtam, lapos kő, hol lépëgettem, ott a rét, hol rajcsúroztam, gyëphalom, amin hevertem. Ám hajlékom hol találom, ki szökött mëg szép tetőmmel? Házam porrá përzsëlődve, pora széltül szerteszórva.” (‑ 476)
	Nosza, sírni kezd, zokogni, két napig së szűnt sírása. Nëm a házért hullt a könnye, nëm góréja volt a gondja, hanëm házának lakója, góréjának gondozója. (‑ 482)
	Magasban madár kerëngëtt, sas a légben lëngedëzve. Kérdëzgetni kezdte tőle: “Sasmadaram, szép madaram! Tudsz-ë jótanácsot adni, éd’sanyámat hol találom, szép szülémet hol keressem, drága dajkámat mi lelte?” (‑ 490)
	Sastul sëmmi jó së tellëtt, a mihaszna nagy madártul. Sas hallotta rég halottnak, holló hírelte mëgöltnek, kardéllel kivégezëttnek, csákánnyal agyoncsapottnak. (‑ 496)
	Monda léha Lemminkäinen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Jaj, szülém, szëgény anyácska, fölnevelő drága dajka! Ó, hát mëg vagy halva, kincsëm, végleg elmëntél, mamácska; földdé hullott szét a húsod, testëdből fenyőfa támadt, sarkadból boróka sarjadt, ujjadból fűzek fakadtak! (‑ 506)
	“Bolond fejjel bosszút állni, balga, mëgtorlásra mëntem, élës kardomat kivonva, vitéz fegyverëm viselve, ama puszta Pohjolába, Észak éjsötét honába – ënnën vérëm vesztésére, romlására szép szülémnek!” (‑ 514)
	Körülnézëget, kutatva: tán valami nyomra bukkan, néhány félbetört fűszálra, elhajlított hangaágra. Keresi, nyomot követve, hol vezet valami ösveny. Mintha a fenyőerdőbe, vinne járatlan vadonba. (‑ 522)
	Mënt ëgy mérföldet, mëg ëgyet, jódarab utat haladva hatolt még sűrűbb vadonba, még sötétebb rëngetegbe. Fëltűnt holmi fürdőféle, fák közt lappangó lakocska, két szikla közé szorulva, fenyőfáktul közrefogva – benne édës asszonyanyja, szerelmetës szép szüléje. (‑ 532)
	Akkor léha Lemminkäinen gyermëkës örömre gyulladt; szólt anyjához ily szavakkal, örömének hangot adva: “Ó, anyám, arany anyácska, fëlnevelő drága dajka! Mégis életben vagy, édës, mëgvagy épségben-egészben, pedig hittelek halottnak, régësrég elköltözöttnek, kardéllel kivégezëttnek, dárda-hëggyel átdöföttnek! Szép szëmeimet kisírtam, gyöngyorcámat rútra ríttam.” (‑ 546)
	Monda Lemminkäinen anyja: “Élëk én, bizony hogy élëk, habár hontalanul élëk. Bujdosóvá këlle lënnëm, rëngetegbe rejtëkëznëm, vonulnom sötét vadonba. Pohja pusztító sereggel, támadott tömérdëk haddal, ellenëd csak ëgymagadra, én szërëncsétlen szülöttem! Porrá përzsëlték tanyánkat, mindënünket tönkretëttek.” (‑ 558)
	Monda léha Lemminkäinen: “Kedves jó szülém-szerelmem, amiatt fejed në fájjon, hagyj föl búddal-bánatoddal! Rakunk házat ház helyébe, szëbbet-jobbat, mint a régi; lëszámolunk Pohjolával, Lempo bandáját lëverjük!” (‑ 566)
	Aztán Lemminkäinen anyja kérdëzte fiát ëgyébrül: “Igën hosszasan időztél, Kaukóm, jól kihúztad ottan, ama messze más határban, idegënëk udvarában, ott a szótalan szigetën, nevesincs-ország vidékin.” (‑ 574)
	Monda léha Lemminkäinen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Jó dolgom volt nékëm ottan, fürösztöttek tejbe-vajba. Pompáznak a fák pirosban, kékellenek ott a földek, ezüstpénz potyog a fárul, arany a bogyós bokorrul, lápok édës lében úsznak, hëgytetők tojást terëmnek, folyók tejjel-mézzel folynak, tuskóból túrót csinálnak, karóbul vajat köpülnek, sövényëkbül sört facsarnak. (‑ 588)
	“Jó dolgom volt nékem ottan, igën kedvesen időztem. Azt az ëgyet nëm szerettem, és fëlëttébb furcsállottam, hogy úgy féltik frajláikat, dugdossák a dajnáikat, mihaszna mënyecskéiket, mintha lompos lányaikra én ügyet vetëttem volna, velük éjszakáztam volna! Fehérnépekre fütyültem, mindet messze elkerültem, mint a farkas a malacot, mint a kiscsibét a kánya.” (‑ 602)

HARMINCADIK ÉNËK
Lemminkäinen második sikertelen hadjárata.
Fagy és szëmverés elleni varázsversëk.
	Ahti, hős legény, hatalmas, léha fickó, Lemminkäinen pitymallattal-pirkadattal, jókor rëggel, virradattal ladikjaihoz lëballag, hajók induló helyére. (‑ 6)
	Hát ott rídogál hajója, evező-villája vinnyog: “Jaj, miért vagyok világon, rossz csónakot, mért csináltak? Mert hat évig, tán tíz évig Ahti hadba nëm vonulhat, csalja bár ezüstnek éhe, vagy aranynak vágya hívja.” (‑ 14)
	Az a léha Lemminkäinen jó ladikját mëglegyinti hímës hátú kesztyűjével, szóval mondva, fölfelelve: “Në búsulj, fenyőfadëszka, në picsogj, hajóm palánkja! Mész të még velem csatába, vitézi verekëdésbe evezőssel, tán ezërrel, holnap már talán, ki tudja?!” (‑ 24)
	Anyjához mëgyën azonnal, szólítja ezën szavakkal: “Ugyë nëm fogsz sírni mostan, jó anyácska, nëm jajongasz, bárhová lëszën mënésëm, hahogy harcba-háborúba? Kerekëdik arra kedvem, mind azt forgatom fejemben: Pohja portáit lërontom, bűnösökön bosszút állok.” (‑ 34)
	Lëbeszélné asszonyanyja, visszatartaná szülője: “Në mënj el, fiam, në indulj hadakozni Pohjolába, mert még ott lelëd halálod, életëdnek vége lészën!” (‑ 40)
	Lemminkäinen rálegyintëtt, eldöntötte már mënésit, indulását is kitűzte. Így tanakodott magában: “Hanëm társat hol találok, férfit-fegyvert hol kerítëk, aki Ahtinak segíthet, erejét emelni tudja?” (‑ 48)
	“Tierát tartom én eszëmben, Kuurát kéne szólítani, férfitársnak mëgfelelne, fegyverforgató barátnak, aki Ahtinak segíthet, erejét emelni tudja.” (‑ 54)
	Falun végigvándorolva Tiera portájára ére. Mëgérkëzve mondta néki, azonnal a tárgyra térve: “Kedves Tierám, régi társam, ëgyetlen bëcsës barátom! Jut-ë még a múlt eszëdbe, mindaz, mit veled mëgéltem, valahányszor végigjártuk kettesben a harcmezőket? Nëm juthattunk oly faluba, ahol tíz hajlék në volna; olyan házat sëm találtunk, ahol tíz vitéz në volna, s olyan férfit sëm találtunk, ëgyetlen legényt së leltünk, ki kettőnknek ellenállna, aki vélünk víni merne.” (‑ 72)
	Ablakában ült az apja, fejszéje nyelét faragva; kamra grádicsán az anyja, köpülőjével kopogva; fészërükben két fivére, cifra szánon szöszmötölve, hídláson a két hugája, ványolt posztóval vesződve. (‑ 80)
	Ablakából szólt az apja, kamaraküszöbrül anyja, fészërébül két fivére, hídlásárul két hugája: “Tiera nëm tud háborúzni, Tiera dárdája csatázni. Tiera most ütötte nyélbe jó vásárát életének: ifjasszonyt hozott a házhoz; világravaló mënyecske; még nëm is nagyon cicézte, mejjit mëg së markolászta.”(‑ 92)
	Maga Tiera kályha mellett, Kuura a kemëncesuton, már féllába fëlcipőzve, lócavégën még a másik, gádorukban gombolózva, kertkapujukon kilépëtt. Dárdáját kezébe kapta: nëm volt az nagyon nagyocska, de nëm is nagyon kicsinyke, középszërű, könnyű dárda; vasa végin ló ficánkol, pëngéjén csikó csatangol, a fanyélën farkas ordít, markolatán medve dörmög. (‑ 106)
	Jó dárdáját rázogatta, lëndítëtte-lódította, ölnyi mélyen földbe fúrta, a döngölt porondba döfte, virágtalan rétbe vágta, gyöptelen-gyomos mezőbe. (‑ 112)
	Majd a dárdáját bedobta Ahti többi fegyveréhëz, elszánva magát erősen, hogy a harcban társa lészën. (‑ 116)
	Akkor Ahti Saarelainen vitorlását vízre lökte, fű alatt futó kígyóként, fürge gyík gyanánt szalasztva. Indult északi irányba, partjaira Pohjolának. (‑ 122)
	Észak asszonya azonban Fagy fiát elébe küldte Pohjolának tengërére, ama végtelen vizekre. Száját szóra is nyitotta, kérésre, komoly parancsra: “Fagy-fiacskám, szép szülöttem, szëmefénye éd’sanyának! Oda mënj, ahova küldlek, hova kérëm és kívánom! Jő a Huncutnak hajója, Lemminkäinennek ladikja: verd a tengërën bilincsbe, víz közepére kötözve; gazdáját is gúzsba kötve, garázda fickót fagyasztva; ki në juthasson a jégbül, világ végéig maradjon, hacsak föl nëm oldom onnan, këgyesen ki nëm bocsátom!” (‑ 142)
	A rosszféle Fagy-fiúcska, sëmmirekëllő siheder hullám-hűteni mëgindult, vizeket bilincsbe verni. Már amerre vitt az útja, hol a lábait lëtëtte, fák levelei lëhulltak, füvek fonnyadozni kezdtek. (‑ 150)
	Odaérkëzvén pediglen Észak tágas tengërére, Pohjolának partjaira, már az első virradatra tocsogók, tavak befagytak, pattogtak a tengërpartok. Nëm fagyott be még a tengër, áramlásai nëm álltak. Piciny pinty ha benne vóna, vagy barázda billëgője, még a körme nëm kopogna, fejecskéje mëg së fázna. (‑ 162)
	Hanëm már a másik éjjel elfajult kemény-këgyetlen, szërtelen-szilajra válva, elkanászodott egészen. Határtalanul hidegre, fordult az idő fagyosra, könyök vastag jég a vízre, dárdanyélnyi hó a jégre; csúnyán mëgrëkedt a csónak, Lemminkäinennek ladikja. (‑ 172)
	Magát Ahtit is fagyasztja, vérét hűtve hős legénynek, környékezve már a körmit, lába ujjaira leskel. Ezt már Ahti mëgsokallta, iszonyú haragra gerjedt. Fagy-fiúcskát tűzre tëtte, vaskályhájába vetëtte. (‑ 180)
	Fagyfiút kezébe fogta, mëgleckéztette keményen, száját ily szavakra nyitva, ily szigorú intelëmre: “Hej, Hideg, Zimankó sarja, Tél fia, fagyos legénye! Hagyj békét a bütykeimnek, lábam körmeit kíméljed, në fagyasszad fülcimpámat, në feszëgessed fejemet! (‑ 190)
	“Van ëlég, amit fagyaszthatsz, hidegëddel háboríthatsz, në birizgáld embër bőrit, anyaszült szëgény legénynek! Fagyaszd a mocsármezőket, telepëdj kemény kövekre, fűzfatörzset dermedëztess, nyárfatörzseket nyomorgass, koppogasd a nyírfa kérgit, gyötörd a fenyő gyökerit, békén hagyd az embër bőrit, szőrit szépasszony fiának!” (‑ 202)
	“Vélëd ezt ëlégtelennek, furábbakat is fagyaszthatsz: szállhatsz forró szaunakőre, gőzvető vörös parázsra, vastermő eres tetőkre, kékacél hëgyek hasába, Vuoksi vad zuhatagába, Imatrának zúgójába, sodró sellőknek zajába, tüzes örvényëk ölébe. (‑ 212)
	“Vagy születésëdrül szóljak, származásodról beszéljek? Ismerëm bëcsës családod, szégyënletës származásod: fűzfa volt a fagynak ágya, nyírësben jöve világra Pohjola portája szélin, Észak hosszú háza végin, aljas ördögi apátul, még alávalóbb anyátul. (‑ 222)
	“Hát ki volt a szoptatója, Fagy-fajankó emtetője, mikor nëm tudott tejelni melle-sincs meddő mamája? (‑ 226)
	“Vipera volt a szoptatója, tartották kígyó tejével, csúcstalan, lapos csëcsëkbül, nedvtelen kígyó-kebelbül. Dermedt Észak volt dadája, szélvihar vigasztalója rossz fűzek ramaty vizében, nyirkot izzadó mocsárban. (‑ 234)
	“Kiállhatatlan kurafi, nagy léhűtő lëtt belőle. Neve nëm volt még a rossznak, kötélrevaló kamasznak. Később volt kërësztëlője: Fagynak hívták, fagylalónak. (‑ 240)
	“Alattomban jár azóta, kert alatt, bozótba bújva, nyirokban lapul nyaranta, lézëngve a szélës lápon, télën fenyvesëkben futkos, csalitosokban csatangol, nyírësëkben nyargalászik, égërberkëkben barangol. Fenekëdik fűre-fára, zsëndülő gyëpët gyalulva, fáknak lombjait legelve, hanga szirmait harapva, gyönge háncsot hántogatva, fenyőfákat fosztogatva. (‑ 254)
	“Most legénykëdël, mihaszna, elbíztad magad erősen: mert már engëmet abajgatsz, fülcimpáimba fogódzol, lopnád lábaim alólam, körmeimet környékezve. (‑ 260)
	“De éngëmet nëm fagyaszthatsz, éngëmet hiába hűtesz! Harisnyámat tűzzel töltöm, csizmámat piros parázzsal, ruharáncaimba szikra, égő láng kerül kötőmbe, azért fagy nekëm nëm árthat, zord zimankó nëm zavarhat. (‑ 268)
	“Oda küldelek-bűvöllek: Pohja hosszú pitvarába. Mikor majd elérsz hazádba, ronts be ajtóstul a házba, fazëkat fagyaszd a tűzre, parazsat a tűz terébe, gazd’asszony kezét kovászba, legényt a lëány ölébe, juh tejét tele csëcsébe, csikaját a ló hasába! (‑ 278)
	“Ha máshova vinne vágyad, akkor máshová bűvöllek: közibe pokolparázsnak, Lempo lángoló tüzébe; kucoroghatnál kohóba, ülhetnél az üllejére, amíg vársz a vasverőre, hogy pörölyével püföljön, kalapáljon mëg keményen, pörölyével porhanyóra! (‑ 288)
	“Ámha nëm hajlasz a szóra, mëgmakacsolod magadat, akkor más helyet ajánlok, még valahová vihetlek: arccal délnek döntögetlek, nyelvvel nyár birodalmába, ahol rab maradsz örökre, nëm lëszën szabadulásod, míg magam nëm oldom fékëd, békóidból nëm bocsátlak,” (‑ 298)
	Fagy, Zimankónak szülötte, érzi: vége életének. Már këgyelëmért könyörög, fënnhéjázását föladva: “Kössünk szërződést mi ketten: eztán ëgymást élni hagyjuk, valamíg világon élünk, míg a hold halad az égën. (‑ 306)
	“Hűtésëmrül hogyha hallasz, mozgolódásom mëgérzëd, akkor tüstént tégy a tűzbe, prédául piros parázsnak, szórj bele kovács szenébe, Ilmarinen üllejére! Avagy dönthetsz szájjal délnek, nyelvvel nyárnak országába, honnan nincs menekülésëm, nëm lëszën szabadulásom!” (‑ 316)

	Akkor léha Lemminkäinen hajóját a jégben hagyta, harci bárkáját befagyva. Maga mënt tovább a jégën; Tiera, társa-cimborája buzgón ballagott nyomában. (‑ 322)
	Sima jégtükrön taposva, hómezőkön át haladtak. Mëntek ëgy nap, mëntek másnap, hát a harmadik nap este sejlëtt már Sanyarúfészëk, toprongyos tanya dërëngëtt. (‑ 328)
	Falai alatt mëgállva kérdëzgettek-kurjogattak: “Van-ë húsféle a várban, vagy ha nincs, tëhát halétel elcsigázott embërëknek, holtrafáradt férfiaknak?” Nëm volt húsféle a várban, még haluk së házaikban. (‑ 336)
	Monda léha Lemminkäinen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Tűz eméssze rossz tanyátok, váratokat víz sodorja!” Maga mënt tovább a jégën, erdei emelkëdőkön, lakatlan, sivár lapályon, embër nëm taposta tájon. (‑ 344)
	Ottan léha Lemminkäinen, az a szép Kalandoskedvű gyapjat nyírt a kőlapokrul, szőrt szëdëtt a sziklaszirtrül: szőrharisnyát szőtt belőle, kesztyűt is kötött belőle, hogy lëgyën kihűlt kezére, fagy harapása helyére. (‑ 352)
	Így haladt, utat keresve, gyalogösvényën ölezve. Rëngetegbe vitt az ösveny, mély vadon felé vezette. (‑ 356)
	“Nincs nekünk arról fogalmunk, halvány sejtelëm së súgja, mëlyik út mëgyën hazánkba, mëlyik visz veszëdelëmbe, romlásunkba-rëngetegbe, pusztaságba-pusztulásba, éhës hollók gyűlhelyére, varjúváraknak tövébe. (‑ 380)
	“Rajtunk hollók rajcsúroznak, tagjainkkal töltekëznek, testünk dögmadarak tépik, vérünkben vadak fürödnek, vérünk és velőnk fogyasztva, csőrükkel dögünket dúlva, csontunkat halomba hányva, tengër szirtjeire szórva. (‑ 388)
	“Nëm tudja az édësanyja, nëm is sejtheti szülője, saját húsa hol csatangol, hol vergődik édës vére: vajon csonttörő csatában, vitézi viaskodásban, vagy a tengër háta hordja, viszi hullámok verése, vagy toboztermő tetőkön, bozótosokban barangol. (‑ 398)
	“Bizony, nëm tud édësanyja sëmmit is szëgény fiárul, anyja már hiszi halottnak, emtetője elveszëttnek. Akkor anyja így siratja, így szomorkodik szülője: ‘Jaj, szëgény fiam, szülöttem, támaszomat hol találom? Tuoni szántójára szórva, boronájával befëdve. Immáron ëgyetlenëmtül, árva anyja gyámolátul kézívei korhadhatnak, számszëríjak szikkadhatnak, vadrucák vígan lëhetnek, fürjek-foglyok futkoshatnak, medvék dombon málnázhatnak, rénbikák bogározhatnak.’” (‑ 416)
	Monda léha Lemminkäinen, szólt a szép Kalandoskedvű: “Úgy van, úgy, aggó anyácska, úgy bizony, szülém, szëgényke! Volt csibéd egész csapattal, fehér hattyú fészëkalja: ëgy szélroham szerteszórta, rosszlélëk tovaragadta, ëgyet erre, másat arra, harmadikat más határba. (‑ 426)
	“Hej, de másképp volt valaha, jobb időket is mëgértünk! Földjeink virága voltunk, mezeinknek mézbogyója; minket mindënki magasztalt, deli termetünk dicsérte. Nëm ám úgy, mint mostanában, ezën inségës időnkben: szót a széllel hogyha váltunk, csak a nap nëm ismeretlen, azt is fëllegëk födözik, esők rejtik el előlünk. (‑ 438)
	“Nëm sírok azért azonban, nëm szomorkodom szívemben, csak a lányok jól lëgyenek, dalos kedvük mëgmaradjon, mosolyogjon mindën asszony, mënyecske vígan mulasson, sosë sírjon-sírdogáljon búba-bánatva merülve! (‑ 446)
	“Még nëm vesztünk el varázstul, rossz varázstul, szëmveréstül, hogy halálunk itt találjon, korai enyészet érjën, kimúlva vidám korunkban, fiatalon földbe térve. (‑ 452)
	“Bájosoknak bűvölése, varázslók szëmmelverése mind magukra visszaszálljon, szülőházukra szakadjon! Sanyarják saját magukat, gyermëkeiket gyötörve, rontsák mëg rokonaikat, maguk fajtáját fogyasztva! (‑ 460)
	“Ëgykor éd’sapám së szokta, szülőm szégyëllëtte volna varázslók këgyét keresni, lappokat lëkënyerezni. Mostan én is úgy beszélëk, ahogyan tanultam tőle: őrizz mëg, örök Terëmtő, oltalmazz, irgalmas Isten, támogass këgyes karoddal, hathatós hatalmad védjën férfiaknak furfangjátul, asszonyi abajgatástul, szakállasok szándokátul, kopasz szájúak szavátul, segítségëmre sietve, örök őrzőmül szegődve, hogy a gyámoltalan gyermëk, föld fia në tévelyëdjën örökös ösvényeidrül, igaz Isten útjairul!” (‑ 480)
	Akkor léha Lemminkäinen, az a szép Kalandoskedvű veszélybül lovat varázsolt, pejparipát a bajokbul, zabolát a zord napokbul, nyomorúságokbul nyerget. Pattant jó paripájára, lovának lapockájára, vágtatott a vakvilágba, Tiera mindënütt mögötte. Puszta partokon robogva, homok-halmokon porozva ért az anyja udvarába, szép szüléjének lakába. (‑ 494)
	Kaukót evvel elbocsátom, énëkëmbül, ím, kiejtëm. Hagyom Tierát is taposni messzi útját otthonába. Magam más irányba térëk, verseimmel új utakra. (‑ 500)

HARMINCËGYEDIK ÉNËK
Kullervo gyermëkkora
	Tyúkanyó nevelt csibéket, fehér hattyú fészëkaljat. Csibéit a kertbe küldte, hattyúfiakat folyóra. Jött a ráró, elragadta, jött a héja, messze hordta, szárnyas rabló szerteszórta. Ëgyet elvitt Karjalába, másikat orosz mezőkre, harmadikat otthon hagyta. (‑ 10)
	Kit Oroszországba hurcolt, kóbor kalmár lëtt belőle, kivel Karjalába szállott, Kalervo nevet viselte, akit otthagyott honában, az lëtt undok Untamoinen, apja átokverte fattya, szülei szomorítója. (‑ 18)
	Hálót húzott Untamoinen Kalervo halászhelyére; azt Kalervo észrevëtte, halat hátizsákba rakta. Undok Untamoinen akkor iszonyú haragra gerjedt: tíz ujját tanácsba hítta, tenyerét bíróvá tëtte, potomságért përbe szállott, halért háborúzni kezdëtt. (‑ 28)
	Huzakodtak-háborúztak, ám dűlőre nëm jutottak; mit ëgymás fejére mértek, ugyanannyit visszakaptak. (‑ 32)
	Másszor, másik alkalommal, pár nap múlva, nëmsokára Kalervo zabot vetëtt az Untamo-tanya tövébe. (‑ 36)
	Untamolának juhai belemëntek a vetésbe, Kalervo dühös kutyája ëgyiket agyonharapta. (‑ 40)
	Fenekëdëtt Untamoinen Kalervóra, testvérére, hogy egész nëmét kiirtja, apraját-nagyját mëgöli, irmagostul elpusztítja, ősi házát összedönti. (‑ 46)
	Övéit övezte karddal, férfiakat fegyverëkkel, gyermëkkezeket gyilokkal, babamarkokat bicsakkal: indult hadba-háborúba saját édës vére ellen. (‑ 52)
	Kalervo mënye magában üldögélt az ablakukban. Szólt az ablakon kinézve, maga mondta, fölfelelte: “Mintha sűrű füst forogna, viharfelhő tornyosulna szélin szántóföldjeinknek, közelében új utunknak.” (‑ 60)
	De nëm sűrű köd kavargott, nëm fekete füst gomolygott: Untamo hada közelgëtt, háborúra-harcra készën. (‑ 64)
	Mëgjött Untamo hadával, vérszomjas vitézeivel, Kalervo hadát lëverve ottan mindënkit mëgöltek, házukat halomra döntve, falujukat fölpërzsëlve. (‑ 70)
	Mëgmaradt Kalervo lánya fájdalmas-feszës hasával. Martalócok őt magukkal hurcolták haza-mënőben, takarítani tanyájuk, szobájukat söprögetni. (‑ 76)
	Pár nap múlva, nëmsokára fiat szült szëgény mënyecske, fiúgyermëkët az árva. Nevet kéne néki adni: anyja Kullervónak hítta, Untamo világvitéznek. (‑ 82)
	Aztat a piciny porontyot, félárva fiúgyerëkët beletëtték bölcsejébe, apró rengőjébe rakva. (‑ 86)
	Ring a rëngőben a gyermëk, ringatózik, fürtje röpdös. Ëgy nap, másnap ringatózik, hát a harmadik nap este rugdalózni kezd keményen, mindën izmát mëgfeszítve: pólyaszíját szétszakítja, pólyapárnáját lëtépi, bölcsődëszkáját kitörve, ruhácskáját tönkretéve. (‑ 96)
	Látták: embër lësz belőle, biztos, hogy helyét mëgállja; Untamo ugyan remélte: világravaló legény lësz mëgokosodva-mëgérve, fëlserdülve férfikorba, százatérő szolga válik, tán ezërrel is fölérve. (‑ 104)
	Két hónapot nőtt vagy hármat, hát ëgyszër a harmadikban az a térdigérő törpe imigyen motyog magában: “Csak ëgyszër nagyobbra nőjek, kicsinyég erőre kapjak, mëgfizetëk majd apámért, szenvedésiért szülémnek!” (‑ 112)
	Hallván Untamo e szókat, mondogalódott magában: “Végül vészt hoz ez fejemre, új Kalervo lësz belőle!”(‑ 116)
	Törte most fejét a férfi, asszony ëgyre arra gondolt: mit kezdjenek e kamasszal, hogy kerüljék el haláluk. (‑ 120)
	Beletëtték ëgy bödönbe, akós hordóba helyëzve, belevetëtték a vízbe, hullámok közé hajítva. (‑ 124)
	Két-három napot kivárva, mëgnézték, mi lëtt a sorsa: belefulladt-é a vízbe, hordójában lëtt halála? (‑ 128)
	Bizony, nëm veszëtt a vízbe, hordóban së lëtt halála. Kikászálódván a kádbul, habok hátán üldögéle rezes rúdjával kezében, rúd végén selyëmzsinórral, buzgón horgászott-halászott, tengër mélyét mérëgette. Érdëmës volt mérëgetni: volt tán két merőkanálnyi; pontosabban kéne mérni, lëhet, harmadfélre rúgna. (‑ 140)
	Untamoinen tépelődött: mit kezdjenek a kamasszal, hogy në váljon végzetükre, hogy në törjön életükre? (‑ 144)
	Szëdetëtt a szolgáival erdőn mindën fajta fábul, tölgyfatuskót és nyírágat, gyantás törzseket tetézve, ëgy embër elégetése, Kullervo veszése végett. (‑ 150)
	Szolgák mindënt összeszëdtek: tölgyfatuskót, nyírfaágat, forgácsot, fenyőfakérget, gyantás törzseket tetézve, ezër szánnal szálfenyőket, százzal kőrisfát köréje. Mikor készën volt a máglya, alágyújtottak azonnal, a gyerëkët tűzre téve, a lobogó lángba dobva. (‑ 160)
	Égëtt ëgy nap, másnap égëtt, hát a harmadik nap este mëgnézték, mi lëtt belőle. Térdig érő hő hamuban, könyékig koromban állva, tűzpiszkálóval kezében, tüzet gerjesztëtt gamóval, szénvonóval lángra szítva, turkálva piros parázsban. Mëg së égëtt szőre szála, nëm lobbant a fürtje lángra. (‑ 170)
	Untamót a mérëg ëtte: “Hova küldjük ezt a kölyköt, hogy s miként lëgyën halála, mi módon lëhet mëgölni?” Nosza, fölhúzták a fára, ëgy kiálló kőriságra. (‑ 176)
	Éjek múltak, kettő-három, nëmkülönben néhány nappal. Monda Untamo magában: “Mëg këllene nézni végre, Kullervo kimúlt-ë közben, akasztófa lëtt-ë veszte? (‑ 182)
	Küldte szolgáját kilesni. Szólt a szolga visszatérve: “Bizony, Kullervo kibírta, akasztás sëm ártott annak. Fába vés a virgonc gyermëk, bugylibicskával kezében: tele már a tölgyfa képpel, tarkabarka ábra-sorral, férfiakkal-fegyverëkkel, kardos-dárdás embërëkkel.” (‑ 192)
	Mit tëgyën most Untamoinen e pokolbeli poronttyal? Hiába akarja ölni, hasztalan tör életére, annak sëmmivel sëm árthat, nincs fortély, mi fogjon rajta. (‑ 198)
	Végül Untamo mëgunta törni ëgyre életére: Kullervót ki këlle bírni, gyermëke gyanánt nevelni. (‑ 202)

	Így szólt hozzá Untamoinen, komolyan lëlkére kötve: “Ha mëgbëcsülöd magadat, mëghúzod magad szërényen, akkor ellëhetsz minálunk, szolgamunkából mëgélhetsz. Bérëdet is fëlbëcsüljük, érdëmëd szërint kiszabva: kapsz dërékszíjat övedre, avagy nyaklevest nyakadba.” (‑ 212)
	Mihelyt mëgnőtt ëgy araszra, Kullervo kicsit nagyobbra, mindjárt munkát adtak néki, befogva belső dologra: csecsemőcsicsijgatásra, bölcsőbéli kisbabához: “Bánj a gyermëkkel vigyázva, ëtesd mëg s ëgyél utána! Mosd pëlënkáit patakban, ruhácskáit rëndben tartva!” (‑ 222)
	Ëgy nap, két nap gondozgatta, kínozta, szëmét kiszúrta, harmadikon holtraverte, gyömöszölte és gyötörte, pólyáit patakba dobta, bölcsőkéjét tűzre tëtte. (‑ 228)
	Untamo fejét vakarta: “Nëmigen való ez annak: apróságajázgatónak, csecsemőcsicsijgatónak. Nëm tudom, hová helyëzzem, miféle dologra küldjem. Tán erdőirtó lëhetne. Elküldte erdőirtónak. (‑ 236)
	Kullervo, Kalervo sarja mondogalódott magában: “Most már bajnok lësz belőlem, ha fejszét fogok kezembe; szëbb még szëmre is bizonnyal, különb embër, mint korábban, akár öttel is fölérëk, vélem hat së vërsënyëzhet!” (‑ 244)
	Mënt a műhelybe sietve, a kovácshoz kérelëmmel: “Édës ëgykomám, kovácsom! Vasszekërcét verj ki nékëm, fejszét, illőt férfikézbe, jó vasat munkásmarokba. Mert erdőirtásra mégyek, tölgyfa-törzseket tarolni. (‑ 252)
	Mëgkalapálta a mestër, jófajta vasat kovácsolt: fejszét, illőt férfikézbe, jó vasat munkásmarokba. (‑ 256)
	Kullervo, Kalervo sarja fente fejszéjét sokáig, fente félnapon kërësztül, alkonyatkor nyélbe ütve. (‑ 260)
	Majd az irtásföldre indult, föl a fenyves rëngetegbe, legszëbb szálfák erdejébe, eget verdëső vadonba. (‑ 264)
	Fejszéjét a fába csapta, élével tövön terëmtve; a vastagja ëgy csapással, féllel dőlt a vékonyabbja. (‑ 268)
	Ötöt döntött dérrel-durral, nyolcat ëgyetlen nyeséssel. Akkor száját szóra nyitva morfondírozott magában: “Öregördög fáradozzon, Hiisi döntsön ëgyesével!” (‑ 274)
	Fejszéjét fatönkbe csapta, maga hujjogott-hahózott, fülsiketítőn sípolva, varázsversit mondogatva: “Annyi erdő düljön össze, forduljon ki annyi fája, ameddig a hangom hallik, kurjongatásom kiterjed! (‑ 282)
	“Në fakadjon itt fiatal, szárba szökni ëgy së tudjon, amíg a világ világ lësz, míg az égën holdvilág lësz, Kalervo fia fënyérin, erdején erős legénynek! (‑ 288)
	“Ha a földben mëgfoganna, fiatal vetés fakadna, annak szála szárba szökne, s mégolyan magasra nőne, akkor së lëgyën kalásza, szárára fejet në szëdjën!” (‑ 294)
	Untamoinen, gondos gazda mëgtekinteni kiméne Kalervo fiának földjit, új szolgája szűz vetésit, de sëmmihëz sëm hasonlít, legkevésbé új vetéshëz. (‑ 300)
	Untamo fejét vakarta: “Nëm való ez ily dologra! Szép erdőmet tönkretëtte, legszëbb fáimat kivágta. Nëm tudom, hová helyëzzem, miféle dologra fogjam. Fogjam bé sövényfonásra?” Kerítésfonásra küldte. (‑ 308)
	Kullervo, Kalervo sarja nekiállt a kertfonásnak. Hajóbordányi hasábok sövényének léce lëttek, szálas százados fenyőket döngölt dúcokul a földbe, fonadékul vont beléje hórihorgas berkënyéket; mindënütt szorosra szőtte, kapunak helyet së hagyva. Száját akkor szóra nyitva varázsversit mondogatta: “Madár légyën az javábul, szárnyain magasra szálljon, aki által akar jutni Kalervo fia fonásin!” (‑ 324)
	Gondolt ëgyet Untamoinen: már csak mëgnézi, miféle Kalervo fia fonása, rabszolgájának szövése. (‑ 328)
	Hát, kerítése kaputlan, nincsen rése, nincs nyílása, alul mélyen földbe fúrva, fönn a fëllegëkbe húzva. (‑ 332)
	Morfondírozott magában: “Nëm való sövényfonásra! Kapu nélkül készítëtte, ajtónak helyet së hagyva, fölül égig ér az orma, fëlhőket veri teteje; fëlülről áthághatatlan, alulról bebújhatatlan! Nëm tudom, hová helyëzzem, milyen munkára mënesszem. Rozs-csépelni mëgfelelne?” Küldte hát rozsot hadarni. (‑ 344)
	Kullervo, Kalervo sarja verte a rozsot veszëttül, magvait morzsára zúzta, szalmáját törekre törte. (‑ 348)
	Ëgy nap gondolta a gazda: márcsak mëgnézi magának Kalervo fia tëvésit, Kullervo rozscsépëlésit: hát rozsa ramatyra verve, szalmája törekre törve. (‑ 354)
	Untamo üvölt dühében: “Semmirevaló suhanca! Bármilyen dologra küldtem, mindën művét tönkretëtte. Oroszországba mënesszem? Avagy küldjem Karjalába, Ilmarinenhez inasnak, vasverőhöz fújtatónak?” (‑ 362)
	Kalervo fiát eladta, messzi Karjalába küldte Ilmarinenhez inasnak, mestërëknek mestëréhëz. (‑ 366)
	Mennyér’ vëtte mëg a mestër? Adott ezt is, azt is érte: két ütött-kopott nagy üstöt, három horgot félbetörve, öt kicsorbított kaszával, hat kimustrált rossz kapával vëtt vacak legényt magának, szërzëtt szolgát, rossz cselédët. (‑ 374)

HARMINCKETTEDIK ÉNËK
Kullervo pásztorkodása.
Varázsigék a legelni küldött nyáj védelmére.
	Kullervo, Kalervo sarja, kék lábravalós legénye, lobogó sörénye sárga, cifra leffentyűs cipője, a kovácstul első este kérdëzte, mi lësz a munka; embërtül ebéd utánra, asszonytul ebéd előttre: “Jó a munkát mëgmondani, tëendőt nevén nevezni, dolgot adni dolgozónak, robotot robotolónak.” (‑ 12)
	Ilmari kovácsné asszony mérlegëlte ott magában, mire volna jó a szolga, új rabja milyen robotra. Csordásnak tëvé cselédjit, barmokat bízott kezére. (‑ 18)
	Kovácsné, komisz mënyecske, rosszmájú, ravasz boszorka kënyeret sütött, kerekët, tetszetőset pásztorának: zablisztet, búzát beléje, jókora követ középre. (‑ 24)
	Kérgét bőven bézsírozta, héját vajjal vastagítva, pásztorembërnek ebédül, rabnak rágcsálnivalóul. Maga lëlkére kötötte, szóval mondta, fölfelelte: në ëgyék ebből, csak akkor, ha a marhát már kicsapta. (‑ 32)

