ENDRŐDI SÁNDOR

A MAGYAR KÖLTÉSZET

KINCSESHÁZA

ÚJ IFJÚSÁGI KIADÁS

ÁTDOLGOZTA ÉS KIBŐVÍTETTE

IFJ. BÓKAY JÁNOS

BUDAPEST, AZ ATHENAEUM IRODALMI ÉS NYOMDAI R.-T. KIADÁSA, 1927.

Eredeti kiadvány: A magyar költészet kincsesháza / [összeállította] Endrődi Sándor ; átdolg. és kibőv. ifj. Bókay János

Budapest : Athenaeum, [1927]

ELŐSZÓ.

Néhány szóban vázolni kivánom azokat a szempontokat, melyeket anthológiám szerkesztésénél figyelembe vettem.

A kiválasztott verseknek mintegy a felét – vonatkozik ez különösen régebbi költőink verseire – Endrődi Sándor páratlan gonddal és szakértelemmel szerkesztett anthológiáiból merítettem. Ezt az értékes, gazdag anyagot legjobb lelkiismeretem szerint megrostáltam és egyben felfrissítettem, mivel az Endrődi anthológiák megjelenése óta elmult huszonöt esztendő nem egy változást hozott költőink értékelésében. Természetesen ez utolsó huszonöt év költői termésének szine-javát is felvettem gyüjteményembe, azzal a céllal, hogy ifjúságunk lehetőleg hű képet alkothasson magának mai költészetünkről.

Az új anyag kiválasztásánál csupán két szempont vezetett: a művészi és a hazafias szempont. Igyekeztem a legteljesebb objektivitással felülemelkedni minden kicsinyes elfogultságon. Hiszem, hogy lelkes ifjúságunk szívéhez – a különböző költői irányokra való tekintet nélkül – egyformán utat talál minden költő, aki magyar nyelven és magyar lélekkel ír. A magyar szó a legerősebb fegyverünk, s a magyar kultúra erejét bizonyító minden költő nemzeti értékünk kincséhez tartozik, s ma minden igaz értékünket százszorosan meg kell becsülni. Gyüjteményem majdnem minden egyes darabjából kicsendül az a meghatott nemes érzés, melyet e három szó rejt magában: Isten, Ember és Haza.

Mondanom sem kell, hogy anthológiám felöleli elszakított területeink jeles költőinek műveit is; ők, a mi édes testvéreink, Erdély és a Kárpátok magyarszívű dalnokai, ők állnak ma az első sorban, hogy a szó világító erejével, mint fáklyahordozók, fényt vessenek jövőnkbe.

Az egyes verseket úgy igyekeztem kiválasztani, hogy azok élesen megvilágítsák a költő egyéniségét. Aránylag nagyobb helyet adtam azoknak a nemrég elhunyt költőknek, akiket még kevéssé ismer ifjúságunk. A műfaj szerinti beosztás helyett helyesebbnek véltem a kronológikus sorrendet követni; így áttekinthetőbb a munka, szembeszökőbb költészetünk evoluciója s néhány markáns egyéniségű költőnk hatása a következő költői nemzedékre.

Végül köszönetet mondok költőtársaimnak, akik mind, kivétel nélkül, a legnagyobb előzékenységgel bocsátották rendelkezésemre műveiket.

Budapest, 1927. szeptember 26-án.

ifj. Bókay János.

Vásárhelyi András.

(1500 körül.)

ÉNEK A SZŰZ MÁRIÁHOZ.

(1508. – Rövidítve.)

Angyaloknak nagyságos asszonya,

Úr Jézusnak boldogságos szent anyja,

Mennyországnak szépséges ajtója,

Paradicsomnak nagy szélös kapuja!

Asszonyoknak szépséges tüköre,

Férfiaknak tisztes győzedelme,

Halottaknak ő nagy hiedelme,

Ördögöknek ő nagy töredelme!

Halottaknak megszabadítója,

Törököknek megnyomorítója,

Királyoknak jó tanácsadója,

Magyaroknak megoltalmazója!

Esedezzél mi nagy igazságunk

Mi szivünkért, mi nagy bátorságunk,

Szent fiadnak, mi nagy tisztességünk,

Halálunkról, mi nagy reménységünk!

Áldott te légy Jézusnak dajkája,

Szent atyjának drága kencstartója,

Szentléleknek ő megnyugosztója,

Igazság megvilágosítója!

Apáti Ferenc.

(XVI. század.)

FEDDŐ ÉNEK.

(A keresztény középkor végéről.)

Félelmes szüőnek engem alejtátok,

Régi jó barátim nékem kik valátok;

Gyakorta szép szóval hozzám járolátok!

Engem megcsalátok!

Reméntelen dolog, ki hazugnak hiszen,

Mert szép beszédével csak szót tőled veszen:

Avagy túl másfelől ellenséged leszen,

Rajtad szégyent teszen.

Azok nem gondolnak ez ily beszédekkel,

Ki magokat kelletik hízelkedésekkel,

Nyájason beszélnek ő fejedelmekkel,

Elvesznek nyelvekkel.

Nagy urak kik vattok! szólok, ne bánynyátok,

Fehér, szép, ezüstös, ékes tű szablyátok,

Vele pogán népet – kérlek – ne vágjátok,

És tü ne bántsátok.

Csintalan dolgotok tü ne szerezzetek,

Fodor hajatokat meg se fésöljétek,

Diákok elmentek, leányokat néztek, –

Szegénységgel nősztök.

Ügyedet ne visellyed egyházi papokkal,

Mert ha bevéteté magát nyájasságra,

Nem kell neki pénzed, vigad leányodval,

Megcsalnak szavokkal.

Serényen futamnak táncban az leányok,

Nyilván ott meglátjuk az ő jámborságit,

Szertelen ha le(e)nd az ő jámborságok,

Ott elhol pártájok.

Lepkék, házatoktól messze ne lépjetek,

Időnek javában tíkakot űltössetek:

Szemérem kapálni bölcsőt rengessetek,

Avval elélhettek.

Sámsonnak alejtá az por önnön magát,

Látod nagy haragját, nem tiszteli urát;

Fogjad meg szakállát, vedd el csak jószágát,

Megalázza magát.

Akkort a papoknak vala tisztességek,

Mikoron egészlen áll vala szerzetek;

Távol vala tőlük gallérus köntösök,

Veres beretrájok.[1]

Pénztől elfutamnak, szűrben beöltöztek,

Szépen ha beszélnek, keveset nem vesznek,

Foréntokat kérnek, ládában győtnek,

Vele nem épejtnek.

A régi jó kerályok míglen országlának,

Igazak valának az szegény országnak;

(Az) szent koronának híven szolgálának,

Avval áldozának.

Tennie kellene ezt az nagy uraknak!

Hogy sok lika vagyon erdőn az ravasznak,

Nincsen birodalma rajta agaroknak,

Halál az nyulaknak.

Igen kevés bajok, számtalan jószágok,

Erős regulájok, kevés zolozmájok,

Bársonyos szolgájok, fekete kápájok

Az apát uraknak.

Erdősi Sylvester János.

(XVI. század.)

AZ MAGYAR NÉPNEK, KI EZT OLVASSA.

(1539.)

Próféták által szólt rígen néked az isten,

Az kit igírt ímé vígre megadta fiát,

Buzgó lílekvel szól most es néked ez által,

Kit hagya hogy hallgass, kit hagya hogy te kövess.

Néked azírt ez lűn prófétád, doktorod, ez lűn

Mestered, ez most es, melyet az isten ada.

Ez próféta szavát hallgasd, mert tíged az isten

Elveszt, és nyomos itt nem lehet a te neved.

Itt ez irásban szól mostann es néked ez által,

Hütre hiu mind, hogy senki se mentse magát.

A ki zsidóúl, és görögűl, és végre diákúl

Szól vala rígen, szól néked az itt magyarúl:

Minden nípnek az ű nyelvén, hogy minden az isten

Törvínyinn íljen, minden imádja nevit.

Itt vagyon az rejtek-kincs, itt vagyon az kifolyó víz,

Itt vagyon az tudomány, mely örök íletet ad.

Lelki kenyír vagyon itt, melyben mikor íszel, örökké

Ilsz, mely az mennybűl szálla, halálra mene.

Az ki teremt, tíged megvált örök íletet és ád

Ez szent által: nincs több bizodalmad azért.

Ennek azért szolgálj mindenkor tiszta szüedvel,

Ennek mindenkor tígy igaz áldozatot.

Tigedet ez hozzá viszen s nem hágy mikor így mond:

Bódogok, eljövetek; vesszetek el, gonoszok!

Szegedi Kis István.

(1505-1572.)

A MAGYAROK SIRALMAS ÉNEKE A TATÁR RABLÁSRÓL.

Szánja az úristen híveinek romlását,

Az ő fiainak, leányainak romlását,

Nem most eltűri, de el nem szenvedi

Nagy szidalom – vallását.

Ezeket szemünkkel látván elkeseredtünk,

Ily éktelenségen magunkban elrémőltünk,

Isten beszédében mi is, választottak,

Csaknem kétségbeestünk.

Gyakran az istennek noha szavát hallgatjuk,

Megmaradásunkat ingyen sem reménlhetjük,

Mert mind veszten veszni szegény országunkat

Szemeinkkel jól látjuk.

Egyik veszedelem a másikat ott éri,

Hogy mind nagyot, kicsint ily kiméletlen üti,

Semmiképpen lelkünk szabadulásunkat

Még hinnie sem meri.

De vess véget immár, uram, büntetésünknek,

Fordíts szemeidet reánk kegyességedben.

Mert az te népeid majd kétségben esnek

Ennyi nagy sok inségben!

Kegyelmes az isten, nem ver örökké minket,

Egy szempillantásig hagyott most csak el minket;

De örökké való irgalmasságból

Ismeg fölemel minket.

Oh nyomorúlt foglyok, istenhez kiáltsatok,

Nagy bizodalomban, reménységben legyetek.

Az ki kézbe adott, majd az megszabadít,

Szemetekkel meglátjátok.

A mi fiainkat siralomval elhattuk,

Ezentől azokat nagy örömvel meglátjuk,

Mi ellenségeinknek nagy veszedelmeket

Nagy örömvel beszéljük.

A szentek példáját életünkben kövessük,

Istennek ostorát tőllünk el ne taszítsuk,

Mert isten országát háborúság nélkül

Semmiképpen nem nyerjük.

Sírván így könyörge az istennek egyháza,

Mikor tatár miatt felföldnek lőn rablása:

Ezerötszáz hatvan és hat esztendőben

Mikoron írnak vala.

Tinódi Sebestyén.

(1505-1556.)

BUDAI ALI BASA HISTÓRIÁJA.

Halljátok már Ali basa bölcseségét.

Budából hadával gyakran kiütését,

Nyolc várnak, kastélnak romlását, vevését,

Az Ördög hadának bölcsen megkerülését.

Ez parancsolása vala az császárnak:

Míg alatta lenne Amhát Temesvárnak,

Addig Ali basa felföld tartománnak,

Ő rontója lenne ott való végházaknak.

Rávigyáza erre kevél Ali basa,

Temesvárat víja az fő Amhát basa,

Budából indula szép hadával basa,

Beszperim vár alatt lőn hamar megszállása.

Ez Beszperim vára szép püspekség vala,

Az Balatom mellett merő kövön vala,

Az jó Paksi János ott főhadnagy vala,

De az megszálláskor királ felé ment vala.

Ezen Ali basa nagy örömben vala,

Álgyút igazgata, lőni parancsola,

Egy hétig az várat erősen rontatá,

De azzal ő néki csak keveset árthata.

Lám benn az porkaláb jó Vas Mihál vala,

Ki miatt az basa sok kárt vallott vala,

Éjjel-nappal lőnni basa siet vala,

Kitől várbéliek igen rettentek vala.

Tőnek hasonlást az sok gaz nép az várban,

Támadának porkoláb ellen haragban,

Az fokról zászlókat lehányák búokban,

Mind zsákmánt tevének kincsben ott az tárházban.

Az várból gaz népek sokan kiugrának,

Csak kevesen porkolábbal maradának,

Erről az terekek hamar hírt hallának,

Az árulók vár köről mind levágatának.

Lőn nagy rettenése szegín Vas Mihálnak,

Hamar szót kiada, fogadá basának:

Békével morhástul ha elbocsátanák,

Várat ő megadná az hatalmas császárnak!

Jó Ali basa ezt hogy hallá, erőle,

Néki fogadá; várat kezéhöz vevé,

Békével Vas Mihált eleresztetteté,

Titkon terekeket ő utánna ereszté.

Basa hagyásából megfogák, megfoszták,

Pinzétől, lovátul őtet megtisztíták;

Ott meg vissza az basának bémutaták,

Kavorokhoz[2] ment volna – őt úgy béárulták.

Az tereket basa hamar levonyatá,

Előtte Mihálnak igen loholtatá,

Vas Mihált ez okkal ő megtartóztatá,

Hogy a szpaiaságot[3] császártul nyerne, adna.

Sok fohászkodással mast es jó Budában,

Vagy Terekországban vagyon nagy rabságban.

Úgy higyjetök terek hitiben, szavában,

Basa onnat szálla az nemes Skambriában.

Az fővön tizenöt napig legelének,

Esmég jó Budából hamar készőlének,

Szancsákok, vajdák, békök egybegyűlének

Tizenkét-ezeren álgyúkval eredének.

Vitéz Ali basa dolgában bölcs vala,

Drégel vára alatt táborával szálla,

Az vár törésére álgyúkat állata,

Négy álgyúja, hat taraszkja néki csak vala.

Jó vitéz Szondi György benn porkoláb vala,

Békefalusi Gergely ő társa vala,

De akkort házához kikéredzett vala,

Az megszálláskoron el-kirekedött vala.

Töretni az basa kezdé Drégel várát,

Ott ám lerontatá egy szép magas tornyát,

Szondi ott elveszté egy vitéz szolgáját,

Jó Zoltai Jánost, meghala torony alatt.

Első ostromot basa nagyot tétete,

Ott sok terek vesze, ő nem sokat nyere;

Ezt tevé Szondi Györgynek jó vitézsége,

Ott meg akar halni; az ő már elvégezte.

Sőt az várnak falát, tornyát igen törte.

Basa oroszfalvi pappal kérette:

Az várat megadná, magát ne vesztené, –

«Már későn költ ahhoz», – Szondi csak ezt izené.

Sok foglya őnéki, kettőt ő hivata,

Két énökös apródját előállatá.

Azok előtt ily testamentomot szólla:

Az Ali basának két apródját ajánlá.

Ezen igen kéri basát, ő nagyságát,

Vitézségre tanítsa ő két apródját,

És eltemettesse Szondi Györgynek tagját,

Mert majd itt meglátják az ő szörnyű halálát.

Gyorsan mind az négyet skárláttal ruházá.

Pínzzel kápájokat megtölté, megraká,

Az Ali basának szépen kibocsátá,

Ő minden morháját az közöbre hordatá.

Égeté, elveszté: istállóba méne,

Jó lovait hegyes tőrrel általveré,

Lelkét az istennek ajánlá, ígyéré,

Nagy derék ostromát Ali basa kezdeté.

Nagy szép dárda Szondinak kezében vala,

Sebesölve, térdön állván ő vív vala,

Romlott toron alatt által lőtték vala,

Az fejét az hegyiről alá vetötték vala.

Jó Drégelnek vára lőn basa kezében,

Szondinak az testét vivék eleibe,

Fejét keresteté, az testhöz viteté,

Mint oly vitéz embert nagy szépen temetteté.

Jó dicséretben lőn Szondi vitézsége,

Feje fölé írott kopját feltétete.

Ságra és Gyarmatra basa elerede,

De az két kastélban ő egy embert sem lele.

Ott mikoron juta Szécsén vára alá,

Szintén szent Margit asszonynak napja vala;

Ott porkoláb Árokháti Lőrinc vala,

Azon estve várast várból gyujtották vala.

Lám nem merék várni az budai basát,

Ott meghasonlának, sokan az füst alatt

Éjjel kiszökének; megyön ki szaladhat,

Árokháti hallá, látá csak nyolc szolgáját.

Csak hamar utánnok ő es el-kiugrék,

De nem szaladhata, mezőben ellepék,

Mind nyolcad magával fogva elviteték:

Az jó Szécsén vára szépen erősítteték.

Vala basa ezen igen nagy örömben,

Csak három százan Arszlán béköt ereszté,

Busa tornyát elől ő megkésértené,

Kis palánkja vala, vala Balassa Zsigmondé.

Abban kevesen, de vitézök valának,

Vitéz Tercsi Mihál porkolábja annak,

Nagy András, András deák és Szuhai István,

Mondák, hogy az tornyot halálig meg se adnák.

Rettenetösön bék faluját égette,

Tercsi Mihál belől erőssen lőttete;

Bék ezen haragvék, táborba siete,

Két ezeren másod napon alája méne.

Nagy öreg két álgyút alá vonyattata,

Tizenkét golyóbist toronyhoz bocsáta,

Az tornyot fejekre töreté, rontatá;

Tercsi az toronba ott meg nem maradhata.

Az palánkba onnat minnyájan jövének,

Mégis ők az béktől nagy hitöt vevének,

Palánkot megadták, úgy elvitetének,

Kiket Buják alól békével eresztenék.

Kiszálla az basa az Hollókő felé,

Táborát járatá közel az vár mellé,

Az porkoláboktul az várat kéreté;

Két porkoláb vala akkor az Hollókőben.

Csák Imre porkoláb, Száki András vala,

Imre megijedett, András vitéz vala,

Imre az basának ott választ tött vala,

Jó Hollókő várát ő megígyérte vala.

András hogy azt hallá, ottan ellent monda,

Pártos drabantokkal Imre rátámada,

Hegyes tőrrel társát általveri vala,

Ha akkor ő kezét meg nem ragadják vala.

Sietséggel várat basának megadá,

Basa békével őket elbocsáttatá,

Imre magát ezzel gyűlőségbe hozá.

Őt addég kergeték, szökék Terekországba.

Táborával basa Buják alá szálla,

Porkoláb, úrképe ott Nagy Márton vala,

De nem az elébbi Kopasz Márton vala,

Kit jó vitéz módra régen elfogtak vala.

Ötöd napég basa erősen lőtteté,

Azért Buják falát egy cseppé sem sérté.

Császár kegyelmére es igen kéreté,

De nagy bátorsággal Nagy Márton nem ígyéré.

Lőn köztök hasonlás, tárházat feltörék,

Éjjel kiszökének, ottvalót elvivék;

Az jancsárok őket útakon leselék,

Őket mind levágák, Mártont fogva elvivék.

Nagy Márton ez nap is veszni oda vagyon;

Az Ali basának nagy csudája vagyon;

Az Buják várának erős fala vagyon,

Nem hitte, hogy annak semmi módon árthasson.

Az szép nyereségen basa lőn örömben,

Császár vitéziben házakba helyhete,

Hadával Budába esmég el-beméne,

Örömében Alláht mindennel üvöltete.

Kár lőn ez váraknak tőlünk elveszése,

Mert sok tartománnak lőn hozzátérése,

Királi felségnek nagy kárszönvedése

Lőn keserűsége reá gondviselése.

Ilosvai Selymes Péter.

(XVI. század.)

AZ HIRES, NEVES TOLDI MIKLÓSRÓL VALÓ HISTÓRIÁBÓL.

Mostan emlekezem az elmúlt időkről,

Az elmúlt időkben jó Toldi Miklósról,

Ő nagy erejéről, jó vitézségéről,

Csuda hogy mind eddig sem emlekeztünk erről.

Az örök istennek nagy sok ajándéka,

Melylyel mind ez világ körös-környül rakva;

Az erősség sem utolsó ajándéka,

Melylyel Toldi Miklóst régen ő megáldotta.

Gyakran gondolkodtam ezen én magamban,

Keveset olvasok róla krónikában.