	Ilmariné asszony akkor barmait legelni küldte, száját szóra is nyitotta, maga mondta-mondogatta: “Küldöm barmaim berëkbe, tejadóimat avarba, szaruszarvút nyárligetbe, görbe szarvút a gazosba, hogy a hája halmozódjon, zsëndüljön a zsënge zsírja méretlen gyöpös mezőben, ligetës lapály füvétül, nyurga nyírfáknak tövében, völgyi nyárfák védelmében, aranyfényű fenyvesëkben, ezüsterdő oltalmában. (‑ 48)
	“Kísérjed, irgalmas Isten, Terëmtő, të támogassad, veszélyëk között vezetve, mindën rontástul mëgóva, nëhogy búba-bajba jusson, közülük ëgy is kárba vesszën. (‑ 54)
	“Ahogy óvtad itt az ólban, födelünk alatt fëdëzted, oltalmazd az óltalanban, födeletlenben fëdëzzed, hogy csinosodjék a csorda, gazdasszony gabnája nőjön, kedvére barátainknak, elleneink ellenére. (‑ 62)
	“Ha a pásztora mihaszna, bojtára mëgbízhatatlan, pásztornak fogadd a fűzet, égërt ébër gondozónak, berkënyét bojtárgyerëknek, zelnicét hazahozónak, hogy në këllessék keresni, ház népének hajkurászni. (‑ 70)
	“Ha a fűzfa félrehajtja, berkënye bitangba’ hagyja, égër étlenül ereszti, zelnice tovazavarja, küldjél náluknál különbet: tündérlányaid lëgyenek gabonámnak gondozói, tehenem terelgetői! Bőviben vagy szolgahadnak, százak hallgatnak szavadra, kik az ég alatt lakoznak, terëmtő tündérlëányok. (‑ 82)
	“Nyártündér, aranyos asszony, Dél tündére, táltos asszony, Tűlevél-tündér, të drága, bájos barna lány, Boróka, Berkënye, csinos cselédke, Zelnice, Tapio szépe, Mielikki, piros mënyecske, Tellervo, Tapio lánya! Marháim mëgőrizzétëk, gabonámat gondozzátok nyájassággal nyáridőben, míg a lombok lëngedëznek, míg levél libëg a fákon, földbül friss füvek fakadnak! (‑ 96)
	“Nyártündér, aranyos asszony, Dél tündére, táltos asszony! Színës szoknyádat terítsed, borítsad bíbor kötényëd jószágom fölé födélnek, csemëtéimre cserénynek, szilaj szél elől takarva, védve verdëső esőtül! (‑ 104)
	“Nyavalyáktul nyájam óvjad, védelmezd, hogy kárt në valljon, ingó-ringó ingoványtul, locskolódó lápkutaktul, mélységës mocsárvizektül, elnyelő gonosz gödörtül, nëhogy búba-bajba jusson, közülük ëgy is kárba vesszën, sárba süllyedjën a csülke, lába lápkutakba lépjën Isten rëndëlése nélkül, Terëmtőnek terve ellen. (‑ 116)
	“Keríts kürtöt másik égrül, kék egeknek köldökérül, mézzel szólót mënny-egekbül, márc-szavút a föld szívébül! Fënnën fújjad azt a kürtöt, messze halljon harsogása, dalold dombjaink virágba, pusztáink piros gyönyörbe, fënyéreink fényözönbe, nyírëseink nyájasakra, mocsarakat mézesekre, csurgókat csudálatosra! (‑ 128)
	“Enyéimet ott ëtessed, jószágomat jóllakassad, édës étellel ëtessed, itatgassad friss itallal! Arany szálú szénán tartsad, ezüstös fejű füvekën, itasd tiszta tó vizébül, fölfakadó forrásokbul, csörgedëző csermelyëkbül, partjain futó folyóknak, méztermő aranymezőkön, ezüst erdőknek szegélyin. (‑ 140)
	“Két aranykutat határul áss az állás két felére: tehenem vizet találjon, gyöngyöző itókát gyűjtsön duzzadt tőgyei erébe, csattanó-feszës csëcsébe, hogy áradjanak erei, tejfolyója folydogáljon, tejcsurgója csörgedëzzën, tejzuhataga zuhogjon, tejcsatornája csorogjon, tejbarázdája buzogjon, hogy bármikor bőven ontsa, adja mindën alkalommal, irígyre ügyet së vetve, fenekëdőket feledve; tejem föld alá në folyjon, istenáldás itt maradjon. (‑ 158)
	“Bizony, vannak bőven rosszak, kik Manalába mënesztik, tejet föld alá fëcsérlik, Isten áldását pazalva; kevesebb a jó, a kedves, ki a földbül fölfakasztja, félfalut bejárva érte, más határbul visszahozza. (‑ 166)
	“Ëgykor éd’sanyám së esdëtt fűtől-fátul jótanácsot, szomszédba szaladva érte! Tejet földbül visszavëtte, rossz lëlkëktül elragadta, más határbul visszahozta. Messzebbrül is mëgszërëzte, távolabb is mëgtalálta: tejét hozta Tuonelábul, föld alól, az alvilágbul, éjnek-évadján lopózva, surranva sötét utakon, hogy a hitvány mëg në hallja, sënkiházi mëg së sejtse, rosszakaró rajt në kapja, në irígyëlje irígye. (‑ 182)
	“Éd’sanyám szavát idézëm, szólok szép szülém szavával: hol marad marhámnak haszna, tehenem tejét ki lopja? Elhurcolták más határba, rejtve rosszak udvarába, csavargó lotyók csëcsébe, huncutoknak hónaljába. Vagy tán fönnakadt a fákon, rejtëzëtt a rengetegbe, berkëk alján bódorogva, pusztában pocsékolódva? (‑ 194)
	“Në mënjën a tej Manába, tehén haszna más határba, csavargó lotyók csëcsébe, huncutoknak hónaljába, në akadjon fönn a fákon, në rejtőzzön rëngetegben, berkëkben në bujdokoljon, puszta földön el në folyjon! Otthon këll a téj a házban, ott keresi, ott kívánja, gazdaasszony várva-várja, kezében boróka-rocska. (‑ 206)
	“Nyártündér, aranyos asszony, Dél tündére, táltos asszony! Jer, ëtessed Emtetőmet, itatgassad Ízlelőmet, Bimbóm nedveit buzogtasd, Pannám nedveit pëzsëgtesd, tejjel töltsed Mézelőmet, Almámat folyó arannyal, szőke széna szálaibul, fejébül finom füveknek, életët termő talajbul, zsënge széna-zsombikosbul, mézzel illatos mezőrül, szamóca szagú ligetbül, hangatündérëk hajábul, szirom-tündérëk szërébül, fëlhők tejtündéreitül, églakó lëányseregtül: tejet hozzanak hasukban, csattanó feszës csëcsükben, fejni apró asszonyuknak, húzogatni csöpp cselédnek. (‑ 228)
	“Kelj a kátyúból, kisasszony, lënge lány, a lápkutakbul, nyájasság, a nyirkosokbul, szűzi szendeség a sárbul! Végy vizet a friss erekbül, abbul adj az állatoknak, hogy csinosodjon a csorda, gazd’asszony gabnája nőjön, mielőtt mëgnézni mënne gazdaasszony-gondozója, az a gyarló gyönge gyermëk, kis ügyefogyott fejőjük. (‑ 240)
	“Mielikki, mezők mamája, jószág jóságos dadája! Küldjed legkülönb lëányod, legcsinosabbik cselédëd, vetéseimre vigyázzon, vagyonom szívén viselje eme nyár heves havában, istenadta szép időben, míg a jó melegbe’ járunk, Urunk áradó këgyében. (‑ 250)
	“Tellervo, Tapio lánya, vadonerdő vadvirága, lepke-lënge ködbül inge, sárga sárarany sörénye, nyájnak nyájas őrizője, asszony-gabna gondozója Metsola szagos mezőin, táltosi Tapiolában! Jól vigyázz a jószágomra, gabonámra gondod légyën! (‑ 260)
	“Tapintsd ápoló tenyérrel, bájos ujjaddal bëcézve, simogasd hiúz-simára, haluszony-finomra fésüld, vízisellő-pikkëlyësre, baribundácska-puhára! Este mëg, sötétëdéskor, ha a szürkület lëszálla, hajtsd haza a marhanyájat gondos gazdaasszonyához; hátán lápkutacska lëngjën, lapockáján tejtavacska. (‑ 272)
	“Majd a nap, ha már mënőben, énëkël az éj madara, akkor intsd az istenadta szarvas barmokat szavaddal: ‘Kajlaszarvúak, karámba, tejelők, tanyára térni! Van a házban jó helyecske, heverni való alommal; zord az erdő benne járni, poroszkálni puszta parton. Hazatértëtëkre várva már a nők tüzet rakának mézzel illatos mezőre, szamóca szagú ligetbe.’ (‑ 286)
	“Nyyrikki, Tapio sarja, kék köpönyegës legényke! Tővel tégy öles fenyőket, hosszú szálfákat hajukkal pallónak az ingoványra, rossz föld réseit befödni, hídnak sárra, híg mocsárra, locskolódó lápkutakra! Hajtsd haza a kajlaszarvút, kettőskörműt a karámba, valamennyi épën érjën fejőfüstjének körébe, ingoványba süllyedetlen, mély mocsárba nëm merülve! (‑ 300)
	“Ha nëm hajt a nyáj szavadra, s mégsë jő mëg éjszakára, Berkënye, csinos cselédke, bájos barna lány, Boróka! Nyess a rétën nyírfaágat, hajlós vesszőt a vadonban, berkënyebotot kerítve, jókora borókaágat Tapio tanyája mellett, kutyacserësznyés csalitban: avval hajtsd haza a nyájat béfűtött fürdőnk körébe; házhoz tartozót tanyánkra, erdő vadjait vadonba! (‑ 314)

	“Medve, mély vadonnak gyöngye, dombdërëkú mézëvője! Lépjünk kölcsönös kötésre, jószomszédi szërződésre, érvényësre mindën korra, örökkön-örök időkre: kettőskörműim kímélëd, tejelőim el nëm ejtëd eme nyár heves havában, istenadta jó időben. (‑ 324)
	“Në figyelj kolomp szavára, tülök trombitálására: heverj a hanyak gyëpére, szundikálni szénarétre, füled száraz fűbe dugva, fejed zsombikosba fúrva! Vagy rohanj a rëngetegbe, vonulj a vadonba vissza, mënj el messze más hëgyekre, más határbeli halomra, hol nëm hallani kolompot, hol pásztorok nëm neszeznek. (‑ 336)
	“Barnuska, arany barátom, mézes mancsocskám-madaram! Nëm rosszallom röpködésëd, nëm bánom barangolásod, csak nyelved në nyújtogassad, szörnyű szád në tátogassad, nyájamra fogad në fenjed, mancsoddal në markolásszad! (‑ 344)
	“Messze járj a marharéttül, kerüld a kövér mezőket, kolomp kongásátul félve, pásztor hangját mëg së hallva. Ha a rétën jár a csorda, igyekëzz az ingoványra; ha a láposon legelne, vándorolj a mély vadonba! Hogyha a hëgyën barangol, të vonulj a völgybe vissza, ha lëfele lépëgetne, húzódjál a hëgytetőre. Ha a rétën rostokolna, csavarogj csalitosokban, ha mëg a berëkbe ballag, a mezőre mënj előle! Suhanj, mint aranymadárka, mint ezüstrigó rëpësve, menekülve, mint a márna, víz hala gyanánt vetődve, gombolyag gyanánt gurulva, gyapjúgombócként görögve, karmod karmantyúdba rejtve, agyaraidat ínyëdbe, hogy në rémüljön halálra, barmom mëg në bokrosodjon! (‑ 370)
	“Békét hagyj szëgény baromnak, pároskörműt mëgkímélve: biztonságban ballagdáljon, lëngedëzve lépëgessën mocsáron-mezőn kërësztül, erdő elhagyott csapásin; medvemancs në háborítsa, medvefog belé në marjon! (‑ 378)
	“Jut eszëdbe még az eskű, Tuonelára tëtt igéret karmos zúgónak zajában, igaz Istennek előtte? Ott mëgengedék tënékëd nyáridőben három ízben kijőni kolomp szavára, csëngetyű-csilingëlésre. Hanëm arra nincs igéret, arra engedélyt nëm adtak: mocskos dolgokat mívelni, vetemëdni vétkesekre. (‑ 390)
	“Ám ha mégsë bírsz magaddal, förtelmes fene fogaddal, vidd dühödet a vadonba, féktelenkëdvén a fákkal! Pudvás tuskókat pofozhatsz, nyűhetsz nyári nyírfatörzset, hajigálhatsz hullott ágat, bőszülhetsz bogyós mezőben. (‑ 398)
	“Hogyha pedig éhëd ébred, és ennivalóra vágyol: ott a gomba a vadonba, bújj belé a hangyabolyba, gyökereket gyűjtögetve, édës mézét Metsolának; békét hagyj az én búzámnak, éngëm éltető füveknek! (‑ 406)
	“Metsolának mézes kádja mëgsavanyodik magában az aranyhalom hëgyében, ezüsterdőnek ölében: töltözhet a telhetetlen, iszogathat az iszákos, van étel, akárhogy ësznek, van ital, akárhogy isznak. (‑ 414)
	“Lépjünk hát örök kötésre, békeszërződést szërëzve, hogy ëgymással ëgyetértve nyájasak lëszünk e nyáron, közös földekën keresve ki-ki ételét magának. (‑ 420)
	“Ha visszavonásra készülsz, viszálykodni volna kedved, tëgyük inkább télidőben, harcoljunk havas határban! Kikeletkor-olvadáskor, mikor a mocsár melegszik, távol tartsd magad e tájtul, kedves nyájamnak nyomátul! (‑ 428)
	“Hogyha mégis erre tévedsz, ide ténfërëgsz e tájra, në lepődjél mëg, ha lőnek! Mert ha férfi nincs is itthon, van itt vakmerő mënyecske, mind mëgannyi bátor asszony, akik majd utadba állnak, kedved elvëszik örökre barmaimnak bántásátul és ëgyéb latorkodástul, mit Teremtőnk is tilalmaz, Isten irgalma nëm enged. (‑ 440)
	“Világnak ura, nagy Ukko! Hallván, hogy komolyra fordul, marháimat másra váltsad, téve táltosi erőddel kedveseimből köveket, száraz tönköt szépeimbül, ahol a haramja kullog, vándorol vadon csudája! (‑ 448)
	“Ha én vónék barnabunda, mézesmancsúnak születve, nëm lábatlankodnék ëgyre aggodalmas asszonyoknak! Vannak messzi más vadonok, vannak távolabbi tájak, lézëngeni léhűtőnek, dőzsölni dologtalannak; akár lábodat lëjárhadd, talpadat sebësre törve, kékellő komor vadonban, sötét erdő sűrűjében! (‑ 460)
	“Tobozdombokon doboghatsz, homokoson hempërëghetsz, van ösvény, hol vándorolhatsz, szélës partokon szaladhatsz akár puszta Pohjoláig, Lappország lapályaira! Ottan élhetëd világod, kimulathatod magadat, nyáron bocskorod-nyűvetlen, őszidőben öltözetlen, dágványosokban dagaszthatsz, tocsogósokban topoghatsz. (‑ 472)
	“Ha nincs kedved arra mënni, nëm tetszik nekëd tanácsom, indulj akkor más irányba, más utakon mëndëgélve: tarthatsz Tuonela tavára, Kalmának halálhëgyére, lábolhatsz a láposokban, hangasíkokon haladhatsz; ott a Tarka, ott a Tërka, tehenek-tinók csapatja, valamennyi vasba verve, nyolcszorosan nyűgbe fogva; a sovány is zsírosodhat, a csontos is húsra hízhat. (‑ 486)
	“Béküljetëk, erdők-berkëk, légy këgyes, komor bozótos: adj a nyájamnak nyugalmat, békét kettőskörműimnek eme nyár heves havában, istenadta szép időben! (‑ 492)
	“Kuippana, vadon királya, erdő ősz szakállú őre! Tartsd kutyáidat keményen, csahosaidat csitítva! Taplót tömj az orrlikába, málnát dugva másikába, hogy a marhát mëg në sejtse, szimatot-szagot në kapjon! Selyëmkendőt köss szëmére, fülére szoros szijácsot, hogy a léptüket në lássa, haladásukat në hallja. (‑ 504)
	“Ám ha ennyitől nëm enged, nëmigen akar juházni, tilalommal tiltsd fiadat, fattyadat fenyëgetéssel! Erdeinkből el-kiűzzed, elparancsold partjainkrul, csekély csordarétjeinkrül, szélës erdőszéleinkrül. Kutyád kényszërítsd lyukába, kötözzed ëbed erősen, aranybéklyóba bogozva, ezüstszíjakkal szorítva, hogy në bírjon bajt keverni, vetemëdni vétkesekre. (‑ 518)
	“Ám ha ennyitől sëm enged, nëmigën akar juházni, Ukko, jó urunk, királyunk, fejëdelmek fénye-éke, fordítsad füled szavamra, hallgasd mëg rimánkodásom! Berkënyebilincset fonva, turcsi orrára tekerjed! Háncsgyűrűd ha gyönge volna, rézabroncsot rakj rëája; ha a rézbéklyó së bírja, vasabroncsot verj helyëtte! Ha a vasbilincs së bírja, vasbékó hiába volna, döfjél ëgy aranydorongot állcsontjátul állcsontjáig, végeit feszësre fogva, szorosan körülkötözve, míg az álla sëm mozoghat, fogsorát së tudja nyitni, csak vasat közé ha vernek, dugdosnak acéldarabot, kés élével kényszërítik, fejszeéllel fölfeszítik.” (‑ 542)
	Ígyen Ilmariné asszony, az a gondos gazdaasszony kedves barmait kihajtja, csordáját legelni csapja, bérëse kezére bízva, hogy vagyonára vigyázzon. (‑ 548)

HARMINCHARMADIK ÉNËK
Kullervo vérës bosszút áll gazdasszonya gonoszságáért.
	Kullervo, Kalervo sarja tarisznyába téve étkit, marháit a lápra vitte, maga gázolva a gáton, mëndëgéltében morogta, bandukoltában beszélte: “Jaj nekëm, szëgény fejemnek, jaj szëgény lelenc legénynek! Micsoda munkára küldtek, milyen méltatlan dologra: tehén farka folytatónak, bikaborjak dajkájának, dágványok dagasztójának, mindën kátyúban kukacnak!” (‑ 14)
	Földre ült, ëgy fűcsomóra, süttette magát a nappal; ott dudorászta danáit, varázsverseit danolva: “Süss, napocska, Isten napja, ragyogjál, Urunk korongja, kovács marhapásztorára, boldogtalan bojtárára! Në süss Ilmari lakára, félannyit së asszonyára! Gazdasszonynak sëmmi gondja: kanyarít a jó kalácsbul, fánkot falhat kétpofára, jó vastagon mëgvajazva. Szolgáját kemény kënyérën, tartja kérëg-törmelékën; hitvány zabcipót harapjon, rágjon korpával kevertet, szopogasson szalmalángost, fenyőforgácsot fogyasszon; hörpölgessën háncspohárbul, zsombikok mellől merítve. (‑ 36)
	“Mënj, napom, gurulj, galambom, Isten estéje, ereszkëdj, fenyveserdőbe osonva, galagonyásba gurulva, borókaligetbe bújva, szilbokrok színére szállva! Hadd mënjën haza a pásztor, vághasson vajat magának, árpalángost tépëgessën, jóllakjon túróslepénnyel.” (‑ 46)
	Ilmariné eközben, míg bojtára így beszéle, míg Kullervo így kesergëtt, vágta a vajat magának, tépëgetëtt árpalángost, jóllakott túróslepénnyel. Kullervót hideg habarcsra, vizes káposztára várta; zsírját már ëbük lëëtte, Buksijuk bekebelezte, Lajkójuk lëlafatyolta, Filkójuk fölét lëszëdte. (‑ 58)
	Cserjésbül madár csicsërgëtt, égërësbül énëkëlte: “Ënni kéne már a rabnak, mëgéhëzhetëtt az árva!” (‑ 62)
	Kullervo, Kalervo sarja fölnézëtt a messzi napra, száját szóra nyitva mondta: “Itt az étkëzés ideje, már valamit ënni kéne, bugyromat kibontogatni.” (‑ 68)
	Csordáját delelni csapta, marháit heverni hagyta, maga mëg lëült a gyöpre, zsënge zsombiknak füvére; zsákját válláról lëvéve, kënyerét előhalászta. Nézte, forgatta kezében, szóval mondta, fölfelelte: “Sok kënyér kívülről ékës, nagyonis sima a héja, pedig pëlyvából van sütve, jegënyefenyő-darábul.” (‑ 80)
	Késit tokjából kihúzva, kënyerébül vágott volna: kőbe ütközött a kése, sziklába szaladt az éle, pëngéje pedig lëpattant, csak kettétörött középën. (‑ 86)
	Kullervo, Kalervo sarja nézte késit, nézëgette; keservesen sírni kezdëtt. Száját szóra is nyitotta: “Ez a bicska volt barátom, ez a vas tulajdon vérëm: ajándéka jó apámnak, nëmzőmnek keze munkája. Lám, most kőbe vágtam véle, élit sziklába szalajtva, rontottam ravasz kënyérbe, rossz asszony adományába. (‑ 98)
	“Fehérnépnek hogy fizessek, csúfondáros nőcselédnek, kënyérért, mit aljas asszony, cipóért, mit céda gyártott?” (‑ 102)
	Vércse vijjog a vadonbul, vércse vijjog, varjú károg: “Aj, aranygombos galambom, Kalervo fia, kis árva! Mitől oly komor a kedved, mért szomorkodol szívedben? Vágj ëgy vesszőt a vadonbul, sűrű erdőből suhángot: ganéslábút lápra hajtsad, marhát a mocsárba verve, fele farkasok fogára, fele jusson medvemancsra! (‑ 114)
	“Farkasokat összefogva, medvéket mënetbe rakva, farkasból tehenet téve, medvét marhává avatva hajtsd haza fura gulyádat, tarka nyájadat tanyára: fehérnépnek úgy fizethetsz, boszorkányon bosszút állhatsz.” (‑ 122)
	Kullervo, Kalervo sarja mondogalódott magában: “Várj csak, várj, cudar cemënde! Apám késit mëgsirattam: most magad fogod siratni tejelő teheneidet!” (‑ 128)
	Vesszőt vágott a vadonban, sűrű erdőben suhángot, tehenét terelte lápra, marháit mocsárba verte, felét farkasfogra szánva, más felét mëg medvemancsra. Tëtt a farkasból tehenet, medvét marhává avatta, emezt Kajlának kiáltva, szólítva amazt Szilajnak. (‑ 138)
	Már a nap lëmënőfélben nyugovóhelyére hajlott, fenyőfák szintjére szállott. Már a marhát fejni kéne. Az a përnëhajdër pásztor, Kullervo, Kalervo sarja medvéivel mëndëgélve, toportyánjait terelve, barmaihoz így beszéle, ordasait oktatgatva: “Tépj az asszony tomporába, lábikrájába harapva, mikor majd alátok ülne, fejéshez akarna fogni!” (‑ 152)
	Csontkürtöt csinált magának, tehénszarvbul tülköt gyártott, sípot marha sípcsontjábul, trombitát tulokcsülökbül. Fújta furcsa trombitáit, harsonáit harsogtatta, háromszor a dombra hágva, hatszor házukat elérve. (‑ 160)
	Ilmari-kovácsné asszony, módos mestërné, nagyasszony türelmetlen várt a tejre, senyvedt vajtalan sokáig. Hallott harsonát a láprul, kürtölést kökénymezőrül. Száját akkor szóra nyitva, maga mondta, fölfelelte: “Istennek lëgyën dicséret, szól a kürt, a nyáj közelëg! Hol szërzëtt szarut a szolga, hol tëtt szërt a rab tülökre, hogy oly rëttentőn ricsajoz, oly hevesen harsonázik, fülsiketítően fújja, koponyám ketté repeszti!” (‑ 176)
	Kullervo, Kalervo sarja válaszát így adta vissza: “Lápon lelt szarut a szolga, tülkét kátyúban találta. Ím, cserényben már a csorda, teheneid szérűszélën: fogj hozzá a füstöléshëz, aztán a tehénfejéshëz!” (‑ 184)
	Ilmari neje, nagyasszony szólt ëgy vénasszony-cselédnek: “Fejhetnél, anyó, helyëttem, ellátva az állatokat! Nincsen mostan érkëzésëm: dagasztatlan áll a tészta.” (‑ 190)
	Kullervo, Kalervo sarja korholta komoly szavakkal: “Már a gondos gazdaasszony, mindën rëndës háziasszony maga fog hozzá fejéshëz, barmait nëm bízza másra!” (‑ 196)
	Ilmari-kovácsné akkor maga mënt ki füstrakónak, maga is fogott fejéshëz. Jószágát szëmügyre vëtte, végigvizslatva-tapintva, szóval mondta, fölfelelte: “Szëmre szép kövér a marha, sima és sajog a szőre, mint vadmacska bőre, villog, erdei baké së szëbben; tőgyeik is duzzadoznak csattanó-feszës csëcsëkkel.” (‑ 208)
	Kuporodott is közéjük tőgyeik tejét kifejni. Húzta ëgyszër, húzta másszor, hát a harmadik húzásra fene farkas rontott rája, medve bőszen mëgrohanta, farkasfog akadt nyakába, vékonyába medve mancsa, tompora húsát harapva, lábáról a húst lemarva. (‑ 218)
	Kullervo, Kalervo sarja fehérnépnek így fizetëtt, csúfot űző nőcselédën. rossz boszorkán bosszút állva. (‑ 222)
	Ilmari neje nagyasszony keservesen sírni kezdëtt, szóval mondta-mondogatta: “Rosszul tëtted, rossz cselédëm: medvéket hozál a házba, toportyánokat tanyámra.” (‑ 228)
	Kullervo, Kalervo sarja válaszát így adta vissza: “Rosszat tëttem, rossz cselédëd, të së jobbat, rossz boszorka: kënyerembe kődarabot, kavicsot tëvél cipómba! Késëm kődarabba szegtem, kavicsban ketté törettem, mit örököltem apámtul, ëgyetlen családi kincsëm!” (‑ 238)
	Ilmariné mondta néki: “Ó, cselédëm, jó családom! Állj el szörnyű szándokodtul, vond vissza varázsolásod, végy ki farkasok fogábul, ments ki medve karmaibul! Hímës inggel ékësítlek, nadrágot adok alája, ëtetlek vajas kaláccsal, friss fejésëmbül itatlak, tétlen tartalak ëgy évig, munkátalan másik évig. (‑ 250)
	“Sürgősen ha nëm segítesz, könyörületëd ha késik, hamar itt lelëm halálom, por s hamu marad belőlem.” (‑ 254)
	Kullervo, Kalervo sarja így felelt neki szavára: “Mëghalhatsz ugyan miattam, veszhetsz, ha elér a végzet: të is elférsz ott a földben, jut hely mindën holtnak ottan, mégha mégoly terjëdelmes, mégha ëgy is széle-hossza!” (‑ 262)
	Ilmariné így kiáltott: “Ó, Ukko, hatalmas Isten! Rémës íjad kapd kezedbe, erős ívedet emelve, réznyilad idegre nyomva, húrjára hatékony íjnak; lángoló nyilad lövellve, réznyílvessződet röpítve hónalja alá hajítva, válla húsát általütve: Kalervo fiát mëgöljed, haramját halálba küldjed acélos hëgyű nyiladdal, rézvessződdel általverve!” (‑ 276)
	Kullervo, Kalervo sarja most maga is Istent kérte: “Ó, Ukko, hatalmas Isten! Nyiladat në rám röpítsed: lőjed Ilmari nejébe, fúrd a förtelmes banyába, hogy mozdulatlan maradjon, ëgy álltó helyébe haljon!” (‑ 284)
	Ilmariné asszony akkor, neje vasverő kovácsnak fordult hályogos halálba, kotla korma lëtt belőle saját úri udvarában, oltalmazó otthonában. (‑ 290)
	Így lőn ifjasszony mënése, szép háziasszony halála, kit ugyancsak udvaroltak, oly sokáig ostromoltak, míg Ilmarinak öröme, neje lëtt örök kovácsnak. (‑ 296)

HARMINCNËGYEDIK ÉNËK
Kullervo mëgtalálja a szüleit. Az árva panaszkodása.
	Kullervo, Kalervo sarja, kék lábravalós legénye, lobogó sörénye sárga, cifra leffentyűs cipője – indult immáron sietve Ilmari kovács lakábul, mielőtt a férj fülébe jutna párja pusztulása, s mëgszomorodva szívében verekëdésre vadulna. (‑ 10)
	Hangoskodva mënt a háztul, kurjongatva a kovácstul, földjeirül füttyögetve, rétjeirül réjjogatva. Döng a föld, mezők mozognak, vadonbul verődik vissza Kullervo kurjongatása, gazfickónak gajdolása. (‑ 18)
	Mëghallotta azt a mestër, műhelyében csak mëgállott, kiugrott az útra végül, mënt a házba mëgkérdëzni, ki zajong a zelnicésben, hangasíkokon ki harsog? (‑ 24)
	Szörnyű látvány tűnt szëmébe, mëgmásíthatatlan vétëk: szíve hölgyének halála, kedves párja pusztulása saját hírës hajlokában, oltalmazó otthonában. (‑ 30)
	Kovács ott igën kesergëtt, mëgszomorodott szívében. Érte jajgat éjjelënte, sok sohajtással siratja. Mint korom, sötét a kedve, szíve, mint szurok, fekete. (‑ 36)
	Kullervo pedig bolyongott, erre-arra bódorogva, ördögerdőn őgyelëgve, mély vadonban vándorolva. Hogy az este éjbe fordult, lërogyott ëgy fűcsomóra. Ott kucorgott és kesergëtt, apátlan-anyátlan árva: “Én szëgény, mire születtem, csak bánatra-búra lëttem, itten kódorgok kivetve, nincs hová fejem lëhajtsam. (‑ 48)
	“Mások mënnek otthonukba, van hálnivaló tanyájuk: én erdőben estvélëdtem, csak a puszta földön fekszëm, hajamat a szél zilálja, fejemet eső füröszti. (‑ 54)
	“Terëmtő, në tégy sohasë valakit e bús világba félrefajzott rosszaságnak, mindënből kisëmmizëttnek: apja-anyja oltalmábul, szülei szeretetébül, ahogy én vagyok terëmtve, Istentől ide taszítva, csérëk csőrének kitéve, zajló tengër zátonyára. Fëcske fényës napra ébred, verebecske virradatra, ég madarai örömre: én vagyok csak virradatlan, sorsom mëgmarad sötétnek, örökre örömtelennek. (‑ 70)
	“Nëm tudom, ki tëtt e földre, kitől vettetém világra. Tán ruca rakott a rétre, kácsa költött a mocsárra, vízityúk a puszta partra, szárcsa sziklarésbe rejtve. (‑ 76)
	“Apámtul aprókoromban, váltam gyermëkül anyámtul. Mind a ketten mëghalának, kiveszëtt egész családom. Jégcsizma maradt utánuk, örökül hideg harisnya: abban járhatok a jégën, gömbölyű gërënda hídon, honnan lábam lápba fordul, mocsár mélyébe merülve. (‑ 86)
	Mindazonáltal azonban olyan könnyen nëm kerülök lápra láb alá valónak, kátyúban kepesztetőnek; nëm merülök én mocsárba, míg erő van két karomban, összefoghatom öt ujjam, karmolhatok tíz körömmel!” (‑ 94)
	Akkor az jutott eszébe, kezdte forgatni fejében: mëgy Untamo udvarába apja vesztit mëgtorolni, apja-anyja szenvedésit, maga mëgcsúfoltatásit. (‑ 100)
	Szóval mondta, fölfelelte: “Várj csak, várj csak, Untamoinen! Várj, családom vérszopója! Ha ellenëd hadba szállok, hamu lësz hamar a házad, tanyád tűznek martaléka!” (‑ 106)
	Asszony jött feléje akkor, kék köpönyegës anyóka. Az a száját szóra nyitva, tudakolta, kérdve tőle: “Hova készülsz, Kullervoinen, merre mégy, Kalervo sarja?” (‑ 112)
	Kullervo, Kalervo sarja válaszát így adta vissza: “Hát csak az jutott eszëmbe, mind azt forgatom fejemben: messzi földre kéne mënnëm, Untamoinen udvarába, népem vesztit mëgtorolni, apám-anyám szenvedésit, házukat hamuvá tënni, porrá përzsëlni tanyájok.” (‑ 122)
	Válaszolt neki a néne, maga mondta, fölfelelte: “Nincs a nemzetëd kiirtva, nëm veszëtt el még Kalervo! Éd’sapád-anyád is élnek, mind a ketten mëgmaradtak.” (‑ 128)
	“Ó, aranyszavú anyóka, mondd mëg, édës jó anyóka, hol találok rá apámra, szerető szülőanyámra?” (‑ 132)
	“Ott akadhatsz rá apádra, szerető szülőanyádra: Lappföld végtelen lapályin, határán halas vizeknek.” (‑ 136)
	“Ó, aranyszavú anyóka, mondd mëg, édës jó anyóka, hogy jutok el én odáig, mëlyik úton kéne mënnëm?” (‑ 140)
	“Nëm nagyon nehéz az útja, magad könnyen mëgtalálod. Vágj a vad bozóton által, a futó folyót követve. Ëgy nap, másnap mëndëgélve, harmadikon is haladva, ëgyre északnak-nyugatnak, érsz ëgy hosszú hëgy tövébe. Hëgy alatt tovább haladva, hëgyet balfeledre hagyva, találsz ottan ëgy patakra, jobb felől futó folyóra. Aztat fölfelé követve, három sellőt hátrahagyva érsz ëgy földnyelvnek fokára, hosszú félsziget hëgyére. Viskó áll a földnyelv végin, halászházikóra bukkansz: az lakása éd’sapádnak, szerelmetës szép szülédnek, tanyája testvéreidnek, két kisasszonyka-húgodnak.” (‑ 162)
	Kullervo, Kalervo sarja akkor útrakelt azonnal. Mënt egész nap, méne másnap, harmadikat is haladta, ëgyre északnak-nyugatnak. Ért ëgy hosszú hëgy tövébe, dombnak déli oldalára. Annak bal felén haladva már a mély folyót elérte. Partja mëntén mëndëgélve, baloldalán bandukolva, három sellőt hátrahagyva ért a félsziget fokára, hosszú földnyelvnek hëgyére. Viskó állt a földnyelv végin, halászház a fok hëgyében. (‑ 178)
	Hogy a házukba belépëtt, bámulták mint ösmeretlent: “Honnan jő a vízi vándor, tán a tengër túlfelérül?” (‑ 182)
	“Nëm ismerëd fël fiadat, të szërëncsétlen szülötted, kit elhurcoltak honukba untamói martalócok, még arasznyi kiskoromban, gyűszűnyi gyerëkkoromban?” (‑ 188)
	Szóla akkor asszonyanyja, így beszéle szép szüléje: “Jaj fiam, szëgény szülöttem, jaj, aranygombos galambom! Mëgjövél hát mégis épën, elevenën szép szëmëddel? Oly sok évig sírtam érted, holtnak hittelek bizonnyal. (‑ 196)
	“Két fiam is volt valaha, hozzá két kicsiny lëányom, kik közül a két idősebb elmënt tőlem mindörökre: had fosztott mëg szép fiamtul, lányomnak nyomát së leltem. Fiam mëgjött nagysokára, de lányomhoz nincs reményëm.”(‑ 204)
	Kullervo, Kalervo sarja mëgkérdëzte, közbeszólva: “Azt a lányodat mi lelte, hova tűnt szülém szülötte?” (‑ 208)
	Anyja szólt ezën szavakkal, maga mondta, elbeszélte: “Hogy lëányomat mi lelte, hova tűnt szüléd szülötte? Erdőn járt szamóca-szëdni, málna-szëdni mënt a málra; odalëtt piciny pipécske, mëghala szëgény madárka szótlan-hírtelen halállal, mëlynek még nevét së tudni. (‑ 218)
	“Gyermëkét ki gyászolhatja? Bizony, csak szëgény szülője. Hiányát örökre hordja, őt keresi, őt kutatja. Mëntem én, szëgény szülője lëányom nyomát kutatni; mëntem medveként vadonba, nádban vidraként verődtem. Mëntem ëgy nap, második nap, harmadikon is haladtam. Nëgyedik napon mëgálltam, hét is elmúlt, hogy elértem, hágtam ëgy magas halomra, messze láttató tetőre. Kiabálni kezdtem ottan, szép szülöttem szólogatva: ‘Hol vagy, merre vagy, lëányom? Jöjj haza velem, virágom!’ (‑ 236)
	“Hát így hívtam-hívogattam, szólongattam szép szülöttem. Hëgyek hangosan feleltek, harsogott a hangapuszta: ‘Sosë hívogasd a lányod! Minek hujjogatsz hiába? Odavan az már örökre, soha vissza nëm vetődik szülőanyja szállására, atyjaura udvarába.’” (‑ 246)

HARMINCÖTÖDIK ÉNËK
Kullervo otthon is hasznavëhetetlen.
Tragikus találkozása húgával.
	Kullervo, Kalervo sarja, kék lábravalós legénye hát csak éle-éldëgéle szülei szërény lakában. Eszësebb nëm lëtt eközben, értelmesebbé nëm érëtt. Félre volt szëgény nevelve, elrontva kicsiny korában rossz nevelői kezében, durva dajkái körében. (‑ 10)
	Küldték kétkezi dologra, külső munkára mënesztve. Elindult előbb halászni, húzóhálóval evezni. Kezdte kérdëzgetni akkor, evezőlapát-emelve: “Húzzam-é, ahogy akarom, evezve egész erőmbül, vagy ahogy a bárka bírja, mint az alkalom kívánja?” (‑ 20)
	Kormányos ladik farábul válaszát így adta vissza: “Húzhatod, ahogy akarod, evezhetsz egész erődbül, nëm mëgy tönkre tán a csónak, nëm törik lë tán a villa.” (‑ 26)
	Kullervo, Kalervo sarja mëghúzta, ahogy akarta, evezëtt egész erőbül: ágasvillákat lëverte, gyökérgyűrűket lëtépte, nyárfasajkát összetörte. (‑ 32)
	Kalervo fejét vakarta, mondta néki ily szavakkal: “Evezősnek nëm vëhetlek: ágasvillákat lëverted, gyökérgyűrűket lëtépted, nyárfasajkám összetörted. Menj amoda, víz-kavarni, halat hálóba zavarni!” (‑ 40)
	Kullervo, Kalervo sarja mënt a halriogatókhoz. Zurbolók helyére érve, kezdte kérdëzgetni tőlük: “Vállbul verjem-é keményen, erőmet nekieresztve, vagy csak kípësint kavarjam, ahogy a dolog kívánja?” (‑ 48)
	Hálóhúzója felelte: “Hogy riaszthat úgy valaki, hogy a vállából në verje, erejét ki në eressze?” (‑ 52)
	Kullervo, Kalervo sarja vállbul kezdte hát kavarni, erejét nekieresztve. Vizet kásává kavarta, hálót kócosra kuszálta, halat pozdorjává pallta. (‑ 58)
	Kalervo fejét vakarta, szóla hozzá ily szavakkal: “Nëm való vagy zurbolónak: hálót kócosra kuszáltad, úszókat törekre törted, hurkokat dirib-darabra. Eriggy el adót lëróni, árëndánkat mëgfizetni; jobb lëszël talán utasnak, ügyintézőnek ügyesebb.” (‑ 68)
	Kullervo, Kalervo sarja, kék lábravalós legénye – lobogó sörénye sárga, cifra leffentyűs cipője – mënt az árëndát mëgadni, földadójuk mëgfizetni. (‑ 74)
	Árëndájukat mëgadva, földadójuk mëgfizetve, magát szánjára vetëtte, elfeküdt fonott kasában, immár visszaindulóban hazája határaira. (‑ 80)
	Szánkója suhant sebësen, mérve hófehér mezőket, Väinö puszta parlagait, rég nëm szántott rónaságot. (‑ 84)
	Hajadon haladt feléje, fatalpon aranyfonatos Väinö puszta parlagain, rég nëm szántott rónaságon. (‑ 88)
	Kullervo, Kalervo sarja, ló futását visszafogva, kislëánnyal szólni kezdëtt, csalogatva-csábítgatva: “Szállj föl, szép lëány, kasomba, hátul bundámon heverni!” (‑ 94)
	Lány a lécéről felelte, hótalpárul válaszolta: “Kórság szálljon föl kasodba, bundádon halál heverjën!”(‑ 98)
	Kullervo, Kalervo sarja, kék lábravalós legénye fürgéjét faron legyinti, gyöngyostorával noszítja. Fürge fut, fogyogat útja, ropogva rëpül a szánka. Szánjával suhan sebësen, mérve hófehér mezőket, tengër téreire térve, beláthatatlan lapályra. (‑ 108)
	Hajadon haladt feléje, lábolt leffentyűs cipővel tengërnek jeges mezőin, beláthatatlan lapályon. (‑ 112)
	Kullervo, Kalervo sarja ló futását visszafogta, száját szóra is nyitotta, igazítva ily igékre: “Gyere szánomba, gyönyörű, kasomba, világ virága!” (‑ 118)
	Hajadon hevesen mondta, leffentyűs cipős felelte: “Halál hágjon föl kasodba, öregördög útitársnak!” (‑ 122)
	Kullervo, Kalervo sarja, kék lábravalós legénye fürgéjét faron legyinti, gyöngyös gyeplővel noszítja. Fürge fut, utat fogyasztva, szánkója szalad nyomában. Szánjával suhant sebësen, mérve hófehér mezőket északi kopár hazában, Lappország lapos vidékin. (‑ 132)
	Hajadon haladt feléje, cincsatos lëány csapongva északi kopár vidékën, Lappország lapos honában. (‑ 136)
	Kullervo, Kalervo sarja ló futását visszafogta, száját szóra is nyitotta, igazítva ily igékre: “Gyere szánomba, gyönyörűm, takaróm alá, aranyom! Adok almát kóstolóra, mogyorót ropogtatóra!” (‑ 144)
	Hajadon hevesen mondta, cincsatos csëpülte-szidta: “Köpök rossz kasodra, kódis, szánodra, csaló csibésze! Bundádon fagyos fekünni, szánodon sivár az élet!”(‑ 150)
	Kullervo, Kalervo sarja, kék lábravalós legénye hajadont kasába kapta, fektette a szán farába, bundájával bétakarta, takaróját ráterítve. (‑ 156)
	Hajadon haragra gerjedt, cincsatos lëány csatázott: “Eressz el, bocsáss utamra, hadd fusson a gyönge gyermëk, në lëgyën bëtyár babája, cselédje cudar csihésnek! Szánkód szétrúgom különben, léceit lëhasogatva, fonatos kasod kidöntve, rongyos szánkód összerontva!” (‑ 166)
	Kullervo, Kalervo sarja, kék lábravalós legénye kincsësládáját kinyitva, cifra pántját fölpattintva ezüstpénzit mëgmutatta, kelméit kiterëgette, harisnyát aranykötővel, öveket ezüstcsatokkal. (‑ 174)
	Lyány a kelmétől juházott, pénztől párolgott haragja, ezüst fénye engesztelte, arany csillogása csalta. (‑ 178)
	Kullervo, Kalervo sarja, kék lábravalós legénye ott a lányt igën igézte, cicërézgette-bëcézte, gyeplőt fogva félkezével, másikat mellére téve. (‑ 184)
	Lábáról a lányt lëvëtte, cincsatos övét mëgoldva, köpenye alá kerítve, bundájával bétakarva. (‑ 188)

	Mëghozta az Úr a hajnalt, másnapot mëgadta Isten. Lány a száját szóra nyitva, tudakolta, kérdve tőle: “Mondd, ki vagy, ki szült világra? Hős legény, hol él családod? Nagy lëhet a nemzetségëd, fia vagy vitéz atyának?” (‑ 196)
	Kullervo, Kalervo sarja válaszát így adta vissza: “Nëm születtem nagy családbul, nëm nagybul, nëm is kicsinybül; középszërűnek születtem, Kalervo silány fiának, gyámoltalan gyermëkének, nagy mihaszna magzatának. De beszélj saját nëmëdrül, hírës hősi nemzetëdrül, hogyha származásod hírës, lánya vagy vitéz atyának!” (‑ 208)
	Válaszolt a lány viszontag, így felelt neki szavára: “Nëm születtem nagy családbul, ha nëm is nagyon kicsinybül, középszërűnek születtem: Kalervo silány lëánya, vagyok gyámoltalan gyermëk, sëmmirevaló mihaszna. (‑ 216)
	Ëgyszër kislëánykoromban, szerelmes szülém körében erdőn jártam eprészgetni, hëgyre mëntem málnát szëdni. Szëdëgettem-gyűjtögettem, horhosokban himpérëztem; nappal szëdve, éjt pihenve. Szëdtem ëgy nap, második nap, harmadik napon neszűdtem: nëm tudok hazatalálni. Ösvény csak az őserdőbe, utak csak vadonba vittek. (‑ 228)
	Ott kuporogtam, zokogtam, ëgy nap, másnap sírdogáltam; harmadik napon azonban hágtam ëgy magas halomra, messzi láttató tetőre. Ott hahóztam-hujjogattam, vadon szómat visszaverte, fenyőerdő ráfelelte: ‘Mit kiáltozol, të kerge, ügyefogyott, mért üvöltesz? Hiszën úgysë hallja sënki, hangod nëm jut el hazáig!’ (‑ 240)
	“Három-négy nap ëgyhuzamban, tán ötön-haton kërësztül néztem a halál szëmébe, várva biztos pusztulásom. Mégis mëgkímélt halálom, nëm vadonban këlle vesznëm. (‑ 246)
	“Bár mëghaltam volna, árva, én nyomorult, vesztem volna! Már attul a másik évben vagy a harmadik tavasszal füvekké fakadtam volna, virágként virultam volna, lëttem vón’ szagos szamóca, erdei piros bogyóka, ily iszonyatot nëm érve, szörnyű szégyënbe nëm esve.” (‑ 256)
	Mikor mindezt elmesélte, keserűségét kimondta, lëszökkent a szánülésrül, futott a sebës folyóba, zajló zúgóba ugorva, habzó örvényëk ölébe. Halálát ott mëgtalálta, önmagát, szëgény, mëgölte; halálban talált nyugalmat, hullámok között këgyelmet. (‑ 266)
	Kullervo, Kalervo sarja csak lëszédëlgëtt a szánrul, fakadt féktelen sírásra, szívet tépő jajgatásra: “Jaj nekëm, szëgény fejemnek, hogy saját húgommal háltam, anyám méhét mëggyaláztam! Jaj, apám, anyám, szëgényëk, jaj szërëncsétlen szülőim! Mért is hoztatok világra, mért szültetëk szörnyetegët? Bizony, jobb lëtt volna nékëm születetlen-serdületlen, világra belévetetlen, létre kénytelenítetlen! Bizony, a halál hibázott, betegség balul csinálta, hogy engëmet el nëm öltek, akár kétnapos koromban!” (‑ 286)
	Vágta nyaklóját vasával, hámszíjait élës késsel, jó paripájára pattant, lovának lapockájára. Vágtatott, amerre vitte, jobbra-balra bódorogva, végül apja udvarára, ért szüléje szérűjére. (‑ 294)
	Kijött hozzá asszonyanyja: “Jaj, anyám, szerelmes dajkám! Ha a fürdőházat akkor, miután világra jöttem, fojtogató füstre fűtöd, retesszel szorosra zárod, gyermëkëdet füstbe fojtva, akár kétnapos korában, kendőbe bebagyulálva vízbe rëkkentëtted volna, bölcsőjét a tűzre téve, rëngőjét piros parázsra – (‑ 306)
	“ha valaki kérdte volna, nézve bölcsőm hűlt helyére: szaunánk mért van úgy bezárva? – válaszoltad volna néki: ‘Azt a bölcsőt tűzre tëttem, az a rëngő rég elégëtt; fürdőnk magra füllesztëttem, maláta-csiráztatásra.’” (‑ 314)
	Anyja akkor szóhoz jutva tudakolta, kérdve tőle: “Mondd fiacskám, drágaságom, mi történt veled, mi szörnyű? Mintha holtaknak honábul, tántorognál Tuonelábul!” (‑ 320)
	Kullervo, Kalervo sarja szóval mondta, elbeszélte: “Bizony, végzetës a vétkem, iszonyatos dolgok estek, mert saját húgommal háltam, anyám méhét mëggyaláztam. (‑ 326)
	“Jőve árëndás utambul, adópénzünket mëgadva, találkoztam ëgy lëánnyal, azt a lábáról lëvëttem. Testvérhúgom volt szëgényke, szülötte saját szülémnek. (‑ 332)
	“Ő immár magát mëgölte, mëghalt önkéntes halállal, magát a folyóba vetve, forgó örvényëk ölébe. Hogy magam mitévő légyek, arra nëm tudok tanácsot; hol találom mëg halálom, magamat miként veszejtsem: jussak farkasok fogára, marcangoljon medve mancsa, avagy tengër szörnye tépjën, csuka csontfoga harapjon?” (‑ 344)
	Asszonyanyja válaszolta: “Në gondolj, fiacskám, arra: në juss farkasok fogára, morgó medvének belébe, tengëri halak hasába, vízi szörnyek prédájára! Ëlég szélës Suomi földje, hatalmas Savo határa bujdokolni bűnösöknek, rossztëvőknek rejtëkëzni, öt-hat esztendőt kihúzni, eltűnni akár kilencre, míg këgyelmet kapsz idővel, évek múlva mëgbocsátnak.” (‑ 358)
	Kullervo, Kalervo sarja válaszát így adta vissza: “Nëm mëgyëk menekülőnek, bűneimmel bujdokolni! Elmëgyëk halál elébe, pusztulásnak portájára, gyilkos hadba-háborúba, embërvesztő vérmezőre. Áll még Untamoinen háza, gazdájának sëmmi gondja. Apámért bosszút nëm álltam, szüleimért nëm fizettem; nëm juttattam még eszébe, hogyan bánt szëgény-magammal.” (‑ 372)

HARMINCHATODIK ÉNËK
Kullervo bosszúhadjárata és halála.
	Kullervo, Kalervo sarja, kék lábravalós legénye indult hadba-háborúba, küzdelëmre készülődött. Köszörülte kardja élit, könnyű kopjáját hëgyëzte. (‑ 6)
	Lëbeszélte volna anyja: “Në indulj, fiam, sëhova, gyilkos hadba-háborúba, kard-csattogtató csatába! Aki fegyvert fog fölösen, háborút keres hiába, fegyver fogja azt mëgölni, háborúban lësz halála, kaszabolja kardnak éle, szablyától szakad mëg élte. (‑ 16)
	“Kecskeként kiállsz a harcra, bakként, szarvakat szëgezve; kecskét könnyű földhözvágni, elbánni a büszke bakkal: kuvaszként kocogsz hazádba, varangyosként vánszorogva.” (‑ 22)
	Kullervo, Kalervo sarja így felelt neki szavára: “Nëm merülök én mocsárba, nëm hullok el én hiába, döghollóknak gyűlhelyére, varjaknak vadászterére, harcmezőn ha lësz halálom, csatatérën ér a végem! Dicső halni háborúban, kard-csattogtató csatában; szép a bajnoki betegség: gyorsan elviszi az embërt; nëm këll senyvedni sokáig, halványodva-hërvadozva.” (‑ 36)
	Mondta néki asszonyanyja: “Ha mëghalsz a háborúban, mi marad apádnak akkor vén napjaira vigasznak?” (‑ 40)
	Kullervo, Kalervo sarja válaszát így adta vissza: “Pusztuljon az utca-porban, udvarában essën össze!” (‑ 44)
	“Mi marad szülőanyádnak vén napjaira vigasznak?” (‑ 46)
	“Szalmakévével kezében istállóban essën össze!” (‑ 48)
	“Mi marad szëgény öcsédnek jövő napjai javára?” (‑ 50)
	“Erdei vadonba vesszën, szántóföldön essën össze!” (‑ 52)
	“Mi marad szëgény hugádnak, jövő napjai javára?” (‑ 54)
	“Kút ösvényén essën össze, szapulásba’ mëgszakadva!” (‑ 56)
	Kullervo, Kalervo sarja, immár félig indulóban, szólt, az apjától búcsúzva: “Apám, immár Isten áldjon! Mëgsiratsz-ë engëm akkor, hogyha holt-hírëmet hallod, hogy mëgváltam a világtul, hogy a fajtámbul kifogytam?” (‑ 64)
	Apja így felelt szavára: “Soha tégëd nëm siratlak, noha holt-hírëdet hallom! Majd ëgy más fiút csinálok, százszor szëbbet-jobbat nálad, értelmesebbet ezërszër!” (‑ 70)
	Kullervo, Kalervo sarja maga mondta, fölfelelte: “Én sëm is siratlak tégëd, noha holt-hírëdet hallom. Szërzëk más apát magamnak: feje kőbül, szája sárbul, szëme tőzegáfonyábul, száraz szénábul szakálla, ágas fűzfa lësz a lába, húsa korhadt kőrisfábul.” (‑ 80)
	Szólt az öccsétől búcsúzva: “Öcsém, immár Isten áldjon! Mëgsiratsz-ë, mondjad, akkor, hogyha holt-hírëmet hallod, hogy mëgváltam a világtul, hogy a fajtámbul kifogytam?” (‑ 86)
	Öccse mondta-válaszolta: “Soha tégëd nëm siratlak, noha holt-hírëdet hallom. Mert kerülhet másik bátya, dërëkabb-dalibb tënálad, kétszër is különb vitéznek!” (‑ 92)
	Kullervo, Kalervo sarja így felelt neki szavára: “Én sëm is siratlak tégëd, noha holt-hírëdet hallom! Szërzëk más öcsét magamnak: feje kőbül, szája sárbul, szëme tőzegáfonyábul, haja fonnyadt fűcsomóbul; ágas fűzbül lësz a lába, húsa korhadt kőrisfábul.” (‑ 102)
	Szólt a húgától búcsúzva: “Húgom, immár Isten áldjon! Mëgsiratsz-ë, mondd szavadra, hogyha holt-hírëmet hallod, hogy mëgváltam életëmtül, hogy a fajtámbul kifogytam?” (‑ 108)
	Húga így felelt szavára: “Nëm sírok, bizony, tëérted, noha holt-hírëdet hallom: mert kerülhet másik bátya, dërëkabb-dalibb tënálad, értelmesebb is ezërszër!” (‑ 114)
	Kullervo, Kalervo sarja mondta húga válaszára: “Én sëm is siratlak tégëd, bárha holt-hírëdet hallom. Szërzëk más hugát magamnak: feje kőbül, szája sárbul, szëme tőzegáfonyábul, haja fonnyadt fűcsomóbul, füle vízirózsa szirma, dërëka sudár juharfa.” (‑ 124)
	Végül anyját szólította: “Édës jó anyám, anyácska, szerelmetës szép szülécske, fëlnevelő drága dajka! Mëgsiratsz-ë, mondjad, akkor, hogyha holt-hírëmet hallod, hogy mëgváltam a világtul, hogy a fajtámbul kifogytam?” (‑ 132)
	Anyja így felelt szavára, maga mondta, fölfelelte: “Mit së tudsz szülő szívérül, anya lëlkéhëz nëm értesz! Siratlak, bizony, siratlak, hogyha holt-hírëdet hallom, hogy mëgváltál a világtul, ënnën fajtádbul kifogyva. Könnyel árasztom szobánkat, padlónkra patakot öntve, gádorunkon görnyedëzve, kamaránkban kornyadozva. Havat szétsírom jegecre, jeget pőre-puszta földre, földekből vetést fakasztva, vetést víz alá merítve. (‑ 148)
	“Ha már rëstellëm rívásom, ha már szégyëllëk szipogni, más szëme előtt zokogni, folytatom a fürdőházban, ott sírdogálok titokban, padlóra patakot öntve.” (‑ 154)

	Kullervo, Kalervo sarja, kék lábravalós legénye harsonázva mënt a harcba, viadalba víg danával. Fújta földön, fújta lápon, hangasíkokon sípolva, tavalyi fűben trombitálva, gazosokban gajdorászva. (‑ 162)
	Hírhozó szaladt utána, gyászos hírt hozott honábul: “Vége már szëgény apádnak, nëmződ napjai lëtűntek; mëgláthatod még, ha mëgjössz, hogyan fektetik a földbe.” (‑ 168)
	Kullervo, Kalervo sarja így felelt a hírhozónak: “Haljon csak, ha halni këllëtt! Fogják bé herélt lovunkat: koporsót ki tudja vinni, hogy sírba tëgyék a holtat!” (‑ 174)
	Tovább lármázott a lápon, harsogott a hangaföldön. Hírhozó szaladt utána, gyászos hírt hozván honábul: “Mëghalt már öcséd, szëgényke, vége már atyádfiának; mëgláthatod még, ha mëgjössz, hogyan fektetik a földbe.” (‑ 182)
	Kullervo, Kalervo sarja erre is csak ezt felelte: “Haljon csak, ha halni këllëtt! Fogják bé a ménlovunkat: koporsót ki tudja vinni, hogy sírba tëgyék a holtat.” (‑ 188)
	Tovább lármázott a lápon, kertëk alján kurjogatva. Hírhozó szaladt utána, gyászos hírt hozván honábul: “Mëghalt már hugád, szëgényke, elméne szüléd szülötte; mëgláthatod, hogyha mëgjössz, hogyan fektetik a földbe.” (‑ 196)
	Kullervo, Kalervo sarja erre is csak ezt felelte: “Haljon hát, ha halni këllëtt! Mëgvan még a kanca otthon, koporsót ki tudja vinni, hogy sírba tëgyék a holtat!” (‑ 202)
	Kaszálókon kornyikálva, járt a rétën réjjogatva. Hírhozó szaladt utána, gyászos hírt hozván honábul: “Mëghalt már anyád is otthon, vége már szëgény szülédnek! Mëgláthatod, hogyha mëgjössz: idegën tëszi a sírba.” (‑ 210)
	Kullervo, Kalervo sarja keserűen sírni kezdëtt: “Jaj nekëm, szëgény fejemnek! Mëg vagy halva már, anyácska, földben függönyöm tëvője, piciny pólyám hímëzője, gombolyag fonál fonója, orsó fürge forgatója! Mégcsak nála sëm lëhettem, amikor kiszállt a lëlke! Tél hidege vitte sírba, vagy talán kënyér hiánya? (‑ 222)
	“Mëg këll mosni a halottat szászok szappanos vizében, bebugyolálni selyëmbe, tiszta gyolcsba bétakarni, azzal fektetni a földbe, halottaiba helyëzve. Vigyék versëkkel siratva, zsoltárokkal sírba téve! Nëm mëhetëk még hazámba: Unto bűne bosszulatlan, szörnyeteg nyaka szegetlen, maga a gyilkos gyilkolatlan.” (‑ 234)
	Csinnadrattával csatába, mënt hűhóval Untolába. Száját szóra is nyitotta: “Seregëk ura, nagy Ukko! Kardot adjál most kezembe, szépségës szablyát szërëzve, mëly seregëkkel fölérne, száz-mëg-százakat lëbírna!” (‑ 242)
	Kapott kardot, mint kívánta, szablyát is, szíve szërintit, mëllyel mindënkit lëgyőzött, Untamo hadát lëvágta, porrá përzsëlte tanyájok, házukat hamuvá tëtte. Kéménye maradt csak épën, mëg az udvar berkënyéje. (‑ 250)

	Kullervo, Kalervo sarja indult elhagyott honába, apja-anyja udvarába. Jöttét kongó konyha várta, érkëzésit puszta porta, ëgy lélëk së jött elébe ölelésre-kézfogásra. (‑ 258)
	Parolát parázs së nyújtott: kihűlt szénhalom fogadta. Akkor fogta föl valóban, hogy nëm él az édësanyja. (‑ 262)
	Kezét kályhakőre tëtte: ott is csak hidegët érzëtt. Akkor fogta föl valóban, hogy nëm él az édësapja. (‑ 266)
	Szobapadlójukra pillant: söpretlen-takarítatlan. Ebbül értëtte valóban, hogy halott szëgény hugája. (‑ 270)
	Lëballagva a ladikhoz: ladik hűlt helyét találta. Ebbül fogta fël valóban, hogy nëm él az édës öccse. (‑ 274)
	Keservesen sírni kezdëtt. Sírt egész nap, másnap ëgyre, sírva mondta-mondogatta: “Ó, édësanyám, anyácska, mit hagytál nekëm örökbe? Hogyan éljek én ezëntúl? (‑ 280)
	“Nëm hallasz, anyám, të engëm, bár a két szëmëm kisírjam, pillámmal panaszolkodjam, fejem búbjával beszéljek!”(‑ 284)
	Anyja fölneszelt a földben, sírja mélyébül felelte: “Morzsát mëgkapod, kutyámat, jó lësz nékëd erdőjárni. Kerekëdjél föl kutyáddal, eredj erdő sűrűjébe, vadakat termő vadonba, erdő lányai lakába, kék tündérëk hajlokába, tűleveles templomába elemózsiát esengni, betëvő falatra lesni!” (‑ 296)

	Kullervo, Kalervo sarja, kutyájával útra kelve csörtetëtt vadon csapásin föl a fenyves rëngetegbe. Ëgy ideig így haladtak, jódarabig bandukoltak; ugyanoda értek éppen, arra a ligetre leltek, hol a szűzet szeplősítve anyja méhét mëggyalázta. (‑ 306)
	Sírt a selymës rét is ottan, könnyet hullatott harasztja, sarjúszálak sóhajtoztak, kóróágak kornyadoztak, hol a szűzet szeplősítve anyja méhét mëggyalázta. Friss fű sëm fakadt föl ottan, nëm virult virág a száron, növényëk nëm éledëztek, rossz helyükön hërvadoztak, hol a szűzet szeplősítve anyja méhét mëggyalázta. (‑ 318)
	Kullervo, Kalervo sarja élës kardját csak kivonta, tapogatta-nézëgette, tudakolva-kérdve tőle, puhatolva kardja kedvit: hajlandósága ha volna hibásodott húsbul ënni, vétkesëdëtt vérbül inni? (‑ 326)
	Kitalálta már a kardja, mi a gazda gondolatja; maga mondta, fölfelelte: “Mért në vóna ënni kedvem, ënni húst, hibásodottat, vétkesëdëtt vérbül inni? Ëszëm ártatlant ëlëget, iszom vért is, vétkëzetlent.” (‑ 334)
	Kullervo, Kalervo sarja, kék lábravalós legénye kard fogóját földbe ásta, markolatját mélybe nyomta, hëgyét szívének szëgezte, maga mellel dőlt fölébe. Halálát így mëgtalálta, véget vetve életének. (‑ 342)
	Így lőn vége ifjú hősnek, Kullervo vitéz veszése, halála heves legénynek, sanyarú sorstul üldözöttnek. (‑ 346)
	Vénëk véne Väinämöinen, hallván e halálesetrül, mint lőn Kullervo kimúlta, ily szavakkal szólt felőle: “Nëmës nemzetëm në rontsa fiait ferdén nevelve, gonosz gondozó kezére, bízva bëcstelen bitangra! A ferdén nevelt fiatal, gyatrán gyámolított gyermëk nëm bír jutni józan észhëz, érëtt férfi-értelëmhëz, mégha mëgnő is különben, fölserdülve férfikorba!” (‑ 360)

HARMINCHETEDIK ÉNËK
Ilmarinen arany asszonyt kovácsol magának.
	Ilmari kovács eközben holt hitveséért kesergëtt, álmatlanul éjjelënte, étlen-szomjan nappalonta. Hajnal óta hullt a könnye, rëggel óta rítt az árva, mert mëghalt a szép mënyecske, szédült hályogos halálba. Hozzányúlni sëmmi kedve kalapácsa réznyeléhëz; nëm hallik kopácsolása hónapszám a műhelyébül. (‑ 12)
	Monda Ilmarinen mestër: “Már én nëm tudok tanácsot, mi tévő lëgyek, hogy éljek, üljek éjjel vagy feküdjek. Érdës éjjel, ordas óra, ajjal-bajjal, tört dërékkal! (‑ 18)
	“Bánatba borulok este, búval virrad rám a rëggel, éjszakákon át epedve, vágyakozva virradattal. Nëm szép estémért esengëk, rëggelëmért rídogálok, nëm időm múlása izgat: kedves páromért kesergëk, szívem szépëmet siratja, feketeszëműmet szánja. (‑ 28)
	“Mëgtörténik mostanában nëm ëgyszër szëgény-magammal: éji álomból ocsudva tenyérrel leget tapintok, ködöt markolok kezemmel, akármerre is motozzak.” (‑ 34)
	Így tëngődött nője nélkül, párja híján hërvadozva. Három hónapig siratta, nëgyedikben már nëm állta. Aranyat szëdëtt a vízbül, tengërben talált ezüstöt; hordott fát egész halommal, harminc szélës szándërékkal: szenet égetëtt belőle, beletömve tűzterébe. (‑ 44)
	Valamicskét vëtt aranybul, ezüstbül elég keveset: őszi bárány lësz belőle, talán téli nyúlra tellik. Aranyát a tűzbe tömte, ezüstjét kohóba hányta, szíttatta a szolgahaddal, legényeivel nyomatta. (‑ 52)
	Szolgák szítottak keményen, erejük nekieresztve, kesztyűtlen csupasz kezükkel, pőre vállukat së védve. Maga Ilmarinen mestër kohó belsejét kotorta, aranynak alakot adva, mintázva ezüstmënyasszonyt. (‑ 60)
	Nëm szította jól a szolga, legényei lanyhán nyomtak. Akkor Ilmarinen mestër maga mënt a fújtatóhoz. Húzott kettőt-hármat rajta, hát a harmadik húzásra belenézëtt tűzterébe, pirosan izzó parázsba, mëgnézte, mi lëtt belőle, mi kerül ki a kohóbul. (‑ 70)
	Hát ëgy bárány lëtt belőle, az került ki a kohóbul. Szőre szála színaranybul, rakva rézzel és ezüsttel. Azt mindënki mëgcsodálta, csak a mestër nëm csodálta. (‑ 76)
	Monda Ilmarinen mestër: “Këllesz farkasok fogára! Aranyos arát kívánok, magamnak ezüst mënyasszonyt!” (‑ 80)
	Most hát Ilmarinen mestër azt a bárányt tűzbe tëtte, adott még hozzá aranyat, ezüstöt egész marékkal; szíttatta a szolgahaddal, legényeivel nyomatta. (‑ 86)
	Szolgák szítottak keményen, erejük nekieresztve, kesztyűtlen csupasz kezükkel, pőre vállukat së védve. Maga Ilmarinen mestër kohó belsejét kotorta, aranynak alakot adva, mintázva ezüstmënyasszonyt. (‑ 94)
	Nëm szította jól a szolga, legényei lanyhán nyomtak. Mostan Ilmarinen mestër maga mënt a fújtatóhoz. Kettőt-hármat húzva rajta, már a harmadik húzásra belenézëtt tűzterébe, pirosan izzó parázsba, mëgnézve, mi lëtt belőle, kohó mélyében mi készül. (‑ 104)
	Hát csikót csinált ezúttal, az készült kohója mélyin. Feje színezüst, sörénye színarany, patája rézbül. Azt mindënki mëgcsodálta, csak Ilmari nëm csodálta. (‑ 110)
	Monda Ilmarinen mestër: “Këllesz farkasok fogára! Aranyos arát kívánok, magamnak ezüstmënyasszonyt!” (‑ 114)
	Így hát Ilmarinen mestër csikaját a tűzbe csapta, adott hozzá még aranyat, ezüstöt egész marékkal; szíttatta a szolgahaddal, legényeivel nyomatta. (‑ 120)
	Szolgák szítottak keményen, erejük nekieresztve, kesztyűtlen csupasz kezükkel, pőre vállukat së védve. Maga Ilmarinen mestër kohó belsejét kotorta, aranynak alakot adva, mintázva ezüstmënyasszonyt. (‑ 128)
	Nëm szította jól a szolga, legényei lanyhán nyomtak. Mostan Ilmarinen mestër maga mënt a fújtatóhoz. Kettőt-hármat húzva rajta, már a harmadik húzásra belenézëtt tűzterébe, pirosan izzó parázsba, mëgnézve, mi lëtt belőle, kohó mélyiben mi készül. (‑ 138)
	Hát lëányzó lëtt belőle, ezüst homlokú hajadon aranyhullámos hajával, tökéletës termetével. Szolgák szörnyűködtek rajta, nëm ijedt mëg Ilmarinen. Mostan Ilmarinen mestër aranyszobrát verte-verte, éjjelre së hagyva abba, pillanatra sëm pihenve. Lábat készítëtt a lánynak, lábat és kezet kovácsolt, hanëm lába nëm tud lépni, karja képtelen ölelni. (‑ 152)
	Faragott fület szűzének, hanëm hallást csak nëm adhat; száját formálta finomra, szëmét szépre, csillogóra. Szót a szájába nëm adhat, szerelmet hideg szëmébe. (‑ 158)
	Monda Ilmarinen mestër: “Hát ez szép lëány lëhetne, hogyha szája szóra nyílna, hogyha lëlke-nyelve volna.” (‑ 162)
	Választott aráját vitte finom függönynek mögéje, puha párnákra helyëzte, süppedő selyëmre rakta. (‑ 166)
	Majd ez Ilmarinen mestër könnyű habfürdőt hevítëtt szagos szappanok levébül; nyesëtt nyári nyírfaágat, vizet vëtt kilenc vödörrel, mosódni pintyőmadárnak, kivakarózni koszábul, aranysalaknak sarábul. (‑ 174)
	Fürdött kedvére kovácsunk, testit kéjjel tisztogatva. Majd lëdőlt mënyasszonyával finom függönynek mögéje, acélsátornak alája, fényës fémlapok terébe. (‑ 180)
	Mostan Ilmarinen mestër már az első éjszakára mindënét magára szëdte, köpönyegëket kerítve, medvebőrbe burkolózva, testit gyapjúval takarva; úgy aludt az asszonyával, avval az aranyszoborral. (‑ 188)
	Meleg is maradt a teste, hol a bunda bétakarta, hanëm hol arája érte, az aranyszobor súrolta, ott az oldala kihűle, félfele fagyosra vállott, dermedt, mint a téli tengër, merevëdëtt kőkeményre. (‑ 196)
	Monda Ilmarinen mestër: “Hát ez nëm felel mëg nékëm. Viszëm inkább Väinölä-be, Väinämöinennek vigaszul, ölében ülő galambnak, csókolnivaló csibének.” (‑ 202)
	El is vitte Väinölä-be. Így beszélt, mihelyt belépëtt, maga mondta-mondogatta: “Vénëk véne Väinämöinen! Nesze, itt ëgy nőcske nékëd! Szëmrevaló szép lëányka, nëmigën nagy ám a szája, nincs fölvágva nyelve néki.” (‑ 210)
	Vénëk véne Väinämöinen aztat mëgnézte magának, szép szobrot szëmügyre vëtte. Maga mondta, fölfelelte: “Mondd, minek hozod nyakamra aranyasszony-szörnyszülötted?” (‑ 216)
	Monda Ilmarinen mestër: “Méghogy mért hozom! Mi másnak, mint ölben ülő galambnak, csókolnivaló csibének!” (‑ 220)
	Vén Väinämöinen felelte: “Édës ëgykomám-kovácsom! Lányodat taszítsd a tűzbe, hasznos holmivá kovácsold! Vagy vigyed a nagyvilágba, add a némëtnek, orosznak, hadd vesszenek össze rajta gazdag és garázda népek! Nëm való a nemzetëmnek, nëm való nekëm magamnak aranyasszonyokra vágyni, ezüsthölgyekért epedni.” (‑ 232)
	Mëg is tiltja Väinämöinen, vizek véne óva inti a növekvő nemzedékët, ipërëdő ifjúságot, hogy në hódoljon aranynak, ezüstnek rabul në essën. Errül ëgyszër így beszéle, szólott róla ily szavakkal: “Në feledjétëk, fiaim, jövő férfinemzedéke, már akár ha módosabbak vagytok vagy szëgény legényëk: nektëk nëm szabad, nëm illik soha, sëmmikor, sëholsëm aranyasszonyért hevülni, ezüstlányokért epedni. Aranynak fagyos a fénye, ezüstből hideg sugárzik.” (‑ 250)

HARMINCNYOLCADIK ÉNËK
Ilmarinen másik feleségért mëgy Pohjolába.
	Immár Ilmarinen mestër, időtlen idők kovácsa aranyasszonyát kidobta, ezüstmátkáját elűzte. Pejparipáját befogva, szép lovát a szán elébe, maga szánkójára szállott, fölkapaszkodott kasába. Mind azt forgatta fejében, hogy elindul hosszú útra, hogy kihozza Pohjolábul most a második mënyasszonyt. (‑ 12)
	Egész nap szaladt a szánka, második nap is suhanva, hát a harmadik nap este Pohja portáját elérte. (‑ 16)
	Louhi, pohjai nagyasszony csak kiugrott udvarára, száját szóra is nyitotta, kérdëzgetni kezdte tőle, hogy és mint vagyon lëánya, győzi-é gyerëke ottan férje mellett mint mënyecske, asszonyként anyósa mellett. (‑ 24)
	Mostan Ilmarinen mestër orra lógatva, lëverten, félrefittyenő süveggel így felelt a kérdëzőnek: “Hej, napamasszony, në kérdëzd, në tudakoljad të tőlem, hogy és mint vagyon lëányod, gyermëkëd milyen mënyecske! Már halálnak martaléka, szörnyű vége lëtt szëgénynek. Bogyócskám bizony a földben, galambocskám sírgödörben, feketeszëműcském fűben, ezüstangyalom avarban. Most a másik lányod kérëm, fiatalabbik szülötted. Add nekëm, anyósomasszony, ereszd el velem lëányod holt hitvesëmnek helyébe, testvérnénjének lakába!” (‑ 44)
	Louhi, pohjolai asszony szóval mondta, fölfelelte: “Jaj nekëm, nagyot hibáztam, rëttentően rosszul tëttem, mikor a nagyobbik lányom nékëd asszonyodul adtam, korai halálba küldtem viruló virágkorában, adtam farkasnak fogára, bőgő medvének belébe. (‑ 54)
	“Nëm engedëm ezt az ëgyet, most e második lëányom, hogy a kormodat kotorja, kozmás kéményëd vakarja! Lököm inkább édës lányom, ënvérëmet elveszejtëm zajló zúgó örvényében, forró-habzó forgatagban, Manala hala hasában, Tuonela csukás tavában.” (‑ 64)
	Ilmari kovács e szóra fejét rázta, száját rágta, fekete szakállát tépte, hullámos haját cibálta. Béugrott a belső házba, szelemën alá, szobába. Magának a lánynak mondta: “Csapj kezet velem, kisasszony, jöjj a nénéd jószágára, holt hitvesëm hűlt helyére kakastéj-kënyér sütőnek, árpasör-pëzsëgtetőnek!” (‑ 76)
	Padlórul poronty pötyögte, hajadon helyëtt felelte: “Mënj a házunkból, mihaszna, kotródj, kártëvő, kapunkrul! Hoztál rontást ránk ëlëget, várfalunk felét lëverted, már először erre járva, lábad ajtónkon betéve. (‑ 84)
	“Óva intelek, kisasszony, në szédülj legény szavára, ajka mézes mákonyára, lába cifra járására! Farkasfog lapul ínyében, ruhájában róka karma, karjaiban medve mancsa, dákosa dërékövében: azt szánja szëgény fejednek, hátadba beléhasítva.” (‑ 94)
	Most a lány is mëgszólalva Ilmarihoz így beszéle: “Dehogyis mëgyëk tëvéled, nincs hozzád közöm, haramja! Első nőd elemésztëtted, édës nénémet mëgölted. Engëm is elölnél végül, kezed által kéne halnom. Mëg az ily kevély kisasszony kaphat vőlegényt, különbet, szëmre-termetére szëbbet; finomabb fogatra várhat, hogy úri helyekre járjon, csicsás székëkën csücsüljön, nëm kovácskohó terében, garázda gonosz körében.” (‑ 110)
	Mire Ilmarinen mestër fejét rázta, száját rágta, fekete szakállát tépte. Majd a lyányt magához rántva, erős karjaiba kapta, viharként rohanva véle, szánhoz szélvészként szaladva; kisasszonyt a szán kasába, fogatára fölvetëtte. Akkor mindjárást mëgindult hazájába hosszú útra, gyeplővel a félkezében, lány mellével másikában. (‑ 124)