Maga méltó volna írni ezt is abban;

Az énekszerzők is feledkeztek dolgokban.

No azért dolgait szép renddel megértsük,

Isten ajándékát benne megtekéntsük,

Az jó vitézeknek például jelentsük,

Az félelmeseket ezzel megbátorítsuk.

Irtak akkor ezerháromszáz és húszban,

Toldi Miklós hogy születék Nagyfaluban;

Velenczei Károly vala királyságban.

Erős vastag gyermek Toldi kicsin korában.

Fiát Toldi Lőrincz felnevelte vala:

Az öregbik fia jó Toldi György vala,

Károly udvarában György ám felnőtt vala,

Károly fiát ez Toldi György szolgálta vala.

Idő telvén Toldi György megházasodék:

Toldi húsz esztendős vala hogy ez esék;

Az jó Károly király világból kimúlék.

Akkor Magyarország siralomba hozaték.

Károly fiát Lajost királylyá választák,

Urak az királynak nagy híven szolgálnak.

Laczfi András neve az nádorispánnak,

Nagy urak Budában az királynak szolgálnak.

Otthon Toldi Miklós lakik az anyjával,

Lát minden dologhoz az béres szolgákkal,

Hatalmas erejét nézik nagy csudával,

Nagy malomköveket emel fel karjaival.

De hogy Budából Toldi György megjő vala

Vitézlő szolgái rudat hánnak vala;

Toldi Miklós ott közöttük forgolódik vala,

Vissza két annyira az rudat veti vala.

Oly nagy nehéz követ, melyet hánnak vala,

Azt is sokkal messzébb visszaveti vala,

Bátyjának az dolog mind hirével vala,

Öccsét ez dologért gyakran megfeddi vala.

Magában Toldi György úgy búskodik vala,

Miklósra öccsére nagy haragja vala,

Szerető szolgáját mert megölte vala,

Az réten és nádon Miklós búdosik vala.

Igen keserűli Miklóst az ő anyja,

Titkon azért őtet éléssel táplálja,

Szárcsamonnyal néha ő asztalát tartja,

Míg megkegyelmeze nékie az ő bátyja.

Nem sokára Laczfi András jó Budára

Erdélyből indula Lajos udvarába;

Az uton mentében Váradot haladá,

Nagyfalu határán hadával hogy ballagna –

Ott egy általuton hogy ő mégyen vala,

Véletlenül utát elvesztette vala;

Egy rakodó szénaszekeret lölt vala,

Toldi Miklós kezében nyomtató rúd vala.

Sok szóval az utat tőle kérdik vala;

Toldi Miklós ezen igen búsult vala;

Nyomórudat fél kezével kapta vala,

Buda felé azzal utát mutatja vala.

Történék hogy ismég esék gyilkosságba;

Melyért következék néki búdosása.

Bolyog és búdosik, mégyen jó Budára,

Csakhamar béjuta ő Pestnek városába.

Alá függesztette fejét nagy bánatban,

Mert egy pénze is nincs üres tarsolyában;

Tehénvágó hídhoz megyen koplalásban,

Hogy májat kaphasson, ólálkodik magában.

Pokolfene bika szarvon kötve vala,

Kit akkor mészáros vágni akar vala;

Bika rugaszkodván kötél szakadt vala,

Toldi Miklós látá, bika után fut vala.

Hamar hogy eléré, farkon megragadá,

Az farkánál fogva mészárszékhez voná.

Ki ez dolgát látá, felette csudálá,

Miklósnak akkoron sok máj adatott vala.

Azután Budára hogy általment vala,

Mészárosnak ott is igen szolgál vala,

Nagy tehéntagokat egyedül hord vala,

Melyért mészárosok Miklóst jól tartják vala.

Nem sok napra méne király konyhájára;

Nem vala udvarnál Toldi György, az bátyja,

Csak étéjért az szakácsokat szolgálja;

Étel után szennyes fazekakat mos vala.

Onnét az Dunára vizért küldik vala.

Két jó öreg kondért hamar ragad vala;

Két kezében vizzel teli hozza vala:

Az ő nagy erején elálmélkodnak vala.

De mikor vitézek rudat hánnak vala,

Ifjú Lajos király sokszor nézi vala.

Miklós is konyháról oda ballag vala,

Kétannyira veti, király csudálja vala.

Egyszer király kérdé: honnan való volna?

Toldi Györgynek, mondják, atyjafia volna.

Gyilkosságért hazúl elbúdosott volna;

Toldinak az király megkegyelmezett vala.

Parancsolá király: levelét megirnák,

Toldi Györgynek irá, mint hű szolgájának:

Kegyelem megvolna öccsének Miklósnak,

Ha tartaná Miklóst otthon, irá nagy kárnak.

Vövé a levelet Toldi György s olvasá,

Öccsét igen feddé, erőssen dorgálá,

Miklóst ő két lóra felépittette vala,

Szolgálatra tőle ez úgy kéredzik vala.

Rágondolván magát, két lóval indula,

Anyja Toldi Györgynek Miklóst szánja vala,

Száz aranyat rozstésztába csenált vala;

Hitös szolgája csak ez dolgot tudja vala.

Anyja Toldi Györgynek szolgát arra kéré:

Jó Toldi Miklósnak ha lészen szüksége,

Akkor rozskenyeret eleibe tégye,

Rozskenyér bélivel Toldi szükségét tégye.

Mikor vitéz Toldi Budára ment volna,

Akkor az Lajosnak új udvara vala;

Egy cseh vitéznek az öklelés áll vala,

Minden öklelésben vitéz elejtetett vala.

Ott egy özvegyasszonynak két vitéz fiát

Cseh megölte vala, kiből lásd nagy búvát;

Tart vala az asszony rajtok nagy siralmat,

Toldi Miklós érté meg siralomnak okát.

Oly igen megszáná az asszony siralmát;

Mondja, hogy megállja nékie boszúját;

Hamar cseh vitéznek küldé azért ő tollát,

Mert ővéle akar késérteni szerencsát.

Mind egy akarattal ketten indúlának,

Két csolnokon Dunaszigetbe jutának;

Számtalan sok népek Dunaparton állanak,

Nézik az két vitézt az szigetben mint járnak.

Imé mihelt Toldi az porondra juta,

És csolnokból bátran fegyverét kiraká,

Ottan ő csolnakját vizén elbocsátá,

Az cseh vitéz kérdi: mi légyen annak oka?

Tudod, vitéz, monda, elég egy embernek

Vízen egy csolnakon járni, engedj ennek,

Meg kell itt ma halni, tudod egyikünknek,

Nem szükség a hajó oztán holt embernek.

Imé Toldi szíből úristent említé,

Erős cseh vitézzel ottan szemben méne,

Szörnyű rángatással fárasztá, epeszté,

Ugyan ropog vala az cseh vitéznek teste.

Csudálatos vala Toldi erőssége,

Keze között csehnek elolvada teste;

Cseh vitéz hogy látá, ottan elijede,

Azért Toldi Miklós csehet térdére ejté.

Oly igen szabódván cseh vitéz, így szóla:

Fiam kérlek, de ne siess halálomra;

Tizenkét vitéznek minden sok marhája

Tiéd lészen, vitéz-magammal, apródsága.

Meg sem hallja szíve jó Toldi Miklósnak,

Hamar fejét vövé az cseh Mikolának,

Fejét és marháját adá az asszonynak,

Igy állá bosszúját meg siralmas asszonynak.

Királynak ez dolog adaték tudtára,

Toldi vitézségét, erejét csudálá;

Király azért őtet fejéhez választá,

És tizenkét lóra néki hópénzt adata.

Batizi András.

(1530-1596.)

AZ KRISZTUS FELTÁMADÁSÁRÓL.

Krisztus feltámada!

Nekünk örömet ada,

Vére reánk árada,

Haszna rajtunk marada.

Nyerj irgalmat közben járó Jézus Krisztus!

Szent atyád előtt!

Krisztus megholt bűnünkért,

Feltámadott éltünkért,

Mi vigasztalásunkért,

Mi igazulásunkért.

Nyerj irgalmat közben járó Jézus Krisztus!

Szent atyád előtt!

Krisztus kínja érdemünk,

Szent halála váltságunk,

Vére ártatlanságunk,

És felkölte vígságunk.

Nyerj irgalmat közben járó Jézus Krisztus!

Szent atyád előtt!

Ez az isten báránya,

Váltságunknak aranya,

Halálunknak halála,

Az kígyónak rontója.

Nyerj irgalmat közben járó Jézus Krisztus!

Szent atyád előtt!

Az ő feltámadása

Lőn pokolnak romlása,

Az ő örömmondása,

Lelkünknek vidulása,

Nyerj irgalmat közben járó Jézus Krisztus!

Szent atyád előtt!

Ez lőn az örömmondás,

És az megvigasztalás,

Hogy az egy feltámadás

Lőn az megbódogulás,

Nyerj irgalmat közben járó Jézus Krisztus!

Szent atyád előtt!

Ő megmente bűnünktől,

Az törvénnek átkától,

Istennek haragjától,

Az ördögtől, pokoltól,

Nyerj irgalmat közben járó Jézus Krisztus!

Szent atyád előtt!

Azért mi es bűnünkből

Feltámadunk vétkünkből,

Ez világi kínunkból,

És mi nagy halálunkból.

Nyerj irgalmat közben járó Jézus Krisztus!

Szent atyád előtt!

Közben járó Krisztusunk,

Atyaisten szent fia!

Kérjed te szent atyádot

Hogy idvözítsen minket,

Nyerj irgalmat közben járó Jézus Krisztus!

Szent atyád előtt!

Balassa Bálint.

(1551-1594.)

KATONA-ÉNEK.

(A végek dicséreti.)

Vitézek! mi lehet

E széles föld felett

Szebb dolog a végeknél?

Holott kikeletkor

A sok szép madár szól,

Kivel ember ugyan él!

Mező jó illatot,

Az ég szép harmatot

Ád, ki kedves mindennél.

Ellenség hírére

Vitézeknek szíve

Gyakorta úgy felbuzdúl!

Sőt azon kívül is

Csak jó kedvébül is

Vitéz próbára indul:

Holott sebesedik,

Öl, fog, vitézkedik,

Homlokán vér lecsordúl.

Véres zászlók alatt

Lobogós kópiát

Vitézek ott viselik,

Roppant sereg előtt

Távol a sík mezőt

Széljel nyargalják, nézik,

A párduc kápákkal,

Fényes sisakokkal,

Forgókkal szép mindenik.

Jó szerecsen lovak

Alattok ugrálnak

Hogyan trombita riad,

Köztök ki strázsát áll,

Ki lováról leszáll,

Nyugszik reggel, hol viradt,

Midőn éjten éjjel

Csataviseléssel

Mindenik lankadt, fáradt.

A jó hírért, névért,

A szép tisztességért

Ők mindent hátra hadnak,

Emberségről példát,

Vitézségről formát

Mindeneknek ők adnak,

Midőn mint jó sólymok,

Mezőn széjjel járnak,

Vagdalkoznak, futtatnak.

Ellenséget látván,

Örömmel kiáltván,

Ők kópiákat törnek,

S ha súlyosan vagyon

A dolog harcokon,

Szólíttatlan megtérnek;

Sok vérben fertezvén,

Arcúl reá tervén,

Űzőt sokszor megvernek.

A nagy széles mező

S a szép ligeterdő

Sétáló palotájok;

Az utaknak lese,

Kemény harcok helye,

Tanúló oskolájok;

Csatán való éhség,

Szomjúság s nagy hévség,

Fáradság: mulatságok.

Az éles szablyákkal

Méltán örvendeznek,

Mert fejeket ők szednek;

Viadal helyeken

Véresen, sebesen,

Halva sokan feküsznek;

Sok vadmadár gyomra

Gyakran koporsója

Vitézül holt testeknek.

Oh végbelieknek,

Ifjú vitézeknek

Dicsíretes serege:

Kiknek e világon

Szerte szerint vagyon

Mindeneknél jó neve,

Mint sok fát gyümölcscsel,

Sok jó szerencsékkel

Áldjon Isten mezőkbe.

BÚCSÚ-ÉNEK KEDVESÉHEZ.

Boldogtalan vagyok,

Mert kínaim nagyok,

Béborult ifjuságom.

A szokatlan dolgot

És a nehéz jármot

Már megszokni nem tudom.

Régi időm elmúlt,

Most másképen fordúlt, –

Szomorú az én sorsom.

Őszi harmat után,

Végre mikor aztán

Fujdogál a hideg szél,

Nem sok idő múlván

Sárgúl, hulldogállván

Fáról a gyönge levél.

Zöld erdő harmatját,

Piros csizmám nyomát

Hóval lepi be a tél.

Én szemeim sírván,

Könnyeim csordulván,

Néznek csak keservesen;

Bús szívem zokogván,

Csaknem meghasadván,

Bánkódik nagy erősen;

Ki miatt naponkint

Látok szomorú kínt,

Szenvedek én testemben.

Istenem, mit tegyek?

Immár hová legyek?

Mire jutok végtére?

Ha mind búval élek,

Ezentúl mit érek,

Élek-e még kedvemre?

Vagy mind holtig árván

Járok, csak bút látván

Megyek keserűségre?

Ennyi gyötrelemmel,

Vagy ennél is többel

Ifjuságom mint éljem?

Jobb lesz a darvakkal

Vagy más madarakkal

Őszszel búcsúmat vennem,

S mennem oly országra,

Hol irígyim soha

Nem szólhatnak ellenem.

Talán elmentemmel,

Búcsúvételemmel,

Ha útamat követem,

Gonosz irígyimnek,

Kik most reám törnek,

Nyelvök elkerülhetem!

Ha nem látnak talán,

Nem szólhatnak reám:

Igy kedvök bétölthetem.

Azért szerelmedre,

Világod kedvedre

Éld ezentúl, kívánom;

De én fáradságom,

Kedves virágszálom,

Éretted nem sajnálom!

Légy jó egészségben,

Addig míg az Isten

Éltet, szívből óhajtom.

Szívem, Isten hozzád!

Megbocsáss, ha szolgád

Vétett ő beszédében;

Mert noha nehezen,

De tőled elmegyen,

Ki téged szán szívében.

Lesz-é véled szemben?

Láthatd-é e testben?

Maga tudja az Isten!

Immár sólymocskádat,

Kedves madárkádat,

Kit karodon hordottál,

Klárisokkal rakott,

Szkófiummal varrott

Lábzsinóron tartottál:

Bocsásd el békével

Szegényt, – hadd menjen el,

Reá ne haragudjál.[4]

BUJDOSÓ ÉNEKE.

(1589.)

Pusztában zsidókat vezérlő jó Isten!

Ki előttök mentél tüzes oszlop képben,

Igéret földére vezérelvén szépen,

Kalaúzok voltál minden szerencséken.

Te adtál csillagot amaz mágusoknak,

Vezérül is angyalt ifju Tóbiásnak,

Heródes előtt futó szűz Máriának,

Te voltál vezére minden zarándoknak.

Könyörülj nékem is, hogy légy már vezérem,

Mert ím bujdosni űz nagy bú és szemérem,

Én Istenem ebbe ne veszszen el vérem,

Őrizz meg gonosztul, felségedet kérem.

Építsd fel elmémet a jó bölcseséggel,

Szívemet pediglen hittel, reménységgel,

Bujdosó fejemet töredelmességgel,

S te adtad lelkemet buzgó könyörgéssel.

Jártomban, keltemben, hogy csak reád nézzek,

Búmban, örömömben reád figyelmezzek,

Jó s gonosz szerencsét rendesen viseljek,

Soha semmi helyen el ne felejtselek.

Hogy bujdosásom ideje tölte után

Én édes hazámban térjek ismét vigan,

Mindazokat jó egészségben találván,

A kik szomorkodnak én tőlem bucsúzván.

Én édes hazámból való kimenetemben,

Szent Mihály nap előtt való harmad hétben,

A másfél ezerben és nyolcvankilencben

Az ő szerént szerzém ezt ilyen énekben.

ÓCEÁN MELLETT.

(1591.)

Kegyelmes Isten,

Kinek kezében

Életemet adtam,

Viseld gondomat,

Vezéreld utamat,

Mert csak rád maradtam.

Gyermekségemtűl

Fogva egyedűl

Csak tetőled vártam,

Mint atya után

Fiú kiáltván,

Könyörögve jártam.

Most is csak tebenned

Reménységemet

Uram helyheztettem,

Magam rád hagytam,

Rád támaszkodtam,

Te alád vettettem.

Mi hasznod benne,

Hogy ha veszélyre

Jutok kétség miatt?

Kit fiad által

Hozzád váltottál,

Mint fogadott fiat.

Hallgass meg azért

Te nagy nevedért

Én könyörgésemben,

Mutasd meg jódat,

Sok áldásodat

Az én szerencsémben.

Add meg énnékem

Én reménységem

Szerint való jódat.

Áldd meg fejemet,

Ki bízik benned

S viseljed gondomat.

A szép harmatot

Miként hullatod

Tavaszszal virágra,

Sok jódat uram

Úgy hullasd reám,

Te régi szolgádra.

Hogy mind holtomig

Szívem légyen vig,

Téged magasztalván

Mindenekelőtt

S mindenekfölött

Szent nevedet áldván.

Ezeket irám

A tenger partján,

Oceanum mellett,

Kilencvenegyet

Mikor jegyzettek

Másfélezer felett.

BÚCSÚ-ÉNEK HAZÁJÁHOZ.

(1589.)

Óh én édes hazám, te jó Magyarország!

Ki keresztyénségnek viseled paizsát;

Viselsz pogány vérrel festett éles szablyát,

Vitézlő oskola! immár Isten hozzád.

Egriek! vitézek, végeknek tüköri,

Kiknek vitézségét minden föld beszéli,

Régi vitézséghez dolgotokat veti:

Istennek ajánlva légyetek immár ti.

Ti is ráró-szárnyon járó hamar lovak!

Az kiknek hátokon az jó vitéz ifjak

Gyakorta kergetnek s hol penig szaladnak, –

Adassék egészség már mindnyájatoknak.

Fényes sok szép szerszám, vitézlő nagy szépség,

Katona találmány, új forma ékesség,

Seregben tündöklő és fénylő frisseség,

Én tőlem, istentül légyen már békesség!

Sok jó vitéz legény, kiket felemeltem,

S kikkel sok jót tettem, tartottam, neveltem, –

Maradjon nálatok jó emlékezetem,

Jusson eszetekbe jó tétemrül nevem!

Vitéz próba helye, kiterjedt sík mező!

S fákkal kősziklákkal bővös hegy, völgy, erdő,

Kit az sok csata jár s jószerencse-leső, –

Legyen Isten hozzád sok vitézt legellő!

Igaz atyámfia s meghitt jó barátim!

Kiknél nyilván vannak keserves bánatim,

Ti jutván eszembe, hullnak sok könyveim,

Már Isten hozzátok, jó vitéz rokonim!

Ti penig szerettem átkozott sok versek,

Búnál kik egyebet nékem nem nyertetek,

Tűzben mind fejenként, égjetek, veszszetek,

Mert haszontalanok, jót nem érdemletek!

TÁNC-NÓTA.

Egy szép táncot jó kedvemből, szép szerelmem küldek,

Mit gyakorta én magamban te rólad éneklek,

Táncolok veled, örűlök,

Ugyan tetszik, hogy repűlök,

Nagy boldogan élek.

Boldog vagyok, mert hogy szeretsz, de boldogabb lennék,

Ez újonnan szerzett táncban, ha ketten mehetnénk,

Veled együtt ha lehetnék,

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Együtt táncban mennék.

Boldog szemek, kik ezt látják, lábak, kik ezt ropják,

Fejér szinű szép sarukat sarkok, kik hordozzák,

Keskeny derekát kik fogják,

Gyenge karját tapogatják,

Úgy az mint akarják.