	Sírt a lányka sóhajtozva, mondogalódott magában: “Bogyóért mocsárra mëntem, gyökérgyűjtögetni lápra; csapdába esém csibécske, kismadár kora veszésbe. (‑ 130)
	“Idehallgass, Ilmarinen! Hogyha vissza nëm bocsátasz, szánod szétrúgom szilánkra, diribre-darabra rontom, lábamszárával szakítva, térdemmel törekre törve.” (‑ 136)
	Ilmari kovács azonban válaszát így adta vissza: “Csakhogy mëg van ám vasalva kovács szánkójának széle: kislëány ki nëm borítja, hajadon hiába rúgja.” (‑ 142)
	Pityërgëtt szëgény szűzecske, rídogált a rézöveske, tördelte kezét zokogva, mindën ujját mëggyötörve. Száját szóra is nyitotta: “Ha azonnal el nëm engedsz, hal lëszëk, vizek lakója, tengër mélyében maréna!! (‑ 150)
	Ilmari kovács azonban válaszát így adta vissza: “Ott is csak kezembe kaplak: csukaként csapok nyomodba.” (‑ 154)
	Pityërgëtt szëgény szűzecske, rídogált a rézöveske, tördelte kezét zokogva, mindën ujját mëggyötörte. Száját szóra is nyitotta: “Ha azonnal el nëm engedsz, erdőbe futok előled, kőben mëgbújó mënyétnek.” (‑ 162)
	Ilmari kovács azonban válaszát így adta vissza: “Ott is csak kezembe kaplak: vidrakánt utánad ugrok.” (‑ 166)
	Pityërgëtt szëgény szűzecske, rídogált a rézöveske, tördelte kezét zokogva, mindën ujját mëggyötörte. Száját szóra is nyitotta: “Ha azonnal el nëm engedsz, lëszëk libbenő pacsirta, felhők fátyolába bújva.” (‑ 174)
	Ilmari kovács azonban válaszát így adta vissza: “Ott is csak kezembe kaplak: vércseként elédbe vágva.” (‑ 178)
	Ëgy ideig így haladtak, útjukon tovább jutottak. Lovuk hirtelen mëgállott, hőkölve fülét hëgyëzte. (‑ 182)
	Kisasszony kinéz kasábul, hát nyomokat lát a hóban. Kérdëzte kísérőjétül: “Mi futott kërësztül itten?” Monda Ilmarinen mestër: “Itten nyúl futott kërësztül.” (‑ 188)
	Sóhajtott szëgény szűzecske, sóhajtott-sopánkolódott. Száját szóra is nyitotta: “Jaj nekëm, szëgény fejemnek! Sokkal jobb lëhetne sorsom, boldogabb lënnék bizonnyal nyuszkónak nyomán haladva, kacskaláb nyomát követve, mint e kérőnek kasában, fonnyadt szájú szánkójában. Nyúlnak pompásabb a prémje és szëmrevalóbb a szája.” (‑ 200)
	Mostan Ilmarinen mestër fejét rázta, száját rágta, sebësen suhant előre. Ëgy darabig így haladtak, hát a ló mëgint mëgállott, hőkölve fülét hëgyëzte. (‑ 206)
	Lyány a szán kasábul látta: nyomok futnak át a hóban. Kérdëzte kísérőjétül: “Mi futott kërësztül itten?” Monda Ilmarinen mestër: “Itten róka mënt kërësztül.” (‑ 212)
	Sóhajtott szëgény szűzecske, sóhajtott-sopánkolódott. Száját szóra is nyitotta: “Jaj nekëm, szëgény fejemnek! Sokkal jobb lëhetne sorsom, boldogabb lënnék bizonnyal kóbor rókának kasában, szánján szërte-vándorlónak, mint e kérőnek kasában, fonnyadt szájú szánkójában. Pompásabb a róka prémje és szëmrevalóbb a szája.” (‑ 224)
	Mostan Ilmarinen mestër fejét rázta, száját rágta, sebësen suhant előre. Ëgy darabig így haladtak. Hát a ló mëgint mëgállott, hőkölve fülét hëgyëzte. (‑ 230)
	Lány a szán kasábul látta: a hóban nyomok haladnak. Kérdëzte kísérőjétül: “Mi futott kërësztül itten?” Monda Ilmarinen mestër: “Itt farkas futott kërësztül.” (‑ 236)
	Sóhajtott szëgény szűzecske, sóhajtott-sopánkolódott. Száját szóra is nyitotta: “Jaj nekëm, szëgény fejemnek! Sokkal jobb lëhetne sorsom, boldogabb lënnék bizonnyal fene farkasnak nyomában, vicsorgó vadat követve, mint e kérőnek kasában, fonnyadt szájú szánkójában. Finomabb a farkas szőre és szëmrevalóbb a szája.” (‑ 248)
	Mostan Ilmarinen mestër fejét rázta, száját rágta. Vágtatott tovább, míg értek ëgy faluba éjszakára. (‑ 252)
	Fáradság után kovácsunk úgy elaludt, mint a bunda; más mulattatta babáját az álomszuszék legénynek. (‑ 256)
	Másnap Ilmarinen mestër rëggel álmából riadva fejét rázta, száját rágta, fekete szakállát tépte. Monda Ilmarinen mestër, morfondírozva magában: “Mit tëgyek? Mivé bűvöljem az ilyen-amolyan asszonyt? Vadállatnak a vadonba, vagy vízbe halak hugának? (‑ 266)
	“Nëm bűvölhetëm vadonba vadaknak veszëdelmére, nëm rëkkenthetëm a vízbe rémületére halaknak. Dákosom döföm beléje, kardommal halálba küldve.” (‑ 272)
	Kitalálta már a kardja, mi a gazda gondolatja. Mëgszólítva mondta néki: “Aligha születtem arra: fehérnép fejét vëvőnek, nyomorult nyakát szegőnek!” (‑ 278)
	Akkor Ilmarinen mestër mégis bájolásba kezdëtt, varázsverseit idézte. Hajadont halászmadárra, váltja vijjogó sirályra: sziklaszirtëk közt lebëgjën, zátonyok fölött zokogjon, szállva szélnek ellenében. (‑ 286)

	Immár Ilmari kovácsunk szánkója kasába szállva sebësen suhant az úton, orra-lógatva, lëverten hazája felé haladva, lassanként honába érve. (‑ 292)
	Vénëk véne Väinämöinen szëmbe jött rëá az úton, száját szóra is nyitotta: “Ilmari komám, kovácsom! Mondd, mi bánat nyomja lëlkëd? Félrefittyenő süveggel jössz a messzi Pohjolábul? Halljam, északon hogy élnek?” (‑ 300)
	Monda Ilmarinen mestër: “Nincs azoknak sëmmi híjuk: ott darál a drága Szampó, ott kotyog a tarkatornyos! Ëgy nap őrli, mit mëgësznek, másnap, mit piacra visznek, harmadnap, miből mulatnak. (‑ 307)
	“Hát azért csak annyit mondok, unos-untig azt beszélëm: északiak könnyen élnek bűvös malmuk birtokában. Víg a szántásuk-vetésük, rájuk áldás bőven árad, részük szüntelen szërëncse.” (‑ 314)
	Szólt vénségës Väinämöinen: “Ilmari komám-kovácsom! Hol hagyád el ifjú hölgyed, hol az a mesés mënyasszony? Mért hogy érkëzël magadban, poroszkálva párod nélkül? (‑ 320)
	Mire Ilmarinen mestër válaszát így adta vissza: “Halászmadárrá igéztem az ilyen-amolyan asszonyt: most sirályként sorvadozhat, zátonyok között zokoghat, vijjoghat vízi kövekën, sziklaszirtëkën kiálthat.” (‑ 328)

HARMINCKILENCEDIK ÉNËK
Hadjárat Pohjolába, a Szampó mëgszërzésére.
	Vénëk véne Väinämöinen szóla akkor ily szavakkal: “Ilmari komám-kovácsom! Mënjünk ëgyütt Pohjolába azt a Szampót mëgszërëzni, tarkatornyosat kihozni!” (‑ 6)
	Mire Ilmarinen mestër szóval mondta, fölfelelte: “Nëm lëhet közel kerülni, tarkatornyost elrabolni onnan puszta Pohjolábul, szomorú Sariolábul. Bé vagyon a Szampó zárva, tarkatornyos bétemetve Pohjolának kőhëgyébe, rézhëgynek hasába rejtve, mögéje kilenc lakatnak, gyökerek nyűgébe gyűrve, kilenc ölnyire kötözve: ëgy töve kemény talajba, másik forró forgatagba, harmadik a honni dombba.” (‑ 22)
	Vén Väinämöinen felelte: “Kedves ëgykomám-kovácsom! Mënjünk mégis Pohjolába azt a Szampót mëgszërëzni! Hatalmas hajót kerítsünk, hogy a Szampót elszállítsuk, tarkatornyosat kihozzuk Pohjolának kőhëgyébül, rézhëgyének rejtëkébül, mögüle kilenc lakatnak.” (‑ 32)
	Monda Ilmarinen mestër: “Bátorságosabb a földön. Lëgyën Lempóé a tengër, habokon halál utazzon! Prédául szilaj szeleknek, veszëdelëmnek-viharnak, hol tíz ujjal këll eveznünk, tenyerünk lëhet lapátunk...” (‑ 40)
	Vén Väinämöinen felelte: “Bátorságosabb a földön, bajosabb is, biztosabb is, kanyargósabb is különben. Vízën szépën száll a bárka, vitorlák vígan dagadnak, villognak a víztükörben, tengër térein lebëgve. Hajónkkal szelek szaladnak, hullámháton ringatózik, nyomában nyugat szelével, enyhe déli szél előtte. Mindazonáltal azonban, ha a vízre úgy haragszol, mënjünk szárazon miattam, partokon körülkocogva. (‑ 56)
	“Új kardot kovácsolj nékëm, sziporkázó szablyaélet, ëbeket elijjëgetnëm, pohjaiakat püfölnöm, ha mëgyünk Szampó-szërëzni abba a hideg hazába, ama puszta Pohjolába, szomorú Sariolába.” (‑ 64)
	Mostan Ilmarinen mestër, időtlen idők kovácsa vasakat vetëtt a tűzbe, anyagát acélnak lángba, közibe aranyat adva, ëgybeolvasztva ezüsttel. Szíttatta a szolgahaddal, legényeivel nyomatta. (‑ 72)
	Szolgák szítottak keményen, erejük nekieresztve; nyúlt a nyersvas, mint a kása, terjedt tésztaként acélja, vízként villogott ezüstje, aranya habként háborogva. (‑ 78)
	Akkor Ilmarinen mestër, időtlen idők kovácsa kohó tűzterébe nézëtt, pillantott piros parázsba; látta: kard kerül ki onnan, aranyosfejű alakul. (‑ 84)
	Kohóbul kardját kivëtte, finom fegyverét kivonta, tűzből üllejére tëtte, kalapács alá helyëzve. Kedvérevalóra verte, kardot készítëtt remëkbe, aranydíszt rakott rëája, elegyítëtte ezüsttel. (‑ 92)
	Vénëk véne Väinämöinen mëgnézte, mi lëtt belőle. A parázspëngéjű kardot mëgmarkolta jobbkezével, tapogatva-nézëgetve, száját íly szavakra nyitva: “Méltó ez vajon magamhoz, vitéznek díszére válik?” (‑ 100)
	Méltó volt viselőjéhez, vitéznek díszére válott. Hold világa volt hëgyében, fogantyúján napnak fénye, lapján csillag csillogása, paripának prüszkölése, macskának miákolása, vadászëbnek vakkanása. (‑ 108)
	Köszörülte kardja élit vastermő kövek közében. Száját szóra is nyitotta: “Ilyen szablyával kezemben hëgyeket kettéhasítok, sziklákat szelëk középen.” (‑ 114)
	Közben Ilmarinen mestër mondogalódott magában: “Hát magam szëgény szëmélyit mivel védjem, mint takarjam, mint öltöztessem-övezzem földi vagy vízi veszélyre? Lemezëlt acéllapokat, vasingët vëgyek magamra? Pántos páncélokba bújjak? Vasban vaskosabb az embër, sodronyingben sebhetetlen, acélabroncsban erősebb.” (‑ 126)
	Voltak immár indulóban, hosszú útra készülődtek. Vénëk véne Väinämöinen Ilmari kovács komával körbejártak lókeresni, árvalányhajúra lesni, zabolát dërékba dugva, könnyű kantárt vállra vetve. Kettesben lovat kerestek, fák közt lófejet kutattak, bokrokba benézëgetve, kék vadonban kémlëlődve. Ligetben lovukra leltek, pagonyban paripájukra. (‑ 140)
	Vénëk véne Väinämöinen mëg az Ilmarinen mestër kötőféket raktak rája, szájába zabolaszíjat. Így lépëgettek lovukkal, kettesben kocogva véle. Rívást hallottak a révben, pityërgést a partközelben. (‑ 148)
	Vénëk véne Väinämöinen száját szóra is nyitotta: “Talán lyánka jajgatása, kis csibécskének keserve. Mënjünk, nézzük mëg közelrül, tudakoljuk mëg, mi lelte!” (‑ 154)
	Hang irányában elindult, hogy közelrül mëgtekintse. Nëm volt lyányka jajgatása, pipének panaszkodása: sajkájának volt sírása, kis hajójának keserve. (‑ 160)
	Szólott véne Väinölä-nek, ladikjához lépëgetve: “Mit siránkozol, fasajka, kétvillás, miért kesergesz? Fáj, hogy fábul vagy faragva, bánod kétvillájúságod?” (‑ 166)
	Felelte szëgény fasajka, kétvillájú válaszolta: “Vízre mënne mind a csónak, bárha kátrányos bakokrul, férjhëzmënne mind a lyányka, bárha boldog otthonokbul. Azt siratom árva sajka, kis csónak azon kesergëk: várom vízre vonszolómat, habok hátára tëvőmet. (‑ 176)
	“Fogadkoztak, míg faragtak, akkor avval ámítottak, hogy hadihajót csinálnak, büszke harcibárka lészëk, hordok gabnát garmadával, hadi kincsëket halommal: hanëm hadba nëm jutottam, még kevésbé kincs-szërëzni. (‑ 184)
	“Bëzzëg más hajók, ha rosszak, akkor is csatába mënnek, vonulnak vitéz kalandra; nyáridőben három ízben fordulnak aranyfuvarral, hadizsákmánnyal zsúfolva, én pedig, remëkbe készült százbordájú büszke bárka itt rohadok, hol faragtak, forgácsaimon feledve. Mindën rissz-rossz földi férgek léceim alatt lakoznak, mindën léha légi szárnyas árbocfámra rakja fészkit, vadon mindënik varangya orrom ormait tapodja. Kedvem kétszer jobb lëhetne, sokkal tűrhetőbb a sorsom: vadonban vörösfenyőnek, puszta parton szálfenyőnek; fürge mókus futna rajtam, alattam kopó körözne.” (‑ 206)
	Vénëk véne Väinämöinen így felelt neki szavára: “Sosë sírdogálj, fasajka, hagyd a jajgatást, hajócska! Hamarosan hadba szállhatsz, vonulhatsz vitéz kalandra. (‑ 212)
	“Ha vagy Mestërëdnek műve, Terëmtődnek tervezése, vesd a vízre most magadat, habok hátára suhanva, markom mozdulása nélkül, embëri erőt së várva, vállamnak vetése nélkül, tenyeremtül nëm taszítva!” (‑ 220)
	Fagálya felelte néki, szép hajója ily szavakkal: “Nemzetségëm, nagy családom, bárka-bátyáim së szoktak vízre szállani vitetlen, húzatlan habokra kelni, markok mozdulása nélkül, tenyerektül nëm taszítva.” (‑ 228)
	Szólt vénségës Väinämöinen: “Hát ha most a vízre viszlek, hajlandó vagy-é haladni evezőtelen előre, lapátoktul nëm löködve, szelek szárnyain së szállva?” (‑ 234)
	Fagálya felelte néki, szép hajója ily szavakkal: “Nemzetségëm, nagy családom, bárka-bátyáim eleddig ujjaktul segítve úsztak, lapát nélkül nëm lëhettek, evezőt nëm nélkülöztek, szelek szárnyain rëpültek.” (‑ 242)
	Vénëk véne Väinämöinen tovább is tudakolózott: “S hajlandó vagy-é haladni evezőkkel támogatva, jó lapátoktul löködve, szelek szárnyain rëpülve?” (‑ 248)
	Faragott hajó felelte, büszke bárka válaszolta: “Nemzetségëm, nagy családom, bárka-bátyáim örömmel úsztak ujjaktól segítve, evezőktül támogatva, jó lapátoktul löködve, szelek szárnyain rëpülve.” (‑ 256)
	Vén Väinämöinen e szóra lovát a ligetbe csapta, fékét fára függesztëtte, gyeplejét gyökérre rakta. Hajóját a vízre vonta, habok hátára dalolta. Ottan kérdëzgetni kezdte, szóval mondva-fölfelelve: “Hej, nyulánk nyakú hajócska, ágasokkal büszke bárka! Oly erős vagy-é valóban, amennyire szép a szëmnek?” (‑ 268)
	Faragott hajó felelte, büszke bárka válaszolta: “Oly erős vagyok valóban. Terebélyës törzsem adhat helyet száz lapáthúzónak s evezőtelen ezërnek.” (‑ 274)
	Vén Väinämöinen e szóra varázsverseibe kezdëtt. Bűvölt bárka ëgy felére nyírt fejű fiatalokat, kefehajú hős fiakat, vitéz csizmás vasgyúrókat. Bűvölt bárka más felére cinfejékës szép szűzeket, rézcsat csillogott övükön, gyémántgyűrű ujjaikon. (‑ 284)
	Väinönek varázsolása mindën kis helyet kitöltött. Végül vénëket varázsolt, kuckóban kucorgó népet, üresen hagyott helyekre, hova ifjak nëm jutottak. (‑ 290)
	Maga mënt hajó farába, nyírhajója hajlatába; kormányát kezébe vëtte, szóval mondta, fölfelelte: “Fuss a fátlanon, hajócska, tengër térein szaladva! Buborékként szállj a szélben, vízililjomként lebëgve!” (‑ 298)
	Elébb a fiúk eveztek, lányok tétlen üldögéltek. Eveztek rudat repesztve, hanëm sëmmit sëm haladtak. (‑ 302)
	Lányok váltották lë őket, a legényëk üldögéltek. Eveztek rudat repesztve, hanëm sëmmit sëm haladtak. (‑ 306)
	Vénëk vëtték most kezükbe, fiatalok félreálltak. Öreg csontjaik ropogtak, hanëm sëmmit sëm haladtak. (‑ 310)
	Mostan Ilmarinen mestër maga ült neki evezni: hát hajójuk csak mëgugrott, szélviharként szállt előre. Messze hallott csobbanása, villáinak vijjogása. (‑ 316)
	Mëghúzta kovács-karokkal, padja pattog, fája hajlik, bong a berkënyelapátja, fürjként pittyëget fogója, tolla nyírfajdként tikácsol, hattyúként zenél a szára, háta hollóként kiáltoz, vadlúdként a villafája. (‑ 324)
	Vén Väinämöinen eközben hajó kormányát kezelte bíborbárkája farában, dereglyelapátra dőlve. Félsziget felé haladtak, fakunyhós falucska sejlëtt. (‑ 330)

	Az volt Ahti félszigetje, ő lakott a tág öbölben. Kauko hal híján kesergëtt, Lemminkäinen liszthiányban; Ahtiéknál kong a kamra, Pajkosnak kevés a pénze. (‑ 336)
	Éppen csónakát csinálta, új bárkája bordafáit, szëgényës szigetje szélin, nyavalyás nyomortanyáján. (‑ 340)
	Folyton a fülét hëgyëzte, szëme mindíg messze nézëtt; kémlëlt északnak, keletnek, olykor dél felé tekintëtt, hát, szivárvány száll a vízën, fëlhőfátyol fut feléje! (‑ 346)
	Nëm szivárvány szállt a vízën, fëlhő sëm futott feléje, hanëm szép hajó közelgëtt, gálya vándorolt a vízën, hátán tengëri haboknak, tükrén végtelen vizeknek; kormánynál dicső dalia, evezőnél büszke bajnok. (‑ 354)
	Monda léha Lemminkäinen: “Micsoda csuda hajócska, sosë-láttam büszke bárka! Finnëk földjéről hajóznak, közelëdnek napkeletrül, tartva északnak-nyugatnak.” (‑ 360)
	Nosza hujjogott-hahózott, szörnyën kurjongatni kezdëtt, harsogott a föld fokárul, víz fölött vadul üvöltött: “Hej, ki vagy, vizek hajósa? Habokon kinek hajója?” (‑ 366)
	Férfiak feleltek néki, csodálkozva nőcselédëk: “Ki lëhetsz, vadon lakója, remëtéje rëngetegnek, hogy nëm ismerëd hajónkat, vitorlását Väinölä-nek, kiváló kormányosunkat, evezőlapátolónkat!” (‑ 374)
	Monda léha Lemminkäinen: “Látom már, kormányt ki tartja s ki lapátok lëngetője: vénëk véne Väinämöinen ül a kormánnyal kezében, Ilmari kovács középën. Hát aztán hová hajóztok, merre-meddig lësz mënéstëk?” (‑ 382)
	Vén Väinämöinen felelte: “Mëgyünk Észak éjhonába zajló zúgókon kërësztül, hátán tajtékos haboknak, hogy a Szampót mëgszërëzzük, tarkatornyosat kihozzuk pohjolai sziklaszálbul, rézhëgyeknek rejtëkébül.” (‑ 390)
	Monda léha Lemminkäinen: “Vénëk véne Väinämöinen! Végy föl engëm embërëdnek, két hősökhöz harmadiknak, hogyha mégy Szampó-szërëzni, tarkatornyosat kihozni! Tán valamit én is érëk, hogyha harcra sor kerülne: tenyerem tëszi parancsom, vállam végzi mëghagyásom.” (‑ 400)
	Vénëk véne Väinämöinen útitársul fëlfogadta, Huncutot hajóra hívta. Jött is léha Lemminkäinen sebbel-lobbal, nagy-lihëgve, hajójukra hurcolkodva; fél ladikját fölcipelte Väinämöinen bárkájára. (‑ 408)
	Väinämöinen mondta néki: “Nincs híján hajóm a fának, bőviben a bárkaborda, sok is tán, ha súlyra vësszük. Minek kéne hát a dëszka, fát minek hozol hajómra?” (‑ 414)
	Monda léha Lemminkäinen: “Nëm dönt csónakot a dëszka, rúd së ront lë szénakazlat. Észak tengërén mëgeshet, hogy hajónkat szél kikezdi, vendégléceink lëtépi.” (‑ 420)
	Vén Väinämöinen felelte: “Azért van hadihajónknak melle vastagon vasalva, vert acélbul orra orma, hogy a szél në szëdje széjjel, viharokban el në vesszën.” (‑ 426)

NEGYVENEDIK ÉNËK
A kantele születése. A hajós imája.
	Vénëk véne Väinämöinen hajóját tovább vezette ama hosszú földfokátul, nyavalyás nyomortanyátul. Közben jókedvvel danászott, habok hátán énëkëlve. (‑ 6)
	Félsziget fokán lëányok, hajadonok hallgatóztak: “Kik vigadnak ott a vízën, habok hátán hangoskodva? Csuda, milyen jól mulatnak, s milyen szépën zëngedëznek!” (‑ 12)
	Ment egész nap Väinämöinen földet öntöző folyókon, másnap mënt mocsárvizekën, habzó sellőn harmadikon. (‑ 16)
	Akkor léha Lemminkäinen idézte varázsigéit zajló zúgó-harsogásban, szent folyamnak forgójában. Száját szóra is nyitotta, varázsverseit szavalva: “Szűnj mëg, sellő, háborogni, zajló forgatag, zuhogni! Szép lëány, zuhatag szűze, zúgók zátonyán mëgülve, habzó szirtëkën heverve, örvényt csillapitsd öleddel, két karoddal ráncba szëdve, forgókat marokra fogva, hogy a hab mellünk në mossa, në fenyëgesse fejünket! (‑ 32)
	“Víz alatt lakó nagyasszony, zúgó melléki mënyecske! Tenyerelj a tajtékokra, magasodj föléjük mellel, örvényëket összefogva, forgókat kepébe kötve, në fenyëgessék fejünket, në vigyenek végveszélybe! (‑ 40)
	“ Zajgó örvény zátonyai, árból ágaskodó szirtok! Húzzátok lë homlokotok, búbotok alábocsátva, bíborbárkát átbocsátva, kátrányos hajót kímélve! (‑ 46)
	“Ám ha jóra nëm hajolnak, köves Kimmo, Kammo sarja! Résëket repessz beléjük, forgasd mëg hëgyës fúródat sellőknek kemény kövében, horgadozó szirt hasában, hadd fusson hajónk fölötte, bárkánk bántatlan haladjon! (‑ 54)
	“Ám ha erre sëm hajolnak, vizek véne, ár öregje, követ másold mëg mohára, csukahólyagra hajónkat, míg futunk a forgatagban, torló hullámok hëgyében! (‑ 60)
	“Sellő-széli szép kisasszony, ár mellett lakó mënyecske! Ködbül fonj finom fonalat, kócbul pára-könnyűségűt; fonaladat vízre víve, kékellőt habokba húzva, hogy hajónkat az vezesse, hogy magátul arra mënjën, mégha mégolyan ügyetlen volna is kicsiny hajósa! (‑ 70)
	“Kormányos tündér, të kedves, ragadd mëg aranylapátod, tarts irányt hajónk farában, varázslók vizét hasítva, táltosok tanyája mellett, rossz ablakoknak alatta! (‑ 76)
	“Ám ha erre sëm hajolnak, Egeknek Ura, nagy Ukko! Kardodat kormányul adjad, pőre pëngéddel mutassad, hogy a bárkánk merre mënjën, hogy hajócskánk hol haladjon!” (‑ 82)
	Vén Väinämöinen eközben hajóját tovább terelte, sziklaszirtëket kerülve, zajló zúgókon kërësztül. Nëm feneklëtt mëg hajója, dereglyéje jó dalosnak. (‑ 88)
	Csak mikor mëgint kiértek tengër tágas téreire, ott fékeződött futása; mozdulatlanul maradva, bizony, csak mëgült a bárka, nëm tudott tovább haladni. (‑ 94)

	Mostan Ilmarinen mestër mëg a léha Lemminkäinen lënyomták a nagy lapátot, fenyőrúddal vízbe vájtak, dereglye körül döföltek, hogy a zátonyról lëszálljon. Ám a csónak csak nëm indult, futását nëm folytathatta. (‑ 102)
	Vénëk véne Väinämöinen száját szóra is nyitotta: “Hej, të Lempi léha sarja! Hajolj csak kicsit közelebb, mëgvizsgálni, min maradtunk, hogy fagályánkat mi fogja itt a végtelen vizekën, hátán csöndesült haboknak. Kőre mëntünk vagy fatönkre vagy valami más csudára?” (‑ 112)
	Akkor léha Lemminkäinen matatott vízi mélyben, a hajó alá lënyúlva. Szóval mondta, fölfelelte: “Nëm szirtre szaladt a csónak, nëm sziklára, nëm fatönkre, hanëm hátára csukának, vállcsontjára víz ëbének.” (‑ 120)
	Vénëk véne Väinämöinen szólott akkor ily szavakkal: “Mi mindën lëhet a vízben! Facsonkok, csukák nyüzsögnek! Hát ha már csukára hágtunk, víz ëbének vállaira, nosza, karddal vágj a vízbe, halat kétfelé hasítva!” (‑ 128)
	Az a léha Lemminkäinen, jóvérű vitéz dalia hosszú kardját csak kivonta, csontharapóját kihúzta, kardjával a vízbe vágott, csónakból a mélybe csapva. Bele is bukott azonnal, tenyérrel habokba hullva. (‑ 136).
	Ilmari kovács keményen mëgkapta haját a hősnek, hullámok közül kihúzta, mëgvetően mëgjegyëzte: “Férfiszámba mëgy ma bárki, csak szőrös lëgyën a szája; száz legény közt elmëgy ëgynek, elkeverëdik ezërrel.” (‑ 144)
	Avval kardját csak kivonta, hüvelyből vasát kihúzta, halnak hátát mëgcélozta, csónakuk alá csapintva. Tört a kard dirib-darabra, ám a nagy hal föl së vëtte. (‑ 150)
	Vénëk véne Väinämöinen mëgmondta a véleményit: “Ketten félembërt sëm értëk, harmadot së, hogyha vësszük. Mikor embër këll a gátra, férfiésszel kéne élni, akkor nincs mëggondolástok, dőre mindën ténykëdéstëk.” (‑ 158)
	Most kardját maga kihúzta, tűzélű vasát kivonta, hëgyével habokba lökte, csónakuk alá csapintva. Halnak hátát eltalálta, vállacsontját víz ëbének. (‑ 164)
	Keménybe akadt a kardja, állacsontjában mëgállva. Vén Väinämöinen pediglen hatalmasat húzott rajta, vízbül a csukát kivëtte. Hala kettévált középen: farkarésze tófenékre, feje a hajóba fordult. (‑ 172)
	Már vígan haladt hajójuk, fogsága alól fëloldva. Vénëk véne Väinämöinen szárazföld felé vezette, hajóját a partra húzta. Tapogatta-nézëgette azt a félcsukát fejestül. Maga mondta, fölfelelte: “Legénységnek rangidőse, az lëgyën csukánk csapója, halunknak hasogatója, feje fëldarabolója!” (‑ 184)
	Ám a férfiak feleltek, szépasszonyok szót emeltek: “Kedvesebb a kéz, ki fogta, szërzőjének szent az ujja.” (‑ 188)
	Vénëk véne Väinämöinen tokjából a kést kihúzta, villogó vasát övérül, hogy halát hasítsa véle, csukát több darabra vágja. Szólott akkor ily szavakkal: “Ki a lányok közt legifjabb, fürgén főzze mëg csukánkat, hadd lakomázzunk halunkbul, bévacsorázzunk belőle!””(‑ 198)
	Főzték a fehércselédëk, tízesével is tolongtak. Mëg is ëtték főtt halukat, bévacsoráztak belőle. Csak a csont maradt a parton, csukacsontja kőre vetve. (‑ 204)
	Vénëk véne Väinämöinen nagysokáig nézëgette, tapogatta két kezével. Száját szóra is nyitotta: “Hát ebbül vajon mi válna, hírës halnak fogsorábul, nagy csukának állcsontjábul értő mestër műhelyében, kezében ügyes kovácsnak, tenyerében nagy tudósnak?” (‑ 214)
	Monda Ilmarinen mestër: “Sëmmibül csak sëmmi válhat, hal csontjának haszna nincsen mégoly mestër műhelyében, akármëly kovács kezében, akármëly tudós tenyérben.” (‑ 220)
	Vénëk véne Väinämöinen maga mondta-mondogatta: “Lëhetne pedig belőle csukacsontos kantëlécske, készítője hogyha volna, csinálója csontkoboznak.” (‑ 226)
	Mivel mások nëm siettek, tudósai nëm tolongtak, csinálói csontkoboznak, vénëk véne Väinämöinen mëgtëtte magát mívesnek, zeneszërszám mestërének: csuka csontjábul csinálta hangszërét örök örömnek. (‑ 234)
	Mi a kantëlë keretje? Nagy csukának állacsontja. Hát szëgeit hol szërëzte? Csukafogakbul csinálta. Hát honnan került a húrja? Hiisi ménjének hajábul. (‑ 240)
	Hangszërét föl is szërëlte, kantëléje készën állott, csuka csontjábul faragva, hevenyészve hal fejébül. (‑ 244)
	Igyekëztek ifjak-vénëk, bajszos bácsik bandukoltak, fiúgyermëkëk futottak, lëánygyermëkëk loholtak, mindën fruska és mamuska, javakorbeli mënyecske kantëlét kívánta látni, csudakobzot mëgcsodálni. (‑ 252)
	Vénëk véne Väinämöinen ifját-vénjét invitálta, középkorúakat kérte: próbálják a pëngetésit csukacsontbul tëtt csudának, halbul készült kantëlének. (‑ 258)
	Próbálgatta véne-ifja, pëngette középkorúja; mëgfájdult az ifjak ujja, ősz-fehér fejek remëgtek, hanëm hangulat nëm éledt, nëm születëtt szép muzsika. (‑ 264)
	Mondta léha Lemminkäinen: “Hej, fiúk, ti félnótások, tyúkeszű lüke lëányok, az egész bugyuta banda! Nëm kerül ki kobzos innen, sënki sëm tud itt zenélni. Ide avval a kobozzal, add a kantëlét kezembe, hadd tëgyem a térdeimre, tíz körmöm közé kerítsem!” (‑ 274)
	Akkor léha Lemminkäinen kantëlét kezébe kapta, öröm hangszërét ölébe, ujjai alá a lantot. Pëngette, mint tőle tellëtt, forgatta fölét alulra, hanëm hangulat nëm éledt, nëm születëtt szép muzsika. (‑ 282)
	Szólt vénségës Väinämöinen: “Nincs ebben az ifjúságban, most növekvő nemzedékben, de korosabbak között sëm eme szërszám zëngetője, boldogság buzogtatója! Hátha északon akadna, Pohjolában pëngetője, hangulat pëzsëgtetője? Mëgpróbálom Pohjolában!” (‑ 292)
	El is vitte Pohjolába, szomorú Sariolába. Pëngették is Pohjolában vërsënyt lányok és legényëk, nős embërëk billëgetve, férjes asszonyok facsarva; még maga a gazdaasszony is forgatta jobbra-balra, ujjaihoz illëgetve, körmeivel koppogatva. (‑ 302)
	Egész Pohja próbálgatta, pëngetetlen ëgy së hagyta, hanëm hangulat nëm éledt, nëm születëtt szép muzsika. Mindën húrja félrehajlott, szálai nyüszögve nyögtek, hangja harsogott keményen, zenéje zörögve koppant. (‑ 310)
	Vén vak embër volt a sutban, a búboson bólogatva. Fölneszelt a vén a sutban, kemënce mellől kiszóla, medvebőréről morogta, kuckóbul riadva rájuk: “Mit bolondoztok-bomoltok, ricsajoztok itt rakásra? Ez a hang fülem hasítja, fejem kétfelé repeszti, hajam ég felé mereszti, aludni së hagy hetekig. (‑ 322)
	“Hogyha Suominak zenéje nëm bír gyújtani gyönyörre, s álomba së andalíthat, nëm szërëz szëlíd nyugalmat, akkor vessétëk a vízbe, hajítsátok a habokba, vagy pedig vigyétëk vissza, oda küldjétëk a kobzot: készítőjének kezébe, tákolója térdeire!””(‑ 332)
	Nëm hagyta magát a hangszër, közbeszólt a kantëlécske: “Nëm mëgyëk én még a mélybe, në lëgyën a víz lakásom! Majd dalolok mestërëmnek, annak, ki velem vesződött!” (‑ 338)
	Vitték, csínján bánva véle, vigyázatosan lëtéve készítőjének kezébe, térdire terëmtőjének. (‑ 342)

NEGYVENËGYEDIK ÉNËK
Väinämöinen dalol.
	Vénëk véne Väinämöinen, időtlen idők dalosa, ím ujjait illëgette, mëgnyalta húsos hüvelykit. Kiült az öröm kövére, édës énëkëk hëgyére, ezüstös emelkëdőre, arany hajlatú halomra. (‑ 8)
	Kobzát ott kezébe vëtte, öblösét ölébe fogta, ujjai alá helyëzte. Szóval mondta, fölfelelte: “Hallja hát mindënki mostan, ki nëm hallotta eleddig, dalait örök örömnek, zëngő kantëlë zenéjit!” (‑ 16)
	Vén Väinämöinen valóban këllemes zenébe kezdëtt csukacsont keretű lanttal, halból készült hangszërével. Fürgén futkosott az ujja, könnyedén szaladt hüvelyke. (‑ 22)
	Immár az öröm örömnek, hangzott a gyönyör gyönyörnek, muzsikának a muzsika, diadalmasnak a dallam. Csukacsontfogak csivogtak, halfarok hejehujázott, süvöltött a mén sörénye, paripahajak pönögtek. (‑ 30)
	Vén Väinämöinen dalolgat, és a szélës rëngetegnek nincs oly négy lábon futója, szőrös csülkön szökdelője, ki közelébe në jőne, s ámulattal mëg në állna. (‑ 36)
	Mókusok merészkëdének lombozatrul-lombozatra, nyestëk is nyomakodának, kert közelébe kerültek; rétën szarvasok szökelltek, és hiúzok hancúroztak. (‑ 42)
	Fölneszelt a nádi farkas, medve moccant a vadonban, rëngetegnek rejtëkében, barlangja bozótosában. Mérföldet futott a farkas, medve végtelen mezőket, majd a kertsövényre suppant, a fonott kapura fordult. Kerítés kidőlt a kőre, lécajtó lapos mezőre. Akkor föllëndült a fára, ott a lombban mëglapulva figyelmezëtt a zenére, öröm csëngésit csodálva. (‑ 56)
	Tapiolának tudósa, maga Metsola öregje, mëg hatalmas házanépe, mind a lányok és legényëk hágtak hëgynek hajlatára, hallgatására dalosnak. Tapiolai nagyasszony, az a gondos gazdaasszony, hupikék harisnyájában, piros pántlikás papucsban, telepëdëtt nyírfatörzsre, hajladozó égerágra, úgy fülelt a szép zenére, kantëlének énëkére. (‑ 70)
	Mi csak volt madár az égën, páros szárnyon szálldogáló, mind kavarogva közelgëtt, jődögélt sebës-suhanva, dicső dalnoknak dalára, öröm csëngésit csodálni. (‑ 76)
	Hallja honn a sasmadár is finnëknek finom danáit: fiát fészkiben felejti, szárnyra kelve száll az égën hősnek édës énëkéhëz, Väinönek varázsdalához. (‑ 82)
	Jött a sasmadár magasbul, kánya fëllegën kërësztül, jégrécék habok honábul, hattyúk láboltak a láprul, jöttek pittyëgető pintyëk, aprócseprő kis csicsërgők, sárga sármány százasával, ezër mëg ezër pacsirta: mind fölötte forgolódtak, vállain viháncolódtak örömöt tëvő öregnek, Väinämöinen víg dalosnak. (‑ 94)
	Még tündérëk is tolongtak, édësségës égi lányok, öröm csëngésit csodálni, nemes lant szavára lesni; ki a mënnynek hajlatára, égi hídra ráheverve, ki fëlhőfoszlányon ülve, pihenve piros szegélyën. (‑ 102)
	Hold lëánya, szép hajadon, Naplëány, nëmës kisasszony, szövőszékükön sürögtek, buzgón nyomkodván a nyüstöt, futtatván aranyfonalat, ezüstöt közé keverve fëlhő rózsaszín szegélyin, hosszú hídnak hajlatában. (‑ 110)
	Mihelyt fëlfogták fülükkel csodahangszër szép zenéjit, nyüstjük kiesëtt kezükbül, odalëtt vetélőfájuk, aranyszálak elszakadtak, ezüstjeik elpotyogtak. (‑ 116)
	Valahány csak volt a vízben, élő állat a habokban hátán három pár uszonnyal, szëbbnél szëbb halak csapatja: világért ki nëm maradna csëngő dal csodálatábul. (‑ 122)
	Csukák jöttenek csapongva, víz kutyái vërsënyëzve, lazacok lapos helyekrül, marénák a mély vizekbül, keszegëk, kicsiny sügérëk, mindën apró márnafajta parti nád között kerëngëtt, tengër szélinél tolongott, Väinö versinek örülve, csëngő hangszërét csodálva. (‑ 132)
	Ahto, hullámok királya, vízi vén, hinárszakállú fëlmerült a mély habokbul, vízirózsára heverve fülelt a finom zenére. Maga mondta, fölfelelte: “Én még életëmben ilyen égi szépët mëg nëm értem, mint Väinönek víg danái, versei örök örömnek.” (‑ 142)
	Récenővérëk fűzére, tündér népe nádasoknak fejét fésülgette éppen, kondor üstökét kefélte fésűvel, ezüstfehérrel, csillogó aranycsutakkal. Mëghallották azt a hangot, csuda csëngésit koboznak: el is úsztatták keféjük, fésűjük habokba hullott. Maradt félig fésületlen, récetolluk rëndëzetlen. (‑ 154)
	Maga mély vizek mamája, nádasban lakó nagyasszony kiemelkëdëtt a vízbül, fëlmerült a mély fenékrül, nádas szélin csak lëszottyant, víznek zátonyára zöttyent, hogy hallhassa azt a hangot, Väinämöinen víg danáit; oly csodás volt csëndülése, oly hatalmas volt a hangja. El is szunnyadott szëlíden, elaludt hason heverve kemény hátán tarka kőnek, vastag vízi sziklaszálon. (‑ 168)

	Vén Väinämöinen pediglen zëng egész nap, mondja másnap. Ëgy së volt ott olyan embër, bármi bajnok is különben, sëm embër sëm asszonyembër, sëm fonottfejű hajadon, kinek könnye nëm potyogna, ki në rína szívszakadva. Rítt az ifja, rítt a véne, sihederëk sírdogáltak, bajszos bácsik is szipogtak, kiskorú fiúk szepëgtek, mind a lányok és legényëk, mind a csöppnyi kis cselédëk: oly hatalmas volt a hangja, édës énëke öregnek. (‑ 184)
	Väinämöinennek magának ugyancsak ömölt a könnye, csëppëk csordultak szëmébül, vízgyöngyök gyanánt gurulva, áfonyányira dagadva, borsószëmëkként szaladva, fogolymonyokként forogva, fëcskefej gyanánt remëgve. (‑ 192)
	Ëgy patak szakadt szëmébül, más patak a másikábul; két orcájára omoltak, kedves képére ömöltek, kedves képéről pediglen lë az álla lépcsejére, állának a lépcsejérül boltozatos mellkasára, boltozatos mellkasárul térdei tömérdëkére, térdei tömérdëkérül fejëdelmi lábfejére, fejëdelmi lábfejérül talp alatt való talajba, öt aranyövet elöntve, hat meleg mellényën által, hét kabáton áthatolva, nyolc köpenyën átnyomulva. (‑ 210)
	Csëppëk hulltak-hulldogáltak vén Väinämöinen szëmébül, tengër partjára pörögtek, tengër partjárul pediglen mélyébe merő vizeknek, fekete iszap fölébe. (‑ 216)
	Vén Väinämöinen azonban száját szóra is nyitotta: “Akadna vajon valaki fiatal fiak sorában, növekëdő nemzedékben, eme nagyra nőtt családban, ki a könnyeim kihozza mélyéből merő vizeknek?” (‑ 224)
	Fiatalok így feleltek, vénembërëk válaszoltak: “Sënki sincs ez ifjúságban, fiatal fiak sorában, növekëdő nemzedékben, eme nagyra nőtt családban, ki a könnyeid kihozza mélyéből merő vizeknek.” (‑ 232)
	Väinämöinen válaszolta, maga mondta, fölfelelte: “Ki a könnyeim kifogja, vízgyöngyeim összegyűjti mélyibül merő vizeknek, dunnabunda lësz jutalma.” (‑ 238)
	Hajlandónak tűnt a holló. Így szólt hozzá Väinämöinen: “Hozd ki, holló, könnyeimet mélyiből merő vizeknek: dunnabunda lësz jutalmad!” Ám hiába járt a holló. (‑ 244)
	Hallotta hírét a réce, jött a kék ruca rëpülve. Väinämöinen mondta néki: “Kék ruca, të könnyűszërrel szállsz a vízfenékre szájjal, hűtözvén a hűs habokban: hozd ki hát a könnyeimet mélyiből merő vizeknek! Mëgfizetëm fáradságod: dunnabunda lësz jutalmad.” (‑ 254)
	Mënt a réce összeszëdni, Väinö könnyeit kihozni mélyiből merő vizeknek, a fekete, sűrű sárbul. Könnyeit kiválogatta, vitte Väinönek kezéhëz. Hanëm hogy mëgváltozának, szépëkké színësëdének, gyöngyökké gyarapodának, kagyló kincsévé lëvének, királyoknak drága díszül, fejëdelmeknek fejékül. (‑ 266)

NEGYVENKETTEDIK ÉNËK
A Szampó elrablása.
	Vénëk véne Väinämöinen, mëg az Ilmarinen mestër, mëg a Lempi léha sarja, az a szép Kalandoskedvű vízi úton vándoroltak, hullámok fölött hajóztak távoli hideg hazába, Észak éjsötét honába, embërveszejtő vidékre, hősöket faló falukba. (‑ 10)
	Hát evezni kik eveztek? Ilmarinen volt az ëgyik: kemény vasverő kezével a felső helyën evezve, másik léha Lemminkäinen, a lënti lapátot húzva. (‑ 16)
	Vénëk véne Väinämöinen a hajó farában ülve vezette vizek csapáin, hátán zajló hullámoknak, fene forgókat kerülve, tarajló habot hasítva, Pohjolának partjaira, régtül ismert rév ölébe. (‑ 24)
	Mihelyëst mëgérkëzének, útjuk végire jutának, hajójukat partra húzva, kátrányos farút kivonva, helyëzték acél-alapra, ragyogó-rezes rudakra. (‑ 30)
	Majd mëgindultak befele, hamarost a házba léptek. Az a pohjolai asszony tudakolta, kérdve tőlük: “Hát mi jóban jártok erre, mi hírt hoztatok, legényëk?” (‑ 36)
	Vénëk véne Väinämöinen válaszolt ezën szavakkal: “A Szampórul kéne szólnunk, tarkatornyosrul beszélnünk. Szampóbul szeretnénk részet, tarkatornyosbul magunknak.” (‑ 42)
	Az a pohjolai asszony szóval mondta, fölfelelte: “Azé a fogoly, ki fogta, mókust sëm szokás felezni. Jobb a Szampónak zörögni, tarkatornyosnak duhogni Pohja dombja belsejében, hasában rezes hëgyének. Jobb szeretem én a Szampót, hogyha mëgtartom magamnak.” (‑ 52)
	Vénëk véne Väinämöinen szóval mondta, fölfelelte: “Ha a Szampót szépszërével nëm vagy hajlandó felezni, akkor visszük az egészet, kihozva, hajóra rakva.” (‑ 58)
	Louhi, Pohjola banyája fëlindult e szóra szörnyen. Pohja népit földobolta: kardra kapjon mindën embër, fegyverfogható dalia, viadalra Väinö ellen. (‑ 64)
	Vénëk véne Väinämöinen kantëléjét kézbe kapta, lëült és zenélni kezdëtt szívhëz szóló dallamokkal. Mindënki mëgállt figyelni, öröm csëngésit csodálni: férfiak maguk feledve, asszonyok elandalodva, vitézëk vizes szëmëkkel, ifjak roggyanó inakkal. (‑ 74)
	Már elernyedt mindën embër, boldog bágyadásba esve, majd szëmükre szállt az álom, már mozogni sëm mozogtak: elaludott ifja-véne Väinämöinennek dalára. (‑ 80)
	Akkor véne Väinölä-nek, időtlen idők tudósa tapogat tarisznyájában, motoz mélységës zsebében: álomtüsköket találva mélyebb álmot szór szëmükre, szëmpillájuk összeszőve, szëmöldökük összeöltve az elernyedt embërëknek, hullafáradt harcosoknak; hosszú álmot hint rëájuk, hogy sokáig szëndërëgjën Pohjolának házanépe, északi falu egésze. (‑ 94)
	Mëntek hát Szampó-szërëzni, tarkatornyosat kihozni Pohja sziklaszurdokábul, hasábul rezes hëgyének, mögüle kilenc lakatnak, tíz retesz rëkesztëkébül. (‑ 100)
	Väinölä-nek véne újra dúdolni-dalolni kezdëtt ott a rézhëgy ajtajában, kapujában kőüregnek: már a kőkapuk mozogtak, vasreteszeik rëzëgtek. (‑ 106)
	Maga Ilmarinen mestër munkába fogott sërényen : závárzatokat zsírozta, sarokvasakat vajazta, hogy kapuja halkan nyíljon, sarkai sírása nélkül. Zárját fürgén szétszërëlte, vasreteszeit lëverte. Már lakatjai lëhulltak s a nehéz kapuk kinyíltak. (‑ 116)
	Most mëgszólalt Väinämöinen, száját ily szavakra nyitva: “Hej, të Lempi léha sarja, legislegbëcsësb barátom! Mënj hát, hozd ki azt a malmot, tarkatornyosat öledben!” (‑ 122)
	Akkor léha Lemminkäinen, az a szép Kalandoskedvű, szólítatlan is szívesen, unszolatlan is ugorva gyűrkőzött Szampó-szërëzni, tarkatornyosat kihozni. Már mëntében mondogatta, kérkëdëtt, míg készülődött: “Embëri erő mi rejlik bennem, Ukko úr fiában, mind a Szampónak szegüljön, tarkatornyosat emelje, mikor mëgvetëm a lábom, talpammal nagyot taszajtok!” (‑ 132)
	Húzta-vonta Lemminkäinen, húzta-vonta, döntögette, két kezével átkarolva, tapogatva térdën állva, ám a Szampó mëg së mozdult, tarka tornya nëm dülöngött: gyökerei mélyre mëntek, kilenc ölnyire hatoltak. (‑ 144)
	Pompás ökre Pohjolának fene vastag volt dërékban, szügye-marja szörnyű szélës, inai igën erősek, hatöles a szarva hossza, ölnyi szélës volt a szája – (‑ 150)
	– legelőrül azt az ökröt föld szélin ekébe fogta: Szampót avval szántogatta, gyökérszálait szakítva. Szampó már mozogni kezdëtt, tarka tornyai dülöngtek. (‑ 156)
	Vén Väinämöinen pediglen, mëg az Ilmarinen mestër, mëg a léha Lemminkäinen kiszállították a Szampót Pohja sziklaszurdokábul, hasábul rezes hëgyének, hurcolva hajó belébe, vonszolva vitorlásukra. (‑ 164)

	Már fëdélzetën a malmuk, hajóban a tarkatornyos, vitorlásuk vízre vonva, bordás bárka útrakészën. Hullámok viszik hajójuk, habok hátán ringatózik. (‑ 170)
	Kérdi Ilmari kovácsunk szóval mondva, fölfelelve: “Hova szállítjuk a Szampót, menekítjük ezt a malmot e veszëdelmes vidékrül, éhës Északnak honábul?” (‑ 176)
	Vénëk véne Väinämöinen így felel viszontag néki: “Oda szállítjuk a Szampót, tarkatornyosat cipeljük: párás félsziget fokára, szélire ködös szigetnek. Ottan ellëhet örökre, időtlen időkig állhat; kerül néki hely kevéske, földnek talpalatnyi foltja, fëltöretlen-fëlszántatlan, szablyásoktul szabdalatlan.” (‑ 188)
	“Fújd vitorlánk, friss szelecske, hullám, szállítsad hajómat, evező erőt kitoldva, lapátlëngetőt segítve eme végtelen vizekën, beláthatatlan lapályon. (‑ 202)
	“Evezőnk ha tán erőtlen, lapátlëngetőnk lëlankad, kormányzó kezünk kifárad, hajósunk ha gyönge gyermëk, akkor, Ahto, add lapátod, Vizek Véne, hozd hajódat, vadonatúj jó lapátot, evedzőt, elég erőset; magad fogd a fát marokra, vëdd a kormányt két kezedbe: fürgén futhasson a gálya, vonuljon villás vasával forró forgókat kerülve, tajtékos habot hasítva.” (‑ 216)
	Vén Väinämöinen imígyen haladt a hajót vezetve. Maga léha Lemminkäinen mëg az Ilmarinen mestër az evezőket kezelte, fürgén forgatva lapátjuk tiszta tengërnek vizében, hátán tajtékos haboknak. (‑ 224)
	Szóla léha Lemminkäinen: “Hej, a régi szép időkben volt elég vizünk evezni, de a dal së volt kivetve. Míg ellenben mostanában nëm szokás dalolni nálunk, lallázni ladik farában, habok hátán énëkëlni.” (‑ 232)
	Vénëk véne Väinämöinen szóval mondta, fölfelelte: “Lárma nëm való vizekre, hangicsálás a habokra. Ellustul az embër attul, lassúdik lapát vonása, drága nappalunk elillan, váratlanul ér az éjjel eme végtelen vizekën, habtarajos hullámokon.” (‑ 242)
	Mire léha Lemminkäinen így felelt neki szavára: “Mëg nëm áll idő múlása, szépségës napunk szökése; utolér az éjjel úgyis, akkor is lëszáll az alkony, ha nëm énëklünk, míg élünk, nëm dudorászunk dalolva.” (‑ 250)
	Väinämöinen csak hajózott végtelenjén kék vizeknek; mënt egész nap, méne másnap, hát a harmadik nap este az a léha Lemminkäinen mëgint mëgkérdëzte tőle: “Mért vagy néma, Väinämöinen? Nëm buzog öröm belőled, bár a Szampót mëgszërëzted és hazafelé hajózol.” (‑ 260)
	Vénëk véne Väinämöinen mëggondoltan válaszolta: “Kora volna még vigadni, örömünnepët mëgülni. Akkor csapjunk csak vigalmat, dáridózva és dalolva, ha közel vagyunk kapunkhoz, ajtónk zárai kinyílnak.” (‑ 268)
	Szóla léha Lemminkäinen: “Ülnék csak hajónk farában, énëkëlnék én helyedben, dalolnék tele torokbul! Lëhet, másszor mëg sëm érëm, hogy a torkom tátogassam. Hogyha nëm hagysz szépszërével, dalra gyújtok én magamtul!” (‑ 276)
	Avval léha Lemminkäinen, az a szép Kalandoskedvű száját dalra módikálta, ékës énëkszóra szánva. Rezes hangon rázëndítëtt, harsány hangon kornyikálva, mértéktelenül dörögve, harsogva teli torokbul. (‑ 284)
	Lalláz léha Lemminkäinen, fújja a Kalandoskedvű, zëngedëz, rëzëg szakálla, állkapcáit tátogatja. Messze hallik harsogása, terjed térein vizeknek, hallja hat falu határa, hordja háta hét tavaknak. (‑ 292)
	Fatönkön daru kucorgott mocsári mező szegélyin; lábujjait nézëgette, vézna lábát váltogatva. Hát az majd halálra rémült Lemminkäinen énëkétül. (‑ 298)
	Daru rémëset rikoltott, mint torkán kifért, kiáltott; legott légi útra kelve, mëg sëm állva Pohjoláig. Észak éjhonába érve, lápnak szélire lëszállva, ëgyre rítt a rémülettül; rëttentő rikácsolása föl is verte Pohja népit, rossz hatalmat fölriasztva. (‑ 308)
	Ébredt Északnak banyája, ólmos álmából ocsudva. Mindjárt mënt az istállóba, ëgyenëst szaladt a színbe: nézte, mëgvan-é a marha, jószágait számba vëtte. Mëgvolt mindëne azonban, nincs a nyájnak sëmmi híja. (‑ 316)
	Mënt hamar a kőhalomra, rézbarlang bejáratához. Kapuhoz kerülve szóla: “Jaj nekëm, szëgény fejemnek! Idegënëk jártak itten, lakatjaimat lëverve, kapumat kidöntögetve, sarokvasakbul kivetve. Mëgszërëzték tán a Szampót, karmaik közé kerítve?” (‑ 326)
	Odavolt bizony a Szampó, tarkatornyos elrabolva Pohjolának kőhëgyébül, rézbarlangnak belsejébül, mögüle kilenc lakatnak, tíz retesznek rejtëkébül. (‑ 332)
	Louhi, Pohjola banyája szërtelen haragra gerjedt, hogy hanyatlik már hatalma, tekintélye tönkretéve. Könyörgött a Ködlëánynak: “Homály hölgye, Ködkisasszony! Szemetëlj ködöt szitádbul, hintëgess homályt belőle, gőzt erëgetve egekbül, lënge párákat a légbül, terëgesd a tág vizekre, beláthatatlan lapályra, Väinämöinent visszatartva, në haladhasson hajója! (‑ 346)
	“Ám ha ennek nincs hatása, jöjj të, Turso, szörny szülötte! Mélybül bukkanj föl fejeddel, a habokbul homlokoddal! Kaleva hadát ijesszed, férfiakat vízbe vesszed, martalócot mélybe rántva, hullámok alá temetve; hozd a Szampót Pohjolába, csak vigyázz, në ejtsd a vízbe! (‑ 356)
	“Ám ha ennek sincs hatása, ó, Egek ura, nagy Ukko, fëllegëk arany vezére, egeknek ezüst királya, szélvihart kavarj köröttük, förgetegët hozz fejükre, hullámokat verj magasra ëgyenëst hajójuk ellen; tartsd a vízën Väinämöinent, në haladhasson hajója!” (‑ 366)
	Ködkisasszony, pára hölgye tengërre ködöt terítëtt, sűrű gőzgomolyt habarva. Visszafogta Väinämöinent három hosszú éjszakára: kék vizekën vesztegëljën, útját félbe-szërbe hagyva moccanástalan maradjon. (‑ 374)
	Tétlen töltve három éjet, kék vizekën vesztegëlve, vén Väinämöinen elunta, száját szóra is nyitotta: “Gyámoltalanabb legénynek, nálamnál gyöngébb gyerëknek sëm való ködökbe veszni, magát páráknak mëgadni.” (‑ 382)
	Kardjával a vízre vágott, habokat ketté hasítva. Márc szökellt a szablyaéltül, méz përgëtt a pëngéjérül: fölszakadt a köd szövete, homályai oszladoztak, fëllegei foszladoztak, víz gőzei szerteszálltak, páráiból bontakozva tengër végtelenre tágult. (‑ 392)
	Eltelt ëgy kevés időcske, pillanatnyi-përcenetnyi. Hirtelen nagy lárma hallott a bíborszín bárka mellett, torló hullámok tolultak, Väinö csónakára csapva. (‑ 398)
	Nagy volt Ilmarinen mestër riadalma-rémülete, képéből kimënt a vére, piros arca holtra sápadt, fejét párnájába fúrta, mind a két fülét bedugta, tenyérrel takarta képit, befödözve két kezével. (‑ 406)
	Vén Väinämöinen pediglen pillantást vetëtt a vízre, hajó környékét kutatva. Csudát látott, nëm csekélyet: Turso támadt, Szörny szülötte bíborbárkának tövében, vízbül fejjel fölmerülve, hullámokbul homlokával. (‑ 414)
	Vénëk véne Väinämöinen fülönfogta őt azonnal, fülénél fölemelintve kivallatta-kérdëzgette, mëgszólítva ily szavakkal: “Turso, szörnyeteg szülötte, mért hogy fölmerülsz a mélybül? Mi hoz ki hullámhazádbul embëri szëmëk elébe, Kaleva fia kezébe?” (‑ 424)
	Turso, szörnyeteg szülötte nëmigën ijedt mëg attul; bár jókedvűnek së látszott, vonakodott válaszolni. (‑ 428)
	Turso, szörnyeteg szülötte harmadszori faggatásra felelt végre ily szavakkal: “Mélybül én azért merültem, elhagyva hullámhazámat, mert erősen mëgfogadtam: Kaleva hadát kiirtom, malmot Pohjolába mentëm. Ha a vízbe visszaengedsz, életëmet mëgkímélve, mélybül nëm jövök ki máskor embëri szëmëk elébe.” (‑ 446)
	Vén Väinämöinen e szóra azt a szörnyet visszadobta, keményen lëlkére kötve: “Turso, szörnyeteg szülötte! Nëhogy még egyszër eszëdbe jusson mély vizekbül fölmerülni, népeket ijesztëgetni! Emlékëzz ezën szavamra!” (‑ 454)
	Turso tengërbül azóta, nëm merül föl mély vizekbül embëri szëmëk elébe, míg csak hold halad az égën, áldott nap ragyog fölöttünk örömére mindënëknek. (‑ 460)
	Vén Väinämöinen azonban hazája felé hajózott. Eltelt ëgy kevés időcske, pillanatnyi-përcenetnyi. Egeknek ura, nagy Ukko, fejëdelme fëllegëknek szelet támasztott szavával, itéletidőt kavarva. (‑ 468)
	Szelek száguldozni kezdtek, itéletidőt kavarva. Nyargalásztak napnyugatrul, félészakrul-félnyugatrul, dúltak dél felől dühöngve, këgyetlenkëdve keletrül, félészakrul-félkeletrül, északrul legélësebben. (‑ 476)
	Fákat fújtak lombtalanra, tűlevelűt tűtelenre, hangafűvet hímtelenre, szárakat sziromtalanra. Fekete sarat sodortak tengër tiszta fëlszínére. (‑ 482)
	Szaggatott a szél këgyetlen, Väinö csónakát cibálva. Csukacsontkobzát kezébül, kantëlécskéjét kitépte, vigadozni vízi népnek, andalodni Ahtolának. Vízben Ahto fölfëdëzte, hullámokban hab-lëányok, kobzukat kezükbe kapva vitték víz alatti várba. (‑ 492)
	Vén Väinämöinennek akkor könny szökött öreg szëmébe; maga mondta, fölfelelte: “Odavan a mestërművem, kedves kobzom elvesztëttem, vígasságom vízbe hullott. Ilyet nëm kapok sëholsëm, valamíg világon élëk: csukacsont csilingëlésit, édës hangját halfogaknak.” (‑ 502)
	Maga Ilmarinen mestër elkeserëdëtt erősen, mondogalódott magában: “Jaj nekëm, szëgény fejemnek! Mért is këllëtt útrakelnëm, szélës tengërëkre szállnom, lëngedező fára lépnëm, ingó-bingó padlatokra! Szöghajamat szél cibálja, fürtjeim vihar veszejti, sokat szenvedëtt szakállam eme vad vizek dühétül; életëmben mëg nëm értem ily szörnyűségës szeleket, mérgét háborgó haboknak, tajték-hányó hullámoknak. Már a szél lëszën lakásom, otthont tengërben találok.” (‑ 520)
	Vénëk véne Väinämöinen intëtte szëlíd szavakkal: “Nincs helye hajón rívásnak, vízën jajveszékëlésnek! Sírás nëm segít a bajban, véget nëm vet rossz napoknak.” (‑ 526)
	Majd a száját szóra nyitva, maga mondta, fölfelelte: “Víz, fëgyelmezd mëg fiadat, hullám, hass a magzatodra! Ahto, altasd el vizeid, Vellamo, a vízi népet, bordafám në bontogassa, ladik léceit në rontsa! (‑ 534)
	“Szél, szaladj az égbe vissza, fëllegëk fölé emelkëdj pereputtyodhoz-fajodhoz, hadadhoz-retyerutyádhoz! Dereglyém në döntögessed, bárkámat në bontogassad; fënyérën fenyőket téphetsz, domboldalakon dühönghetsz!” (‑ 542)
	Erre léha Lemminkäinen, az a szép Kalandoskedvű, száját szóra nyitva, mondta : “Jöjj, turulmadár, magasbul, három tollat ejts hajónkra, turul hármat, holló párat, csekély csónakunk javára, rossz bárkánkra bordafának!” (‑ 550)
	Bé is rakta bordafáit, pótolta peremtörésit, vendégszélit fölszërëlte, ëgy öllel fölebb emelve, hogy a hullám föl në érje peremfáján átrëpülve. (‑ 556)
	Mëgjavítva már a szélek, peremmel körülkerítve, hogy a vad vihart kiállja, háborgó habok lökésit, míg a zajló árban úsznak, hullámhalmokon hajóznak. (‑ 562)

NEGYVENHARMADIK ÉNËK
Csata a Szampóért. A csodamalom pusztulása.
	Louhi, pohjolai asszony Pohja népit összehívta, fölszërëlte számszëríjjal, kardot köttetëtt övükre; nagy hadihajót kerítëtt, büszke bárkát Pohjolának. (‑ 6)
	Embëreit elhelyëzte, harcosit hajóra rakta, mint a vízityúk csibéit, mint a réce, rëndbeszëdte, százat karddal fölszërëlve, ezër embërt számszëríjjal. (‑ 12)
	Árbocait állogatta, vitorláinak valókat; vásznait a fára vonta, rúdjaira rászërëlte. Fëllegëk gyanánt dagadtak, égnek boltját béborítva. Majd a gályával mëgindult sebbel-lobbal, nagysietve, hogy a Szampót visszavégye Väinämöinen csónakábul. (‑ 22)
	Vénëk véne Väinämöinen kék hullámokat hasítva száját szóra is nyitotta, hajója farábul mondta: “Hej, të Lempi léha sarja, legislegbëcsësb barátom! Hágj az árbocnak hëgyére, végire vitorlarúdnak! Nézd mëg az eget előttünk, mënnynek széleit mögöttünk, hahogy tiszta-é a távol, tiszta-é avagy homályos!” (‑ 34)
	Hát a léha Lemminkäinen, az a pëzsgővérű Pajkos, serkentetlen is sürögve, biztatatlan is buzogva hágott árbocuk hëgyére, végire vitorlarúdnak. (‑ 40)
	Néz keletre, néz nyugatra, hol észak- hol délirányba, Pohja partjait kutatva, majd a száját szóra nyitja: “Előttünk a tengër tiszta, mögöttünk a mënny világos; északon piciny pamatka, futó fëlhő foltja látszik.” (‑ 48)
	Vén Väinämöinen felelte: “No hiszën hazudsz, barátom! Bizony, nëm piciny pamatka, nëm futó fëlhőcske foltja: vitorláshajó közelëg. Nézd mëg jobban másodízben!” (‑ 54)
	Nézte újból, nézëgette, száját szóra is nyitotta: “Valami sziget van ottan, messziről kirajzolódik. Jegënyékën ölyvek ülnek, fákon fajdok forgolódnak.” (‑ 60)
	Vén Väinämöinen felelte: “Már mëgint hazudsz, barátom! Mert nëm ölyvek ülnek ottan, nëm is fajdok forgolódnak, hanëm Pohjola vitézi. Nézd mëg jobban harmadízben!” (‑ 66)
	Akkor léha Lemminkäinen mëgnézte mëgint magának. Száját szóra is nyitotta, maga mondta, fölfelelte: “Jő már Pohjola hajója, százvillájú gálya siklik; százan vannak, kik eveznek, evezőtlen ezren ülnek.” (‑ 74)
	Vén Väinämöinen e szóbul értëtte: a vész elérte. Szóval mondta, fölfelelte: “Evezz, Ilmari, erősen, húzzad, léha Lemminkäinen! Mindënki nekifeszüljön, hogy hajócskánk hadd haladjon, elmeneküljön előlük!” (‑ 82)
	Húzta Ilmarinen mestër, mëg a léha Lemminkäinen, evezëtt ott mindën embër, nyögtek a nyeles lapátok, berkënyefavilla bongott, vitorlarudak remëgtek; fókaként fröcskölt az orra, forgókat kavart farával, gyöngybuborékok buzogtak, habzó permetëk përëgtek. (‑ 92)
	Vitézëk vetélkëdének, hősök vërsënyëzve húztak, hanëm mégsë nőtt a távol, nëm szaladt a szálfagálya messzebb a hadihajótul, Pohjolának bárkájátul. (‑ 98)
	Most már tudta Väinämöinen, hogy jutottak végveszélybe, hogy már itt lelik haláluk. Tanakodott-tépelődött, mihëz fogjon már, mi légyën. Mondogalódott magában: “Jut valami még eszëmbe, valami csuda-varázslat.” (‑ 106)
	Taplóját előhalászta, tűzszërszámait kiszëdte. Darabkát kovakövébül, taplójábul tört keveset, azt a tengërbe vetëtte, balválla fölött bedobta. Száját szóra is nyitotta, maga mondta, fölfelelte: “Emelkëdjën zátony ebbül, titkos kősziget terëmjën, büszke bárka rászaladjon, százvillájú szétszakadjon, verje szét vizek viharja, hordja el habok haragja!” (‑ 120)
	Nőtt is ottan sziklazátony, tengëri kövek terëmtek, keletnek kiszélësëdve, északnak kërësztbe állva. (‑ 124)
	Szállt a pohjolai gálya, tengër habjait hasítva. Hát csak rászaladt a szirtre, kőbe ütközött keményen. Kétfelé repedt a gálya, hasadt százvillás hajójuk, tengërbe romolt a rúdja, vitorlái vízbe estek, zsákmányul szilaj szeleknek, játékul heves haboknak. (‑ 134)
	Louhi, pohjolai asszony belelábolt a habokba, a hadihajót kihozni, sziklazátonyrul lëszëdni, ám hajója mëg së mozdult, nëm lëhetëtt vízre vinni. Mindën bordája betörve, ágasvillái lëverve. (‑ 142)
	Tanakodott-tépelődött, száját szóra is nyitotta: “Mármost mit tëgyën az embër? Ki tud itt okos tanácsot?” (‑ 146)
	Nagymerészen más alakra változott varázsolással. Öt kaszát kapott kezébe, hat kihányt kapát kerítëtt, abbul karmokat kovácsolt, ujja végeire vëtte, félbetört hajóját fogta, és maga alá csatolta; szárnyat szélës oldalábul, farkat fabrikált farábul; szárny alá szëdëtt vagy százat, ezër embërt farktövére, százat karddal fölszërëlve, ezër embërt számszëríjjal. (‑ 160)
	Föllëbbent a fëllegëkbe, sas gyanánt suhant magasba. Majd fejük fölött kerëngëtt, Väinämöinenre vadászva; égig ért az ëgyik szárnya, másik a vizet sëpërte. (‑ 166)
	Vízanyácska, nyájas asszony száját akkor szóra nyitva így intëtte Väinämöinent: “Në csak dél felé tekingess, pillants északnak-nyugatnak, vigyázz, hogy mi van mögötted!” (‑ 172)
	Vénëk véne Väinämöinen fejét hátrafordította, északnyugatra tekintve, mëgnézve, mi van mögötte. Jő banyája Pohjolának, micsoda madár közelëg! Hátán-vállán héjaszárnyak, törzse mint turulmadáré. (‑ 180)
	Mëgrohanta Väinämöinent. Szállt a szálfának hëgyére, a vitorlarúdra ülve, ingó árbocfára állva. Majdnëm fëlborult a bárka, félig oldalára fordult. (‑ 186)
	Mostan Ilmarinen mestër Isten irgalmát esengte, bizalmát belévetëtte. Száját szóra is nyitotta: “Végy a védelmedbe, Isten, Terëmtő, tekints fiadra, hogy në hulljon még halálba, anyja magzata mëgéljën, ki në vesszën a világbul, terëmtményeid sorábul! (‑ 196)
	“Világnak ura, nagy Ukko, Miatyánk a mënny-egekben! Tűzbundát boríts fölébem, takarj lángoló lepëllel, hogy alatta harcolhassak, annak védelmében vívjak, hogy fejemet itt në hagyjam, hogy hajamat mëgkímélje sziporkázó szablya éle, kardoknak kemény acélja.” (‑ 206)
	Vén Väinämöinen pediglen mondta a fura madárnak: “Hej, të pohjolai asszony! Felezëd-ë már a malmot, adod-é ködös szigetre, párás félsziget fokára?” (‑ 212)
	Pohja asszonya felelte: “Szampót nëm fogom felezni, olyanokkal osztozkodni, mint tëvéled, Väinämöinen!” Avval a Szampót mëgragadta, hogy erővel visszavégye. (‑ 218)
	Akkor léha Lemminkäinen élës kardját csak kivonta, dërëkárul kézbe kapta, lëoldva baloldalárul; sasmadár markára mérte, görbe karmára suhintva. (‑ 224)
	Vágta léha Lemmikäinen, közbe-közbe fëlkiáltva: “Lëszállni, szablyás vitézëk, lë onnan, lapos legényëk, szárny alatt lapuló százak, toll közt mëgbúvó tizekkel!” (‑ 230)
	Szólt a pohjolai asszony, vitorla fölül felelte: “Hej, të Lempi léha sarja, kurafi Kauko, gaz garázda! Rászëdted szülőanyádat, hazudtál szëgény szülédnek, hogy nëm indulsz háborúba hat évig, tizënhat évig, bár aranynak vágya vonna, vagy ezüstnek éhe hína.” (‑ 240)
	Vénëk véne Väinämöinen, időtlen idők tudósa végre mégis mëgsokallta, ideje immár közbelépni! Vízbül kormányát kivëtte, a habokbul tölgyhusángot, táltosasszonyt vágta véle, karvaly karmaira sújtva. Pozdorjává is püfölte, kiskörme kivételével. (‑ 250)
	Lëpotyogtak a legényëk, tengër habjaiba hulltak ama szárny alatti százak, farktövön ülő ezërrel. Maga a madár lëhuppant a hajó fëdélzetére, mint a fajd lëhull a fárul, mókus a magas fenyőrül. (‑ 258)
	Ám a Szampónak szëgezte gyönge gyűrűsujja körmit; Szampót vízbe verte véle, tarkatornyosat habokba bíborbárka oldalárul közepébe kék vizeknek. Ott a Szampó szërtehullott, tarkatornyos több darabra. (‑ 266)
	Morzsalékai merültek, Szampó számosabb darabja, méla víznek mélyeibe, fölébe fekete sárnak. Víz vagyona vált belőlük, Ahtola királyi kincse. Mind e naptul fogva máig, míg csak hold halad az égën, víznek kincsben nincs hiánya, víz királyának vagyonban. (‑ 276)
	Még maradtak morzsalékok, töredékësebb darabok kék tengër színére szórva, végtelen vizek terére, kényire szilaj szeleknek, játékul heves haboknak. Azokat a szél zilálta, tengër habja hajtogatta ott a végtelen vizekën, beláthatatlan lapályon. Szél a szárazra sodorta, víz verése partra vitte. (‑ 288)
	Vénëk véne Väinämöinen látta, tengër mint taszítja, vizek sodra mint sodorja, víz dagálya partra dobja Szampó számos morzsalékit, tarkatornyos törmelékit. (‑ 294)
	Mëgörült öreg szívében, száját szóra is nyitotta: “Itt a magja és csírája, kezdete örök örömnek, jövőnk szántása-vetése, nëmünknek növekëdése. Ebbül válik hold világa, ebbül árad nap sugára Suomi tágas téreire, finnëk drága földjeire!” (‑ 304)
	Louhi, pohjolai asszony szóval mondta, fölfelelte: “Majd találok arra módot, ahhoz is tudok tanácsot, hogy vetésëdbül mi váljon, mint lëgyën nëmëd növése! Gondom lësz a holdvilágra, élet-érlelő napodra! Holdvilágot hëgybe rejtëm, napot barlangba bezárom, fonnyasztó fagyot bocsátok, hidegët hagyok mëgülni szántóföldön és vetésën, magból sarjadó meződön; verëm jégeső vasával, sanyarom acélsöréttel bokros-burjánzó vetésëd, földjeid kövér kalászit. (‑ 322)
	“Pusztábul medvét mënesztëk, gyérfogút fenyővadonbul méncsikóid marcangolni, karmát kancáidba vájni, nyuvasztani nyájaidat, teheneidet tarolni. Ivadékid sűllyel sújtom, eltörlöm egész nëmëdet, hogy míg égën hold világol, hír së hallassék felőle.” (‑ 332)
	Vén Väinämöinen azonban így felelt neki szavára: “Engëm lapp lë nëm dalolhat, Turja népe nëm veszejthet. Istennél van írva sorsunk, kezében szërëncsénk kulcsa, nëm a nyaggatónk nyakában, üldözőnk kezeügyében. (‑ 340)
	“Ha fohászkodom Uramhoz, és belévetëm bizalmam, majd a férget messzeűzi, ellenségëm távoltartja, hogy në túrja termőföldem, në veszejtse el vetésëm, zsënge sarjaim në irtsa, aratásom tönkretéve. (‑ 348)
	“Të mëg, pohjolai asszony, küldd a kínt a kő likába, szenvedést a sziklaszirtre, bajt a hëgynek belsejébe, békét hagyj a holdvilágnak, mëg az áldott napmelegnek! (‑ 354)
	“Fonnyasztó-fagyos teleknek hidegét csak hagyd mëgülni magad sarjadó vetésin, a magad művelte földön! Küldhetsz káros jégesőket, senyvesztő acélsörétet oda, hol ekéd hasított: Pohja puszta parlagára! (‑ 362)
	“Erdőbül medvét mëneszthetsz: hadd mënjën a mérges macska, rëngetegnek mézes mancsa, gyalogbokrok gyérfogúja Pohjolának partjaira, Észak nyájának nyomára!” (‑ 368)
	Az a pohjolai asszony így siránkozott magában: “Mëgdőlt már az én hatalmam, tekintélyëm tönkretéve: vagyonom a vízfenékën, Szampó hullámok honában.” (‑ 374)
	Ríva tért mëg otthonába, panaszkodva Pohjolába. Szampó számottëvő részit ugyan nëm vihette vissza, mégis mëgmentëtt valamit: gyönge gyűrűsujja körmin púpját Pohjolába vitte, szilánkját Sariolába. Észak népe attul éhës, kënyere kevés a lappnak. (‑ 384)
	Vénëk véne Väinämöinen, hogy mëgérkëzëtt honába, mëglelé a morzsalékot, tarkatornyos törmelékit ott a puszta partra vetve, tengëri finom fövenyben. (‑ 390)
	Vitte malma morzsalékit, tarkatornyos törmelékit párás félsziget fokára, szélire ködös szigetnek, hogy ott nőjön-nődögéljën, bontakozva-bokrosodva sörsűrítő árpamagra, rozskënyér adó kalászra. 398
	Vén Väinämöinen pediglen így imádkozott magában: “Add mëg Alkotónk, Úristen, boldog békësségben élnünk, járnunk jóban bővelkëdve, tisztësséggel földbe térnünk drága Suomi szép határin, Karjala kies mezőin! (‑ 406)
	“Védj mëg irgalmaddal, Isten, fëdëzz, fölségës Terëmtő, férfiú-fondorlatoktul, asszonyi abajgatástul, föld gonoszait fenyítve, víz vajákosit lëgyűrve! (‑ 412)
	“Légy gyámola gyermëkidnek, fiaidat fölkaroljad, éjnek évadján vigyázva, nappal óva-oltalmazva, në gyötörje nap haragja, holdvilág hamiskodása, szélnek szërtelen fuvása, eső végtelen verése, fagynak féktelenkëdése, szörnyidőknek szenvedése! (‑ 422)
	“Vaskerítést vonj köréje, építs roppant sziklavárat vagyonomnak védelmére, népemet körülkarolva: földről fëllegëkbe nyúljon, magas égbül földig érjën; ott lëgyën erős lakásom, támaszomat ott találjam, hol az ármányos nëm árthat, ellenségëm el nëm érhet, míg csak embër él e földön, míg csak hold halad az égën.” (‑ 434)