Mert én szemem szemeiddel szépen üsmerkedik,

Kezem akkor kezeidnek szépen hizelkedik.

Táncban lábam kedveskedik,

Ezek mert akkor ezt vélik,

Héjában nem esik.

Nem csodálom, szép táncodat ifjak ha kivánják,

Azt csudálom, éjjel-nappal aggok el nem unják,

Mentem őket, mert jól tudják,

Aggok, irígyek mért bántják,

Sok gonosszal szólják.

Az vén ember ifjak táncát házában ha érti,

Feleségét, mint jászolban kuvasz szénát, őrzi,

Nem-szeretem szemmel nézi,

Ifjat mint irígy elűzi,

De mi hasznát vészi?

Táncban orcád pirulása, mint rózsa nyilása,

Ajakidnak mosolygása, mint ég villámlása,

Tagaidnak hordozása,

Mint vizeknek szép folyása,

Csendes elmúlása.

Csudálatos szép térdednek ékesen hajlása,

Mint angyalnak még régenten földre leszállása,

Kézhez magad szép adása,

Nyárban mint szellő fuvása,

Neki újulása.

Sebes sólyom jó kedvében magát mint mulatja,

Repűl vigan, de szárnyait veszteg szépen tartja,

Táncát neki ha ki látja,

Hogy nem mozdúl azt alítja,

Minden nagy csudája.

Sok szép szemnek minden felől te reád nézése,

Mint csiszártól tisztíttatott fényes fegyver fénye,

Szép szavadnak beszélése,

Mint citerának zengése,

Nagy szépen pengése.

Még több volna szép szerelmem, kivel hízelkedném,

Elég eddig, mert sok lenne, inkább mást szeretnél,

Ki miatt engem megvetnél,

Szeretődet nem szeretnél,

És elfelejtenél.

Irám ezeket versekben egy nagy palotában,

Szombat mellől eltávozván, én gondolatimban,

Szeretőmtől elváltomban,

Gondolván ezt én magamban,

Éneklém utamban.

AZ Ő SZERELMÉNEK ÖRÖK ÉS MARADANDÓ VOLTÁRÓL.

Idővel paloták, házak, erős várak, városok elromolnak,

Nagy erő, vastagság, sok kincs, nagy gazdagság idővel mind elmulnak,

Tavaszi szép rózsák, liliom, violák, idővel mind elhullnak.

Királyi méltóság, tisztesség, nagy jószág idővel mind elvesznek,

Nagy kövek hamuvá s hamu kősziklává nagy idővel lehetnek,

Jó hírnév, dicsőség, angyali nagy szépség idővel porrá lesznek.

Még az föld is elagg, hegyek fogyatkoznak, idővel tenger apad,

Az ég is béborul, fényes nap setétül, mindennek vége szakad,

Márvánkőbe metszett írás kopik, veszhet, egy heliben más támad.

Meglágyul a keménység, megszűnik irígység, jóra fordul gyűlölség,

Istentül mindenben adatott idővel változás, bizonyos vég,

Csak én szerelmemnek, mint pokol tüzének nincs vége, mert égten ég.

Véghetetlen voltát, semmi változását szerelmemnek hogy látnám,

Kiben Júliától, mint Lázár ujjátul könnyebbségemet várnám,

Ezeket úgy írám és az többi után Júliának ajánlám.

Gyergyai Albert.

(XVI. század.)

AZ «ÁRGIRUS KIRÁLYFI»-RÓL SZÓLÓ HISTORIÁBÓL.

Reggelt alig várja, Árgírus felkele,

A megmondott helyre inasával méne;

A szép drága kertet mikoron elérte,

Lassacskán a kertnek ajtaján beméne.

Csuda ékességét a kertnek csudálja,

Szép folyó forrása a kertben talála,

Mintegy olvasztott réz, olyan szinű vala,

A helynek is nevét arról híják vala.

Zöldellő borostyán kertet környülfolta,

Cyprus és puszpánggal a kert teljes vala,

Pirosló narancsfák a kertben plántálva,

Líliom virágok nevekednek vala.

Kertnek közepiben sok fűvek valának,

Szagos balzsamomfák szépen illatoznak,

Szép kiterjedt sűrű nagy magas cédrusfák

Napnak fénye ellen árnyékot tartanak.

Egy szép tiszta forrás fáknak árnyékában

Szépen gömbölyögvén, földből kibuzogván,

Szép lassú folyással kertben széljel folyván,

Gyenge szép pázsitot mindenütt áztatván.

Drága szép nyoszolya ott a kertben vala,

Szép gyenge fátyollal beborítva vala,

Mindennap a leány abban nyugszik vala,

Szép leveles fáknak híves árnyékába.

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Nem sok idő mulva a leány eljuta,

Ki páva módjára ajtón benyomtata,

Hat szép gyenge leány őutána vala,

Ő szokott helyére menni siet vala.

Igen kellemetes meleg üdő vala,

Földig terjedt haja mint egy sátor vala,

Szép fényes tündöklő aranyszínű haja,

Szép gyenge személynek árnyékot tart vala.

Testén ingadozik testszínű ruhája,

Lengedező fátyol fejére borítva,

Gyenge zöld pázsitot ő azzal csapdossa,

Gyenge piros színe mintha mosolyogna.

Fehér gyenge lába mint hattyúnak tolla,

Saru az ő lábán akkoron nem vala,

Csak a lába feje mint hó látszik vala,

Zöld harmatos pázsit nedvesíti vala.

Rimay János.

(1573-1631.)

REMÉNYSÉGEM.

Reménységem te légy nekem,

Nagy hatalmú bölcs Istenem,

Tőled légyen segítségem,

Mikor terhel én sok vétkem.

Bűnnel noha éltem rútul,

Álnoksággal szívem borult,

Ne légy mégis mellőlem mult

Látván, hogy ígyen rád szorult.

Por hamuból én eredtem,

Sok szennyt ezekből rám vettem,

Kiben úgyis keveredtem,

Hogy tisztulva most sem lettem.

Senki sincs előtted igaz,

Minden mi érdemünk csak gaz,

Mennyországban részt vehet az,

Kinek jó voltod irgalmaz.

Szükség tehát mindeneknek,

Kincsét kérni kegyelmednek,

Hogy természeti kedvednek

Lágyítson ítéletednek.

Félre tévén érdemeket

Rád hagyom én is ügyemet,

Töltsed így be szükségemet,

Hogy üdvözítsed lelkemet.

Szenczi Molnár Albert.

(1574-1630.)

XXVII. ZSOLTÁR.

Mint a szép híves patakra

Az szarvas kivánkozik,

Lelkem úgy óhajt uramra,

És hozzá fohászkodik.

Tehozzád, én istenem,

Szomjuhozik én lelkem;

Vajjon színed eleiben

Mikor jutok, élő isten?

Könnyhullatásim énnékem

Kenyerem éjjel-nappal.

Midőn azt kérdik éntőlem:

Hol istened, kit vártál?

Ezen lelkem kiontom,

És házadat óhajtom,

Hol az hívek seregében

Örvendek szép éneklésben.

Én lelkem, mire csüggedsz el,

Mit kesergsz ennyire?

Bízzál istenben, s nem hagy el,

Kiben örvendek végre,

Midőn hozzám orcáját

Nyújtja, szabadítását.

Ó én kegyelmes istenem,

Mely igen kesereg lelkem!

Mert terólad emlékezem

Ez Jordánnak földéről;

Szent helyedre igyekezem

Ez Hermon kis hegy mellől.

Mélység kiált mélységet,

Midőn én fejem felett

Az sok sebes víz megindúl,

Mint egy erős hab megzúdúl.

Sebességre árvizednek

És az nagy zúgó habok

Énrajtam összveütköznek,

Mégis hozzád óhajtok;

Mert úgy megtartasz nappal,

Hogy éjjel vigassággal

Dicsíreteket énekelek

Néked erős őrizőmnek.

Mondván: Isten, én kőszálam!

Mire felejtesz így el?

Ellenségim vannak rajtam,

Gyászban járok veszélylyel.

Mert az ő hamis nyelvek

Csontaimban megsértnek.

Mert így boszontnak ellened:

Lássuk, hol vagyon istened?

Én lelkem, mire csüggedsz el,

Mit kesergesz ennyire?

Bízzál istenben, nem hagy el,

Kiben örvendek végre.

Ki nékem szemlátomást

Nyújt kedves szabadulást;

Nyilván megmutatja nékem,

Hogy csak ő az én istenem.

Geleji Katona István.

(1589-1649.)

AZ ÖREG GRADUÁLBÓL.

Mutasd mi hozzánk, úristen,

Az te irgalmasságodat,

És az te ídvözítő fiadat

Adjad minekünk.

Jövel, szabadíts meg minket

Hatalmas úristen,

És mutasd meg a te szinedet

És mi idvözölünk.

Bocsásd el úristen

Az te hatalmadat,

És szabadíts meg minket

Minden nyomoruságtul.

Áldott az ki jött

Az úrnak nevében –

Bizony isten: bizony ember:

Megszabadítani minket.

Beniczky Péter.

(1603-1664.)

ISTEN A HADAK VERŐJE.

Seregek hadnagya s vitézek strázsája,

Ki lakol az egekben,

Onnét intesz, rendelsz és karodon viselsz,

Mert úr vagy magas mennyben,

Áldod bátor szívvel, harchoz erős képpel,

Ki harcol te nevedben.

Mert egyedül Isten, ki vitézzé tészen,

Vehetsz erőt kezébül,

Nem jön ő fegyverrel, de csak tekintettel

Parancsol az egekbül.

Nézi a sziveket és nem az erőket,

Nem ver hadat tegezbül.

Méltó hát kegyelmét, kérned segedelmét

Ily hatalmas vezérnek,

Kitől áldást vehetsz és romlást is nyerhetsz

Ha nem tetszel kedvének,

Magasztal kit akar és mást porba takar

Nagy ereje kezének.

Ellenség gyors lovát látván s éles kardját

Ne rémülj el szivedben.

Fene párduc bőrit, tigris s farkas szőrit

Bátran nézzed mezőben,

Ál kiáltása, dob és trombita szava

Ne hasson fűleidben.

Álgyú ropogása mint ég csattogása

Rettenthetne szivedben,

Sok sűrű kopia, kiterült zászlója

Háboríthat elmédben,

A sok festett paizs nyíl hegyes vasa is

Mit nem tüntet szemedben?

Dávid parittyával, Gedeon lámpással

Ellenségit meggyőzte,

Az erős Sámson is, csak szamár által is

Philisteust megverte,

Sátorában Jahel Sisarát vasszeggel

A földre leszegezte.

Mert az úr volt velek s bátorodott szivek

Nem bíztanak fegyverben,

Mert hol Isten harcol, ott a pogány oszol,

Futnak s bujnak rejtekben,

Vesznek azért gyakran, a kik bíznak bátran

Magányos erejökben.

Most paizsodat tisztitsd s páncélodat,

Sisakod vedd le szegről,

Élesítsd kardodat s hizlaljad lovadat

S fogd ki az eke mellől.

Ne bízd magad másra, hogy ne jőjj romlásra,

Hanem magad menj elől.

Buzduljon fel véred, terjeszd régi híred.

Ne rettegj pogány hírtől.

Te éles tőrödet s kemény fegyveredet

Hizlalja török vértől,

Áldozzad rút vérét, nyisd fel dögös erét,

Kérj segítséget égből.

Hazánk rontására s népünk rablására,

Hogy a pogány készülne,

Régi vitézeknek, Scytiai vérnek

Irtam, meg ne rettenne,

Hanem régi Márshoz s hadakozó társhoz

Társul mellé sietne.

Zrinyi Miklós gr.

(1620-1664.)

A ZRINYIÁSZBÓL.

Zrinyi halála.

Az vitéz Delimán mihent elesék,

Egész török tábor gyorsan megfélemlék;

Legvitézb emberek rettegni kezdének,

És azután futni, az mint van erejek.

Az futó népekkel öszve keveredett,

Vágja mindenfelé az futó népeket;

Végre császárhoz is nem messzi érkezett,

Zrinyi távolról is megesmerte őtet.

És egy nagy ohajtást az istenhez bocsát,

Mert tisztességéért keresi az próbát,

Oztán sietséggel megy az hol császárt lát,

Fegyverében viszi szörnyű villámását.

Sok ezer bosztáncsi, számtalan spahoglan

Az megijedt császárt veszik körül sáncban;

De mindazonáltal néki megy horvát bán

Utat csinál karddal iszonyú hatalmán.

Mert nem mér állani senki eleiben,

Senki nem mér nézni vitéz szemeiben;

Százat egymásután ő megöl egy helyben,

Még más százra viszen halált kéméletlen.

Szulimán jó lóra ülni igen siet,

De bán gyorsasága már régen ott termett,

Tizet ottan levág, császár segítségét,

Igy császárnak oztán Zrinyi szólni kezdett.

«Vérszopó szelindek, világnak tolvaja,

Telhetetlenségednek eljött órája.

Isten bűneidet tovább nem bocsátja,

El kell menned, vén eb, örök kárhozatra!»

Igy mondván, derekában ketté szakasztá,

Vérét és életét a földre bocsátá,

Átkozódván lelkét császár kiindítá,

Mely testét éltében oly kevélyen tartá.

Ez volt vége a nagy Szulimán császárnak,

Ez az ő nagy híres hatalmasságának,

Az isten engedte gróf Zrinyi Miklósnak

Dicséretit ennek hatalmas próbának.

Mikor bán visszanéz, meglátja távolrúl:

Elmaradt serege török kard miatt hull;

Mint pásztor nyájához, ő hamar megfordúl

És így szól hozzájok nagy hangon torkábúl:

«Eddig éltünk vitézek tisztességéjért

Annak, ki körösztfán holt szabadságunkért;

Ma meghaljunk örömest és jó hírünkért:

Vitézül meghaljunk azért mindezekért.

Ahon nyitva látom istennek országát,

Ahon jól esmérem nagy Éloim fiát;

Esmérem, esmérem az isten angyalát,

Rothadatlan ágból tart nekünk koronát.»

De török számtalan körülvék seregét,

Messziről jancsárság lövik vitézeket;

Nem merik próbálni mert karddal ezeket,

Senki várni nem meri az ő kezeket.

Mindennyi között is egy jajgatás nincsen.

Mert nagy vígassággal s örömmel hal minden.

Az mely helyen állnak, ugyanazon helyben

Bocsátják lelköket isten eleiben.

Nem mér az nagy bánhoz közel menni senki,

De jancsár-golyóbis Zrinyit földre veti;

Mellében ez esett, más homlokát üti,

Vitézeivel együtt a földre fekteti.

Angyali legio ott azonnal leszáll;

Dicsérik az istent hangos muzsikával.

Gábriel bán lelkét két tized magával

Földről fölemeli gyönyörü szárnyával.

És minden angyal visz magával egy lelket,

Isten eleiben így viszik ezeket,

Egész angyali kar szép muzsikát kezdett:

És nékem meghagyák, szómnak tegyek véget.

Berekesztés.

Véghez vittem immár nagyhírű munkámat,

Melyet irígy idő, sem víz el nem moshat,

Sem az ég haragja, sem vas el nem ronthat,

Sem az nagy ellenség, irígység nem árthat.

És mikor az a nap eljön, mely testemen

Csak uralkodhatik, fogyjon az éltemen

Hatalma: magamnak ugyan nagyobb részem

Hordoztatik szélyel az magas egeken.

S honnan Scythiábul kijött magyar vitéz,

Merre vitézségét látta világ, nagy rész,

Azokról helyekről minden szem reám néz,

Hírrel, böcsülettel, valamíg világ lész.

De híremet nem csak keresem pennámmal,

Hanem rettenetes bajvívó szablyámmal:

Míg élek: harcolok az ottomán haddal,

Vígan boríttatom házam hamujával.

Gyöngyösi István.

(1624-1704.)

A «MURÁNYI VENUS»-BÓL.

Első találkozás.

Mária elméje sincs nyugodalmában,

Wesselényi felől gondolkozásában.

Míg nem szólhat vele csak búsong magában,

Végre ilyen módot talál fel dolgában.

Az órát számlálja s mondja: kilencre jár

Halászó helyemnek vizét kivötték már,

Szokott mulatságom azholott készen vár,

Ha valami pórok elvesztegetik, kár.

Lejő azért hamar halászat színével,

Hogy a patakhoz ér, megszáll cselédivel,

Ott hagyja a többit színes beszédével,

Maga tovább megyen két meghitt hívével.

Minemű Diána fris vadászásában,

Hasonlónak látnád ezt halászásában.

Nem tudnál mit tenni elválasztásában,

Ha látnád mindkettőt együtt állásában.

Csak hogy nyilat visel Diána kezében,

E pedig hállóval halásztat vizében,

Semmi más különbség nincsen személyében,

Sőt győzi Mária majd deliségében.

Mely mint mikor Titán feljő napkeletről,

A homályt elűzi minden szegeletről,

Úgy ereszkedik le a köves hegyekről,

Vélnéd, hogy a szép nap lejött az egekről.

Ez adja Muránynak minden ékességét,

Mint a tündöklő nap egek fényességét,

Kijövén belölle hatta setétségét,

Magával hordozza ragyogó szépségét.

Örvendetes Délos a szűz Diánával,

Cyprus a mosolygó Vénus orcájával,

Parnassus Apolló szép ábrázatjával,

Az erős Murány is olyan Máriával.

Hová fordúl a nap, ott van ékessége,

Ahonnét elmégyen, lesz éj setétsége,

Lejött a murányi napnak delisége,

Fényesül az erdő árnyékos zöldsége.

Meglátja Ferenc is ennek szép világát,

Elfelejti minden útját s fáradságát,

Mint a parthoz jutó tenger habosságát,

Ki beszéllhetné ki szíve vigasságát.

Érkezett azonban végezett helyéhez,

Futam Wesselényi, kap a kengyeléhez;

De mintegy hasonló szélvész örvényéhez,

Hamarább leugrék: mint érne kezéhez.

Nem várt gyorsasággal lováról leszálla,

Kezet fognak s ki-ki jó napot ajánla,

Süvegét levevé Ferenc is szolgála,

Szíve mellé ottan nagy forróság álla.

Tetszik ábrázatján tüze kinek-kinek,

Egymásra néztekben változik a színek,

Bár ne jelentsék is titkokat senkinek,

De ég gyúladt tüze mindkettő szívének.

Minthogy Wesselényi hadakozásában

Sok szép jókat szedett préda hányásában,

Egy palástot nyert volt megosztozatában,

Melyet eső ellen gyakran vett nyakában.

Most is a sűrű köd hullatván harmatot,

Megnedvesítette a szép pázsíthantot,

Mely miatt palásttal be is takartatott:

Ülőhely Márjának ezen adattatott.

Kedves asszonykáját, amint rá ülteté,

Magát fél térdére melléje ereszté,

Ilyen beszédeit nyelvével kezdeté,

De addig Márjának nézése sebheté:

«Mint a nyilas járván vadászó helyeket,

Amely szarvason ejt halálos sebeket,

Lehel, megbágyadván óhajt kútfejeket,

Orvoslásra keres dyktamus füveket:

Úgy én, amint írám első levelemben,

Cupídótól érted sebhetvén szívemben,

Nyughatatlankodtam s fáradtam sebemben,

Míg veled, violám, nem lehettem szemben.

Boldog az az óra, melyen láthattalak,

Sok óhajtásimra ide várhattalak,

Ismeretlen szolgád kézen foghattalak,

Özvegy palástomon megszállíthattalak.

Ezelőtt bús szívem hervadni indúla,

Titkos óhajtással gyakorta jajdúla;

De mihelyt láttalak, csuda, mint újúla,

Minden akkori búm örömre fordúla.