NEGYVENNËGYEDIK ÉNËK
Väinämöinen új kantëléje.
	Vénëk véne Väinämöinen mondogalódott magában: “Volna most okunk vigadni, édës énëklésbe fogni, hogy a helyzetünk mëgújult, házunk híre fëlvirágzott. Csakhogy elveszëtt a hangszër, örömöm lëtűnt örökre, halak hajlokába szállva, merülve lazac lakába, tengëri király kezébe, Vellamo vizes honába. Onnan nëm vëhetëm vissza, Ahtola nëm adja vissza. (‑ 14)
	“Idehallgass, Ilmarinen! Ha kovácsoltál korábban, kovácsolj ma is keményen: jó gereblyét verj ki vasbul, jó sűrűen fëlfogazva, hosszú nyéllel fölszërëlve, hogy a vízën végigvonva, hullámokbul rëndët rakva, tengër téreit begyűjtve, partjait kepébe kötve kedves kobzom visszakapjam, kantëlécskémet kifogjam halat termő hajlatokbul, lazacok lelőhelyérül.” (‑ 28)
	Most hát Ilmarinen mestër, időtlen idők kovácsa jó gereblyét vert ki vasbul, nyelet rézbül rakva rája, fogát százölesre szabva, a nyelét ötszázölesre. (‑ 34)
	Vénëk véne Väinämöinen vasgráblát kezébe vëtte, avval ballagott alábbad, kicsinyég odább kerülve az acélalapzatokhoz, rézveretű rév ölébe. (‑ 40)
	Párban ott hajók pihentek, útra készën mind a ketten, rézbül vert sínëkre rakva, jó acélalapzatokra. Vadonatúj volt az ëgyik, viharverte volt a másik. (‑ 46)
	Vénëk véne Väinämöinen szólt az ëgyikhez, az újhoz: “Vesd magad a vízre, csónak, szállj habokra, szép hajócska, két karomtul nëm segítve, tenyeremtül nëm taszítva!” (‑ 52)
	Hát csak vízre szállt a csónak, kis hajó habokra siklott. Vénëk véne Väinämöinen, helyet foglalva farában, kezdte a vizet kavarni, gráblájával húzogatni. Nagy halom vízi virágot, hulladékot összehordott, takarítva nádtörekët, gyékényrostokat rakásra, gereblélt halasgödörben, szélin sziklazátonyoknak: nëm került elő a kincse, csukacsontos drágasága, örökre lëtűnt öröme, édëskedves kantëléje. (‑ 68)
	Vénëk véne Väinämöinen búsan ballagott hazáig, orra lógatva, lëverten, félrefittyenő süveggel. Mondogalódott magában: “Ez is elnémult örökre: halfogak finom zenéje, csukacsont csilingëlése!” (‑ 76)
	Hát a rétën áthaladva, liget mellett lépëgetve, hallja, hogy nyafog a nyírfa, panaszolkodik az árva. Mënt, hogy jobban mëgtekintse, kikérdëzze, hogy mi bántja. (‑ 82)
	Tudakolta, kérdve tőle: “Mért nyöszörögsz, nyírfa-szépëm, lënge lombú, min kesergesz, mért fohászkodol, fehérke? Nëm hurcolnak háborúba, vitézi verekëdésbe!” (‑ 88)
	Nyírfa tudta, mit feleljën, viruló fa válaszolta: “Hát hiszën sokan beszélik, olyan véleményën vannak, hogy örök örömben élëk, vígan élhetëm világom. Pedig gondok garmadája, búbánat emészt ëlégszër; szorongó szomorkodásban, fájdalomban forgolódom. (‑ 98)
	“Siratom sanyarú sorsom, kicsinységëmën kesergëk, merthogy mëg vagyok rabolva, kiszolgáltatva, kifosztva állok itt e puszta parton, menedéktelen mezőben. (‑ 104)
	“Kinek kedvez a szërëncse, reménykëdve várva-várja nyájas nyárnak érkëzésit, mëgjöttét meleg napoknak. De mi vár rëám, bohóra, nyár jöttével mily esélyëk? Fehér héjam hántolása, szőke lombom szaggatása. (‑ 112)
	“Gyámoltalanhoz gyakorta, százszor is szëgény-magamhoz közelëdnek kis legényëk, kikeletkor körbeállnak, bőröm bicskával metélik, leves húsomig hasítva. Nyáron mëg gonosz gulyások fosztanak fehér övemtül: késtoknak, ivóedénynek avagy áfonyáskosárnak. (‑ 120)
	“Gyámoltalanhoz gyakorta, százszor is szëgény-magamhoz lyányok jőnek-jődögélnek, hajadonok hancúroznak, lombos ágaimba nyesve, fürdővirgácsnak kötözve. (‑ 128)
	“Gyámoltalanbul gyakorta, százszor is szëgény-magambul lángok martaléka lészën, összevágva, ölbe rakva. Idei nyáron három ízben, heves nyári hónapokban favágók körülvëvének, fejszéjüknek élit fenve, azt szëgény fejemnek szánva, vesztésére életëmnek. (‑ 138)
	“Ez nekëm a nyár nyugalma, édës évszaknak gyönyöre; több örömöm nincs a télben, hó së hoz nekëm këgyelmet. (‑ 142)
	“Jöttének hírére jókor formámbul a bú kiforgat: szép fejem fakóra válik, sápadozni kezd a képem, mert a múlt emléke marja, sejtelme silány jövőnek. (‑ 148)
	“Szelek búval borzogatnak, fagyok fájdalmam tetézik: szelek szórják szét gúnyámat, fagyok fosztanak ruhámtul, én mëg árva ágaimmal ott maradok mëgrabolva, anyaszült pucérra szëdve, meztelen magamra hagyva harapós hidegbe’ ríni, didërëgni dermesztőben.” (‑ 158)
	Vigasztalta Väinämöinen: “Sosë sírdogálj, të nyírfa, në keserëgj, lënge lombos, në fohászkodjál, fehérke! Sorsod mátul jóra fordul, immár más időkre virradsz; örömödben fogsz të sírni, boldogságodban bomolni.” (‑ 166)
	Akkor Väinölä-nek véne kobozt készítëtt a fábul. Hosszú nyári nap faragta, kantëlécskéjén kopácsolt párás földnyelv hajlatában, szélinél ködös szigetnek. Lantja ládikáját véste, keretët az új koboznak; ládát fája vastagábul, keretët kemény tövébül. (‑ 176)
	Vénëk véne Väinämöinen maga mondta-mondogatta: “Mëgvan lantom ládikája, kerete örök örömnek. Hát szëgeket hol szërëzzek, csavarját miből csináljam?” (‑ 182)
	Tölgyfa nőtt a kert közében, hátsó udvaron hatalmas. Terebélyës tölgyön ágak, aranyalma mindën ágon, aranyalmákon karika, karikán arany kakukkok. (‑ 188)
	Valahány kakukkolása, szép szavának szólalása: csőréből arany csilingël, ezüst pénzëcskék potyognak hátára aranyhalomnak, ezüst dombnak oldalára. Szëgecseit ott szërëzte, csavarjait úgy csinálta. (‑ 196)
	Vén Väinämöinen beszéle, szóval mondta, fölfelelte: “Szëget kaptam kantëlémhëz, csavarokat is csináltam. Vagyon még valami híja: öt húr kéne hangszërëmre. Vajon honnan lësz a húrja, miből rakhatom rëája?” (‑ 204)
	Hát elindult húr-keresni, zöld mezőben mëndëgélve. Mezőn lyányka ült magában, hajadon a horpadásban. Kedve nëm nagyon sírósnak, s nëm volt mondható vidámnak: eldalolgatott az estben, dalával magát mulatta, vőlegényre várakozva, kívánkozva kedveséhëz. (‑ 214)
	Vénëk véne Väinämöinen meztéllábasan lopózva, harisnyáját is lëhúzva, egészen közel kerülve hajszálaiért esengëtt, kérte tőle szép szavakkal: “Adj hajadbul, szép kisasszony, fiatalka, fürteidbül! Kantëlémre kéne húrnak, hangjául örök örömnek.” (‑ 224)
	Hajadon adott hajábul, finom fürtei sokábul; öt-hat szálacskát hajábul, hét is lëtt talán belőle. Hangszërét húrozta véle, hangjául örök örömnek. (‑ 230)
	Immár készën volt a kobza. Vén Väinämöinen pediglen csak lëült csupasz kövére, legaljára lépcsejének. (‑ 234)
	Kantëlét kezébe fogta, örömét ölébe vëtte. Élit égnek fordította, talpát térdeire tëtte, rakva húrjait helyükre, hangközeiket kimérve. (‑ 240)
	Fölhangolva már a hangszër, pëngetésre kész a kobza. Akkor térdeire tëtte, kezei alá kërësztbe, tíz körmét rëá kapatva. Öt ujja örült előre, hogy a húrokon futoshat, hangok szálain szaladhat. (‑ 248)
	Vénëk véne Väinämöinen kantëlén zenélni kezdëtt, könnyű kézzel, fürge ujjal, kifelé hajolt hüvelykkel. Csomoros fa csëngetyűzött, lallázott a nyírfa lombja, csilingëlt kakukkja kincse, lányhaj-húrjai örültek. (‑ 256)
	Játszott Väinämöinen ujja, harsogott a hárfa húrja; bércëk is belérëzëgtek, bongott hëgynek boltozatja, sziklazátonyok zenéltek, tengëri kavics kavargott, faóriások forogtak, tönkök táncra pëndërültek. (‑ 264)
	Kaleva kisasszonyai, hallva kézimunka közben, folyóként odafutottak, özönnel odaömöltek, szép kisasszonyok kacagva, szép nagyasszonyok nevetve csëngő dal csodálatára, édës hangok hallatára. (‑ 272)
	Férfiak, kik arra jártak, mind mëgállt kalap-lëvéve, asszonyok, kik arra jártak, orcájuk tenyérbe téve. Lányok könnyben olvadoztak, fiúk földre térdepëltek csëngő dal csodálatára, édës hangok hallatára. Szóval mondta mindahánya, ebben minden ëgyetértve: “Embëremlékëzet óta nëm hallottunk hangot illyet, nëm is várta volna sënki, hogy a hold alatt mëgérjük.” (‑ 286)
	Szép muzsika messze hallik, hallja hét falu határa; nincsen olyan lëlkës állat, ki në futna, hogy füleljën édës énëk-áradásra, kantëlë-kiáltozásra. (‑ 292)
	Ősvadonnak mindën vadja lëkucorodott juházva koboz hangja hallatára, csëngő dal csodálatára. Amennyi madár az égën, mind mëgült a lombos ágon, ami hal csak volt a vízben, mind közel került a parthoz. Férgek föld alól kibújva fëlszínre furakodának, forgolódtak, úgy figyelve édës énëk dallamára, kobzára örök örömnek, Väinämöinen víg dalára. (‑ 306)
	Väinämöinennek valóban gyönyörűen zëng zenéje, szívhëz szóló pëngetése. Naprul-napra billëgette, szakadatlan szólogatta: regélt ëgyet rëggelire, másat, míg magát övezte, ëgyet lajbijába bújva. (‑ 314)
	Muzsikálgatván magában fenyőfábul rótt lakában, palló pattogott ütemre, mënnyezete visszaverte, ajtók-ablakok vígadtak, billëgëtt kemënce búbja, gádoroszlop gajdorászott. (‑ 322)
	Rándulván a rëngetegbe, a vadonban vándorolva, bókoltak a büszke törzsek, erdei fenyők forogtak, tobozok halomba hulltak tűleveleik lëestek. (‑ 328)
	Ballagdálva bokrosokban vagy mezőben mëndëgélve, bokrok boldogan bomoltak, mezők mind örömben úsztak, virágok viháncolának, facsemëték csókolóztak. (‑ 334)

NEGYVENÖTÖDIK ÉNËK
Pohjola banyája betegségëkkel rontja Kaleva fiait.
Szülés-segítő és gyógyító ráolvasások.
	Louhi, Pohjola banyája valahogy fülébe vëtte, Väinölä-ben mint vigadnak, Kaleva miként mëgéledt Szampónak szilánkjaitul, tarkatornyos roncsaitul. (‑ 6)
	Azt igën mëgirígyëlte; ëgyre forgatta fejében, milyen szenvedést szërëzzën, mily halálnëmët találjon Väinölä veszëdelmére, Kaleva-fiak fejére. (‑ 12)
	Fohászkodott Ukko úrhoz, egek Istenéhëz szólva: “Világnak ura, nagy Ukko! Keresd mëg Kaleva népit, látogassad jégesővel, tűhëgyës tüzes söréttel! Avagy sűllyel sújtsd nëmüket, irtsd ki őket irmagostul, férfiát a földre döntve, asszonyát az ól-alomra!” (‑ 22)
	Tuonela csipás cselédje, Alvilágnak vaksi véne, Tuoni sarjai silánya, bajba bájoló boszorka, kútja mindënféle kórnak, forrása ezër fekélynek, förtelmes fekete képű, rëttenetës rusnya bőrű – (‑ 30)
	– ez az Alvilág rimája, vakvilág világtalanja ágyát árokszélre rakta, vackát úttalan utakra; fordítva feküdt a szélnek, hátával fagyos hidegnek, fërgetegëknek farával, napkelet felé fejével. (‑ 38)
	Szél kerekëdëtt keletrül, érkëzëtt veszëtt viharral. Szél a szörnyet fölcsinálta, hasasodni harmatozta sarjatlan-sivár mezőben, zsëndületlen zsombikosban. (‑ 44)
	Hordozta kemény hasában méhe mázsás töltelékit; három hónapig viselte, négy-öt hónapig növelte, hetet-nyolcat is haladta, kikerekëdëtt kilencre; szokása szërint a nőknek tizedfél felé közelgëtt. (‑ 52)
	Múltával kilencediknek, kezdetén követkëzőnek vemhe kőkeményre válott, këgyetlenül fájni kezdëtt. Szülendőit mégsë szülte, kölykeit ki nëm vetëtte. (‑ 58)
	Már a vackát váltogatta, más helyekre vánszorogva: fialni cudar cemënde, piripofa-vaskemënce kőhasadékba húzódott, sziklabarlang belsejébe; szülendőit mégsë szülte, kölykeit ki nëm vetëtte. (‑ 66)
	Kölykező odut keresëtt, könnyülő helyet hasának ingó-bingó ingoványban, locskolódó lápkutakban; nëm talált tanyát azonban, könnyülő helyet hasának. (‑ 72)
	Szállott kölykező kínokban, hasfakasztó fájdalomban tüzes örvényëk ölébe, vad vizeknek forgójába, három zúgónak zajába, kilenc part alatt lapulva; szülendőit mégsë szülte, kölykeit ki nëm vetëtte. (‑ 80)
	Keservesen bőgni kezdëtt, rítt a rusnya rossz rëmonda; hogy hová lëgyën, së tudta, mostanság kihëz mëhetne, hol talál helyet szülésre, ahol kölykeit kivesse. (‑ 86)
	Fëlhőbül felelte Isten, Alkotó alákiáltva: “Rossz vityillót látsz a lápon, tengërparton álldogálni messze puszta Pohjolában, szomorú Sariolában: oda elmëhetsz fialni, méhed magzatát kivetni; oda jókor lësz jövésëd, nélkülözik ott a néped!” (‑ 96)
	Tuoni toprongyos lëánya, Manalának csúf cselédje Pohja portáját elérte, szaunáját Sariolának szülendőit ottan szülje, méhe magzatát kiadja. (‑ 102)
	Louhi, pohjolai asszony, Pohja foghíjas banyája bébocsátotta titokban, loppal fürdőházba vitte: në jusson falu fülébe, hogy a híre szét në fusson. (‑ 108)
	Fürdőt loppal fëlfűtötte, sebbel-lobbal mëgcsinálta; ajtót gondosan bekente, sarkát sörrel átitatva: në nyikorogjon, ha nyílik, csikorogva zajt në csapjon. (‑ 114)
	Száját akkor szóra nyitva, maga mondta, fölfelelte: “Természettündér, nagyasszony, aranyasszony, ékësségës, egész női nemnek őse, asszonyoknak és anyáknak! Térdig lábolván a lápba, övig öltözvén habokba, szëdve varkóváladékot, gyűjtve mënyhal-hányadékot, kenëgesd a csontközöket, tágítsd széleit szërëddel, bocsássad a lányt bajábul, hasa harcábul az asszonyt, kiszabadítva kínokbul, hasfakasztó fájdalombul! (‑ 130)
	“Ám ha ennek nincs hatása, ó, Egek Ura, nagy Ukko! Jöjj magad, mikor könyörgünk, látogass hozzánk, ha hívunk! Csávában szëgény cselédke, asszony harcol itt hasával szauna füstje fëllegében, fürdőházunknak hevében. (‑ 138)
	“Markold mëg aranydorongod, fütykösödet félkezeddel: avval ajtaját kidöntsed, ajtófélfát szétfeszítsed, szülőzárát szétszakítsad, torlaszait összetörjed: apraja-nagyja hadd haladjon, idétlenje is kijöjjön!” (‑ 146)
	Erre már a rosszfélének, Alvilág vakondokának méhe mégiscsak mëgindul: rossz porontyokat potyogtat rezes-rátétës lepëlre finom ködfüggöny mögében. (‑ 152)
	Kilenc kölyköt tëtt világra ëgyetlen rövidke éjjel, csak ëgyszëri gőzvetéssel, ëgyszër forralt fürdejében: ëgyhasi ikërhadakat, méhe mázsás töltelékit. (‑ 158)
	Mindën kölykit mëgnevezte, magzatait mëgjelölte, aszërint, ahogy születve jöttét mindënik jelëzte: hogyha szúrt, tëhát Szúrásnak, ha szaggatott, Szaggatásnak, Csúz lëtt, hogyha csúszni kezdëtt, Kelevény ha kelni készült, ha csak elfeküdt, Fekélynek, lépőt hívta Lépfenének, óvatosat Ótvarosnak, dörömbölőt Döghalálnak. (‑ 170)
	Ëgynek nëm jutott nevezet: fészëkfentő kisfiának. Ezt az ëgyet mëgtagadta, manónak vizekre verte, lápra száműzte lidércnek, általános ártalomnak. (‑ 176)
	Louhi, Pohjola banyája többi kölykét mind kiküldte párás félsziget fokára, szélire ködös szigetnek. Káros kölyköknek hadával betegségëket bocsátott Väinölä-nek vesztésére, Kaleva-fiak fejére. (‑ 184)
	Sorvadt Väinölä-nek sarja, kínlódott Kaleva népe mindënféle furcsa kórtul, rejtélyës-ragályosoktul: matrac mëgrohadt alattuk, pokróc pállott szét fölöttük. (‑ 190)

	Vénëk véne Väinämöinen, időtlen idők tudósa népe mentésére méne, védelmére rossz varázstul, a halállal hadba szállva, kór-hadakkal harcra kelve. (‑ 196)
	Fürdőházat fëlfűtötte, kövek halmait hevítve sok jófajta tiszta fával, folyóhordalék-hasábbal. Vizet hordott félhomállyal, vesszőt vágott szürkülettel, hajlós vesszőt vízbe vetve, lombos ágat áztatóba. (‑ 204)
	Mézes gőzgomolyt hajított, forró gőzfëlhőt röpítëtt áttüzesëdëtt kövekrül, parázsló-piros lapokrul. Akkor száját szóra nyitva Istent kérte hő imával: “Jöjj e gőzgomolyba, Isten, eme forró fëllegëkbe, gyógyítónak gyermëkidhëz, nyugalmat szërëzve nékik: szent sziporkákat lëfújva, szent salak hevét kioltva, fölöslegës hőt lëhűtve, rossz forróságot kiűzve, hogy fiaidnak në ártson, terëmtményeid në rontsa! (‑ 220)
	“Az a víz, amit vetëttem parázsló-piros kövekre, mint csurrantott méz csöpögjön, illatos italra válva, mézfolyóként folydogálva; gyűljön gyönge márctavacska szaunakályhánknak kövérül, fürdőház mohos falárul! (‑ 228)
	“Nëm bírnak velünk varázzsal, nëm ronthatnak mëg ragállyal Terëmtőnknek terve ellen, Isten engëdelme nélkül. Ha valaki rágna rajtunk, szava szájába szakadjon, ármánya torkán akadjon, szándoka dugába dőljön! (‑ 236)
	“Ha ëlég erő magamban, nincsen Ukko úr fiában bajok békóit lëverni, véget vetni rossz varázsnak: van ëlég erő Urunkban, egekën uralkodóban, fodorfëlhők közt lakóban, világot igazgatóban. (‑ 244)
	“Világnak ura, nagy Ukko, fejëdelme fëllegëknek! Szállj lë hozzánk szükségünkben, hő imánkat mëghallgatva, szabadíts e szenvedéstül, véget vess e vésznapoknak, babona-varázsolásnak, ránk imádkozott ragálynak! (‑ 252)
	“Tüzes kardot adj kezembe, sziporkázó szablyaélet, hogy a rosszat ráncbaszëdjem, gonoszságnak szárnyát szegjem, kínjainkat szélbe szórjam, gyötrelmeinket gyëpűkre! (‑ 258)
	“Oda küldöm kínjainkat, fájások faját kivetve: sziklabarlang belsejébe, kőverëmbe-kőlyukakba, hogy kőhalmokat kínozzon, sziklaszálakat gyötörjön! Kő a kínokat nëm érzi, sírni szirtnek nëm szokása, nëm tiltakozik, ha terhet méretlenül raknak rája. (‑ 268)
	“Tuoni lánya, Kín-kisasszony, ki a kín-kövön mëgülve, hol három folyó fut össze s válik széjjel három ágra, fájásokat kín-kövekre öntve őrölsz kín-malomban: gyűjtsd a gyötrelmet halomba, kék kövek közé szorítva, vagy örvénylő vízbe vetve, tengër mélyibe taszítsad, levegőtelen lukakba, naptul nëm sütött üregbe! (‑ 280)
	“Hogyha ennek sincs hatása: Kín-anyó, këgyes nagyasszony, Sérv-anyóka, kedves asszony, kérünk, látogass lakunkba, térj be, gyógyulást terëmtve, édës enyhületët adva! Hogy a fájás messze fusson, szűnjön kórnak szaggatása, beteg békésen pihenjën, feküdjön baját feledve, nyavalyásnak nyugta légyën, keservesnek könnyűlése! (‑ 292)
	“Vesd a kínokat vödörbe, rezes vékába a rosszat, messze mënj e bajszeméttel, messze fuss a fájdalommal: közepére Kínhalomnak, Fájdalomhëgynek fokára! Fájásokat főzd puhára aprócska cserépcsuporban, kiskörömnyi kondérokban, hüvelykujjra húzhatókban! (‑ 302)
	“Dombon kő vagyon középën, kőben lyuk vagyon középën, vésővel vagyon kivágva, fúróval vagyon kifúrva: abba këll a kínt kotorni, fájásokat résbe rakni, gyömni gyötrelëm nëmeit rossz napok rëkesztëkébe: túl në élhessék az éjet, vesszenek el virradatra!” (‑ 312)
	Vénëk véne Väinämöinen, időtlen idők tudósa beteg részeket bekente, sebëket bebalzsamozta kilenc féle jó kenőccsel, nyolc fajta nëmës olajjal. Száját akkor szóra nyitva, Istenhëz ígyen könyörgött: “Világnak ura, nagy Ukko, mënnyeknek örök Öregje! Fëllegët fakassz keletrül, fél észak felől fehéret, délrül duzzadó kövéret! Mézédës vizet csëpëgtess gyógyírul gyöngélkëdőknek, betegëknek balzsamául! (‑ 328)
	“Sëmmit sëm tudok magamtul, csak ha Alkotóm akarja. Adjon Alkotónk malasztot, siessën Urunk segédül azokhoz, akiket láttam, kikre karjaim kitártam, kiket számmal szólogattam, kikre lëlkëmet lehelltem. (‑ 336)
	“Kit nëm érëk el kezemmel, Isten illesse kezével; kit ujjaim nëm tapintnak, tapintsa Terëmtőnk ujja! Égi ujjak ékësebbek, Terëmtőnk tenyere lágyabb. (‑ 342)
	“Igédet idézzed, Isten, hallasd szózatod, Hatalmas, gyere gyógyítóerőddel! Add, hogy éjjel ép lëhessünk, áldd mëg békével napunkat! Fájdalom fejünk në bántsa, testünk gyötrelëm në gyűrje, në szorongassa szívünket, mëghiúsuljon hatása, kicsorbuljon körme rajtunk, soha sëmmikor së ártson, míg csak hold halad az égën!” (‑ 354)
	Vénëk véne Väinämöinen, időtlen idők tudósa véget így vetëtt a bajnak, gyëngeségëket lëgyőzve, ravasz rontást messzeűzve, vajákos varázst lëtörve. Kaleva honát halálbul, visszahozta végveszélybül. (‑ 362)