Asszonykám, ne utáld azért hűségemet,

Arra érdemesnek, ha véltél engemet,

Hogy ide fáradván újítnád kedvemet,

Halld foganatosan ilyen beszédemet:

Az erős Murányban akik férkeztetek,

Királynak hűsége mellől eltértetek,

Hígyed, hogy ellene akkor serkentetek:

Aki érdemlene háládást tölletek.

Ha jól meggondolod a régi dolgokat,

Régi őseidnek tekintsed sorsokat,

Nemdenem közrendből találod azokat,

Úri méltóságra ki vitte voltokat?

Ausztriai háznak igaz fejedelmi,

Nemes országunknak királyi védelmi,

Kiknek sok országra mentek győzedelmi,

Voltak nemzetednek ezek segedelmi.

Nemességre hozák paraszti voltokból,

Zászlós uraságra nemesi sorsokból,

Grófságra végtére ily uraságokból,

Gazdag palotákra kis fa házatokból.

De nem azért, hogy majd gonosszal fizetnénk,

Jól tett urunk ellen fegyverrel sietnénk,

Idegen kedvéért hűséget levetnénk,

Hálaadás helyett pártolást követnénk.

Azért, nemzetedben legfrissebb asszonyság,

Ki szelídségéhez nem fér semmi vadság,

Ha szennyesítí is többit a pártoltság,

Ne rútítson téged a háládatlanság.

Királyunk részére Murány várát add fel:

Kivel híred, neved napkeletről jő fel,

S addig vitettetik, hol a nap nyugszik el,

Míg ég s föld fennlészen, nem töröltetik el.

Fogadom hitemre, szép asszonyságodnak,

Hogy valamie volt jó hírű atyádnak,

Te fogsz parancsolni egyedül mind annak:

Jó válaszát várom tanácsadásomnak.»

Ezzel Wesselényi véget vét szavában,

Égvén azonközben szíve nagy lángjában.

Mond Mária: nincsen az ő hatalmában,

Hogy feladja, s vigyen valakit Murányban.

Köteles ott minden Rákóczi pártjára,

Nagy vigyázás vagyon erős kapujára,

Öccse visel gondot, nem ő, a kulcsára,

Annak a kezében viszik éjtszakára.

Mivelhogy a Vénus tréfát örömest űz,

Melynek táborában mulat sok gyenge szűz,

Wesselényiben is nem nyughatik a tűz,

A valósághoz ily tréfa-szókat fűz:

«Rabom vagy, kedvesem, azért jere velem,

Szép asszonyságodat majd el is emelem,

Grófi személyeddel szerencsém nevelem,

Füleken, asszonyom, gondodat viselem.»

Ezen Máriának szíve elindúlhatott,

A mézes szók alatt mérget gondolhatott,

Mily kissebbségére néki fordúlhatott,

De nem mutat ezzel semmi változatot.

Hanem, mint Amazon, ki szokott fegyverhez,

Bátran felel, mondja: «ha a becsöllethez

Illik, s hadviselő, jó híred nevedhez,

Hogy álnokság férjen sok esküvésedhez,

Azért ha rabbá téssz, mi hasznot várhatod?

Bizony Murány várát úgy meg nem hághatod,

Hanem állhatatlan voltod mutathatod,

Kinek mint kell hinni, példáúl hagyhatod.»

Wesselényi szavát hirtelen fordítá,

Bánja, hogy ezekkel szívét szomorítá,

Tréfáló szavait valóval tódítá,

Óhajtva ilyekre ajkait mozdítá:

«Elbágyadtságomat újító harmatom!

Megbocsáss, hogy szómat tréfával forgatom,

Hogy megtréfáljalak nincsen akaratom,

Éretted tüzemet, de ki nem mondhatom.

Kérlek másért: az én igaz hűségemért,

Szívemben lángoló nagy szeretetemért,

Benned helyeztetett erős reményemért,

Bocsáss bé Murányba szép könyörgésemért.

Esküszöm szablyámra: tégedet elveszlek,

Özvegy nyoszolyámban igaz társul teszlek,

Holtig tekélletes hűséggel követlek,

Amíg meg nem áldasz, el is nem eresztlek.»

Hevűl most Mária, s megakad szavában,

A szemérmetesség lángol orcájában,

Erre mit feleljen, forralja magában,

Csak ő maga tudós titkos szándékában.

Wesselényi magát ajánlván bíztatja,

Titkos gondolatját bizvást megmondhatja,

Ha néki is lészen ehhez akaratja,

Jövendő dolgából ezeket várhatja:

Királyért, országért nagyot cselekesznek,

Magoknak örök hírt, szép nevet terjesztnek,

Nagy kedves örömben koporsóig lesznek,

Minden mostani bút szívekből letesznek.

Ők penig ezeket mikoron forgatják,

Tündér személyeket noha nem mutatják,

De Cupídó, Vénus s Márs nem tartóztatják,

Hanem jelen vannak, s tisztek sem mulatják.

Márs a vitézeknek szíveket biztatja,

Mint annyi Herculest, ezeket úgy tartja,

Ha mi zendülésnek lenne indúlatja,

Hogy Márs tanítványa, ki-ki megmutatja.

Cupídó anyjostól nyughatatlankodik,

A szerelmes szívek körül gyorsalkodik,

Mint ki két tűz között szorgalmatoskodik,

Ha egyet fellobbant, máshoz rugaszkodik.

Végre Máriához mindketten gyülének,

Minapi tüzéhez új lángot tévének,

Amelyből erei jobban hevűlének,

Nagyobb indúlati Ferenchez lévének.

Amint üle azért, lassan emelkedék,

Mint a nyíló rózsa gyengén mosolyodék,

Ajaka mozdúlván szólni ereszkedék,

Ilyen feleletre nyelve bátorodék:

«Hadakozó Mársnak vitéz unokája,

A házasság dolga istennek munkája,

Ő rendeli kinek ki légyen mátkája,

Nála nélkül, vakra vetett sok kockája.

Ha úgy tetszik azért ez a jó istennek,

Ebben is szolgálok vitézi fejednek,

Nem kell kivülled már senki én szívemnek:

Csak te vagy reménye árva életemnek.

Azon leszek miként velem együtt Murányt

Neked kézhez adjam, s tarts sajátod gyanánt,

Igaz szeretetünk csak légyen egyaránt,

Megadja még isten, amit szívünk kívánt.»

Örül Wesselényi e kedves válasznak,

Inkább mint az özvegy madár a tavasznak,

Melyet nőstényétől telek elszakasztnak,

S a puszta erdőkön bánattal aggasztnak.

Végtére egymással ilyet végezének:

Hogy mind a két részről csak készen lennének,

Mihelyt Máriától levelet vennének,

Amint ő rendelné, mindjárt jöhetnének.

Ez Wesselényinek mely örvendetes hír!

Hasznosabb sebének mint a balzsamumír,

Ilyen kedves képet Apelles is nem ír,

Melynek jövendőben szép személyével bír.

Mert miként Phosphorus, a hajnalemelő,

A többi csillagok közt fényesebben fénlő,

Igy ez egyebeknél több szépségviselő,

Angyali termete szerelemnevelő.

Gazdasággal Júnót, Cypriát szépséggel,

Szívével Bellónát, Pallást eszességgel,

Amphiont szavával, Phoebét deliséggel,

Igaz Penelopét követi hűséggel.

Músák tudománya nyelvének szóllása,

Hajnali hasadás ajaka nyílása,

Orcája pünkösti rózsák mosolygása,

Wesselényi szívének tüze s lángozása.

Le sem veszi szemét szép ábrázatjárul,

Mint a saskeselyű mikor naphoz járul;

Örömest rózsákat szedne orcájárul,

Nem lehet. Énekét így kezdi szájárul:

«Szívem rejtekinek tündöklő csillaga,

Helena szépségű, kedvemnek virága,

Felderült napomnak nálad van világa,

S új fénynyel tündöklő szép világossága.

Hattyúi termeted mert, szívem, igen szép,

Vagy is vidám, deli, s egész testedben ép,

Nyelved friss, eszed nagy, orcád is kedves kép,

Magad kelletése szemeket fogó kép.

Ha rózsám szépségét kezdeném számlálni,

Ami benne tetsző, azt mind feltalálni,

Aki azt meghallja, tudom meg fog állni,

Vagy hogy többet halljon nálam is fog hálni.»

Azonközben kapa keskeny derekához,

Egy csókra akarja hajtani magához,

De hasonló lévén a gyors karikához,

Elfordúl, s nem enged ily módot dolgához.

Erre gerjedt tüze héjában fárada,

Elkészített csókja ajakán marada,

Ahová szánta volt, oda nem ragada,

Ugyan kár a szép csók csak ingyen szalada.

Noha a csók elől kezéből kimúla,

De mint könnyű szellő ismét megfordúla,

Nem idegenkedik minthogy megholdola:

Gyenge hajából vert perecéhez nyúla.

«Fogd ezt, a gyors idő mivel senkit nem vár,

Hanem szokott rendi s folyásában eljár,

Együtt lételünket megsajnálotta már,

Egymás személyétől bennünket majd elzár.

A távullételnek pedig maradéka

A feledékenség, melynek ha árnyéka,

Elnyomván szúnyadna szívednek szándéka,

Költsön fel az adtam perec ajándéka.

Árva személyemet juttassa eszedben,

Tudjad mit végeztél velem e berekben,

Nincsen annyi hajszál az adtam perecben,

Mennyit lészesz nállam te emlékezetben.

Ne neheztelj kérlek, hogy most nem engedtem,

S csókod elől magam hirtelen letöttem,

Ne gondold rossz végre, hogy ezt cselekedtem,

Látd-é szemérmemet most gyászommal fedtem.

Tudod, hogy nem vagyunk buja szeretetben,

Hanem hitünk szerént majd öszvekeletben;

De nincsen még dolgunk egész végezetben,

Kerüljük, ne legyünk ezért itiletben.»

Ajándékát s szavát veszi nagy kedvesen,

De esik szívének igen keservesen,

Hogy szép személyétől válni el kellessen,

Amint bucsúzik is tőlle keservesen.

Elválván egymástól kétfelé menének,

Egy rész Máriával vár felé térének,

A több vitézek más részre sietének,

Igen keserves lőn e Ferenc szívének.

Liszti László gr.

(1628-1663.)

A MAGYAR MÁRSBÓL.

Erdődi Péter lovasai.

Fegyverderék s páncél, a kikben van acél,

Csaknem mindeniken volt.

Farkasbőr sokasága s lovaknak jósága

Alattok látható volt;

Mint villám úgy fordúlt, mustrára ha toldúlt.

Éleszár tőr kezekben volt.

Márs iskolájában s Bellona hadában

Mivel vastag emberek,

Hercules módjára gerjedtek haragra,

Két élű a fegyverek;

Már sok török vérben híztak, csak mezőben,

S sokat próbáltak ezek.

Sisak a fejekben s paizs a kezekben,

Fénylik kece hátokon;

Vérben úszó szablya (lesz töröknek gondja!)

Vagyon az oldalokon;

Sasszárny süvegekben s bátorság szívekben:

Igy repülnek lovakon.

Serények mint sólymok, szükségkor villámok,

Sok török vért ontottak.

A kik országokért s édes hazájokért

Nagy próbákon forgottak;

Tulajdon koncokért s magok javaiért

Pogánynyal megmordúltak.

Erejek oroszlán, mérgek bennek sárkány,

Biztatják is magokat;

Nem mérsékelhetik – bár ugyan tettetik,

Meggyúladt haragjokat;

Majd helyre állítják, pogányt ha ronthatják

Gondolják, hazájokat.

De sőt a táborban, mint szélvész magában

Fú és nem tud nyugodni,

Megéhűlt oroszlán, ki kölkét tudja hány,

Megyen prédát keresni;

Tigris e vadaknak s egyéb állatoknak

Tanúlt leseket hányni:

Akkint csak zsíbognak, mondom nem nyughatnak,

Felgyúladott a szívek;

Viadal helyére s pogány ellenségre

Mert vezet minden kedvek:

A vér buzog bennek, nem tudják mit tesznek,

Fegyver közt forog eszek.

Kőröspataki János.

(XVII. század.)

A LUPUJ VAJDÁRÓL VALÓ ÉNEKBŐL.

Moldovának pusztúlása,

Lupuj miatt lőn romlása,

Minden magát sohajtozza,

Hogy hazáját pusztán látja.

Isten verjen Lupuj vajda,

Szerencsés napod ne adja;

Életedet elfogyassa,

Gyermekidet árván hagyja.

Miattad sok vitéz veszett,

Két fél népben sok elesett,

Kozák sáncban bérekedett,

Éhség miatt ott epedett.

Mikor magyar talpon állott,

Jézust, Jézust, hogy kiáltott,

Akkor az kozák ordított,

Ebek módjára ugatott.

De őket Isten megveré,

Az sáncban megéhezteté,

Népét magyarral veszteté,

Testét ebekkel éteté.

Sok szép zászlót elvevének,

Kozákoktól elnyerének,

Magyarok serénkedének,

Jó hírt nevet ők lelének.

Üzik Lupujt sok ezeren,

Szalad által az Neszteren,

Mint oly sebes folyó vízen,

Nézi Szucsvát keservesen.

Nem siet kozák-országra,

Mert nincsen ott állapotja,

Nincs senkihez bizodalma,

Ellőttetett hetmány fia.

Lupuj vajda szomorkodik,

Éjjel, nappal szomorkodik,

Színe gyakorta változik,

Éte-ita mert nem tetszik.

Nincs semmi jó állapotja,

Rosszúl vagyon feje alja,

Sokszor vét vakot kockája,

Alig füstölög konyhája.

Szalada Tatárországra,

Mint kedvetlen szállására,

Nem fér lóhús az fogára,

Mert szokatlan ehhez gyomra.

Az mit észik, nem jó ízű,

Italát mondja: keserű,

Orcája hervadott színű,

Szeméből könyve sokszor jő.

Előbbeni állapotja,

Jut eszébe víg lakása,

Magát nem muzsikáltatja.

Búra fordult minden dolga.

Légyen neki ő kereste,

Magának lőn veszedelme,

Máté hada megkezdette

Az magyar erőben érte.

Sok kincsétől megfosztaték,

Uraságból levétteték,

Országából kiűzeték,

Idegen földre bújdósék.

Ott Lupuj elfelejtette,

Hogy szakállát megfestette,

Haja vállára eresztve,

Belé borúlt gyászba, szennybe.

Megszokta isten bűntetni,

Valaki magát elhiszi,

Más állapotját irígyli,

Az mint Lupuj kezde járni.

Aki más alá vermet ás,

Maga esik bele, nem más,

Arról tanít a szent írás,

Lupujról erről példát láss.

Koháry István gr.

(1649-1731.)

A MINDENHATÓ ATYÁHOZ.

Áldjon nyelvem téged menybéli úr Isten,

Egeket alkotó örök Atyaisten,

Kinek egy szavára lett a világ menten,

S örök kegyelméből élek én is itten.

Élek ugyan itten, de rabság életem,

Világom éltétől régen el is estem,

Rabság keservében éppen elmerültem

S halál árnyékába igen bekerültem.

Tudom egyébiránt nagy sok bűneimet,

Melyekkel sok ízben megsértvén lelkemet,

Hogy megbántottalak, téged Istenemet,

Méltán megérdemlem rabságos ügyemet.

Mert a szabadságban a mikor én éltem,

Tudom, hogy ellened szabadon vétkeztem,

S lelkemet nem egyszer pokolra ejtettem,

Midőn szántszándékkal bűnre vetemedtem.

De minthogy lelkemet magad teremtetted,

S engemet sujtolva kegyelmedbe vetted,

Hogy pokol elnyelje, azt meg nem engedted

S rabságos éltemet magadévá tetted.

Jobb tehát énnekem a rabságban élnem

S a te szent nevedet csendesen dicsérnem,

Mintsem szabadságban ellened vétenem

S pokolbeli ördög pórázára esnem.

Mert rabságban élve lehet tapasztalnom,

Hogy szabadon futva könnyebb megbotlanom,

Raboskodva pedig téged sóhajtanom

S te szent fölségednek egyedül szolgálnom.

Áldjon azért lelkem mindörökké téged

S keresse mindenben a te dicsőséged,

S örökké imádja isteni Fölséged,

És hogy üdvözüljön Fiad által, engedd.

Kinek irgalmában valamint lelkemet,

Ajánlom a szerint neked is éltemet.

S kérlek, hogy tekintsed az én rab fejemet

S elbúsult szívemben vigasztalj engemet.

Petrőczi Kata Szidónia.

(1658-1708.)

SEBES ÁRVIZEKNEK…

Sebes árvizeknek,

Kegyetlen szeleknek

Érzem kemény zúgását;

Szivemnek fájdalmit,

Iszonyu kínjait,

Szemeim könyhullását –

Meg nem állíthatom;

Óránként jajgatom

Szerencsém változását.

Már elfogyott nékem

Minden reménységem,

Víg órámat nem várom,

Sőt mind éjjel-nappal

Epedvén sok búval

Fájdalmimat jajgatom;

Minthogy így gyötrődöm,

Szernyen emésztődöm –

Halálomat óhajtom.

Nincsen orvossága,

Semmi vigassága

Búban epedt szivemnek;

Kevés a szánója,

Nincs vigasztalója

Jaj, ily reménytelennek –

Nemhogy enyhítője,

Avagy segítője

Lehetne én ügyemnek.

Csak egy lehet nékem:

Halál, segítségem,

Hogy elfelejtsem búmat;

Ő majd megenyhíti,

Sebemet beköti,

Gyógyítja fájdalmimat;

Elveszi szivemről,

Letörli szememről

Gyakor könyhullásimat.

Rádai Pál gr.

(1677-1733.)

AZ ATYAISTEN DICSÉRETE.

Oh örök Atya úr Isten!

Kit tisztel mennyben és itten

Minden nyelv és vall urának,

Tápláló édes atyának,

Dicsérlek téged, Istenemet,

Ki bölcsen teremtél engemet.

Te vagy minden mindenekben,

Legfőbb jó természetedben,

Ura minden uraságnak,

Oka minden valóságnak,

E világnak bölcs teremtője

És minden testnek éltetője.

Dicsérlek szívből tégedet,

Ki hozzám kegyességedet

Mutatád öröktől fogva,

Hogy ne legyek rabul fogva,

És elválasztál szent Fiadban,

Hogy részes legyek országodban.

Dicsérlek, mert Istenem vagy,

Hatalmad s erőd igen nagy,

Ki homályból feloldoztál

És ismeretedre hoztál,

Szárnyaid alatt rejtegettél,

Mióta fiadnak felvettél.

Ismerem sok áldásodat,

Atyai táplálásodat,

Ki szükségemet meglátod,

Kérésem hozzád bocsátod,

Naponkint bő asztalt terítsz

Ruházattal felékesítsz.

Oh kegyelmes, édes atya,

Kinek szivét szóm meghatja,

Nézz engemet kenyereden,

Vezérelj szent ösvényeden,

Állj Fiadhoz segedelemmel,

Hogy szolgáljon engedelemmel.

Te reád bíztam magamat,

Atyám, viseljed gondomat,

Hódoltasd hozzá szívemet,

Foglald el egész kedvemet,

Hogy neved segítségül hívja,

Ez legyen életemnek díja.

Amade László br.

(1703-1764.)

DAL.

Angyalom,

Alakom,

Szép gyöngy galambom!

Röpülj hozzám kebelemben,

Verj hű fészket hű szivemben!

Angyalom,

Alakom,

Szép gyöngy galambom!

Jó lész

Ha lész,

Ha szived bevész.

Folyó órám mennyit percen,

Szívem hozzád annyit serken:

Jó lész

Ha lész,

Ha szived bevész.

Ne nevess,

Meg ne vess,

Hanem egyszer már szeress.

Tettem méltó érdemeket,

Tűrtem halálos sebeket:

Ne nevess,

Meg ne vess,

Hanem egyszer már szeress.