NEGYVENHATODIK ÉNËK
Pohjola banyája medvét küld Kalevala ellen.
A medve elejtése, a medvetor mëgünneplése.
	Mënt a plëtyka Pohjolába, híre szállt hideg hazába, hogy Väinölä már mëgéledt, Kalevalában kimásztak ama bájolás-bajokbul, különlegës kórságokbul. (‑ 6)
	Louhi, pohjolai asszony, Pohja foghíjas banyája fölháborodott e hírre. Száját szóra is nyitotta: “Tudok tán ëgyéb tanácsot, még valami volt eszëmben: erdőbül medvét mënesztëk, a vadonbul görbekarmút Väinölä vetéseire, Kaleva karámaira.” (‑ 16)
	Medvét támasztott a torsrul, dúvadat a mély vadonbul Väinölä vetéseire, Kaleva gulyái ellen. (‑ 20)
	Vénëk véne Väinämöinen kovács műhelyébe méne: “Ilmari komám-kovácsom! Kopját kéne most kivernëd, új hajítót, három élűt, réznyelet faragva rája! Mézevőre kéne mënnëm, kincsësködmönre vadásznom, mert a ménjeimet marja, kancáimba tép a karma, nyomorgatja nyájaimat, jószágomat szétszalasztja.” (‑ 32)
	Kopját készítëtt a mestër, nëm volt nagy, nëm is kicsinke: középméretűt kovácsolt; farkas volt hëgyére vésve, pëngéjére medve metszve, jávorszarvas járt alatta, csikó csëllëngëtt fölötte, nëmës vadrén volt középën. (‑ 40)
	Hulldogált a hó a hétën, földet vékonyan bevonta, mint az őszi birka gyapja, vagy a téli nyúl pihéje. Vélte mostan Väinämöinen, tervét szóval is kimondva: “Kerekëdik arra kedvem: Mëtsolába kéne mënnëm erdő-lányok látására, kék kötényësëk körébe. (‑ 50)
	“Válok népemtül vadonba, társaimtul társtalanba. Végy be, erdő, embërëdnek, társaságodba, Tapio! Segíts, hogy sikerrel járjak, erdő szépit mëgszërëzzem! (‑ 56)
	“Mielikki, vadon virága, Tellervo, Tapio lánya! Tartsad kordában kutyádat, ëbedet kötözd erősen régi fenyves-fészëréhëz, tölgylombos levélszínéhëz! (‑ 62)
	“Bundácskám, vadon bogyója, mézes mackóm, labdaforma! Hogyha lépteimet hallod, észrevëszëd érkëzésëm, karmod karmantyúdba dugjad, agyarad ínyëdbe rejtsed, nëhogy énbelém botolva testëmet találja marni! (‑ 70)
	“Gombolyagocskám-galambom, kedves mézevő barátom! Aludj zsënge zsombikosban, szikla-szálon szunnyadozva, lëngő lombok árnyékában, szálfenyők alatt szuszogva! Mézes mackóm, ott mëgülhetsz, kényre-kedvre forgolódhatsz, mint fogolymadár a fészkin, rejtëkén ülő rucácska.” (‑ 80)
	Vénëk véne Väinämöinen hallja: kaffognak kutyái, ëbei igën ugatnak szűkszëműnek udvarában, tömpeorrúnak tanyáján. Száját szóra nyitva, mondta: “Azt hivém, kakukk kiálta, kedves kismadaram szóla. Bizony, nëm kakukk kiálta, nëm szívem madara szóla: hallám kedvesebb kutyámat, jelës jószágom ugatni ajtaján öregapónak, házatáján hírës hősnek.” (‑ 94)
	Vénëk véne Väinämöinen mézes mackóját mëgölte, selyëmágyát széjjelszëdte, drága dunnáit kidobta. Száját szóra is nyitotta, maga mondta, fölfelelte: “Tégëd áldalak, Terëmtő, hála nékëd, ó, Hatalmas, hogy ajándokod vëhettem, elejthettem erdő szépit.” (‑ 104)
	Kedves kincsét nézëgette, száját szóra is nyitotta: “Mackókám, arany apóka, mézes mancsocskám, galambom! Në lëgyél nehezteléssel; vesztëdet nëm én okoztam. Magad pottyantál a mélybe, lombjaid közül kiesve, fagatyácskádból gurulva, fenyőbundádból kibújva. Síkos ám így őszidőben, mikor bé vagyon borulva! (‑ 116)
	“Erdeink kicsiny kakukkja, aranybundájú bozontos! Hagyjad el ma régi házad, hidegën maradt tanyádat, nyírfalombba bújt lakásod, vesszőbül fonott csërényëd! Diadalutadra indulj, készülj, erdőnek királya, könnyű lábbal lépëgetve, kék harisnyában haladva, piciny pitvarod körébül, szëgényës-szűkös szobádbul daliák dicső lakába, fényës férfitársaságba! Nëm tartanak rosszul ottan, nëm lësz sëmmiben hiányod: édës mézet kapsz ebédre, italodul márcot mérnek, készülnek jövetelëdre, vendégükül várva-várnak. (‑ 136)
	“Ideje, hogy indulj végre ez igénytelen tanyárul boltozatos büszke házba, szelemënës szép szobába! Csusszanó havon haladva, mint tavon a víz virága, mint gallyak között a mókus, lombról-lombra lëngedëzve.” (‑ 144)
	Vénëk véne Väinämöinen, időtlen idők dalosa zeneszóval járt a zöldben, hangasíkon harsonázva, bëcsës vendégét vezetve, bozontos barátja mellett. Hangja hallatszott a házig, szelemën alá szűrődött. (‑ 152)
	Ház lakói fölfigyeltek, nëmës háznak népe mondta: “Halljátok, hogy zëng a hangja, erdei dalos danája, füttyei fenyőrigónak, vadonban lakó lëánynak!” (‑ 158)
	Vénëk véne Väinämöinen már az udvarát elérte. Jött elébe házanépe, tudakolta kérdve tőle: “Aranyat adott a fenyves? Erdőből ezüst közelget? Vadon pénzmagot potyogtat, kincs került a rëngetegbül? Vajon a vadon királya medvével, hiúzzal áldott, hogy oly vígan vándoroltok, jókedvűen jődögéltëk?” (‑ 170)
	Vénëk véne Väinämöinen szóval mondta, fölfelelte: “Versëmmel vidrát szërëztem, igéimért adta Isten: azért vándorlunk vidáman, azért olyan jó a kedvünk. (‑ 176)
	“Ha hiúz, ha vidra volna! Ámde nëm hiúz së vidra: maga a vadon virága, jő az erdő ékëssége, jődögél vadonnak véne, bongyorbundás drágasága. Vendégëtëk hogyha kedves, fogadjátok tárt kapukkal, ám ha olyan, kit kinéznek, kulcsra zárt kapukra leljën!” (‑ 186)
	Mondta erre mindën embër, hírës háznép válaszolta: “Hozott Isten hajlokunkba, mézes mackó, otthonunkba, tisztára söpört tanyánkra, újra döngölt udvarunkba! (‑ 192)
	“Életëmben erre vágytam, kiskoromtul ezt kívántam, hogy Tapio tülke zëngjën, sűrűségnek sípja szóljon, vadon kincse vándoroljon, erdőnek ezüstje jöjjön udvarunk kicsiny körébe, piciny portánk pitvarába. (‑ 200)
	“Bíztam, mint a boldog évben, mint a nyár jöttére, vártam, mint a sikló sí a télre, mint a szán a szűzhavakra, mint mënyasszony vőlegényre, párjára piros mënyecske. (‑ 206)
	“Este ablakban epedtem, rëggel lécajtóban lestem, hetekig a kert közében, hónapszám a ház tövében, télhosszat havas mezőben. Porhavat jegesre álltam, jeget vízzé változtattam, vizet szárazra tapostam, hol kavicsra, hol homokra, homokat termőtalajra. Rágondoltam rëggelënte, mind azt forgattam fejemben: mért nëm jő a jó apóka, erdő kincse merre késik? Talán Észtországba tévedt, finnek földjeit mëgunva?” (‑ 222)
	Vénëk véne Väinämöinen háza népit mëgkérdëzte: “Vendégünk hová vezessem, hova kísérjem barátom? Poros padlásra helyëzzem, szemetës vacokra vessem?” (‑ 228)
	“Mondta erre mindën embër, hírës háznép válaszolta: “Vendégünk oda vezessed, kedvesünk oda kísérjed: szelemënës szép szobába, gyönyörű tető terébe! Már az asztal mëgterítve, rakva étellel-itallal, lëtörölve mindën lóca, szoba földje fëlsöpörve; szüzlëányok szép ruhában, ülnek tiszta ünneplőben, finom, ékës főkötőben, földig érő hófehérben.” (‑ 242)
	Vénëk véne Väinämöinen szólt a vendéghëz eképpen: “Mézëvőm, aranymadárka, gombolyagocskám-galambom! Még valami hátra volna, ëgy keveset kéne mënnëd. (‑ 248)
	“Cihëlődjél hát, cukorka, szëdd a lábadat, szívecske, bandukoljál, barna kapca, guruljál, bundás gatyácska cinëgecipők nyomában, amerre csurik csipognak, szelemënës szép szobánkba, gyönyörű tetőnk terébe! (‑ 256)
	“Most vigyázzon mindën asszony, hogy a nyáj nyugodt maradjon, barmunk mëg në bokrosodjon, kicsinyëkben kár në essën, mikor medve jő a házba, bozontos orrát bedugja. (‑ 262)
	“Félre, kisfiúk-lëányok, tornácajtóbul kitérni, mikor hős hatol a házba, asztal főhelyére férfi! (‑ 266)
	“Vadon véne, szép öregje, erdőnek gyönyörű gyöngye! Në rëttëgj a nőcselédtül, sosë félj fonott fejektül! Asszonyok së aggasszanak, mëgannyi hurkás harisnya! Ahány asszony lësz a házban, mind korlát mögé kerüljön jövetére jó vitéznek, léptére dërék legénynek!” (‑ 276)
	Szóla végül Väinämöinen: “Hát Isten hozott minálunk, a mi hírës hajlokunkba, szelemënës szép szobánkba! Hol helyëzzem el galambom, szőrös szépségëm hol üljön?” (‑ 282)
	Mondta erre mindën embër: “Tessék-tessék csak belépni! Oda kísérjed a kedvest, madaracskádat mëgülni: főhelyre, fenyőfapadra, vasveretű lócavégre! Hadd túrjunk a bundájába, szőrit hadd vëgyük szëmügyre! (‑ 290)
	“Në vëdd rossznévën, galambom, mézëvő, në vëdd szívedre, hogyha most bundádba túrva szőrödet szëmügyre vësszük! Bongyor bundád mëgbëcsüljük, szőrödet nëm arra szánjuk: cemëndéknek condrájául, rosszfélék ruházatául.” (‑ 298)
	Vén Väinämöinen eközben medvebőrt lëbontogatva, pajta padlására tëtte, húsát mëg fazékba hányta, aranyozott rézfazékba, vörösrézfenekű üstbe. (‑ 304)
	Lángban lógtak már az üstök, a fazëkak tűzön forrtak, teletöltve, mëgpúpozva, húsdaraboktul dagadva. Sót is szórtak rá marékkal, amit messzirül szërëztek, Szászországbul szállítottak, Fehér-tengër tájairul, Suolasalmin át evezve, hullámok fölött hajózva. (‑ 314)
	Már a hús puhára főve, üst a lángokról lëvéve. Odakísérték a kincsük, fölrakták fenyőrigójuk hosszú asztal főhelyére, arany tányérokba töltve, hogy a márcot mëgkóstolja, orrát árpasörbe mártsa. (‑ 322)
	Fenyőfábul volt az asztal, az edényëk rézbül öntve, ezüstből evőkalánok, mindën kés arannyal ékës, mindën csésze csordulásig, mindën tál magasra töltve erdő kedves kincseivel, aranyos ajándokával. (‑ 330)
	Vénëk véne Väinämöinen száját akkor szóra nyitja: “Málok kincsës mellű véne, Tapio-tanya királya Mézes Metsola nenője, erdei erős mënyecske! Tapiónak tiszta sarja, rézfövegës tiszta férfi! Tellervo, Tapio lánya! És ti mind: Tapio népe! Jertëk jószágtok torába, loncsos bunda lagzijába! Bőviben vagyunk javaknak, van mit ënni, van mit inni, magunk részit is mëgënni, vendégëket is fogadni.” (‑ 346)
	Kezdték kérdëzgetni tőle, nëmës népe faggatózni: “Mondd, mi volt a medve múltja, kincsës ködmön származása? Tán születëtt szalmaágyon, termëtt szauna szögletében?” (‑ 352)
	Vénëk véne Väinämöinen szóval mondta, elmesélte: “Nëm születëtt szalmaágyon, sëm pajtában pëlyvaágyon. Onnan származik a szentëm, ott termëtt a mézes mancsú: hold hajában, nap nyakában, hétcsillagok csarnokában, lënge lányoknak körében, természettündérëkében. (‑ 362)
	“Volt ëgy lyány, a mënnyet járta, égnek köldökét kerülte fëllegëk fölött lebëgve, mënnynek mëzsgyéin haladva hupikék harisnyaszárban, cifra leffentyűs cipőben, kezében gyapjúskosárral, hónalatt ëgy véka szőrrel. Gyapjat hullámokra hányta, szőrt a víz színére szórta. Szellő szöszmötölt a szőrrel, lebëgtette lágy lehellet, ringatta finom fuvallat, hullám partra hajtogatta, virágos ölű vadonba, mézes félsziget fokára. (‑ 378)
	“Mielikki, vadon mamája, tapiolai nagyasszony vízbül azt a szöszt kiszëdte, finom gyapjat összegyűjtve. (‑ 382)
	“Fürge ujjal formálgatta, gondosan bebugyolálva kerekded juharkosárba, puha bölcső belsejébe. Vonta pólyapántlikáit, arany szallagját szërëlte legëslegszívósabb ágra, terebélyës lomb tövére. (‑ 390)
	“Apróságát ápolgatta, kisbubácskáját bëcézte bóbitás fenyőbokorban, sziromernyős szálfa mellett. Ott gyarapodott a gyermëk, kincsës ködmönébe hízva, virágos vadon szívében, boldog erdő belsejében. (‑ 398)
	“Formás fickó lëtt belőle, tökéletës termetével: kurta lába, lomha térde, gömbölyű-pufók pofája, nagy feje, okos kis orra, bodorodó barna szőre. Hanëm volt ëgy kis hibája: nëm volt még foga, së karma. (‑ 406)
	“Mielikki, vadon mamája morfondírozott magában: ‘Keríthetnék néki körmöt, fëlszërëlhetném fogakkal, csak në élne vissza véle, në vetemëdne gonoszra!’ (‑ 412)
	“Mëgesküdött most a medve, térdin Erdő Asszonyának, igaz Istennek igérve, fogadva Világ Urának, hogy fejét nëm adja rosszra, magát bűnre nëm bocsátja. (‑ 418)
	“Mielikki, vadon mamája, tündére Tapiolának futott is fogat szërëzni, körmöcskéket kérëgetni berkënyebokor gallyátul, borókabokor tövétül, göcsörtös-göbös gyökértül, mézgás, csontkemény facsonktul: karmot nëm kapott azoktul, nëm talált fogat fiának. (‑ 428)
	“Roppant szálfa állt a rétën, hatalmas fenyő a halmon; ëgyikën ezüstgallyacska, aranyága volt amannak. Azt a tündérkéz lëtörte, karmot készítëtt belőle, csontkemény fogat csinálva, ültette üres ínyébe. (‑ 436)
	“Gyermëkét eleresztëtte, kedvencét világba küldte: lápon láboljon magában, csörtessën csalitosokban, szaladgáljon erdőszélën, mászkáljon füves mezőkön. Külön lëlkére kötötte: mindíg békében maradjon, vidám szívvel vándoroljon, élje életét örömben, irtásföldön, ingoványban, távol mindën táncterektül; nyárhosszat harisnya nélkül, csatangolva csizma nélkül, rossz időben rejtëkëzve, télidőben bóbiskolva zelnicés tanya zugában, fenyőfagyökérszobában, borókabokor tövében, öt bekeccsel béborítva, nyolc gubába göngyölítve. (‑ 458)
	“Éppen ott került kezembe, el is ejtëttem ezúttal.” (‑ 460)
	Fiatalok faggatóztak, vénembërëk vélekëdtek: “Hogy fogadott bé a fenyves? Hozzátok hajolt-ë kedve, këgye erdei királynak, Tapiónak indulatja, hogy a kedvencét kiadta, mëgvált mézes magzatátul? Kaptátok-ë kopjavégre, vagy nyilat belébocsátva?” (‑ 470)
	Vénëk véne Väinämöinen szóval mondta, fölfelelte: “Jól fogadott bé a fenyves, hozzánk is hajolt a kedve, këgye erdei királynak, Tapiónak indulatja. (‑ 476)
	“Mielikki, vadon mamája, Tellervo, Tapio lánya, szépségës vadon-virága, rëngetegnek csöpp cselédje maga mënt utat mutatni, rovásokat fába vésni, út mellékit mëgjelölni, vándorlásomat vezetni. Rovátkákat fába róva, más jeleket hátrahagyva vitt a mackó ajtajához, partjaira pénz-szigetnek. (‑ 488)
	“Ilyenképpen célhoz érve, végre mëglelvén a házat, nëm került sor kopjaharcra, sëm nyilas nyomakodásra: magátul esëtt a mélybe, lëszédülve lombos ágrul. Mëgsérült a mellecsontja, hasába tüskék hatoltak.” (‑ 496)
	Hozzáfűzte még ezëkhëz, folytatta ezën szavakkal: “Mackócskám, arany madaram, ëgyetlen bëcsës barátom! Nyújtsd ide finom fejékëd, në sajnáld fogad sövényit, hullasd ritka rácsaidat, állkapcádat nagyra nyitva! Në vëdd rossznévën, ha köztünk valami erőszak esne: koponyáknak koppanása, fogak-csontok csattogása. (‑ 508)
	“Vëszëm orrát most a vénnek, hogy saját orrom segítse; nëm harácsolom hiába, nëm magam mulatságára. (‑ 512)
	“Vëszëm most fülét a vénnek, hogy saját fülem segítse; nëm harácsolom hiába, nëm magam mulatságára. (‑ 516)
	“Vëszëm most szëmét a vénnek, hogy saját szëmëm segítse; nëm harácsolom hiába, nëm magam mulatságára. (‑ 520)
	“Vëszëm homlokát a vénnek, hogy homlokomat segítse; nëm harácsolom hiába, nëm magam mulatságára. (‑ 524)
	“Vëszëm orcáját a vénnek, hogy saját orcám segítse; nëm harácsolom hiába, nëm magam mulatságára. (‑ 528)
	“Vëszëm nyelvét most a vénnek: saját nyelvemet segítse; nëm harácsolom hiába, nëm magam mulatságára. (‑ 532)
	“Azt mondanám most legénynek, vallanám dërék vitéznek, ki a kapcsait kioldja, kifeszëgeti fogait iszonyú acél-ínyébül, vasmarokkal mëgragadva.” (‑ 538)
	Nëm akadott más azonban, nëm volt oly vitéz közöttük. Maga szëdte szét a csontot, állkapcáit szétfeszítve, csontos térdeire téve, vasmarokkal mëgragadva. (‑ 544)
	Fogait kiszëdve végül szóval mondta, fölfelelte: “Aranyalma, erdő véne, vadonnak gyönyörű gyöngye! Most lëszën mëgint mënésëd, újra útra kéne kelnëd, elhagynod szűkös szobánkat, ezt a törpe kis tanyánkat, költöznöd előkelőbbe, szellősb-szélësebb lakásba. (‑ 554)
	“Vándorolj tehát, virágom, kedves kincsëm, lépëgetve, disznaink nyomát dagasztva, malackörmöket követve, bozótos halomra hágva, magas hëgy felé haladva, föl a sűrű szálfenyőkhöz, tűlevelek tengërébe. Ott lëszën csak jó lakásod, kedvedrevaló világod: lágy kolompszó hat füledbe, csëngettyűk csilingëlése.” (‑ 566)
	Vénëk véne Väinämöinen onnan végül visszatére. Fiatal sereg fogadta, nëmës népe kérdëzgette: “Hírës zsákmányod hová lëtt, hol vesztëtted el vadadat? Tán a tó jegére tëtted, hóhalomba rëkkentëtted, süllyesztéd mocsár sarába, temetted fekete földbe?” (‑ 576)
	Vénëk véne Väinämöinen szóval mondta, fölfelelte: “Nëm tëttem a tó jegére, nëm rejtëttem hóhalomba, húzkodni kopókutyáknak, madaraknak marcangolni. Nëm süllyesztëttem a sárba, nëm ástam fekete földbe, hogy a hangyanép kopassza, férgek bújjanak beléje. (‑ 586)
	“Odavittem én vadamat, pompás prédámat vezettem: hátára aranyhalomnak, rëngetegnek rézhëgyére. Föltëttem ëgy tiszta fára, sűrű lombú szálfenyőre, annak legszëbbik gallyára, terebélyës lomb tövébe: arrajáróknak javára, csámborgók csodálatára. (‑ 596)
	“Foggal fordítám keletnek, szëmit szélirányba téve; nëm a fának leghëgyére, mert ha leghëgyére tűzöm, szél fuvása szétzilálja, helybenhagyja ősz vihara; nëm lógattam lënti ágra, mert ha lënti ágon lógna, elérné a disznók orra, agyaruk beléakadna.” (‑ 606)
	Vénëk véne Väinämöinen most mëgint dalolni kezdëtt, jelës napjuknak javára, drága ünnepük díszére. (‑ 610)
	Száját szóra is nyitotta, maga mondta-mondogatta: “Világíts, fenyőfafáklya, versmondónak tarts világot, mert versëlni volna kedvem, szájam szólani szeretne.” (‑ 616)
	Dalolt hát, dalát kísérve, muzsikájával mulatva. Szóla végre verse végin, maga mondta, fölfelelte: “Másszor is mëgadjad, Isten, erős Alkotónk, mëgengedd, hogy szívünk szërint vigadjunk, idővel mëgint mulassunk vén legénynek lagzijában, torzonborz apó torában! (‑ 626)
	“Mindig is mëgadjad, Isten, erős Alkotónk, akarjad: jelekkel jegyëzd utunkat, rovátkákat rój a fákba vitézeidet vezetni, seregeidnek segédül. (‑ 632)
	“Mindíg is mëgadjad, Isten, erős Alkotónk, akarjad: hogy Tapio harsonázzon, vadász sípja visszhangozzon szërény szérűskertjeinkben, közelében kis tanyánknak. (‑ 638)
	“Muzsikálhassak naponta, mulatozva mindën este szülőföldem szép határin, Suomi szépségës mezőin, ipërëdő ifjúságnak, növekëdő nemzedéknek.” (‑ 644)

NEGYVENHETEDIK ÉNËK
A nap, a hold és a tűz elrablása.
Az égből hullott tűzfióka.
	Vénëk véne Väinämöinen, húros hangszërén zenélve, csak dalolt, dalát kísérve, muzsikálgatott magában. (‑ 4)
	Hangja hallott hold lakáig, sőt a napnak sátoráig. Hold a házából kilépve, ült ëgy görbe nyír gallyára; sátrából a nap kijőve szállt ëgy szálfenyő hëgyére. Onnan hallgatták a hangszërt, öröménëkét öregnek. (‑ 12)
	Louhi, pohjolai asszony, Pohja foghíjas banyája, ott a napra csak lëcsapva, holdat is kezébe kapva – holdat görbe nyír gallyárul, napot szálfenyő hëgyérül – hurcolta hideg honába, puszta Pohjolába vitte. (‑ 20)
	Holdat mély homályba dugta, tarkabarka kőbe tëtte, napsugarat vaksötétbe, acélhëgy alá helyëzte. Mëgmondta nekik keményen: “Innen nincs szabadulástok, föl nëm hág a hold az égre, nincsen addig nap sütése, míg magam ki nëm bocsátlak, nëm jövök magam kihozni kilenc csődörömre kapva, ëgy kancának ellésére.” (‑ 32)
	Hogy a holdat elrabolta, napnak fényit is befogta Pohja kőhëgye hasába, barlangjának belsejébe, a tüzet tulajdonába, Väinölä-bül messze vitte: kis tanyáik tűztelenre, változtak világtalanra. (‑ 40)
	Örök éj övezte őket, senyvedtek szuroksötétben. Éj vala Kalevalában, viskóiban Väinölä-nek, éj az égben is magában, Ukko úrnak udvarában. (‑ 46)
	Bajos tűztelen topogni, világtalanul vesződni: elkeserëdik az embër, maga Ukko is mëgunja. (‑ 50)
	Világnak ura, nagy Ukko, maga mënnyek alkotója furcsállani fogta végül. Tanakodott-tépelődött, hogy mi állt a hold elébe, nap fényét mi fogja vissza; mért nincs hold az éji égën, mért nincs nappal nap sütése. (‑ 58)
	Fëlhőfodrokon haladva, mënnynek mëzsgyéit tapodva – lábain hímës harisnya, cifra leffentyűs cipellő – kerekëdëtt hold-keresni, nyájas napsugár nyomába. Hanëm a holdra mégsë bukkant, napkorongot nëm találta. (‑ 66)
	Tüzet Ukko tud csiholni: lángot lobbantott az égre tüzes kardjának vasával, sziporkázó szablyaéllel; tüzet körmire kapatta, ízeire illesztëtte magas mënnyeknek határin, fönn a csillagcsarnokokban. (‑ 74)
	Mëgvolt magva már a tűznek. Azt a tűzfiókát fogta, aranytarsolyába tëtte, ezüstpólyába pakolta. Égi pësztonkára bízta, elringatni légi lányra, hogy belőle holdvilágot mëg ëgy új napot neveljën. (‑ 82)
	Szélës fëllegëk szegélyin, határán hatalmas égnek ringatta a lány a lángot, tenyérrel tüzét löködte aranybölcső belsejében, ezüst pólyapántlikákon. (‑ 88)
	Az ezüstgërënda görnyedt, aranybölcső csëngëtt-bongott, fëllegëk-egek feszültek, mënnyezetëk mëghajoltak tűzbaba-taszajgatásban, lángfióka-lëngetésben. (‑ 94)
	Ringatta a lány a lángot, tenyérrel tüzét taszajtva, ujjbögyeivel bëcézve, két kezével ápolgatva. Tűz kihullt balog kezébül, ujjai közül kiugrott, míg forgatta két kezében, ujjbögyeivel bëcézte. (‑ 102)
	Most a mënnyek mëghasadtak, égre ablakok lukadtak: tüzes szikra csak kiszökkent, kipattant piros parazsa; egekën kërësztül esve, fëllegëkbül földre hullva, kilenc égën átrëpülve, tarka boltján hat tetőnek. (‑ 110)
	Szóla akkor Väinämöinen: “Ilmari komám-kovácsom! Mëg këllene nézni mostan, közelebbrül kéne látni, micsoda tüzecske támadt, milyen lángnak lobbanása, magas mënnynek ablakábul hanyatt-homlok földre hullva. Hátha holdacska lëhetne, vagy nëtalántán napocska.” (‑ 120)
	Ketten fölkerekëdének. Tépelődtek lépëgetve, hogy oda hogyan találnak, közelébe mint kerülnek földrehullott tűz helyének, égbül villanó világnak. (‑ 126)
	Jókora folyóhoz értek, talán tengër is lëhetne. Vénëk véne Väinämöinen kezde csónakot csinálni, fenyőfák alatt faragni. Maga Ilmarinen mestër evezőt farag fenyőbül, ladikhajtó két lapátot. (‑ 134)
	Végül elkészült a csónak, rajta villák és lapátok. Mëntek rögtön vízre véle, ëgyenletësen evezve, Néva nagy vizét bejárva, földnyelvek között kígyózva. (‑ 140)
	Ilmatar, egek lëánya, természettündérëk anyja maga mëndëgélt elébük, szólva nékik ily szavakkal: “Kik vagytok, dërék vitézëk, mondjátok, minek neveznek!” (‑ 146)
	Vén Väinämöinen felelte: “Vagyunk vándora vizeknek, én, a vénebb, Väinämöinen, ez mëg itten Ilmarinen. Áruld el të is kilétëd, nemzetségëd mëgnevezve!” (‑ 152)
	Erre így felelt az asszony: “Vagyok anyja asszonyoknak, égi nőszëmélyëk éke, mindënëk szűzen szülője. Öt nő nászruhája rajtam, hat mënyasszony büszke bája. Hova mëntëk hát, legényëk, messze földön mit kerestëk?” (‑ 160)
	Vénëk véne Väinämöinen kérdésére válaszolta: “Ki talált tüzünk aludni, hamvaiba holt a lángunk. Tűztelenségben topogtunk, sokáig sötétben ültünk. Most hát föltëttük magunkban, hogy mëgleljük azt a lángot, mëly imént esëtt az égbül, földre hullt a fëllegëkbül.” (‑ 170)
	Szólt az asszony ily szavakkal, válaszát így adta vissza: “Tűzről tudnotok së kéne, lángot látni sëm tanácsos! Tëtt a tűz gonoszt ëlëget, së szëri, së száma annak! Csak kiszökkent ëgy sziporka, piros pólyácska kipottyant Isten alkotta világbul, Ukko úr ütötte lángbul, magas mënnyekből lëhullva, ékës égën átrëpülve, kormos kéményën kërësztül, szelemënën átszaladva tanyájára Tuuri úrnak, Palvoinen palotájába. (‑ 186)
	“Alighogy bemënt a házba, tanyájára Tuuri úrnak, rögtön rosszalkodni kezdëtt, gonosz csínyëket mívelni: lyányok mejjit mëgharapta, csëcsbimbójukat lëcsípte, fiaiknak térdit törte, bácsi bajszát mëgpërzsëlte. (‑ 194)
	“Bölcsőbéli kisbabával ült az anyja-szoptatója: rögtön rájuk szállt a szikra, garázda gonoszkodásra: baba bölcsőjében égëtt, anyja melle is mëgégëtt. Kisgyerëk Manába méne, Tuonelába tért szëgényke; mëg volt írva már a sorsa, elhatározva halála kínjával piros parázsnak, tűzlángoknak tengërében. (‑ 206)
	“Már többet tudott az anyja: nëm is méne ő Manába, mert tudott tüzet igézni, bájoló bilincsbe verni, varrótű fokába fűzni, fejszének fokába ütni, csákánynak csövébe dugni, szikrát szántóföldre szórni.” (‑ 214)
	Vénëk véne Väinämöinen most az asszonyt mëgkérdëzte: “Onnan merre mënt a szikra, a sziporka merre szállott szántójáról Tuuri úrnak? Vízre méne vagy vadonba?” (‑ 220)
	Asszony arra válaszolva, szóval mondta, fölfelelte: “Továbbállt arról a helyről, onnan messzebb szállt a szikra, mindënütt mezőket dúlva, lápot-földet fëlpërzsëlve. Magát végül vízbe vëtte, Alue tavába térve: vize majdnëm lángra lobbant, tüzes szikra szállt belőle. (‑ 230)
	“Nyáridőben három ízben, őszi éjszakán kilencszër fölforrott a fák hëgyéig, partjai fölé kicsapva tűznek tomboló dühétül, forró-féktelen hevétül. (‑ 236)
	“Halát szárazföldre forrta, sügérit sívó homokra. Halak bambán bámulának, sügérëk sopánkodának, hogy már hol lëszën lakásuk. Sügér kamráit siratta, halak házukért zokogtak, kárász váráért kesergëtt. (‑ 244)
	“Hajlotthátú hal mëgindult, sügér tűz-keresni méne, ám hiába hajkurászta. Másodszor a márna méne: az mëglelte és lënyelte, tűzfiút hasába tömte. (‑ 250)
	“Visszatért a víz a tóba, lëszállván szokott színére, régi rëndës nyughelyére, nyári napkeltét së várva. (‑ 254)
	“Pár nap múlva, nëmsokára lőn nyögése tűznyelőnek, mohónak keserves kínja, gyomrának gyötörtetése. (‑ 258)
	“Vergődött a vízben ëgyre, erre úszva, majd amarra, pisztrángtermő partvidékre, jó lazaclelő helyekre, ezër félsziget fokára, száz szigetnek szögletébe. Mindën földfok úgy fogadta, mindën szirt ezën szavakkal: ‘Nëm lëszën e langy vizekben, Alue avas tavában nyomorult hal elnyelője, elgyötörtnek fölfalója, tűzmarástul mëgmentője, szenvedése szüntetője.’ (‑ 272)
	“Hallja ezt a tarka harcsa: azt a márnát csak bekapta. Pár nap múlva, nëmsokára lőn nyögése tűznyelőnek, mohónak keserves kínja, gyomrának gyötörtetése. (‑ 278)
	“Vergődött a vízben ëgyre, erre úszva, majd amarra, lazacok lelőhelyére, halasgödrök hajlatába, ezër földnyelvnek fokára, száz szigetnek szëgletébe. Mindën földfok úgy fogadta, mindën szirt ezën szavakkal: ‘Nëm lëszën e langy vizekben, Alue avas tavában halódónak habzsolója, elgyötörtnek fölfalója, tűztől martnak mëgmentője, szenvedése szüntetője.’ (‑ 292)
	“Csuka éppen ott csatangolt, tarka harcsát csak bekapta. Pár nap múlva, nëmsokára lőn nyögése tűznyelőnek, mohónak keserves kínja, gyomrának gyötörtetése. (‑ 298)
	“Vergődött a vízben ëgyre, erre úszva, majd amarra, sirályos sekélyësëkbe, szárcsaszirtëk szëgletébe, ezër földnyelvnek fokára, száz szigetnek hajlatába. Mindën földfok úgy fogadta, mindën szirt ezën szavakkal: ‘Nëm lëszën e langy vizekben, Alue avas tavában nyomorultnak elnyelője, elgyötörtnek fölfalója, tűzmarástul mëgmentője, szenvedése szüntetője.’” (‑ 312)
	Vénëk véne Väinämöinen mëg az Ilmarinen mestër hálót fontak háncsfonálbul, borókagallyat bogozva, lágyítgatva fűz levében, kecskefűzzel körbefonva. (‑ 318)
	Vénëk véne Väinämöinen nőket hálóhúzni küldte. Mënt is mindënik mënyecske, húgok-nővérëk halásztak. Eveztek-evickëlődtek szirtről-szirtre, fokrul fokra, lazacos kövek közében, márnás martok hajlatában, barna nádban bódorogva, sűrű sásban sürgölődve. (‑ 328)
	Bajmolódtak-botladoztak ténfërëgve-tántorogva; vetëtték fonák felérül, húzva hálójuk visszárul: csak halukra nëm találtak, mëlyért vágyva vërsënyëztek. (‑ 334)
	Most fivérëk szálltak vízre, hálóhúzni férfinépek. Húztak-vontak és vetëttek, kerítëttek és kavartak szirt alatt, öböl ölében, Kaleva köves vizében, ám halukra nëm találtak, mëlyre minden várva-vártak: csak nëm jött csupasz csukájuk langy vizébül lágy öbölnek tótükörnek fëlszínére. Ritka háló – kis halakra. (‑ 346)
	Halak is hiába ríttak: csuka mondta más csukának, márna kérdëzte keszegtül, lazacok ëgymásra lesve: “Hírës hősök tán kihaltak, kiveszëtt Kaleva népe, lënfonál-gyalom fonói, értői halászhuroknak, zurbolófa forgatói, hadarói hosszú rúdnak?” (‑ 356)
	Mëghallotta Väinämöinen, szóval mondta, fölfelelte: “Nëm haltak ki még a hősök, él Kaleva értő népe. Ëgy ha mëghal, kettő támad, kinek jobb a zurbolója, rúdja hosszabb ëgy arasszal, gyalma két-olyan këgyetlen.” (‑ 364)

NEGYVENNYOLCADIK ÉNËK
A tűz visszaszërzése a tűznyelő hal hasából.
A lën és a hálófonás meséje. 
Varázsigék égési sebëkre.
	Vénëk véne Väinämöinen, időtlen idők tudósa azt fontolgatta fejében, végezetül tervbe vëtte: hálót lënbül kéne kötni, száz szëműre kéne szabni. (‑ 6)
	Száját szóra is nyitotta, maga mondta-mondogatta: “Vaj’ ki lësz a lën vetője, lënmezőnek mívelője, hogy a hálót mëgfonhassam, százerős szëműt csináljak halálra itélt halamnak, ama tűznyelő csukának?” (‑ 14)
	Talpalatnyi térre leltek, égetetlen ép darabra, méretlen mocsármezőben, két fatörzs közötti földön. (‑ 18)
	Gyökerek között kutatva apró lënmagokra leltek: Tuoni férge tëtte félre, titkos rejtëkébe rakva. (‑ 22)
	Volt ott ëgy halom hamucska, száraz porbul csak parányi, hol elégëtt ëgy hajócska, csak a csonkjai maradtak. Lënmagot oda vetëttek, hamuba ekét hasítva, Alue vize vidékin, agyagos-rögös talajba. (‑ 30)
	Kikelt ëgy kicsiny palánta, szapora-szívós növényke: elbokrosodott ëgyetlen nyúlfaroknyi nyári éjën. (‑ 34)
	Este későn elvetëttek, holdvilágnál szántogattak, ëggyezgettek-fattyazgattak, gyomlálgatva-gyámolítva, kinyűtték kemény marokkal, gorombán gerebënëzve. (‑ 40)
	Vitték aztán áztatóba, mëgáztatva-mëgpuhítva, majd hamarosan kiszëdve, szétzilálva-szárogatva. (‑ 44)
	Gyorsan béhordták a házba, kemény kérgesét kiverni, tappogatva és tilolva, csépëlgetve-csapkolódva. (‑ 48)
	Fésülgették fürge ujjal, kora hajnalban kefélve, majd csévére fölcsavarva, pörgő orsóra pödörve ëgyetlenëgy nyári éjën, két napocskával kitoldva. (‑ 54)
	A fonáshoz lányok fogtak, fonalukat tűbe fűzve, közben férfiak kötöztek, háló hurkait bogozva. (‑ 58)
	Vígan vándorolt a tűjük, körbe-körbe, visszaérve, hogy a háló elkészüljön, ellátva kötélkerettel ëgyetlenëgy nyári éjën, de még éjfelet sëm érve. (‑ 64)
	Már a háló készre kötve, szëmei, kötélkeretje; százölnyire száll a mélye, hétszáz ölnyi szárnyszegélye; kősúlyok rëákötözve, faúszói fëlszërëlve. (‑ 70)
	Hálóhúzni ifjak mëntek, vénëk otthon várakoztak: lësz-ë részük hát a halban, mëlyre vërsëngve vadásztak. (‑ 74)
	Húztak-vontak, húzogattak, kotorásztak és kavartak, végigvontatták a vízën, mëghúzták haránt-irányban. Kaptak is halat keveset, kidobnivaló keszegët, csupacsont sügérseregët, keserű húsú halakat; ëgy halat hiába vártak: kiért gyártották a gyalmot. (‑ 84)
	Szóla végre Väinämöinen: “Ilmari komám-kovácsom! Immár induljuk mi ketten halászhálónkat kivetni!” (‑ 88)
	Most hát ketten keltek útra, hálójukat vízre vetve. Vitték ëgyik szárnyaszélit távoli sziget terére, vitték másik szárnyaszélit messzi földnyelvnek fokára, vontatókötelük végit vén Väinönek réve fogta. (‑ 96)
	Erëgettek és vetëttek, huzakodtak-húzogattak. Fogtak is halat halommal: sügérëket sógorostul, pisztrángokat pásztorostul, keszegët, kövér lazacot, mindënt, mit vizek terëmnek, azt az ëgy halat kivéve, kiért gyártották a gyalmot, hálóhurkokat kötöttek. (‑ 106)
	Akkor Väinölä-nek véne szárnyszegélyeit kitoldta, szélrül folytatta fonállal, száz ölre szabott szëmëkkel, hétszáz ölnyi új kötéllel. Száját szóra is nyitotta: “Vigyük hálónk mély vizekre, távolabbi tengërëkre, vonjuk végig új vizekën, halászni való helyekën!” (‑ 120)
	Vénëk véne Väinämöinen idézte varázsimáit: “Vellamo, vizek mamája, nádköpönyegës nagyasszony! Hajlandó vagy-é cserélni, váltani velem ruhádat? Nekëd lëngő nád az ingëd, vízfodorbul van palástod, szél-lëányoknak szövése, vízi tündérëk tëvése: tiszta gyolcsot kapsz cserébe, lënbül szőtt patyolatingët; Hold kisasszonya kötötte, fényës Nap lëánya fonta. (‑ 134)
	“Ahto, kék habok királya, ura száz halasgödörnek! Ötöles fustélyt faragva, vágva hétöles husángot, verj a vízën végig véle, tengër mélyit fëlkavarva, halak hordáit riasszad, vizek nyájait vezessed húzóhálónk hurkaira, szëmeire százölesnek, hal-lelőhelyek lakábul, lazac-bújtató lukakbul, kék tengërnek köldökérül, komor mélyek kútjaibul, napsugártalan sötétrül, föveny nélküli fenékrül!” (‑ 150)
	Kélt a tengërbül kisembër, hős a hullámok honábul. Tó tükrén mëgállva mondta, száját ily szavakra nyitva: “Van-ë szükség zurbolóra, hosszú vesszővel verőre?” (‑ 156)
	Vénëk véne Väinämöinen így felelt neki szavára: “Van szükségünk zurbolóra, hosszú vesszővel verőre.” (‑ 160)
	Hát az a hüvelyknyi embër tépëtt ëgy fenyőt tövestül, hosszú szálfenyőt szakítva, követ kötve rá sulyoknak. Akkor kérdëzgetni kezdte: “Kavarjam egész erőmbül, vállból verjem-é keményen, vagy csak kípesint kavarjam?” (‑ 168)
	Vénëk véne Väinämöinen szóval mondta, fölfelelte: “Ha csak kípesint kavarod, akkor sëm kevés a dolgod.” (‑ 172)
	Hát az a hüvelyknyi embër zurbolni-zavarni kezdëtt, csak úgy kípesint kavarta, halaknak hadát riasztva húzóháló hurkaira, szëmeire százölesnek. (‑ 178)
	A kovács evezni kezdëtt, vén Väinämöinen pediglen közben gyalmát gyűjtögette, húzóhálót hajtogatta. Száját szóra is nyitotta: “Most akadt halunk halommal húzóhálónk hurkaira, szëmeire százölesnek!” (‑ 186)
	Hálóbul halat kirázva, kibogozgatva-kiszëdve, dobták Väinö csónakába. Benne volt a hal bizonnyal, kiért gyártották a gyalmot, hálóhurkokat kötöztek. (‑ 192)
	Vénëk véne Väinämöinen hajóját a partra hajtva, kormányozta kék öbölbe, piros palló oldalához. Halak halmát válogatva, szálkás zsákmányát zilálva csak rábukkant a csukára, melyet oly nagyon kerestek. (‑ 200)
	Vénëk véne Väinämöinen tanakodott-tépelődött: “Merjem-é marokra fogni csak úgy vassal vértëzetlen, kőkesztyűtelen kezemmel, rezes karvédőt së kötve?” (‑ 206)
	Napfia figyelt szavára, maga mondta, fölfelelte: “Fölhasítanám haladat, merném én marokra fogni, kése volna csak kezemben nagyságos apámuramnak!” (‑ 212)
	Kés kerekëdëtt az égbül, pënge përdült fëllegëkbül, arannyal-ezüsttel ékës, dërëkára Napfiának. (‑ 216)
	Dalia fia a Napnak késit akkor kézbe kapta, hal hasát hasítva véle, száját is kiszélësítve. Hát a nagy csuka hasábul kibukkant a barna harcsa, barna harcsának hasábul az a síkos mellű márna. (‑ 224)
	Maréna hasát hasítva, benne kék batyut találtak hal belének hajlatában, harmadik hurok tövében. (‑ 228)
	Azt a kék batyut kibontva, kék batyunak belsejébül piros pólya csak kipottyant; piros pólyát bontogatva piros pólya belsejében szunnyadott a szép sziporka, mely az égbül ért a földre, fëllegëkën átfuródva, nyolc égből alányilazva, kilenc rétegën kërësztül. (‑ 238)
	Míg Väinämöinen tűnődött, hogy miként vigye magával tűztelen tanyák zugába, homály-ülte házikókba, a sziporka csak kiszökkent Napfia balog kezébül, Väinö bajszát mëgpörkölte, kovácsét különösképpen, orcáit is helybenhagyva, kezeit körülharapva. (‑ 248)
	Aztán mënt, amerre látott, Alue tavát taposva, borókásokban bolyongva: égtëk a borókabokrok. Fölszaladt a fenyvesëkbe: fenyőerdőt fëlpërzsëlte; majd még távolabb loholva Pohja pusztáit tarolta, Salo szélin átszaladva, Karjalát körülkerülve. (‑ 258)
	Vénëk véne Väinämöinen maga mëndëgélt utána. Vándorolt a mély vadonban, nyomában nyakas tüzének. Valahára mëgtalálta két fatörzs között lapulva, égërtönk alatt tanyázva, reves tőke rejtëkében. (‑ 266)
	Vénëk véne Väinämöinen szóval mondta, fölfelelte: “Ó, të istenadta szikra, ajándéka Alkotónknak! Oktalan osonsz előlem, céltalanul messze mënve: jobb lësz nékëd visszajőni köves kályha belsejébe, ott piros parázsra válva élő szénné színësëdni. Nappal mëglëhetsz magadban, tüzifában szunnyadozva, éjnek évadján lapulhatsz aranyos bödönbe bújva.” (‑ 280)
	Tűzfiút fülön ragadva tüzes taplójába tëtte, nyírfán nőtt kemény gubóba, rézfazék öblébe rejtve. Tüzes taplóját fazékban, hazavitte nyírfahéjon párás félsziget fokára, szélire ködös szigetnek, tanyákat melegre fűtve, viskóknak világot adva. (‑ 290)
	Maga Ilmarinen mestër fejvesztve futott a tóba, vergődött ëgy vízi kőre, parti sziklaszirtre ülve, menekülve mardosástul, tűz okozta fájdalomtul. (‑ 296)
	Varázsverseit idézte, tűz erejét engesztelve. Száját szóra is nyitotta, maga mondta-mondogatta: “Ó, Tűz, Ég áldása-átka, Nap nemzëtte égi szikra! Mondd, mi csábított a rosszra, hogy az arcomat harapjad, oldalamat ostorozzad, testëmet agyongyötörjed? (‑ 306)
	“Lángra hatnom mint lëhetne, mint szëlídítsem magamhoz, hogy në kínozzon këgyetlen, mértéktelenül në marjon, ártatlanoknak në ártson? (‑ 312)
	“Tégëd hívlak, Turja szépe, hideg lapp lapály lëánya: jégcipellő, hóharisnya, zuzmarás szegélyű szoknya! Fagyos kondért hozz kezedben, jégnyelű merőkanállal! Vess jeges vizet belőle, hóborogatást helyëzve tűztől hólyagos helyekre, lángoknak lobos nyomára! (‑ 322)
	“Hogyha ennek nincs hatása, gyere, Pohjola gyerëke, lapp lapályoknak legénye, szálfenyőnyi származéka, égigérő kisfiúcska, lappországi langaléta, kinek lábát lápi csizma, kezét jégkesztyű borítja, fagysüveggel a fejében, dërëkán deres tüszővel. (‑ 332)
	“Hozz hidegët Pohjolábul, hozz jeget fagyos faludbul! Vagyon bőven Pohjolában, nincs hiány hívës hazádban: jégtavak, folyó befagyva, dermedt fëllegëk fölötte, fagyott nyúlfiak futosnak, mëgkövült mackók sürögnek hóhalomnak hajlatában, ormain havas hëgyeknek; fagyott hattyak hancúroznak, jeges récék játszadoznak fenékig fagyott folyókban, dermedt zúgóknak zajában. (‑ 346)
	“Hozz fagyot sikló fatalpon, zuzmarát a szán kasában, hidegët a hëgytetőrül, deret dombnak oldalárul, hűtve jó hideg havakkal, csillapítva jégcsomóval kínját përzsëlő parázsnak, lángok lázas égetésit. (‑ 354)
	“Hogyha ennek sincs hatása: ó, Ukko, ura egeknek, fejëdelme fëllegëknek, göndör fëlhők gondozója! Könnyű fëlhőt hozz keletrül, küldj nyugat felől nyomósat, éllel összeilleszd őket, széllel szélet párosítva, hints hideg havat özönnel, kenëgesd finom kenőccsel tűznek hólyagos helyeit, lángoknak lobos nyomait!” (‑ 366)
	Ilmarinen mestër ígyen tűz hevességit lëhűtve láng marását mëgszüntette. Gyors is lëtt a gyógyulása, fokonként fëlépülése tűz okozta tályogokbul (‑ 372)