ÉN ANGYALKÁM…

Én angyalkám,

Szép madárkám,

Ime hozzád repültem;

Te kedvedre

S kezeidre

Mint a sólyom megjöttem;

Már miveljed,

Cselekedjed,

Mint szivemet

Úgy itéljed.

Édesem,

Kedvesem,

Rabod vagyok, kegyesem!

Addig jártál,

Vesszőt hántál,

Míg megfogtad hitemet;

Lépre kértél,

Édesgettél,

Tőrbe tetted szivemet;

Már hállódban,

Kalitkádban

Zárva vagyok,

Rabságodban.

Ne nevess,

Meg ne vess,

Azon kérlek, hogy szeress!

Már így éljünk,

És szeressünk,

Mint egy pár galambocska,

Mord bú nélkül,

Gondon kívűl,

Mint fészkében madárka;

Egymást értsük,

S már ne féltsük,

Az egeket

Azon kérjük,

Hum, ham, hum,

Hum, ham, hum,

Bőv áldását hogy vegyük.

Faludi Ferenc.

(1704-1779.)

FORGANDÓ SZERENCSE.

Fortúna szekerén okosan ülj,

Úgy forgasd tengelyét, hogy ki ne dülj:

Ha miben kedvezett,

Ha szépen vezetett,

Meg ne örülj.

Fortúna szekerén okosan ülj.

Jó kedve s kereke egyaránt jár:

Forgandó, változó: ma kincscsel vár,

Holnap lenyomorít,

És megint boldogít,

Elhigyed bár:

Jó kedve s kereke egyaránt jár.

Érdemre nem tekint, szemtelen vak:

Kire ma vont aranyt, holnap szűrt rak.

Tudják, kik táborát

Lakták, és udvarát,

Sok nagy urak;

Érdemre nem tekint, szemtelen vak.

Hol édes jó anyád, hol mostohád;

Dolgáról senkinek számot nem ád.

Megbecsül, megaláz,

Magasztal, legyaláz,

Bút hoz rád:

Hol édes jó anyád, hol mostohád.

UTRAVALÓ.

Ne maraszszuk, elmehet,

A mint tetszik, úgy vehet

A faképtül végbucsut;

Előtte az országut.

Már elindult jókorán,

Sebespóstán szaporán.

A kakas is megörült,

Vígan szólott, hogy felült.

Minden lova rugjon fel,

A rud szege hulljon el

Repedjen a gyeplőszíj,

Pincetokja folyjon ki.

A forgószél kergesse,

Záporeső veresse:

Igen finom ember volt,

Jó, hogy tőlünk elpatkolt!

A FESZÜLETHEZ.

Szűzek, ifjak, sírjatok,

Mélyen szomorkodjatok,

Keseregjen minden szív,

A ki Jézusához hív.

Nincsen abban irgalom,

Hozzád buzgó fájdalom,

A ki téged meg nem szán,

Oh Jézus! a keresztfán.

Gyenge testén sebeit,

Vérrel buzgó kékeit,

A ki látja és nem sír,

Élő hittel az nem bír.

A kősziklák repednek,

Nap és hold setétednek,

Minden állat megindul,

Csak a bűnös nem búsul.

Szállj szívedbe, sirasd meg

Bűneidet s gondold meg,

Hogy az Isten fia volt,

A ki érted így megholt!

Ráday Gedeon gr.

(1713-1792.)

VIZ, SZÉL, BECSÜLET.

Még gyermeklétemben hallám e szép mesét.

Egykor a víz s a szél s a becsület

Bújókást kezdtek játszani.

Elsőben is elbújt a víz;

De csakhamar reá akadtanak

A mélyebb völgyek közt.

Elbújt aztán a szél;

De őtet sem kellett igen soká keresni,

Mert meglelék a hegytetők ormán.

Már a bújás sora volt a becsületen:

De ő elébb

Ily szókkal szólítá játékos társait:

Halljátok meg: Ha egyszer én elbújok,

Engem senki többé sehol fel nem talál.

Ebből foly ily tanulság:

Legféltőbb kincs a becsület;

Ha egyszer ezt elveszted,

Mindent elvesztettél.

Orczy Lőrinc br.

(1718-1789.)

A BUGACZI CSÁRDA.

(Rövidítve.)

Csikósok oltárja, juhász kápolnája,

Betyárok barlangja, ringyóknak tanyája,

Bolhák, egereknek, békák palotája,

Dongó légy, darázsok, szúnyogok bárkája!

Ki tett téged ide világnak csúfjára?

Ki állíttatott fel sok gazdák kárára?

Nem vagy te vendégház korcsma formájára,

Sem jövő, sem menő utasok hasznára.

Négy rongyos fal, kémény, egy csikorgó ajtó,

Bogárhátú fedél, nyitva mint akasztó.

Egy földlyuk melletted, ott van a csábító:

Előtted leásva áll egy vastag bitó.

Nem a kormos bogrács, ki büdös tűzéktől,

Nem két szurkos fazék, ki zsíros dögbéltől,

Hoz neked vendéget alsó felső széltől,

Ijesztenek ezek a te cégéredtől.

De mikor fergeteg támad a fellegben,

Zúz vagy havas eső áztat köpönyegben,

Villámlás, csattanás, rettent nyárközépben,

Te hozzád sietünk, szállást kérünk szépen.

Akkor nem cserélnénk az Aranyos Sasért,

Nem perlünk gazdával a jobb numerusért,

Noha nem szaladnak eltévedt kulcsokért,

Megnyugoszunk benned, nem adnánk egy várért.

Bizony nagy hívság van a sok építésben,

Az ország elmerűlt ezen betegségben,

A ki lakni akar igaz csendességben,

Szívét szorítsa be kisebb kerítésben.

Ó csárda! becsesebb nálam te szegleted!

Béfogadsz, negyven is sokszor a vendéged,

Jobb szállásom vagyon nékem temelletted,

Szükségben nyugovást király is lel benned.

Maradj tehát békés, puszta közepében,

Kecskeméti kenyér süljön kemencédben,

Körösi bor bőven keljen a pincédben,

Sok útas nyugodjon faladnak tövében.

Gvadányi József gr.

(1725-1801.)

FALUSI NÓTÁRIUS BUDAI UTAZÁSÁBÓL.

Véltem, fogom látni nemzetemnek fényét;

Magyar öltözetnek kiválasztott kényét.

Bíbornak, bársonynak, skárlátnak a színjét,

Szibériából jött nyusztját és gerínyét.

Véltem: mente, dolmány takarja testeket,

Skófiumból szőtt öv keriti ezeket,

Borítja hogy hosszú nadrág szemérmeket,

Díszesíti nyusztos kalpag a fejeket.

Karmazsin, kordovány-csizma lesz lábokon,

Tigris– vagy párducbőr fog függni hátokon,

Kerecsen-, kócsagtoll lebeg kalpagokon,

Bogláros pantallér csörög a nyakokon.

Gondoltam: üstökök érik a vállokat,

Kard tarsolylyal fogja verni a lábokat,

Buzogány vagy csákány tölti meg markokat,

Olykor hogy páncéring fedi be tagokat.

Véltem, hogy ha ülnek paripalovakon,

Igmándi, füredi nyereg lesz hátokon,

Fecskefarku cafrang fog függni farokon:

Szironyos, sallangos szerszám lesz azokon.

Vagy hogy ezek lesznek skófiummal varrva,

Ezüst avagy arany boglárral takarva,

Vagy lésznek tengeri csigák reá rakva,

Sárga, veres és zöld szironynyal zavarva.

Igy jártak valaha nagy hírű eleink,

Egész világot rettentő őseink,

Igy jártak királyink, grófjaink, hercegink,

Mi zászlós uraink, mi minden nemesink.

Hajdan ha a dáma a hitnek láncával

Öszveköttetett, élt maga párjával,

Illeték menyecske szép titulussával,

Hívták nagyasszonynak esztendők múltával.

Ez hajadon fővel, akármerre jára,

Soha ki nem mene templomba, utcára,

Ez által adta ő mindennek tudtára,

Hogy vendég volt gyűjtve már lakodalmára.

Kötöttek hajából kontyot a fejére,

Kivarrott főkötőt tettek tetejére,

Arany láncot, gyöngyöt a kerületére,

Gyémántos reszketőt, mennyi csak ráfére.

Vagy hosszú fátyollal kötötték bé fejét;

De sok köves tűkkel rakták meg tetejét,

Hosszan függött ez le, és alól csipkéjét,

Sarka emelgette szoknyája recéjét.

Alabastromszínű nyakát a kaláris

Kerítette: gyöngy volt, de orientális,

E mellé volt kötve még szép arany lánc is,

Zománccal futtatott filigrán-munka is.

Arany avagy ezüst fonálú bíborral

Takartatott karja; de e volt fodorral

Szépen ékesítve, ráncba vett bodorral

Ékes volt, és ezt szem nem nézte komorral.

Módoson volt kötve karjok pántlikával,

Ujjokon volt gyűrű arany karikával,

A fülbevalójok hasonló munkával

Vala elkészítve briliánt rózsával.

Karcsu derekokon vala váll felöltve,

Mely volt a szabótól halhéjjal megtöltve,

Közepe kevéssé volt test felé döntve,

Úgy tetszett, hogy ez van derekára öntve.

Fűzték minden szinű selyem pántlikával,

Erre megint gyöngyöt két zsinór sorával,

Ékesíték aztat olasz bokrétával,

Vagy balra feltűzött szép medáliával.

Szoknyájok Májlandba szövött kamukából

Vala; vagy aranyos, ezüstös brokátból,

Vagy bársonyból, melyet hoztak Genuából,

Félig prémzett vala mind elől, mind hátról.

Mindenféle kötényt ezekre kötöttek,

Gyöngyből vagy gránátból, pártövet öveztek,

Régenten lábokon csizmákat viseltek,

Nincsen seculuma hogy cipőt öltöttek.

A kisasszonyok is mind így öltöztettek,

Csak egyedül azzal megkülönböztettek;

Hogy ezeknek feje nem főkötőztettek,

Sem hosszú fátyollal bé nem fedeztettek.

Ily öltözeteket Budán nem láthattam,

És még magyar szót is csak ritkán hallhattam,

Hogy lehet ez? épen azt meg nem foghattam,

Ezen dolgon méltán én álmélkodhattam…

Igen szépen kértem én a cancellistát,

Hogy mutasson nekem magyar urat s dámát,

Vezessen helyekre, hol ezeknek számát

Láthassam hazámnak fényes ragyogványát.

Elvezetett engem az ország házához,

Épen midőn üle főrend a táblához,

Ifiuság álla ezeknek hátához,

Hozzá fogtak mindjárt az ország dolgához.

Mondá: lásd most földi! ez mind magyar mágnás

Amaz cardinális és egyszersmind primás,

Ez ország birája; personális e más,

Kiknek kulcsok vagyon, mindenik kamarás.

Tekintsed ama négy itélő birókat;

Többieket pedig mint tanácsadókat.

Im! azért mutatom, hogy láss magyarokat,

Mivel Budán látni óhajtád azokat.

Nézd amott összeült prokurátorokat,

De tudja, hogy te látsz annyi farkasokat,

Rosszabbat, mint embertevő cigányokat,

Incattust esznek ők, esznek actorokat.

Vendéghajjal köztük, sok fedezi fejét;

Mert o kehi onos bántja a velejét,

Ezzel takarja be kiki maga fülét,

Hogy palástolhassa, Midásnak a nevét.

Nézd e körülálló szép iffiuságot,

Mindannyi hazánkban felnevelt virágot,

Idővel közülük sokan az országot

Fogják kormányozni, érnek méltóságot.

Az országházánál oly jól helyheztetett,

Hogy a táblán végig két szemem nézhetett,

De alig vehettem itten lélekzetet,

Oly nagyon fájt szivem, bánatban reszketett:

Mivel kevés mágnás van magyar ruhában,

Az is már öreg volt, ki volt ily gunyában,

Legtöbben valának mind német nadrágban,

Nem magok hajokkal, hanem – parókában.

Baróti Szabó Dávid.

(1739-1819.)

EGY LEDŐLT DIÓFÁHOZ.

Mely magas s égnek szegezett fejeddel,

Mint király, állasz vala társaid közt;

Tégedet látlak, gyönyörű diófa,

Földre terítve?

Elszakad tested derekad tövétől,

Csak kicsiny kéreg maradott kötésül,

Ágaid csüggnek, levelid kivesznek

Nedvek’ elhagyván.

Sorvadó kebled csecsemős gyümölcsit

Hasztalan szülvén, elereszti: hullnak

Ők; s nem is tudván rövid életekről,

Rendre kihalnak.

Annyi szélvészen diadalt nyerett fa!

Nemtelen porban hever a nemes dísz?

Ezt leendőnek lehetett-e valyon

Vélni felőled?

Senkinek kárán nem örült; sokaknak

Hűvös árnyékkal feles hasznot hajtó,

S kedvek’ étkeddel kereső kegyes fa

Monddsza, ki bántott?

Ah, minek kérdem! szemeimbe tűnnek

Gyilkosid. Nem volt kül erőszak: ott benn

Önmagadban volt megölő mirígyed,

S titkos elejtőd.

Im egész bélig gyökered kirágták

A gonosz férgek s az el-ett oduba

Hangyabolyt híttak! mi nyüzsögve járnak

Most is alattad!

Átkozott vendég! viperák szülötti!

Ah szerencsétlen fa! – Hazánk’, szelid ég,

Szűz virágjában tehetős karoddal

Tartsd meg örökké!

Rajnis József.

(1741-1812.)

MÓZES ÉNEKE.

Énekeljünk az úrnak,

Mert dicsőségesen

Felmagasztaltatott:

A lovat és a rajta-ülőt tengerbe vetette.

Az úr az én erősségem s dícséretem.

Ő engem megszabadított.

Ez az én istenem,

Őtet dicsőitem;

Ez az én atyámnak istene,

Őtet magasztalom.

Ez az úr, kinek a neve mindenható,

Mintegy hadakozó férfiú

Pharaónak szekerit

És seregét mély vízbe temette.

Válogatott fejedelmi

A veres tengerben elmerültek,

Elburíták őket a mélységek:

Kő gyanánt alámenének a fenekére.

Uram! a te jobb kezed

Kimutatá csudás hatalmát:

A te jobb kezed

Megverte az ellenséget.

A te dicsőségednek sokaságában

Megalacsonyítottad az ellenkezőidet.

Ellenek támadott felgerjedt haragod,

Mely elnyelé őket,

Mint a pozdorját.

Szelednek ereje a tengert eloszlatá,

Meggátolád a víz folyását:

Kétfelől állának a feltornyozott habok

A tenger közepin.

Monda az ellenség:

Megűzöm őket s megfogom;

Felosztom a sok ragadományt:

Bételjesítem kívánságomat;

Kivonom kardomat,

Üldözöm őket erős kezemmel.

Megváltozott a szél,

S béburítá őket a tenger,

Elmerültek, mint az ón sebes vizekben.

Ki hasonló hozzád, uram,

Az istenek közzűl?

Vallyon kicsoda hozzád hasonló?

Nagyságos a szentségben,

Rettenetes, és dicséretes!

És csudatévő!

Hatalmaskodó kezeddel

Nyakra-főre hánytad ellenségedet;

A homokot tekerő habok a mélységre lenyelték.

Irgalommal vezérletted népedet,

Melyet megszabadítottál;

Nagy erővel hordozád

A te szent lakóhelyedre.

Hallák idegen nemzetek,

És haragra gerjedének;

Fájdalmak hasogatták

A Filisztiím lakóit.

Akkor megháborodtak az Edom nagyjai.

A Moáb erősit

Környűlfogá a rettegés:

Megmerevedtek

Kánaán minden lakói.

Irtózzanak vastag karodtól!

Rohanjon reájok

Vért meghűtő félelem!

Légyenek mozdúlhatatlanok, mint a kő!

Míg általmenjen

Uram a te néped:

Míg általmenjen

E néped, melyet bírtál.

Béviszed őket,

El is ülteted a te örökségednek hegyén.

Erős lakóhelyedben,

A melyet alkottál;

Uram; a te szent helyedben,

Melyet kezeid megerősítettek,

Az úr országol mind örökké, és tovább!

Mert Pharaó paripája hátán

Bémene tengerbe szekerivel, és lovagival:

S visszahozzá az úr reájok

A tenger vizeit;

Lám pedig az Izrael fiai előttök

Annak közepin a szárazon

Általkelének.

Bessenyei György.

(1747-1811.)

BARCSAY ÁBRAHÁMNAK.

A magánosságtul itt környűlvétetve

Hallgatok, barátom, tereád tekintve.

A szív kebelemben édesdeden érez,

Megnyugodt most egyszer, s belőlrül nem vérez.

Nézek, ülök, írok, rólad gondolkodom,

Magamon, másokon titkon álmélkodom:

E világnak lelke mit csinál belöllünk!

Mit itél törvénye valjon most felöllünk!

Hagyjuk el, barátom, a mély okoskodást,

Ne tégyünk hijában olyan sok hánykodást;

A természet setét mélységét elhagyván

Örömre sijetek, kezedet ragadván:

Szivünknek érzési fűzzék szárnyainkat,

Barátság élessze mozgó ajakinkat.

Világunk lármáját, mi haszna, kergetjük,

Végét, sem kezdetét, látod, nem érhetjük.

Földünknek bölcseit eleget forgatom,

A természet szavát már régen hallgatom;

És végre felleltem, hogy józan törvényünk,

Akármit gondoljunk, csak örök istenünk.

Egy jó poetának lelke ha megindúl,

Szivét mellé vévén tűnik s mindent feldúl.

Méltóságot visel dicső törvényiben,

Szerelem mosolyog édes érzésiben.

A mit természeti kiván, mindent ölel,

S nem csatázik soha az örökös renddel.

Szállásnak szoros hely számára egy ország,

Természetben lakik s megyéje egy világ

Egészen, a melynek törvényit érezvén,

Gyönyörködik, magát kedvétül vérezvén.

Mint a fülemile, a mely örömétül

Indíttatván, itt-ott zöld ágacskákra ül,

A hajnalnak tüzét hasadni szemlélvén,

Várja a víg napot, mindég énekelvén;

Kedvei közt, tudjuk, oly soká zengedez,

Hogy végtére nyelvén vére is csergedez,

Erőlteti magát okoskodás nélkül,

Mert ő is törvényt vett a hű természettül:

Úgy egy poeta is, Mársnak sisakjára

Felállván, jobb kezét Phoebus paizsára

Bocsátja, és így e két istenség között

A kies Parnassus hegyéhez költözött,

Honnan e világot sohajtva szemlélvén,

Harcrul, szerelemrül sokat énekelvén,

Mint a fülemile magát erőltetve

Vért ereszt, és meghal mást gyönyörködtetve.

Révai Miklós.

(1749-1807.)

A KIKELETRŐL.

Víg tavasz, a kerek esztendő szebb része derűl fel,

S új pompájával tér mezeinkre kiszáll.

Újúl a nagy föld, mindent a lágy meleg éleszt,

S könnyű szellőnek lengedezése nevel.

A rothadt gyökerek gyönyörűn ifjadva kihajtnak,

Zöld füvel a nyirkos rét mosolyodva frisűl.

Gyenge virágokkal kezdnek kiesűlni határink,

És a bimbózó ág leveleknek ered.

A fris csergeteg is szabadabb forrásra felenged,

Szép kövecses feneket tiszta folyása mutat.

A hasadó hajnal pirosabban fejti ki keblét,

S vidítóbb nedvvel gyöngyei hullnak alá.

Ami csak él, most minden örűl, öreg és piciny állat,

Új elevenséggel minden örömbe merűl.

A nyers ifjúság a zöld pázsitra kikapván,

Víg, eleven, játszó, fris keze, lába futós.

Még az öreg nép is, megaludt bár vére, felújúl:

Víg fiait nézvén víg-mosolyodva mulat.

Gondos akolba szorúlt juhnyáj, s jászolra lezárott

Csorda, szabad kényén most legelőre kijár.

Fecskesereg kis agyag fészkét rakogatja csevegve,

S házfedelét gólyák már kelepelve ülik.

Mindenféle madár, öröm új éneknek eredvén,

Hol szép zöldellő ágra, hol égbe repes:

Csak nekem itt egyedűl, óh! csak nekem árva szegénynek,

A bús aggodalom szívem epesztve öli.

Hervadozik képem kikelet természete ellen:

Elfogyok, újúlást nem veszen életerőm.

Itt vagy-e már? érez testem bomlása, keservem

Eltörlője, Halál! s elviszel ugy-e tehát?

Nyilnak már örök életnek szép ajtai, látom:

S ottbenn jobb kikelet jobb örömünkre derűl.

Péczeli József.

(1752-1792.)

KIRÁLY ÉS KAPÁS.

Egy király utazván egy mezőn megszállott,

S egy paraszttal, ki ott kapált, szóba állott.

Jó ember! serény vagy, látom, a munkában,

Izzadásod bére mi lehet napjában?

Négy garas, jó uram, a kapás felele.

Igen kevés, mond ő, hogy éred meg vele?

Egy napról más napra egyen erőt veszek,

Egyet interesre jó kéznél leteszek,

Eggyel fizetgetem régi adósságom,

A negyedik garast mindig sárba vágom.

A király elhűlvén nem várt bátorságán,

S okosan tréfáló szava fontosságán,

Elment, s e szép mesét sokaknak feltette,

De hogy senki köztök azt meg nem fejthette,

Végre a vén kapást magához hivatta,

Ki tréfás szavának ily értelmét adta:

Az első garassal éltemet táplálom,

S erőt veszek, mellyel a földet kapálom,

A másikkal fiam ruházom s nevelem,

Kinél interessel azt egy nap meglelem.

Régi adósságom eggyel fizetgetem,

Mert, mint lehet, azzal vén atyám tengetem.

Negyedikkel tartom egy eladó lyányom:

S azért mondám, hogy azt mindég sárba hányom:

Mert ez vissza nékem nem fogja fizetni,

Ha férjhez megy, majd rám ügyet sem fog vetni.

Mint a föld, mely az ég meleg zsírját issza,

A belé szórt magot bőven adja vissza:

Úgy a mit költöttek szüléitek rátok,

Vénségekben, fiak, nékik megadjátok,

Ti is lyányok ebben restek ne legyetek,

Szembetűnő példát sőt abban tegyetek,

Hogy hazudott a vén utolsó szavában,

Mert a rátok költ pénz nem hull a Dunában.

Virág Benedek.

(1754-1830.)

BÁTORITÁS.

Oh szent igazság! a ki hatalmadat

S megtisztelő fényedet e csalárd

Világ előtt elrejtve tartván,

Számtalan üldözetek között vagy. –

Jer, jer! födözd fel mennyei képedet

A pártütőknek, kik koronás fejed

Ellen kikelvén, ostromolják

Trónusodat buta fegyverekkel.

S megszégyenülvén színed előtt, dühös

Bűnének átkát fogja keseregni,

A fényes erkölcs zord irígye,

A fenekedni szokott gonoszság.

A nagyra termett, bátor az ég szakad

S bús csattogással mennykövi hullanak,

A nagyra termett, Istenének

Féli s imádja dicső hatalmát.

Ama borostyán-ágakat, érdemes

Lantodnak ékes címerit a kaján

Hiába bűbájolja, zölden

Fognak azok fejeden maradni.

LANTOMHOZ.

Oh! ha szép híred vala gondom eddig,

S általam, kis lant, nevet érdemeltél:

Jer, magyar dalt zengj: magyar a te honnod,

Nem Görögország.

Cifra bokrétát ne remélj azonban;

Nem magyar földön terem a borostyán;

Vagy, ha kél is már, sok időre nő fel

Mai világban.

A mit embernek keze nyújt, veszendő:

Halhatatlant vár, s keres a valódi,

A nemes virtus maga őmagának

Bére, jutalma.

Egy magas hegynek tetejére tette

Templomát, melynek tele van tövissel

Útja: környékét kifacsart veríték

Tengere mossa.

Nagy nehézségű, repedett, lecsüggő

Szirteit zúgó szelek ostromolják,

S a tüzes villám ropogó haragja

Döngeti, rázza.

Számtalan népek seregelnek öszve

Tágas aljánál, kiket üdvezelvén

Szent mosolygással, s neki bátorítván

A kegyes, így hí:

«Jőjetek hozzám!» Megijedve hallja

E dicső szót a puhaság: pirúlva

Ballag el, s szégyenhelye rejtekébe

Visszalopódzik.

Megjelent, hogy csak valamit csináljon:

Látta, hogy nincsen piperéje; látta,

Hogy kezét, képét kisütötte, törte

A dolog, a nap.

«Jőjetek!» hangosb szava a henyélő

Lomhaság szívét, – egek! engedelmet! –

Mint sebes mennykő, megütötte, s eldőlt

A csudaállat.

«Jőjetek!» S ekkor vetekedve minden

Nemzetekből a jelesebb vitézek,

S a szelid Pallas követői, méltó

Bajnoki mentek.

A nagy Árpádot sok ezer sereggel,

S Hunyadit láttam koronás fiával.

Már jeget törtek; mire várakoztok?

Ifjak! utánok!

BARÓTI SZABÓ DÁVIDHOZ.

Hallám, barátom! tárogatód szavát,

Szent harsogását, melyet ama vitéz

Szabolcs dicsőséggel virágzó

Vérei tiszteletére fújtál.

Mely tűzbe hoztad szívemet, oh magyar

Hazánk szerencsés bárdusa! nemzetünk

Díszére termett Ossziánunk,

Mennyei hangozatú poétánk!

Megért korodnak napjaiban, mikor

Lankadni szoktunk, olyan az éneked,

Mint a dagadt felhő nyögése,

Mely mikoron kifakad, magából

Széllyel halálos mennyköveket lövell;

S így a puhúltság karjai közt magok’

Vesztekre nyugvóknak szemekből

Elveri a veszedelmes álmot.

Oh! sok vitézek s címeres érdemű

Nagy embereknek gyászt okozó gonosz

Álom! repűlj el messze tőlünk,

S vissza se jőj soha nemzetünkre!

Most is pirulunk sebhelyeink miatt,

Melyekre nézvén, könyvbe borúl szemünk.

Mi haszna! Térj, Músám, magadba,

S köss koszorút szeretett Szabómnak!

AJÁNDÉK.

Drága sarkantyút, vagy arany keresztet,

Sőt arany gyapjat, fejedelmi címert,

Jó barátimnak nagy örömmel adnék

Tiszteletekre.

Ilyetén tündér javakat szerencsém

Tőlem eltiltott: de te is valódi

Díszre vágysz, mely fennmarad, és dicsőit

Hamvad után is.

A magyar lantot szereted leginkább.

Halhatatlanság fia! jer, barátod

Kis magyar lantját neked adja, s vígan

Adja: fogadd el.

EGY KIS VIGASZTALÁS.

A Szerencsével ne perelj barátom!

Hogy reád nem néz, s mosolyog szünetlen;

Nem hagy el senkit, noha messze lenni

Látszatik olykor.

Csak remélj, s víg légy. Igaz a Szerencse;

Jár, forog, mint jó anya; tégedet ma

Elkerült, holnap repeső örömmel

Meg fog ölelni.

AURÓRA.

Mely szép neved van mennyei harmatok

Szüléje! még is szebbek az érdemid.

Arany kocsidból intesz, és fut,

Futva fut a lator éj setéte.

Fény és kiesség jő veled: életet

Adsz s vígaságot: tégedet e való

Jóért az ártatlan madárkák

Hálaadó szavaikkal áldnak.

Nem félik a körmös denevér fogát,

S a vért eresztő vércse dühös szemét;

A fényre húnyorgó bagolynak

Rút huhogásain általestek.

De változások közt forog ami van;

Csak a teremtő szüntelen egy, s az ő

Törvénye: állandót kivüle

Más hatalom nem ad e világnak.

AZ ÖRÖMHÖZ.

Hová repültél nyájas Öröm? hová

Rejtetted el víg képedet ily hamar?

A tengereknek bújdokálsz-e

Mély fenekén? te egek leánya!

Vagy a hegyeknek szirtei, s a vadon

Erdők homályos fái között kerengsz?

Hol, hol kereshetlek? jelentsd ki;

Mert te vagy élete életemnek.

Ah, túl repűltél a levegőn, dicső

Honnyodba! melynek szent mezején örök

Tavasz virít, s játszik: ragadj fel!

Vagy legalább mosolyogj le hozzám!

A KALITKÁBA ZÁRT MADÁRRÓL.

Szabad teremtmény, kis madár!

Mely kéz – kegyetlen kéz – fogott el?

Tudom: sóhajtasz sorsodon,

S várod naponként a szerencsét,

Még alszik a hajnal, s te már

Vered kalitkád szárnyaiddal.

Oh mondd ki nékem, kis madár!

Örülsz-e, vagy nem, álmaidnak?

Ha hallja gazdád éneked,

Gondolja: hálálod kölessét.

Nem vélem én azt, s nem hiszem;

Te átkokat zenegsz fejére.

Ha látja, hogy bé van fejed

Szárnyadba dugva, s csendesen vagy

Azt mondja: már megfáradott,

S elnyúgodott az én madárkám.

Nem! nem! te bús óráidat

Bánkodva számlálod magadban.

S hogy jobb reményed nem lehet,

Utálod a napnak világát.

Ha vagy veréb hozzád repűl,

S akar kicsípni étkeidből,

S te addig állasz ellene,

Míg messze tőled el nem űzöd;

A gazda rátok néz, nevet,

S örül az ártatlan csatának;

Nem tudja, hogy barátja vagy

Annak, kit elversz a veszélytől.

Ha csipkeded rostélyidat,

Vagy ujjait tréfás uradnak;

Azt véli, hogy játszol vele.

S hogy elfelejtetted, mi voltál,

Én azt hiszem, hogy mérgedet

Szívére kivánod kiöntni. –

Ki mást nyomorgat bűntelen,

Ah, életet hogy érdemelhet?

A POÉTA ÉS A MÚZSA.

Poéta.

Oh Múzsa! mondj oly verseket,

Melyek csudálást érdemelnek.

Add, hogy füleljen a Duna,

Add, hogy megálljon énekemre,

Vagy visszaforditván magát

Nagy zaj között folyjon fejéhez.

Legyek hatalmas Orpheus

S ugráljon erdő, kő szavamra.

Képzem: ha majd mind a Duna

Fejéhez indul nagy-zajogva;

Mint a kevély Gellérthegye

Egy-két magyar jár potrohával:

Sok megcsudál és engemet

Mint nagy poétát felmagasztal.

Múzsa

Minek csudáltatnád magad?

Elég, ha meg fognak szeretni.

DUNA ÉS KIS FOLYÓ.

Egy kis Folyónak nagy kevélyen a Duna

Mondá: Te mi vagy? Egy-két üres csöbört alig

Bírnál el; én rakott hajókat hordozok.

A kis Folyó: magadban, mond, nem vagy te nagy:

Nagygyá (ne büszkélkedjél) kicsinyek tettenek.

Ányos Pál.

(1756-1784.)

EGY BOLDOGTALANNAK PANASZAI A HALAVÁNY HOLDNÁL.

Szomoru csillagzat! mely bús sugárokkal

Játszol a csendesen csergő patakokkal;

Csak te vagy még ébren boldogtalanokkal,

Kiknek szivök vérzik s küszködik bajokkal.

Hallod, hogy sóhajtnak estvély homályában,

Midőn a természet szunnyadoz álmában.

Nincs álom ezeknek gyászos kunyhójában!

Eltünt! eltávozott boldogabb hazában!

Ott egy temetőnek látom keresztjeit:

Bágyadt szél mozgatja cyprus-leveleit:

Oh! az árnyékozza soknak a tetemeit,

Kik velem érezték az élet terheit.

Egy fehér árnyékot szemlélek sírjából

Suhogva felkelni, halottas honjából;

Vajjon nem lesz-e ez azoknak számából,

Kik, mint én, könnyeztek szivök fájdalmából?

Oh, bár felém jönne, nem félnék képétől,

Többet reménylenék borzasztó lelkétől,

Mint élő halandók szemfényvesztésétől,

Kiknek számkivetve vagyok kegyelmétől!

Jaj, de ismét eltünt, ez is fut engemet!

Talán észrevette hullani könnyemet!

Oh! hát nincs már senki, a ki nyögésemet

Hallaná s enyhítni akarná ügyemet!

Üss te boldog óra! a mely inségemből

Ki fogsz szólítani ily sok gyötrelemből!

Szakaszd ki e sebes szivet kebelemből!

S csinálj port agyagból készített testemből!

Talán valaki majd jő sírom szélére,

S akasztván egy darab fátyolt keresztjére,

Reá emlékezik barátja szivére,

Egy könnyet gördítvén hideg tetemére.

Verseghy Ferenc.

(1757-1822.)

LILLA.

Míg repdes enyelegve az alkonyi szél,

S csókjára megrezzen a rózsalevél:

Sír Lilla, s az érre leszögzi szemét

Mely zúgva gyorsítja előre vizét.

«Ah! így fut előlem az édes öröm,

Azóta hogy búmat elhagyva nyögöm.

Megszegte az álnok! megszegte hitét;

Phyllisnek eladta örökre kezét.»

Ezt mondja zokogva, s egy dombra ledül

Hol szíve a szótlan keservre hevül.

Óh lányka! mit bánod a csalfa kezét?

Nem férfi az, ki megszegte hitét.

KLÁRIKÁHOZ.

Amott a hegynek zöld tövén

Egy domb ül a völgy kezdetén,

S ezen parányi kis tanyám:

Jer, nézd meg Klárikám!

Mellette csörg a friss patak,

Melynél bárányok játszanak,

Nem bő, de nékünk, Klárikám

Elég lesz kis tanyám.

Előtte nagy tölgy gallyazik,

Hol sok madárszó hangozik.

Körülte szép gyümölcsös fák,

S víg rózsabokrocskák;

A nap nem éri ajtaját,

A szél nem rázza oszlopát;

Hő ahhoz vagy hűs át nem fér,

Ki kis tanyámba tér.

A víznél, mely lent folydogál,

Egy fülmilécske sírdogál,

S a szirt felfogván daljait,

Megnyujtja jajjait.

Itt lelvén eddig kedvemet,

Magam töltöttem éltemet;

De tiszta szívbűl osztozok,

Ha véled lakhatok.

E kis tanyámban úr vagyok,

Napestig bátran vígadok,

S mihelyt az alkony ágyba vet,

Az álom rám nevet.

Ha megvizsgálod, kedvesem!

Tudom, megtetszik rejtekem:

Csak nő hiával van tanyám:

Jer, térj be Klárikám.

Kazinczy Ferenc.

(1759-1831.)

BERZSENYIHEZ.

Hogy jambusimra gáncs fog szállani,

Előre láttam; ők az iskola

Törvényit bátran általszökdösik.

Becsűlik a törvényt, de csak ha jó;

Becsűlik a példát, de csak ha szép.

De kell-e törvény? kell-e a szépre példa?

S nem-széppé a szépet s a rutat viszont

Nem rúttá, e kettő kénye tészi-e?

A babonának reszkető fia

Nem lát, nem hall; tanítják, s ő hiszi:

Homér hatosban zengi hőseit,

Úgy érti mesterétől, s a hatos szép.

Murány rotyog, totyog, potyog, szotyog;

És, minthogy összefűzte Gyöngyösi,

Im a rotyog, totyog, potyog, szotyog, szép.

Két kurta egy hosszat ád; tehát, csak értsd,

«Remegő nyulakat avagy bitang darut a hurok.»

Mert ezt Horácban így lelé, pedig

Ő füllel, újjal méré hangjait,

Fület-varázsló zengzet, szép iambus.

Nyilván ez is szép jambus lesz tehát,

Mert törvény ellen nem kél pártosan:

«Te szerelem eleget epedek, eleget iszom az üröm…»

Daykának édes zengzetű dala:

«Homályos bánat dúlja lelkemet;

Talán újúlnak régi szenvedésim,

Talán tündér előre-érezésim

Rémítnek», rossz, mert másod és negyed

Fogásiban az első tag hamis,

S középben a vers ketté nem hasad.

Nem vétek, hogyha Virgílben s Homerban

Négy sponda lép négy dactylus helyébe;

De Dayka a másod és negyed fogásra

Spondát ne végyen. Ők a harmadik

Cikkelyben általszökdösik gyakorta

A nyúgalom pontját, és mentek érte:

Pert von fejére Dayka, ezt hogy teszi.

Oh marhalelkek, méltók vonni igát,

Mert fül helyébe féket kaptatok;

Hányszor fakaszta már dongástok engem

Szelíd kacajra, hányszor már epére!

Mi tészi a verset verssé? «Szózatosság».

S mi ezt? «A hosszú s a rövid tagok

Arányos s kedveltető egyezése».

Vers a mi a fülnek, hol tág, hol szoros

Törvény szerint, bájt nyújt, az holt igébe

Hízelkedő zengéssel éltet önt;

S a nyűgöt, mely közt kényesen lebeg,

Érezni nem, de csak gyanítni hagyja.

S így Plautusnak s Terencnek rendei,

Bár szűk bilincsre verve nincsenek,

Füled gyönyörrel s játszva verdesik.

Igy jambusom, ha páros öt fogásin

Úgy ejti kurta tagjait, hogy ők

Utól ne álljanak, s ha vég helyén

Nehéz ütést nem bugdostat; keményt

Kettős röviddel ütni ő nem szeret;

Komoly dalának bátran járja táncát,

S az iskolátok feddésit kacagja.

De nem talál helyt minden mindenütt.

Az boldog, a kit nyájas istene

Kegygyel vezérel a saját nyomon.

A verselés legrégiebb neme

Az volt minálunk, melyen vén Tinódink,

Szikszó borától fűlve, dúdola.

Rest és siket vers, mely hat párja közzül

A sort középben kétfelé hasítván,

Csak egyikének adja gondjait.

És még is oly, hogy tapsolást remélhet,

Ha ihletéssel énekeltetik;

És a vezérrend két utóbb csapását

Selypül nem adja vissza a többiben;

S házát s hazát, és szállát meg’ valát,

S vagyont s hagyjont, nem toldoz együvé,

Az adva, rakva, kapva lél kegyelmet,

Mert kedves olykor még a tompa hang is.

Elhalhatatlan fényt ezen nyere,

Ki majd dicső ősének hős elestét,

Majd a kemény lyány csüggesztésit dallá;

S egünkön Zrínyi csillagként ragyog.

Kevésbbé könnyü, mint volt Gyöngyösi,

Jóval tanultabb s fentebb szárnyalásu.

S e versnem hordja Zrínyinek nevét.

A Tiberis s Ilissus szép leánya

Sylvesterünket fényesb útra hívá.

Magasb kecsekhez szoktatott fülét,

Hogy értse nyelvünk szózatosb folyását,

Nektáros ujjal ő illette meg,

S más húrokat vont zörgő karvasára.

Fülelt a tér, füleltek a tetők,

S Tihanynak játszó lyánya felkapá

A kedves hangot, s sokszorozva vitte

Tátránknak égbe nyúlt szikláihoz,

És a holott az Olt siet vizét

Az Isterével egyesíteni.

De a Hellenis a rekedt koboz

Nyivását kedvelő sereg között

Még nem talála érzékeny tisztelőt,

S jobb korra várva, nyugalomra dőle.