NEGYVENKILENCEDIK ÉNËK
A nap és a hold visszaszërzése Pohjolából.
	Nëm süt még a nap sugára, holdvilág së hág az égre ottan Väinölä vidékin, Kaleva kies határin. Vetésüket fagy fakítja, nyomorgatja nyájaikat, madarakat mëgkínozva, embërt elkedvetlenítve, mert a nap sosëm sugárzik, s hiányzik a hold világa. (‑ 10)
	Csuka tudja, merre csapjon, madár is, hogy merre szálljon, szél is tudja, hol szaladjon, ám az embër azt së tudja, virradat vagyon vagy este, lësz-ë éjbül ébredése ott a párás partvidékën, szélein ködös szigetnek. (‑ 18)
	Fiatalok füstölögtek, aggok aggodalmaskodtak: holdtalan hogy éljën embër, naptalan miként maradhat szürke, színtelen homályban, északi hideg hazában? (‑ 24)
	Lőn a lánykáknak tanácsa, gyermëkëk gyülekëzése. Kovács műhelyébe mënve, szólították ily szavakkal: “Kelj, kovács, kemëncesutrul, kuckódbul, vasak verője! Kalapálj ki holdat, újat, új napot nekünk az égre! Holdtalan silány a sorsunk, naptalan nagyon keserves.” (‑ 34)
	Kovács kelt a kályhasutrul, kuckójábul vas verője kalapálni holdat, újat, készíteni napkorongot. Holdat alkotott aranybul, napot ëszkábált ezüstbül. (‑ 40)
	Väinämöinen arra járva, műhelyajtóban mëgállott, tudakolta, kérdve tőle: “Édës ëgykomám, kovácsom! Mit kalapálgatsz magadban, váltig forgatván verődet?” (‑ 46)
	Néki Ilmarinen mestër szóval mondta, fölfelelte: “Holdat alkotok aranybul, ezüstbül napot csinálok égnek ékësítésére, tarka mënnyei tetőre.” (‑ 52)
	Vénëk véne Väinämöinen erre vállat vonva mondta: “Ajaj, Ilmari kovácsom! Micsoda mihaszna munka! Hold csak hitvány lësz aranybul, nap së lësz különb ezüstbül.” (‑ 58)
	Ám az mégis mëgcsinálta, holdat és napot kiverte. Szorgalmatosan szërëlte gonddal választott helyükre: a holdat fenyő hëgyére, a napot jegënyefára. Jól mëgizzadt, míg cipelte, hullt a harmat homlokárul, mire mindezt véghëz vitte, ugyancsak ki volt merülve. (‑ 68)
	Mégis volt már holdvilága, napkorongja is kitűzve: holdja lúcfenyő hëgyére, napja mëg jegënyefára; hanëm holdja nëm világolt, fakó fénye volt a napnak. (‑ 74)

	Végül Väinö mëgsokallta, mondogalódott magában: “Ideje volna sorsvetésbül, mëgtudni igaz jelekbül: merre mënt a nap mitőlünk, holdvilág hová vetődött?” (‑ 80)
	Vénëk véne Väinämöinen, időtlen idők tudósa fadarabokat faragott, hasábokat égërfábul, sorsbütüit sorba rakta, forgatva fölül- s alulra. Száját akkor szóra nyitva, így idézte sors-igéit: “Alkotónk akaratára, várok Isten válaszára. Mondj valót, jövő vetője, igazat, Isten jósolója: merre mënt a nap mitőlünk, holdvilág hová vetődött, mért hogy sëmmikor së látjuk őket fényleni fölöttünk. (‑ 96)
	“Tudni csak a tényvalókat kívánjuk, igaz igéket, szavait kemény kötésnek! Ha a sors nëtán hazudna, vesszën érvénye szavának, lëgyën lángok martaléka, tűz eméssze mëg tanácsit!” (‑ 104)
	Szólt a sors igaz igéket, férfiak jele felelte: hogy a napnak lőn veszése, holdvilágnak hurcolása Pohja sziklaszurdokába, hasába rezes hëgyének. (‑ 110)
	Vénëk véne Väinämöinen szóla most ezën szavakkal: “Pohjolába kéne mënnëm, északi fiak honába, holdvilágot visszahoznom, napvilágot visszavënnëm.” (‑ 116)
	Fölkerekëdëtt azonnal, indult Észak éjhonába. Mënt egész nap, méne másnap, hát a harmadik nap este Pohja portájára látott, kettős kőhëgyét elérte. (‑ 122)
	Előbb kurjongatni kezdëtt, Pohjola vizéhez érve: “Kompot küldjetëk elébem, hogy a vízën átmëhessek!” (‑ 126)
	Hogy nëm hallott át a hangja, és hiába várt fuvarra, forgácsot szëdëtt halomba, tűit száraz szálfenyőnek; kis tüzet rakott a parton, sűrű füstbodort bocsátva. Lassan fölcsapott a lángja, füstfelhője messze látszott (‑ 134)
	Louhi, pohjolai asszony közben ablakán kinézve a folyó felé tekintëtt, száját szóra is nyitotta: “Mi parázslik ott a parton, sziget szádjában mi lángol? Túl kicsiny hadak tüzének, túl nagy pásztorok tüzének.” (‑ 142)
	Pohjola fia fëlállott, ugrott gyorsan udvarára, hogy mëghallja, mëgtekintse, közelebbrül is kitudja. “Ott a túlfelén folyónknak büszke bajnok jár magában.” (‑ 148)
	Vén Väinämöinen azonban másodízben is kiáltott: “Hozd sajkádat, Pohja sarja, vigyed által Väinämöinent!” (‑ 152)
	Pohjola fia felelte, maga mondta, válaszolta: “Ladikot nëm lelsz minálunk; úsztass át az ujjaiddal, vizet verve két tenyérrel, folyó innenső felére!” (‑ 158)
	Vénëk véne Väinämöinen azt mormogta most magában: “Nëm férfi, ki visszafordul, dolgát félbe-szërbe hagyja.” Csukaként csapott a vízbe, márnaként belémerülve. Sziget szádját általúszta, közbe-közbe lábolgatva, ëgyet-kettőt lépëgetve hágott Pohja partjaira. (‑ 168)
	Pohja férfinépe mondta, szóltak a bunyik bëtyárok: “Térj be Pohja udvarába!” Bémënt Pohja udvarába. (‑ 172)
	Pohja férfinépe mondta, szóltak a bunyik bëtyárok: “Térj be Pohja pitvarába!” Bémënt Pohja pitvarába, lábbal tornácuk tapodva, jobbkezét kilincsre téve béhatolt a belső házba, szelemën alá szobába. (‑ 180)
	Martalócok márcot ittak, édës mézsörrel mulattak; kard volt oldalukra kötve, fegyver mindën férfikézben Väinämöinennek fejére, vízi vendég életére. (‑ 186)
	Fogták mindjárt faggatóra, szólva hozzá ily szavakkal: “Mi hozott ide, haramja, mit akarsz vizek vitéze?” (‑ 190)
	Vénëk véne Väinämöinen válaszát így adta vissza: “Holdrul járnak furcsa hírëk, nap felől bolond beszédëk. Merre mënt a nap mitőlünk, hova lëtt a hold világa?” (‑ 196)
	Pohjai fiak feleltek, mondták a bunyik bëtyárok: “Napotok nagy útra indult, holdvilágtok messze méne: tarka kőlapok közibe, sziklabarlang belsejébe. Ahonnan ki nëm kerülnek, valamíg ki nëm bocsátjuk.” (‑ 204)
	Vén Väinämöinen e szóra maga mondta, fölfelelte: “Ha a hold ki nëm kerülhet, sëm napunk kövek közébül, kézzel keljünk hát tusára, kardjainkat összemérve!” (‑ 210)
	Avval kardját csak kihúzta, rëttentő vasát kivonta – hëgyén hold világa látszott, fogóján a napnak fénye, pëngéjén paripa táncolt, macska májogott középën. (‑ 216)
	Kardjaikat összemérve, pëngéiket próbálgatva, végül Väinämöinen kardja lëtt a hosszabb ëgy hüvelykkel, szélësebb ëgy árpaszëmmel, vagy talán ëgy szalmaszállal. (‑ 222)
	Kimëntek a ház elébe, udvaruk tiport terére. Väinämöinen vágott ëgyet kardja pőre pëngéjével, csak ëgyet-kettőt suhintva; mint a répát, aprította, mint a lënkalászt, tarolta fejét pohjai fiaknak. (‑ 230)
	Vénëk véne Väinämöinen mënt a holdat mëgkeresni, napnak fényit fëlkutatni tarka kőlapok közében, hasában acélhëgyeknek, sziklabarlang belsejében. (‑ 236)
	Ahogy méne-mëndëgéle, kicsinyég odább kerülve, zöldellő szigetre bukkant; szigetën ëgy nyurga nyírfa, nyírgyökér alatt ëgy szikla, sziklaszál alatt ëgy kőlap; kőlapnak kilenc kapuja száz lakattal volt lëzárva. (‑ 244)
	Kőben titkos karcolatok, valának varázsvonások. Tüzes kardhëgyét kihúzta, karcolta jegyét a kőbe kardjának kemény vasával, sziporkázó szablyaéllel. Kőlap két darabra hullott, háromra hasadt a szikla. (‑ 252)
	Vénëk véne Väinämöinen sziklabarlangba benézëtt: vipërák vedeltek ottan, földnek férgei söröztek tarkabarka kő belében, májszínű hëgyek hasában. (‑ 258)
	Vénëk véne Väinämöinen száját szóra is nyitotta: “Hát sörük azért hibádzik szëgény háziasszonyoknak, mert itt fránya férgek isznak, vipërakígyók vedelnek!” (‑ 264)
	Férgeknek fejét lëcsapta, nyakát szegte a kígyóknak. Száját akkor szóra nyitva, maga mondta, fölfelelte: “Soha többé mëg në érjem, mëg në eshessën ezentúl, hogy férgek igyák sörünket, kígyók kapjanak belőle!” (‑ 272)
	Vénëk véne Väinämöinen, időtlen idők tudósa most az ajtókat marokkal, zárakat verné varázzsal, ám az ajtó mëg së mozdul, zárak szótul nëm zörögnek. (‑ 278)
	Vénëk véne Väinämöinen mondogalódott magában: “Férfi fejsze nélkül asszony, szërszámtalanul szarembër.” Indult is hamar honába, feje lógatva, lëverten, hogy most sincsen holdvilága, napot vissza nëm szërëzte. (‑ 286)
	Monda léha Lemminkäinen: “Szóltál volna, Väinämöinen! Mért nëm szólítottál éngëm sámánkodásban segédnek? Lakat rég lë volna verve, védőrácsok rég lërontva, holdvilág az égën volna, napfény régën fönt ragyogna!” (‑ 294)
	Vénëk véne Väinämöinen így felelt neki szavára: “Zárak szótul nëm zörögnek, lakatok lë nëm szakadnak, ajtó nëm nyílik nyomásra, kar erejének nëm enged.” (‑ 300)
	Mënt kovácsnak műhelyébe, szólította ily szavakkal: “Ilmari komám-kovácsom! Csinálj csákányt, háromágút, hosszú faltörőt tucatnyit, tolvajkulcsokat köteggel, hogy holdat-napot kövekbül, szabadítsam sziklaszálbul!” (‑ 308)
	Most hát Ilmarinen mestër, időtlen idők kovácsa mindënt mëgcsinált, mi këllëtt: hosszú faltörőt, tucatnyit, tolvajkulcsokat köteggel, egész garmadát gerelybül, nëm nagyokat, nëm kicsiket: közepesëket kovácsolt. (‑ 316)
	Louhi, pohjolai asszony, Pohja foghíjas banyája szárnyakat szabott magára, szárnyaival szállni kezdëtt. Tűzhelye fölött keringëtt, majd mëgindult messzi földre, Pohja tengërén kërësztül kovácsmestër műhelyére. (‑ 324)
	Kovács, ablakán kinézve, látja: mintha szél szaladna. Nëm a szél szaladt azonban: szürkeszárnyú héja szálla. (‑ 328)
	Monda Ilmarinen mestër, tudakolva, kérdve tőle: “Mit akarsz, mihaszna héja, ablakom alá mi hajtott?” (‑ 332)
	Madár nyájaskodva mondta, héja tëttetőn hizelgëtt: “Ó, mestërëm, Ilmarinen, időtlen idők kovácsa! Ó, hogy értëd mestërségëd, csodadolgokat kovácsolsz!” (‑ 340)
	Monda Ilmarinen mestër, szóla néki ily szavakkal: “Micsoda csoda az olyan, hogy a mestërségëm értëm? Égre boltot én csináltam, körtetőt kikalapáltam.” (‑ 344)
	Madár mondta szép szavakkal, héja kérdëzgetni kezdte: “Aztán mondd, mi lësz ezëkbül? Min munkálkodol, kovácsom?” (‑ 348)
	Monda Ilmarinen mestër, szóval mondta, fölfelelte: “Csak nyakörveket csinálok Pohja gazdaasszonyának: avval kötjük majd a kőhöz, sziklaszálnak oldalához.” (‑ 354)
	Louhi, pohjolai asszony, Pohja foghíjas banyája érzi: vége életének, közelëdik már halála. Föllëndült a fëllegëkbe, Pojoláig mëg sëm állva. (‑ 360)
	Kieresztëtte a holdat, napot is kövek közébül. (‑ 362)

	Magát más madárra váltva, galambkává gömbölyödve, rögvest elröpült püpögve kovácsmestër műhelyére. Az ajtóküszöbre szálla, grádicsra galambalakban. (‑ 368)
	Ilmari mikor mëglátta, szólította ily szavakkal: “Mit keresël itt, madárka, garádicsomon, galambom?” (‑ 372)
	Ajtóbul madár felelte, garádicsárul galambka: “Ajtódra azért röpültem: jöttem hozzád hírhozónak, hogy a hold kijött a kőbül, nap kiszállt a sziklaszálbul.” (‑ 378)
	Mostan Ilmarinen mestër maga mënt, hogy mëgtekintse. Ahogy ajtaján kilépëtt, és az égre föltekintëtt, holdvilágot látta ottan, mëg a fényës napkorongot. (‑ 384)
	Fölkereste Väinämöinent, szólott néki ily szavakkal: “Idehallgass, Väinämöinen, időtlen idők dalosa! Gyere gyorsan holdat látni, napkorongot nézëgetni! Már az égën mëndëgélnek, hajdani helyükre tértek.” (‑ 392)
	Vénëk véne Väinämöinen maga ugrott udvarára, fejét fölfelé vetëtte, fölnézëtt a fényës égre: mëgvan már a napja-holdja, régi fényükben ragyognak. (‑ 398)
	Vénëk véne Väinämöinen száját akkor szóra nyitva, igazítva ily igékre, maga mondta, fölfelelte: “Várva-vártuk, hold világa, ég boltjára visszatértëd! Üdv nekëd, arany napocska, áldott fénynek áradása! (‑ 406)
	“Arany hold kövek közébül, jöttél, szép nap, sziklaszálbul, mint aranykakukk, kerëngve, mint ezüstgalamb, rëpësve tértél hajdani helyedre, régi rëndire utadnak. (‑ 412)
	“Kelj ragyogva rëggelënte, ma és mindënkor sugározz; áldást árassz útjainkra, vadakat elénk vezetve, fogható közelbe hozva, halat horgainkra hajtva! (‑ 418)
	“Rójad pályád rëndületlen, ösvényeidet követve, ívedet egekre írva, este békén elpihenve!” (‑ 422)

ÖTVENEDIK ÉNËK
Marjatta szűzen szüli Karjala új királyát.
Väinämöinen búcsúja. A dalnok zárószavai.
	Marjatta, gyönyörű gyermëk nőttön-nődögélt sokáig apja hírës hajlokában, szerető szüléje mellett, öt szallagot elszaggatva, hat karikát elkoptatva, apja kulcsait kezelve, kik öve körül csörögtek. (‑ 8)
	Fél küszöbüket kivájta röpködő rokolyaszéle, fél szëmöldökfát lëszëdte simára vasalt fejéke, fél ajtófélfát lëmarta suhogó selyëm ruhája, szobapadlójuk kikopta cipellője cifra sarka. (‑ 16)
	Marjatta, gyönyörű gyermëk, az a kedves csöpp cselédke szent életët éle mindíg, szűzies vala, szëmérmës. Csak halak húsát csipëdte, fakérëg-kënyérën éle; tyúk tojását mëg nëm ëtte, mert kakas köpött beléje, birkának së kért húsábul, ha már hágatták a kossal. (‑ 26)
	Hogyha anyja fejni küldte, nëm volt hajlandó kimënni, szóval mondta, fölfelelte: “Méghogy ilyen szent szűzecske tehenek csëcsét tapintsa, kik bujálkodtak bikával! Mért nëm fejhetünk üszőket, bűn nélkül való bocikat?” (‑ 34)
	Apja mént fogott a szánba: mén kasába fël nëm ülne! Bátyja kancával kocsizgat: az sëm këll kisasszonyunknak: “Nëm szállhatok kanca-szánba, mert a kancát mén fëdëzte. Kiscsikókkal kéne mënni, hónaposokkal húzatni!” (‑ 42)
	Marjatta, gyönyörű gyermëk lányfővel maradt örökre, szëmérmëskëdő szűzecske, fonatos fejű hajadon. Pásztorlányka lëtt belőle, báránykáival bolyongott. (‑ 48)
	Míg juhai dombon jártak, lankás halmokon legeltek, maga mëndëgélt nyomukban, égër-berkëket bejárva; követte aranykakukkja ezüstös csilingëlése. (‑ 54)
	Marjatta, gyönyörű gyermëk hallgatózva-nézelődve málnaillatú mezőben, ült a zsënge zsombikosban. Száját szóra is nyitotta, maga mondta-mondogatta: “Áruld el, arany kakukkom, mondd meg, ó, ezüstmadárka, kiabáld ki, cincsatoska, szászok százszorszép bogyója: meddig járok hajfonattal, pásztorlánykaként libëgve méretlen mezők füvében, lombos-sátoros ligetben? Ëgy nyarat vagy kétszër annyit, vagy ötöt-hatot esetleg, talán tíz is lësz belőle, avagy ëgy së lësz egészen?” (‑ 72)
	Marjatta, gyönyörű gyermëk ëgyre járt a nyáj nyomában. Keserves a pásztorélet lëánygyermëknek gyakorta: fűben kígyó kúsz feléje, fürge gyík bújik beléje. (‑ 78)
	Kígyó nëm kúszott feléje, gyík së bújt belé azonban. Csak a hëgyrül hívogatta ëgy piciny piros bogyócska: “Jöjj, szűzecske, szëdj belőlem, kóstolgass, piros pofácska, csipëgessél, cincsatoska, ropogtassál, rézöveske! Ëgyél mëg, csigát előzve, fekete kígyót kijátszva! Százan néztek-nézëgettek, ezren is körülcsodáltak, ezër asszony, száz kisasszony, gyermëkféle számolatlan: ëgy së méltatott ëvésre, szëgénykét lë nëm szakított.” (‑ 94)
	Marjatta, gyönyörű gyermëk, hang irányában haladva bogyó-nézëgetni méne, a piciny pirost lëszëdni, finom ujjhëgyébe fogni, kis kezecskéjébe kapni. (‑ 100)
	Mëgtalálta fönn a málon, rőt bogyót a tarka rétën. Szëmre szép szëlíd bogyócska, ártalmatlan áfonyácska; földrül nëm lëhet fölérni, nëm érdëmës mászni érte. (‑ 106)
	Vesszőt vágott hát a dombrul, bogyóját lëverve véle. Az mozogni-mászni kezdëtt, föl a cincsatos cipőre, majd a cincsatos cipőrül tisztaságos térdkalácsra, tisztaságos térdkalácsrul szálldogáló szoknyaszélre. (‑ 114)
	Szoknyárul dërékövére, övérül mellére méne, majd az álla lépcsejére, szája szélén mëgpihenve, szökkent szája belsejébe, nyelvének hëgyére hágva, nyelvhëgyérül nyeldëklőre, onnan mëg hasába hussant. (‑ 122)
	Marjatta, gyönyörű gyermëk, avval torkig töltekëzve, kövérëdni kezdëtt tőle, ëgyre vastagabbra válva. (‑ 126)
	Már kötőjét is kioldta, csak úgy ődöngött övetlen, fürödni magában méne, alkonyat után osonva. (‑ 130)
	Anyja aggódott is érte, találgatta szép szüléje: “Marjattácskánkat mi lelte, madaracskánkat mi bántja, hogy kötőkéjét kioldva jár övetlen öltözékben, csak magában mëgy fürödni, alkonyat után osonva?” (‑ 138)
	Gyermëk szólt bele szavába, fiúcska tudott felelni: “Hogy mi lelte Marjattánkat, nyomorúság-kergetőnket? Túl sokat talált kijárni, nyájának nyomába’ járni!” (‑ 144)
	Hordozta kemény hasában méhe mázsás töltelékit, hét hónapot is haladta, kikerekëdëtt kilencre, szokása szërint a nőknek tizedfél felé közelgëtt. (‑ 150)
	Tizediket hogy tiporta, gyönge testit görcs gyötörte: méhe kőkeményre válva, szörnyű fájdalom facsarta. (‑ 154)
	Édësanyját kérve-kérte: “Szerelmes szülőanyácska, adj helyet a fürdőházban, védëtt vackot jó melegben, szent zugot szëgény lëánynak, szobácskát gyerëkszülőnek!” (‑ 160)
	Száját anyja szóra nyitva, fölháborodva felelte: “Micsoda cudar cemënde! Ki csinált föl, mondd, mihaszna? Kivel këllëtt hentërëgnëd? Házasembërrel? Legénnyel?” (‑ 166)
	Marjatta, gyönyörű gyermëk maga mondta, válaszolta: “Legénnyel lë nëm feküdtem, házasembërrel së háltam. Málra mëntem áfonyázni, berëkbe szamócaszëdni. Ëgy szépët a számba vëttem, nyelvemnek hëgyén nyugasztva; torkomba talált gurulni, onnan mëg hasamba hussant; avval torkig töltekëztem, attul estem én teherbe.” (‑ 178)
	Édësapját kérve-kérte: “Drága jó apám, aranyom, adj helyet a fürdőházban, védëtt vackot jó melegben, hol a lány lakást találjon, kínban szülhessën szëgényke!” (‑ 184)
	Száját apja szóra nyitva, fölháborodva felelte: “Takarodj, cudar cemënde, piripofa-vaskemënce! Mënj a medve kőlukába, vadak sziklaszurdokába: jó a szajhának szülésre, kapcarongynak kölykezésre!” (‑ 192)
	Marjatta, gyönyörű gyermëk tudta, erre mit feleljën: “Nëm vagyok cudar cemënde, sënkinek së kapcarongya! Férfi fog születni tőlem, származik nëmës nagy embër, hatalmasoknál hatalmasb, Väinämöinennél vitézebb!” (‑ 200)
	Mëg van már szëgény szorulva, nincs hová fejét lëhajtsa, fürdőházat hol találjon. Szolgálóját szólította: “Pilttikém, piciny cselédëm, legkedvesebbik lëányom! Hajts föl fürdőt a faluban, szaunát ott Saraojában, árva lyánynak ápolásul, szenvedő szëgény szülőnek! Térülj-fordulj fürge lábon, mert a szükség már szorongat!” (‑ 212)
	Pilttike, piciny cselédke tudakolta, kérdve tőle: “Kitől kérjek fürdőházat, kitől kolduljak këgyelmet?” (‑ 216)
	Marjatta felelte néki, maga mondta, válaszolta: “Kérj a Ruotustól këgyelmet, Sarajábul szauna sarkot!” (‑ 220)
	Pilttike, piciny cselédke, szófogadó szolgalányka, buzdítatlan is buzogva, szólítatlan is szaladva, könnyű köd gyanánt elillant, füst gyanánt futott a házbul. Szoknya szélit összeszëdte, fodrait marokra fogta, szaporán szaladt előre, rohant Ruotus kastélyába. Merre mënt, hëgyek hajoltak, lábai alá lapultak, tobozhalmok táncra keltek, kőrakások romladoztak. Ruotus kastélyát elérte, szélës szálájába lépve. (‑ 236)
	Ronda Ruotus ëgyümögbe’ dúskált ételben-italban, asztal főhelyén feszítve, patyolatban pöffeszkëdve. (‑ 240)
	Mondta Ruotus étke mellül, kupájábul kortyolgatva: “Dilinós, mi dolgod itten? Mi hozott ide, idétlen?” (‑ 244)
	Pilttike, piciny cselédke szóval mondta, fölfelelte: “Szauna kéne a falubul, fürdőház Saraojábul, árva lánynak ápolásul, gyámolul gyerëkszülőnek.” (‑ 250)
	Ronda Ruotus házastársa két kezét csípőre csapva járt a padlón páváskodva, majd középre pëndërülve, száját szóra nyitva mondta, tudakolta, kérdve tőle: “Kinek këll szülésre szauna? Kinek kuncsorogsz këgyelmet?” (‑ 258)
	Piltti mondta, csöpp cselédke: “A mi Marjattánknak kéne.” (‑ 260)
	Ronda Ruotus házastársa szóval mondta, fölfelelte: “Fürdőt nëm találsz falunkban, szauna nincs Saraojában. Lësz fürdője füstmezőben, lóistálló belsejében: szüljön ott a szajhaféle, rossz ribanca ott fialjon! Ott kedvére gőzölöghet lovaknak lehelletében!” (‑ 270)
	Pilttike, piciny cselédke onnan fürgén visszafordult, szaporán szaladt hazáig, mondotta, mikor belépëtt: “Nincsen fürdő a faluban, szauna nincs Saraojában. Ronda Ruotusné aszonta, szóval mondta, válaszolta: ‘Fürdőt nëm találsz falunkban, szauna nincs Saraojában. Lësz fürdőd a füstmezőben, lóistálló belsejében; szüljön ott a szajhaféle, rossz ribanca ott fialjon! Ott kedvére gőzölöghet lovaknak lehelletében!’ Hát bizony csak így beszéle, ilyen válaszát vëhettem.” (‑ 288)
	Marjatta, szëgény szűzecske keservesen sírni kezdëtt. Maga mondta-mondogatta: “Vagyon immár indulásom, mint holmi csihés cselédnek, pénzért szolgáló szëmélynek. Füstmezőbe këll kimënnëm, vonulnom fenyővadonba.” (‑ 296)
	Szoknya szélit összeszëdte, fodrait marokra fogta; gallyakkal fejét befödve, lënge lomb alá húzódva lassan lépkëdëtt az úton, fájdalmas kemény hasával, fenyveserdő fészërébe, óljába Tapiolának. (‑ 304)
	Szóla akkor ily szavakkal, így imádkozott magában: “Légy a támaszom, Terëmtő, segédëm, irgalmas Isten, ennyi mëgpróbáltatásban, nagyonis nehéz időben! Szűzet szánd mëg nagy bajában, hasa kínjában az asszonyt, hogy a szenvedése szűnjön, bajába belé në haljon!” (‑ 314)
	Már a mondott helyre jutva, szóval mondta-mondogatta: “Lélëgëzz, dërék lovacska, burkolj bé lehelletëddel, forró fürdő fëllegével, szauna szálló harmatával, árvácskának ápolásul, segédül szëgény szülőnek!” (‑ 322)
	Lélëgzëtt a jó lovacska, bévonta lehelletével, méhe kínjait mëgoldva. Lónak pára-prüszkölése forró gőz gyanánt gomolygott, mintha víz vetése volna. (‑ 328)
	Marjatta, kicsiny kisasszony, szëmérmetës szent szűzecske fërëdőzhetëtt finomul, gyönge testit gőzölhette. Magzatát világra hozta; gyönyörűségës gyerëkët szült a lónak szénájára, fűhajúnak jászolába. (‑ 336)
	Magzatkáját mëgfürösztve, pólyácskába pátyolgatta, majd a térdeire tëtte, fiúcskát ölébe fogta. (‑ 340)
	Kisbabáját rejtëgette, nevelgette nagytitokban, aranyalmáját vigyázta, ezüst fácskáját figyelte. Szoptatta szívére fogva, két kezével ápolgatta. (‑ 346)
	Majd a térdeire tëtte, fiacskáját ölbe fogta, fejecskéjét fésülgette, kondor fürtjeit kefélte. (‑ 350)

	Tovatűnt a térdeirül, öléből kiszállt örökre. (‑ 352)
	Marjatta, szëgény szűzecske azt szörnyen szívére vëtte. Fölkerekëdëtt utána; kisfiacskáját kereste, aranyalmáját kutatta, ezüst nyírfáját nyomozta. Malomkő alatt kereste, szán talpa alá tekintve, rostája alól remélte, kutatta vizes vödörben, füvet rázva és falombot, szénarëndëket zilálva. (‑ 364)
	Kisfiacskáját kereste, mindíg, mindënütt kutatta: fenyvesëkben és fënyérën, hangapusztán, horhosokban, hangafüvet hajtogatva, rőzsehalmot rázogatva, bolygatva borókabokrot, faágakat félrehajtva. (‑ 372)
	Gondokba merülve méne, vánszorogva-vándorolva. Csillag jött rëá az úton; köszöntötte, kérdve tőle: “Csillag, Istennek cselédje! Hallottál-ë hírt fiamrul, hol lëhet piciny porontyom, aranyalmám merre járhat?” (‑ 380)
	Csillag csöndesen felelte: “Mëgmondhatnám, mégsë mondom. Mert engëmet ő terëmtëtt ilyen inségës napokra: hidegben hunyorgatónak, sötétben pislákolónak.” (‑ 386)
	Gondokba merülve méne, vándorolva-vánszorogva: hát a Hold jő szëmbe véle. Köszöntötte, kérdve tőle: “Isten adta Hold világa, hallottál-ë hírt fiamrul, hol lëhet piciny porontyom, aranyalmám merre járhat?” (‑ 394)
	Hold világa válaszolta: “Mëgmondhatnám, mégsë mondom. Mert engëmet ő terëmtëtt ilyen inségës napokra: éjjel ébëren vigyáznom, aztán naphosszat hevernëm.” (‑ 400)
	Gondokba merülve méne, vándorolva-vánszorogva; hát a Nap halad feléje. Köszöntötte, kérdve tőle: “Isten adta napvilága, hallottál-ë hírt fiamrul, hol lëhet piciny porontyom, aranyalmám merre járhat?” (‑ 408)
	Napvilága válaszolta: “Persze hogy tudok fiadrul, hisz engëmet ő terëmtëtt ilyen szépségës időkre: fény aranyában fürödnöm, ezüstjében tündökölnöm. (‑ 414)
	“Persze hogy tudok fiadrul: jaj, szërëncsétlen szülötted! Odavan piciny porontyod, aranyalmád sárba vetve, merülve övig mocsárba, hónaljig homokmezőbe.” (‑ 420)
	Marjatta, szëgény szülője mënt fiát keresni lápra. A mocsárban mëgtalálta, visszavitte otthonába. (‑ 424)
	A mi Marjattánknak ottan szépën nődögélt szülötte. Neve nëm volt még fiának, nevet néki nëm találtak. Szüléje szërint Virágom, mások ajkán csak Mihaszna. (‑ 430)
	Kërësztvízre kéne vinni; ki lëgyën kërësztëlője? Került is kërësztëlője: Virokangas tartsa vízre! (‑ 434)
	Ám az mégis mëgtagadta, szóval mondta, fölfelelte: “Nëm kërësztëlëk lidércët, nëm öntök vizet vadócra! Vizsgálatra këll vitetni, ítélet alá helyëzni!” (‑ 440)
	Vizsgálója vaj’ ki légyën, ítélet alá tëvője? Vénëk véne Väinämöinen, időtlen idők tudósa majd mivoltát mëgvizsgálja, ítéletët mond felőle. (‑ 446)
	Vénëk véne Väinämöinen így ítélkëzék felőle: “Minthogy láprul lőn jövése, földbül nőtt bogyó foganta, a fiút tëgyék a földbe, tövére bogyós bokornak, vagy vigyék a lápra vissza, furkósbottal fejbeverve!” (‑ 454)
	Félhónaposka felelte, kiabált a kétheteske: “Ó, agyalágyult apóka, rossz apóka, rongy apóka! Nëm igazságos ítélet, hamis törvényëd tëvése! Sokkal súlyosabb okokbul, tilalmasabb tëtteiddel sëm këllëtt mocsárba vesznëd furkósbottal fejbeverve, mikor ifjabb éveidben eladtad szüléd szülöttit ënfejednek váltságául, magad mëgmentése végett. (‑ 468)
	“Kicsit később is mëgúsztad, nëm këllëtt mocsárba vesznëd, amikor legénykorodban kedvesëd halálba küldted, víznek mélyibe veszejtve, fekete iszapba fojtva.” (‑ 474)
	A vénembër észbe kapva, a gyerëkët vízre tartva, királyává Karjalának, fëlkente világ urának. (‑ 478)
	Szégyënt vallott Väinämöinen, mëgneheztelt ám miatta! El is ballagott borongva ëgyenëst a tengërpartra. Ottan énëkëlni kezdëtt, búcsúzó dalát dalolni; dereglyét dalolt magának, vörösrézhajót varázsolt. (‑ 486)
	Hajója farába fekve tengër téreire indult. Mënőfélben mondogatta, ígyen szólva indulóban: “Mëgéritëk még idővel, jőnek oly napok rëátok, mikor majd mëgemlëgettëk, várva-várva visszatértëm új Szampót szërëzni néktëk, készíteni kobzot, újat, holdvilágot visszahozni, égre új napot nevelni, mikor nap së hold së színlik, nyoma sincs vidám nyaraknak.” (‑ 500)
	Azzal Väinölä-nek véne elvitorlázott örökre rézből vert hajó hasában, vörösrézladik farában, felső föld felé lebëgve, alsó ég alá vonulva. (‑ 506)
	Ott enyészëtt el hajóstul, sajkástul tovasuhanva. Kantëléjit hátrahagyta finnëknek finom zenéül, népének örök örömül, gyermëkeinek gyönyörül. (‑ 512)

*         *         *

	Számat immár zárni kéne, nyelvemre csomót kötözni, véget vetni verseimnek, szerteáradó szavaknak. Lovak is lëcsëndesëdnek, ha hosszú utat haladtak, kaszának vasa kicsorbul, nyári sarjúban suhogva; folyónak lohad futása, kanyargók közül kijutva; lankad tűznek lángolása, egész éjën át ha égëtt: csak dalom në csillapodna, énëkëm në csëndesëdne, mikor mondom este óta, kora alkonyattul kezdve? (‑ 528)
	Hallom, így tartják a bölcsek, a tapasztalat tanítja: “Folyó bármi bőven árad, végsőkig vizét nëm adja; bármilyen dërék a dalnok, készletét ki nëm meríti. Jobb a hangulat, ha hagynak, mint ha közben mëgrëkednek.” (‑ 536)
	Most hát mëgszűnök-mëgállok, véget vetve szóözönnek. Versëm göngyölegbe gyűjtöm, gombolyagba gombolyítva rakom pajta padlására, csontlakat mögé becsukva, honnan képtelen kitörni, nëm szabadul szépszërével, csontok csattogása nélkül, állkapcák kopása nélkül, fogak futtatása nélkül, nyelvem nyargalása nélkül. (‑ 548)
	Énëklésëmmel mit érëk, tengër szószátyárkodással, horhosokban hangicsálva, fenyvesëkben füttyögetve? Nincs anyám, ki rám figyeljën, rég nëm él szülém szëgényke; édësëm së hallgat éngëm, nëm dalol velem virágom: csak a fenyvesëk figyelnek, csak a szálfenyők szeretnek, nyírfalombok nyájaskodnak, berkënyék buzognak értem. (‑ 560)
	Anyámtul kicsiny koromban, mamácskámtul itt maradtam, mint kövek között pacsirta, romok közt rigómadárka, hogy pacsirtaként pötyögjek, rikoltsak rigómadárul új anyám kezére adva, kényre-këgyre mostohámnak. Hamarost kivert a házbul, lódított szëgény lelencët széltül védetlen szobába, falu északi felére, hogy szelekkel messzeszálljak, viharokkal vándoroljak. (‑ 574)
	Bujdostam, piciny pacsirta, kerëngtem, kivert madárka, poroszkálva pusztaságban, vad vidékën vándorolva, kiszolgáltatva szeleknek, dörgésëktül darvadozva, vacogva veszëtt hidegben, sírva féktelen fagyokban. (‑ 582)
	Tudom, vannak most valakik, bizony, bőven is lëhetnek, akik rámripakodnának, korholva kemény beszéddel; akik gúnyolják a nyelvem, fittyët hánynak hangjaimra, szidnak, hogy sokat szavalok, mëg hogy túl sokat zenélëk, bëcsmérëlnek, mint beszélëk, vállat vonnak verseimre. (‑ 592)
	Në érjën nehezteléstëk, szeretëtt atyámfiai, hogy gyerëkként gyatra módra, gyakorlatlanul gagyogtam. Hiszën iskolát së jártam, tudósabbaktul tanulni, szavakat szërëzni tőlük, választékosabb beszédët. (‑ 600)
	Mások iskolába jártak: én hazul ki sëm kerültem, éd’sanyám körül forogva segéltem szëgény szülémnek. Otthon tudtam csak tanulni, pajtánk padlatán csücsülve, figyelve fonó anyámra, barkácsoló bácsikámra, gyarlócska gyerëkeszëmmel, zsandárzsebkendős koromban. (‑ 610)
	Mindazonáltal azonban bátran új csapást csináltam, nyomot nyitva, jel-kirakva dalnak új utat mutattam. Most hát erre mén az ösveny, próbálatlan pálya nyílik diadalmasabb dalosnak, érdëmësebb énëkësnek, ipërëdő ifjúságnak, növekëdő nemzedéknek. (‑ 620)

V   É    G    E