Ráday költé fel azt hosszú altából,

És Péczelének zöld árnyékiban

Titkos szerelmek űzésére hajtá.

Itten lopá el a szerelmesektől

Egy pór zarándok lantjokat. De Zeüsnek

Szelíd leányi tűkkel kergeték

Bosszús halálig a tolvajt, s kezében

A szózatos lant tompa hangot ejte.

Rájnis s Szabó, s Szabóval Révai

Nyerék meg azt a kedves éneklőtől,

Ki őutánok egyre sem mosolygott

Még édesebb, még bajosabb kegyével,

(Mert a dagály nem fenség) mint Virágra.

Sok a meghítt: a választott kevés.

Az ének és a vers ellenkezésben

Állottanak mint eddig. Az rövid

Ütést adott amannak bosszujára;

És a midőn ez megszökött, amaz

Balúl hosszúra tátogatta száját.

S így a tudom majd túdom, majd tudóm lőn,

S a lyányka mézes ajkát a zsolozsma

Hamis hangzások ejtésére kínzá.

Hermesnek békebotját Ráday

Nyújtotta el a két versenygő felett;

S ők, mint a kígyók a boton, legottan

Szerelmes összeölelkezésbe költek,

S viszálkodások harca véget ért.

S most a magyar dal már görög kecsekkel

Dicsekszik, és a nagy békéltetőt

Hermione hálásan tiszteli.

Nyert a magyar dal, a midőn görög

Tetőkre léptetett. De veszte a régi,

Midőn új éket raggatának rá.

A lagzisoknak részegűlt cigányaik

Tíbullnak mennyei kellemű leányát

Piros csizmába búni kényszeríték,

Hogy cincogásaik mellett a Homer

S a sánta Músa táncát lejtegetvén,

Patkós bokáit összecsattogassa,

S a csürhe nép közt vad kacajt röpítsen.

A részegeknek tetszik e veszettség;

De a kinek szent tűz hevíti keblét,

S Hellasnak istenségit tiszteli,

Az átkot vonszó helytől futva fut,

S a farsanglás szentségtörő bohóit

Adrasteának bosszújára hagyja.

A Zrínyi kobza két pár húrjait

Egy párra szállítá le Bessenyei.

Azért-e, hogy négy egyezőt keresni

Kifárada a szűk nyelvben? vagy mivel,

Prokrustesi ágyként, a négy rend köre

A gondolatnak, hogyha kurta, nyújtást,

És hogyha hosszu, nyesdesést parancsol.

Az örsi öreg nyirettyűs s Barcsay,

Rokon nagy lelkek, összeforrt barátok,

Verseik kidolgozásában nehézkék,

S eltelve még is végtelen kecsekkel,

S magyar lelkeikben halhatatlanok;

S az, a ki testvérének sírkövét

A bánat ágával foná körűl,

És a ki Cídet hozta tájainkra,

És Ányos, együtt indultak vele.

Körűlök elbájolva gyűle fel

Egy dőre pórhad, s minden hangicsálást

Zengésnek véve, mint a tók lakói

A fülmilének csattogása mellett,

Rekedt szavával dong, kong untalan:

Pirúlt a büszke Pieris, s helyére

Nyomván a hulló pártát, titeket

Szólíta fel, honom nagy díszei:

Kisem, te Berzsenyim, s Rózának boldog férje!

S kevély örömmel lépe társai közzé.

Barátom, Orczy s társai már avulnak!

Avúlni fogtok egykor majd ti is.

S mint a te fényed lök homályt Bugacznak

Szent dallosára most, úgy zengi majd

Az unokának egy újabb Virág,

Egy újabb Dayka szózatosb dalát,

Mely a te lantod édes énekit,

És a mit istennéje súg Kisünknek,

És Himfy zengett, elfeledteti.

Mi még hajnallunk, s távol a határ.

De nem leend kor, mely a vak tudatlan,

S a pöffedt kancsal bölcsnek bosszujára,

Ki titeket nyelvrontóknak szidalmaz,

Mint Marsyas azt gyáva lantolónak,

Kire ég, föld, s még a poklok is, fülelnek:

Neved csodálás nélkül emlegesse.

S mint én irigylem két réf pántlikáját

És a nyomorgó viskót Orczytól:

Akként irígylik majd Psychét neked,

S a mit hazádnak szent szerelme zeng.

A mely leány énnékem a legelső

Sonettet íhlé nyelvünkön, Somogy

Venúsiumának szózatos hattyúja,

A te éneklőddel megmérkőzni fél.

Ő nem leánya az aegis-csörtetőnek,

Nem egyik húga a Delphi szent urának,

Nem öltözött Küprisnek bájövébe:

S a zengő páncél szárnyas táncait

Pallassal felhők közt nem táncolá,

Hol a hegyalja látni örűl magát

A sullogó Bodrognak tűkörében,

Ottan akadt ő egyszer dallva rám,

Befutva Eosnak lángsugárival.

Mint hűltem el, s oh mint levék oda,

Midőn megláttam! Inte, hogy követném,

S követtem őtet. S a mint e zavar

Lassúlni kezde keblemben, s az élet

Szózattal együtt tére vissza, kérdém:

Ki vagy te, szép szűz? Lángoló szemed,

S e barna-fürtös üstök, e szemérem,

S orcáid színe s e varázs kecsek,

Benned honom szép szültjét sejtetik;

De barna-fürtös üstököd virágai,

S a hang, mely édes ajkidon lebeg,

S egy mondhatatlan báj, melyet szemem

Még egyikén sem láta szépjeinknek,

Külföldinek mutatnak. Ah, ki vagy?

Csodállak és szeretlek.

S a leány

Mondá: Nevem Xenídion s Etelke.

Báróczi volt ápolgatóm, az új

Szép Attikának méhe. Ő tanított

Engem szemérmes-édest selypeni,

S távozni a durva nép beszéditől,

S nevetni a durva nép vad gúnyait.

Kis énekem, mely hozzád elhatott,

Külföldnek éneke. Hallottam a

Quirína s a szép Maeonis dalát,

S a mit Torquáta, s Louison, s Goethchen zengtek;

S pártáik elhullott virágaikat

Pártámban fűzöm e völgy díszei mellé:

S kényem szerint eldallom bérceinknek

Mind a mit tőlük eltanulhaték.

Igy bánt Quirína a Maeonis dalával;

S Virgíl s Horác Pindárnak és Homérnak

Virágaikból fűztek koszorút

A föld nagy asszonyának homlokára.

Csak a butát rettenti, a mi még új,

Külföld termése volt a rózsa is,

A művelődés belföldivé tevé,

S hespéri eget szítt e tetők gyümölcse.

Jer, halljad lantom zengzetét. Ne kérdd,

Mindég enyém volt-e? Most már enyém.

Ne kérdd, törvénynyel egyez-e, nem-e?

Egyez, ha szép; mert törvényt ez teszen.

A kellem istennéit engeszteljed:

Nyert a kinek kedvellik áldozatját.

A SZABAD ERDÉLY, A TÖRÖK ELÜZETÉSE UTÁN.

Szabadon lihegsz, szeretett haza,

Szabadon lihegsz megint! karunk

Béklyóidat összetöré!

Itt vesztenek ők, itt hulltanak el;

Lobogó tüzeit seregökre

Az isteni boszú lövellé.

Nem ejte le minket erő;

Bizakodás teve rabjaivá

Minket a pogánynak,

Esküdt, s mi jók hivénk szavát;

S ő a hivőket, bizakodókat,

Cselébe voná, megbuktatá.

Hegyeink aranyát, ugarinknak

Gazdag termését irígylé

És a mit táplál a mező.

Paripáink neki nyihogtak,

Gyapját neki nyirta meg a nyáj

S a mit nem vett el, ellopá.

Magyarra vivé ki a magyart,

S vicsorga dühében, hogy a két

Testvérhad érte egymást ölé.

Éh gyermekeinket maszlagon

Hizlalta pribékjeivé, hogy ők

Verdessék, a mi még nem ing.

S mi nyögénk a vad dölyf kényeit,

S viselénk, de mérges fájdalomban,

Az alázó súlyos igát.

Hunyadink nagy lelke nem hagyott el,

Hunyadink nagy lelkét nem hagyánk el,

S lepattogának láncaink.

Itt vesztenek ők, itt hulltanak el,

Lobogó tüzeit seregükre

Az isteni boszú lövellé!

Szabadon lihegsz szeretett hazánk!

Szeretett hazánk! szabadon lihegsz,

Hunyadink nagy lelke van veled.

A NÉMET FIU.

Nékem szép kis mádjár lánj

Feleségnek megkifán;

Háj! de szép kis mádjár lánj

Német lekényt nem kifán.

Montja szép kis mádjár lánj:

Ő mádjár lekény kifán,

Mert a német lekénynek

Nincsen pájusz szekénynek.

Én hát pájusz nefelni,

Suviksszal kikenelni,

Úgy a szép kis mádjár lánj

Pajuszomra csókot hánj.

Fazekas Mihály.

(1760-1828.)

ESTI DAL.

Halkkal ingó lanyha pára!

Szálldogáló harmatok!

Kis furulyám lágy szavára

Tiszta hangot adjatok,

Lengd be véle, gyenge szellet,

Sík mezőnk határait,

A juhász a nyája mellett

Hadd fülelje sorjait.

Míg az este bíborozza

A lement nap hajnalát,

Míg az éj becsillagozza

Szétterítve fátyolát,

Addig a menny földre hinti

Balzsamának harmatit,

S új erővel áldva inti

Új örömre állatit.

A mocsáros nép kuruttyol,

Prüttsög a sok kis bogár,

Réce hápog, fürj palattyol,

Hangicsál egy kis madár,

Jó napunkat felcserélő

Édes esti nyugalom!

Téged áld e tenger élő,

Téged áld e kis dalom.

Harmatoddal részegülve

A virágos tarka rét,

Hímje nővel egyesülve

Néked ontja fűszerét;

A nap éles fénye súlyján

Minthogy úntig szenvedett,

A kaszás a szűre újján

Alva tisztel tégedet.

Oh dalolj rá csendes este

Nyugtató lehelletet,

Hogy törődött vére, teste

Újra nyerjen életet;

Szállj le rám is sátorozva

Szenderítő nyugalom,

Közbe-közbe szunnyadozva

Csendesedj le kis dalom.

Pálóczi Horváth Ádám.

(1760-1819.)

VIDULÁS.

De mit töröm fejemet?

Hiszen nemcsak engemet

Érdekelnek

A gond s a sok bajok is:

Ily szomorún mások is

Énekelnek.

Alig vagyon,

Ki oly nagyon

Örülhessen,

Hogy néha ne

Keseregne

Keservesen.

Vígasztalják magokat,

Ha találnak társokat

A szegények!

Mint fáradtan útazó

S egymásra találkozó

Jövevények:

Könnyebb a jaj,

És a sok baj

Fogyatkozik:

Ha sokára

Bús társára

Találkozik.

Hát ne sirasd sorsodat,

Fordítsd, szívem, jajodat

Víg örömre,

Azzal boldogabb lettél,

Hogy nem csak te születtél

Gyötrelemre.

E világban

Nincs is másban

Gyönyörűség,

Hanem abba,

Hogy közös a

Keserűség.

Hát ezer bajomba is,

Ha még ezer volna is,

Vígan élek;

Tudok olyant eleget,

A kivel még életet

Nem cserélek.

Fére gondok!

Hoppot mondok,

Ha sántán is,

Hopp éjfélben,

Hopp ebéden,

S vacsorán is!

Ujfalvi Krisztina.

(1761-1818.)

EZ AZ ÉLET…

Ez az élet úgy se sok,

Használják az okosok.

Fergeteges néha bár,

Vesztegetni mégis kár.

Nem kell mindjárt lemondani

A világról,

Mert némely pók mérget szív a

Szép virágról.

Az életet használni –

Könnyű módját találni,

Mert néha egy jó óra

A beteg sors doktora.

Ha tán egy rossz pillanatban

Meg is halnánk:

Jön más, melyben halottan is

Föltámadnánk.

Bacsányi János.

(1763-1845.)

SZEDJÜK ÉLETÜNK VIRÁGIT…

Szedjük életünk virágit,

Most, mikor még illatoznak,

S a tavasz vidám szellői

Lengedezve játszadoznak.

Kert az élet: de rózsáit

Óva kell s vigyázva szednünk,

S a tövistől, hogy kezünket

Meg ne szúrja, őrizkedjűnk!

Szedjük óva s őrizkedve,

Szedjük hát, míg illatoznak,

Míg a víg tavasz szellői

Fürtjeinkben játszadoznak!

Igy lehet még, szívepesztő

Bánatinkban csendesednünk,

S balszerencsénk ellenére

Jobb reményre élemednünk.

Igy lehet, bajunk felejtve,

Még örömben részesednünk,

S kertünk édes illatjától

Néha szinte részegednünk.

Szedjük életünk virágit,

Szedjük hát, míg illatoznak;

Míg a víg tavasz szellői

Fürtjeinkben játszadoznak.

Szentjóbi Szabó László.

(1767-1795.)

AZ EGYÜGYÜ PARASZT.

Amott a hegynek oldalába,

Egy kis mezei falucskába

Egy földes uraság lakozott,

Ki egy levélre várakozott.

S hogy megkapja az izenetet,

A postára küld egy követet,

Kinek megigér jó áldomást,

Csak hozza hamar az írást.

Sokat tesz egy itce bor ára!

A paraszt is fut a postára,

S kérdez levelet az urának,

Hogy azt kiválthassa magának.

A postán akadván kettőre,

Kitartja a kezét előre,

De Pál nem tudván az árához,

«Hát hogy adjuk?» szól a postához.

A posta magát elneveti:

«S noc krajcer» ez a feleleti,

«Dehogy uram! a méregdrága.

Négy krajcár lesz illő váltsága.

Nyolc krajcár? e fél napszám díja,

Fél márjás csak egy kis pénz híja.

Hisz én megfizetek emberül,

Ez úgy is a szemetre kerül.»

«En, mond e kontolok fele:

Két noc krajcer csak nid a fele».

«Ennye no, hatot adok érte,

Tudom ily drágán más nem kérte,

De ezt megadom az uramért.

Kend se pereljen két krajcárért

No fogja kend.» A posta erre

Rá néz az izgága emberre,

S így felel komor tekintettel:

«Noc krajcárír akarot, tett el.»

«No, mond Palkó, én megvénhedtem,

Kenyeremnek javát megettem,

Sokat bévettem köszönettel,

Nem volt bajom csak e némettel.

Semmit sem enged a szavából,

Vegyen a lidérc a boltjából.»

Azonba, hogy már megfizetett,

Míg a posta járt s keresgetett,

Lassacskán az asztalhoz ment,

Vagy két levelet ingyen elcsent:

S mint ki szénáját jól rendelé,

Pipát tölt s ballag hazafelé.

Az ura mihelyst meglátja,

Kérdezi tőle: «No Pál bátya,

Hát kapott kend mégis levelet?

Úgy-e, hogy eljött a felelet?»

«El ám, de uram, megvénültem,

Hogy még úgy öszve nem kerültem:

Nem volt ily ára a levélnek

Miolta csak emberek élnek:

Mikor két kis semmi levélért

Higyj’ el az ur, hogy nyolc krajcárt kért.»

«Jaj, kend a postát nem esmerte,

Hiszen úgy van az országszerte,

Szabott ára van ott mindennek,

Már oda csak fizetni mennek.»

«Bár is, uram! de nem jól tette,

Ki azt elsőben megfizette,

Mert el is kényesedik vele,

Ha mindig elkél a levele.

De én bezzeg, ha megfizettem,

Azt a németet rá is szedtem!»

«Hogy-hogy?» «Jaj, mert uram, az alatt,

Míg a posta jött-ment, szaladt, –

Már az Isten vagy áld, vagy megvér,

De látván, hogy annyit meg nem ér, –

Még hozzá loptam két levelet:

Úgy-e, hogy e nagyobb emelet?»

Az úr kacag, s kérdezi tőle:

«Hát már, Palkó, mi lesz belőle?

E mind kettő a más levele,

De kend osztán mit csinál vele?»

«De biz, uram, nem megy e kárba,

Mert van egy öcsém Fejérvárba,

Kit ezelőtt két esztendővel

Egy verbunkos elvitt erővel:

Jó lesz néki az egyik levél,

S megizenem, hogy az úr is él.»

Dayka Gábor.

(1768-1796.)

TITKOS BÚ.

Homályos bánat dúlja lelkemet.

Talán újulnak régi szenvedésim;

Talán tündér előre-érezésim

Rémítnek, s új lest hány a végezet.

Sírnék: de csak elfojtott sóhajtások

Emelkednek kétséges szívemből;

Csak rejtett ah, csak néma jajgatások

Váltják egymást, s a titkos bú elöl.

Oh végezés! örömkönyűt nem várok,

Részt abban egy sebes szív nem vehet,

Mely önnyugtának gyilkolója lett:

De ennyi jaj, de oly keserves károk,

De ez emésztő bú enyhítsen! Adj

Csak egy könycseppet méltó bánatimnak!

S azonnal hozd el végét napjaimnak: –

Vagy e sziklánál itt keményebb vagy!

A VIRTUS BECSE.

Voltak szerencsés napjaim, hol szelíd

Öröm követte nyomdokimat, s hevült

Lelkem tüzétől megragadva,

Átölelém az egész világot;

A hűs pataknak bús zuhanásai,

A lágy fuvalmak lengedezései

Éjféli csendben, a susogó

Ágak, az illatos hant virági

Elfogtak egykor, s nem magyarázható

Örömbe süllyedt lelkem; eloszlaták

Keservimet, kisirtam a bút

Édes özönbe merűlt szemekkel.

Ti boldog órák! Hasztalan esdeklem

Utánok. A bús vízözön évei

Közt semmiségbe tért időknek

Felejthetetlen zavarába dőltek!

Virtus! csak a te nyomdokidon lehet

Eljutni boldogságra! te mennyei

Vígságra hívtad tisztelődet,

S nem keresett örömökre vontad.

Kis János.

(1770-1846.)

HIMNUSZ A BÖLCSESÉGHEZ.

Szívemnek legfelségesb bálványa,

Szűz Bölcseség, hol van lakhelyed?

Világoknak roppant alkotványa.

Hol rejti őt titkos kebeled?

Oh, rég már, rég hogy e szépek szépét

Nyomozom, mert istenség keze

Lelkembe metszette ő szent képét,

Hogy lélekké neveze.

Ahol te, ég felséges magzatja,

Szórod fényed ragyogványait,

Ott örökös tavasz osztogatja

Elysium drága javait.

Legtisztább ég világos kristálya

Folyja körül boldog vidéked,

Égi karok szent melódiája

Zeng idvezletet néked.

Az igazság s a virtus karjain

Jársz, szép testvér, szép testvériddel,

Ártatlanság virágos halmain

Vígan játszván víg kedvesiddel;

Orcáidon ragyognak rózsái

Hervadni nem tudó szépségnek,

Kezedben virítnak pálmái

A tökéletességnek.

Benned érzés, vágyás, gondolatok

Zengenek felséges harmóniát;

Szívet tépő dühös indúlatok

Nem táplálnak ezer fúriát;

Homálytalan szemeidnek éli

A boldognak hatja velejét;

A holt bálványt istennek nem véli,

Lepje gyémánt bár fejét.

Néked örök rend arany láncai

Fűzik egybe a világokat,

Melyek mint szép egyesség lyányai

Ölelkezve járják táncokat.

Irígy daemon néhánynak kebelét

Nem marcongja mérges dárdával,

Hogy a sereg másik kedvesb felét

Hízlalja prédájával.

Előtted a mindent-alkotónak

Nyitva vagyon rejtett műhelye,

Látd, az célja, hogy a legfőbb jónak

Izlésére mívét emelje.

S azt ezerkép csak azért próbálja

Tisztításnak kemencéjében,

Hogy ragyogjon, lehullván homálya,

Istennek szép fényében.

Égi lakos, egek származatja,

Mindent szemlélsz égi formában,

Füled égi szent muzsika hatja

A világok vándorlásában.

Gyönyörűség legtisztább forrását

Szünet nélkül meríti szíved,

S jótételben leli csak nyugvását;

Boldogság minden míved.

Oh szívemnek szentséges bálványa,

Hol van, hol van örökös helyed?

Mért, hogy lelkem, úgy amint kívánja,

Nem mulathat itt alant veled?

Ah! eltűntél, eltűntél mitőlünk

Felsőbb lelkek társaságába,

S téged vélvén lelni, hányszor dőlünk

Csalárd árnyék karjába.

De ha szívem legszebb lángozatja

Feléd lobog hajnal jöttével,

Ha lelkem legtitkosb mozdulatja

Téged sóhajt nap lementével,

Jőj Kegyes, oh jőj Zephyr-szárnyakon

Néked szentelt rejtekhelyembe,

Nagy leckéid mennyei hangokon

Éjfelenként sugalld fülembe!

Kisfaludy Sándor.

(1772-1844.)

A «KESERGŐ SZERELEM»-BŐL.

I.

Mint a szarvas, kit megére

A vadász mord fegyvere,

Fut, de későn, foly már vére,

Vérzik tőle a csere:

Úgy futok én a pár szemtől,

A seb mellyem baljában;

Ázik a föld keservemtől

Lábam minden nyomában.

De hajh! mennél tovább érek,

Annál jobban gyűl a méreg,

S beljebb rögzik szivembe:

Futok, hajh! de vesztembe.

II.

Ott, ahol én nevelkedtem,

Egy dombról egy patak folyt;

Hányszor ott nem estvéledtem:

Éltem akkor boldog volt.

Vígan, amint öbölében

Ama patak csordogált,

Az ártatlanság ölében

Életem úgy folydogált.

Ez idők az örökségbe

Mint a vizek a mélységbe

Lefolytanak. Halandó!

A jó hamar mulandó.

III.

A virágok szép nemében

A rózsa legjelesebb;

A csillagok seregében

A nap legfelségesebb.

Ilyen rózsa a szerelem

Az életnek kertjében;

Ilyen nap, ilyen fejedelem

Az örömek egében.

Boldog, kinek e nap fénylik,

Kinek ez a rózsa nyílik!

E nélkül a kert csak gaz,

Ama nélkül nincs tavasz.

IV.

Gyermekségem szép idei,

Be hamar elmulátok!

Életemnek örömei,

Be rövidek valátok;

A tavasznak virágai,

Levelei a fáknak,

Erdők s berkek víg hangzati,

Vígsági a világnak:

Mind megfordúl bizonyára,

Mindennek megtérül kára:

De ti soha, soha sem!

Utánatok mit késem?

V.

A havasnak oldalában

Keletkező patak te!

Mely a fenyők homályában

Búsan zúgva szakadsz le,

És tétova csavarogva

Fába szirtbe ütődöl,

Mig küszködve és zokogva

A tengerbe vergődöl:

Képe vagy te életemnek,

Mely temérdek sérelemnek

Tőrit lelvén útjában,

Zokog kínos folytában.

VI.

Hallottam én szép szavának

Ezüst hangját zengeni:

Philoméla panaszának

Hangja nem oly isteni.

A természet figyelmes volt

S olvadozni látszatott;

A patakvíz lassabban folyt,

A fatető hallgatott;

Megszünt minden madár dala,

Minden Zephyr fülel vala,

Megszünt minden fuvalom –

S mosolygott a fájdalom.

VII.

Napok jönnek, napok mennek,

De búm csak nem távozik:

És az órák elreppennek,

De sorsom nem változik;

A volkánok kifáradnak,

De nem az én tüzeim:

Folyók, tavak kiapadnak,

De nem az én könnyeim;

Erdők, mezők felvidulnak,

Csillagzatok megfordulnak,

A szerencse forgandó,

Csak inségem állandó.

VIII.

Téged látlak az egeknek

Magas tiszta kékjében:

Téged látlak a vizeknek

Folydogáló tükrében;

Nappal a nap aranyjának

Ragyogó lángfényében,

Éjjel a hold világának

Reszkető ezüstjében.

Minden időpercenetben,

Mindennemű szegeletben,

Üldözőm vagy szüntelen:

Hagyj békét, oh kegyetlen!

A «BOLDOG SZERELEM»-BŐL.

I.

Músám te! ki zokogással

Töltéd a természetet,

Töltsd most örömkiáltással

Napnyugatot, keletet!

Patak! ittad siralmimat?

Most örömöm könnyét idd!

Zephyr! hordtad panaszimat?

Most örömöm hangját vidd!

Ámor látván hívségemet,

Üdvezíté szerelmemet:

Azon égbe emele,

Melyben Psyche van vele.

II.

Más a világ ábrázatja,

Másként látnak szemeim;

Más a dolgok folyamatja,

Más hangúak verseim;

Mások éltem érezeti,

Más alakja testemnek;

Mások lelkem repületi,

Más eránya létemnek;

Más most egész természetem,

Mert szeretek s szerettetem;

Másként jár most az idő –

Amióta enyém ő.

III.

A bereknek gyors kaszási

Már utolsót vágának;

Az árnyékok óriási

Hosszúságra nyulának;

Mi ott járánk, meg-megállánk,

A rét magas füvében;

S hogy a sűrűn általszállánk

A folyamnak mentében,

A folyamba tekintettünk,

És alattunk és felettünk,

És bennünk is a menny volt,

Szivünkben szent tűz lángolt.

IV.

Tőle jönnek, hozzá térnek

Gondolati fejemnek;

Néki adnak, tőle kérnek

Érzeményi szivemnek;

Minden eset, minden dolog

Csak annyira érdekel,

Amennyire rajta is fog,

Neki is kell, vagy nem kell.

Szerencséje s nyugodalma,

Fájdalma és aggodalma,

Búja s kedve éltemnek –

Mind szivében teremnek.

V.

A veszélyes fergetegben

Szél nem éri a völgyet;

Csak a magas rengetegben

Töri, dönti a tölgyet:

Imígy folynak most békében

Életemnek napjai,

Mint e csendes völgy ölében

E pataknak habjai.

Oly sok nemzet vérharcában,

A félvilág zavarjában

Békesség van fészkemben

És boldogság keblemben.

VI.

Alig nézi magát körül

Az ember e világban,

Ittlétének alig örül,

Sírja immár tátva van.

Benne van a halandóság

Az életnek magvában;

Benne van a mulandóság

A föld minden porában:

Barátim hát! ne henyéljünk,

A kevésből sokat éljünk,

Míg a tátott sír befal;

Rövid éltünk, mint e dal.

CSOBÁNCZ.

Ülj mellém a kandallóhoz!

Fel van szítva melege;

Csobánczvárról, édes kedves,

Im! halljad, egy agg rege:

Mult szüretkor Badacsonyon

Ezt Múzsámtól vettem én,

Egykor midőn magam bolygék

A hegy szirtes tetején.

Sok történt ott, a mióta

E pompás hegy földébe

Szőllő s gyümölcs ültetődvén

A vadonnak helyébe;

Esztendőnként sok úri nép

Gyül oda a szüretre:

László s Rózsa szerelmek is

Ott kelt e bús esetre.

«Szép, jó s vitéz volt a kedves,

Nemcsak Vasban, Szalában

Volt legelső, nem volt mása

Mátyás birodalmában;

Termetének annyi éke

Nem volt minden kelleme;

Bő értéke, híres neme

Nem volt minden érdeme.

Fellengező, erős lélek,

Éles, mély tüzértelem,

Nemes, bátor, igaz, nagy szív,

Lángoló hív szerelem

Voltak azon tulajdoni,

Melyek őtet szememben

Egyetlenné s örökössé

Tevék az én szívemben.

Itt ült velem legutolszor,

Engem által ölelve,

Hű szerelme szerelmemnek

Teljesen megfelelve.

Szüret vala itt akkor is:

A Balaton háborgott,

Zúgott a hegy a nagy szélben,

Hajh! és szívünk csikorgott!»

«Isten hozzád, Rózsa lelkem;

Megyek, úgymond, Budára;

S kikeletre Bátorival

Onnan török nyakára.

Teli, hallom, vitézekkel

Immár Mátyás udvara,

S én ne mennék? A ki nem megy,

Nem nemes, nem magyar a’.

Ha az isten szerencsét ád,

Visszahozom szívemet,

S borostyánnal koszorúzva

Viszlek haza hölgyemet.

Szigligetben fogunk élni,

Szerelmünkben boldogok,

Hol fészkünkből kirepülni

Egykönnyen majd nem fogok.

De ha az ur oly sorsot vet,

Hogy Szentgyörgyi egy fia

Vérét ontsa, érted foly az

Édes haza, Hunnia! –

Akkor Rózsám, Gyulafi-faj,

Kesergvén a mátkáért,

Vigasztaljon a gondolat:

Szép halni a hazáért!»

Imígy szólott, sulyos kardját

Oldalára övedzvén;

Megdermedve, zúzott szívvel

Magam kivül valék én;

S elszakadott kebelemtől!

S elment a vad törökre!

De fulánkja szerelmének

Benn e szívben örökre!

Oda van ő! felgyilkolva

Örömei éltemnek;

E nagy világ semmit többé

Nem adhat már szivemnek.

Oda van ő! utána, hajh!

Haszontalan sóhajtok;

Oda van ő! legyek én is!

Egyebet nem óhajtok.

Badacsonynak szüretjében,

A hegy felső felében,

Hol nehezen fogamzik már

Szőllő a szirt keblében;

Alatta egy vén diónak,

Senkitől sem láttatva,

Egy legördült ormon ülve,

Csak rigóktól hallatva;

Imígy zengé, elmerülve

Tengerében kínjának,

Szíve gyászos történetét

Egyedül csak magának,

Szegény Rózsa, Balatonra

Meresztvén le szemeit

S fuldokolva nyeldegelvén

Sűrűn omló könnyeit.

A szép Rózsa! Gyulafinak

Dicsőséges leánya,

S a ki őtet csak ismerte,

Minden férfi bálványa:

A milyen szép és kellemes,

Oly felséges, kegyes, jó,

Dunán s Tiszán innen és túl

Nem volt hozzá hasonló.

Bő, víg s népes volt Badacsony

Az akkori szüretben;

Mozgott, hangzott az egész hegy

Fenn és alatt, kinn és benn.

Urai és asszonysági

Veszprém-, Somogy-, Szalának,

Ifjai és leányai

Mindnyájan ott valának.

Durrogtanak a mozsarak,

Hogy a bércek ropogtak,

Kongtak a még üres hordók,

Az ostorok pattogtak;

Harsogtak a tárogatók,

A hegedűk zengének,

Szólt a duda, tapsolt a tánc

S a sarkantyúk pengének.

De mind erre a bús Rózsa

Örömre nem gerjede;

Mint a féreg-marta rózsa

Lankada és csüggede.

Se nem látott, se nem hallott

Keservénél egyebet;

Se nem érzett, se nem tudott

Keservénél egyebet:

Mert Lászlója, ki Mátyásnak

Diadalmas hadával

Dicsőséget ment aratni

Pogány földön kardjával,

S Mátyás halálseregében

Harcolt Kenyérmezején,

Sebet, s utóbb halált nyere

Azon nyárnak elején.

Éppen, midőn kalangyákban

Feküdt még a gabona,

Akkor jöve a táborból

Csobánczra egy katona:

«Szentgyörgyitől jövök, úgymond,

Az ő árva szolgája,

Hol van Rózsa, a kisasszony,

Szegény uram mátkája?»

«Óh kisasszony! kegyelmednek

Szomorú hírt hozok én:

László úrfi, kedves uram,

Meghalt Kenyérmezején!

Farkas előbb oda lett már,

Kit innen vitt magával;

Farkas után én gondoltam

Sárkány paripájával.»

«Meg kell halnom, eredj, mondá,

Ledülve egy dúlt sáncra,

Mikor s mint lett halálomat

Vidd mátkámnak Csobánczra.

Emlékezzék meg én rólam,

Az ő holtig hívéről;

De miattam le ne mondjon

Az életnek kedvéről.

Legkedvesebb barátomat

Válassza ő férjének:

Boldogítsa Varjas Andrást

Szerelmével szívének!»

«Imígy szólott, írni akart,

De jobb keze nem vala!

S ugyan az nap, pünkösd kedden,

S ugyan ottan, meghala!»

Ily fenével kínzá Rózsát

E katona jövevény;

Óh iszonyú rút csalárdság!

Pokol fonta szövevény!

Az egész hír költemény volt;

Varjas András koholta,

S Orbán deák, a ki Rózsát

Ezen hírrel gyilkolta.

Varjasnak már rég fájt foga

Csobánczra és kincsére,

S fejét sokat törte abban,

Mint ejthetné kezére;

Ezer tőrt és lépet vetett,

Hogy megfogja madarát;

De bármit tett, nem volt haszna,

S csikorgatta agyarát.

Hogy Szentgyörgyi táborba ment,

Hah! mint örült annak ez;

Reménylvén, hogy a csatákban

Vagy Szentgyörgyi oda vesz,

Vagy hogy Rózsa elfelejti

Távollévő mátkáját,

S utóbb még is neki adja

Szüzessége pártáját.

De élt a még, megtartá őt

Az igazat védő ég;

S élt keblében hív szerelme

Sőt azóta nőtt az még,

S lefizetvén hazájának

A tartozott oltalmat,

Jönni készült mátkájától

Megkérni a jutalmat.

Se Rózsa nem felejté el,

A mit igért hívének;

S távolléte kétszerezte

Lángját égő szivének.

Kosarat nyert, a ki kérte:

Halápy és Hagymásy,

Török, Pethő, Kanizsay,

Poky, Érsek s Szilvásy.

Úgy cselekszik a távollét

A szerető szivekkel,

Valamint a szél fuvalma

A lángoló tüzekkel:

Ha csak kicsiny s gyenge a láng,

A szél mindjárt elfojtja;

De ha már elharapódzott,

Azt még inkább felbojtja.

Imígy látván füstbe menni

Varjas minden reményét,

Megcsengette körmöcikkel

Jól megtöltött erszényét:

«Orbán! úgymond ez ördöghez,

Jutalomul ezt veszed,

Hogyha nékem te Csobánczot

És Rózsát megszerezed.

Dárday, hogy ő húgait

A jószágból kitudád,

Mely az ő nagyanyjoké volt

Nemde kétszáz sárgát ád?

Ebben itt kétannyi vagyon,

Sajátod az órában,

Melyben Varjas lefekteti

Rózsát nyoszolyájában.»

S poharak közt így végzének:

Közösülés ne legyen

A mátkák közt, tudósítást

Egy a mástól ne vegyen:

S utóbb László elvesztéről

Bizonyos hír terjedjen,

Úgy, hogy erről kételkedni

Akárki is feledjen.

S úgy lett. Orbán a sátánfi,

A dolgot jól intézte,

Hogy Rózsát mint elnyert koncot

Varjas immár úgy nézte.

Varjasnak egy cimborása,

Ki Lászlóról halált írt,

A táborból, hitelessé

Tevé ama költött hírt.

Holtnak tartá László úrfit

Rózsa s minden atyafi;

Megkönnyezé derék vejét

Még maga is Gyulafi.

Sőt Tihanyban requiem is

Tartott már érette.

Ott volt Varjas és deákja,

A két ördög, s nevette.

De ez által dolgát Varjas

Nemcsak jobbá nem tette,

Hanem minden reménységét

Egyszerre elvesztette,

S kétségb’esvén, hogy valaha

Megfoghatná madarát,

Dúlt, fúlt, ivott, káromkodott,

S csikorgatta agyarát.

Óh, de Csobáncz bezzeg hangzott

Rózsa szíve jajjától:

Lászlót! Lászlót! kért ő szegény

A vár minden falától.

Mérték nélkül volt keserve,

Haját, keblét szaggatta!

Földhez sujtott reményeit

Éjjel, nappal siratta.

Látván ezt az ősz Gyulafi,

Vígasztalta, kérlelte,

Dorgálta is gerlicéjét,

Óh! mert igen szívelte.

De a lelkét vesztett szívnek

E föld már nem adott írt:

Vajh! mért kellett elhinnie

Ama gyilkos, hamis hírt!

Mint ősszel a liliomszál,

Szemlátomást hervadott;

Tüze elhunyt, lelke alélt,

Már könnye is apadott.

Ez utolsó szüret után

Már csak alig élhete;

Pedig László Budán volt már

S mátkájához siete.

Budán volt már a király is

Az országnak nagyjával,

S diadalmit ünnepelte

Bajnokinak javával.

A mulatság– s vigaságnak

Budán nem volt szünete;

De Lászlót ez nem ingerlé,

Mátkájához siete.

Mert, hogy rég nem hallá hirét,

Se nem vette levelét

Mindég szívelt mátkájának,

Borzogatta kebelét.

Tarsolyában sok gyöngy vala

Rózsájának számára:

Örült, midőn elképzelé,

Mint illik majd nyakára.

Nagy-Vázsonyig Kinizsivel

És többekkel útazott;

De kisztetvén Csobáncz felé,

Nem veszteglett soká ott.

Napnyugotkor indult onnan,

Lovászával magával,

Farkassal, ki minden sorsot

Együtt viselt urával.

Késő őszben volt ez a nap:

Már mindenütt elkele

Márton lúdja; a Bakonynak

Már lehullott levele.

Hideg szél fujt éjszak felől,

Repült a ló serénye:

De kedvezve világított

A már telő hold fénye.

«Rózsa! Rózsa! közel vagyok!

Hahogy hívem maradtál,

S megtartottad, a mit nekem

Badacsonyon fogadtál:

Szigligetben fogunk élni

Szerelmünkben boldogok;

Hol fészkünkből kirepülni

Egykönnyen már nem fogok.»

Ezt gondolá, s több effélét

László úrfi magába,

S nyargalt, nyargalt, hogy szikrát hányt

A száguldó ló lába,

Estve későn volt az immár,

Hogy kiért a tisztára,

Felpillantott, és ráismert

Csobánczvárnak fokára.

Itt megtoppant paripája,

És egy nagyot horkantott:

Mert éppen egy nyúl az úton

Ott keresztül illantott.

De sarkantyút adván László

Ágaskodó lovának,

Most még annál sebesebben

Nyargalt Csobánczvárának.

Tovább jutván a sziklák közt,

Ott egy bagoly huhogott;

Borzadozott Szentgyörgyi ott,

S bátor szive dobogott:

Mert tudta még dajkájától,

Hogy semmi jót nem jelent,

A mit most hall, s imént látott;

De a bajnok tovább ment.

Továbbá, hogy odajutott

A hegy gyöpös aljába,

A honnan felkanyarodik

Az út Csobáncz várába:

Szomoruan hallott kongni

A várban egy harangot.

«Mit jelent ez?» Az erős szél

El-elkapta a hangot.

«Úrfi, lassan, monda Farkas,

Én itt jót nem érezek,

Torba megyünk, a faluban

Valakit megkérdezek.»

S egy paraszt jött éppen szemközt,

S László imily kérdést tőn;

«Földi! minek szól e harang?»

Válasz erre, jaj! ez lőn:

«Dicsértessék az úristen!

Kisasszonyunk vívódik

Tegnap óta a halállal,

Mondják: szörnyen kínlódik.

Bár az isten megtartaná!

Mert igen szép s igen jó;

Régen beteg, lelkéért ez

A harmadik harangszó.»

S mintha ezer kardot döftek

Volna László szívébe,

Elbődüle; minden vére

Visszaszaladt keblébe;

S mint a nyil a várban termett,

Lova eldőlt alatta:

De hajh! Rózsát László elől

A halál elragadta.

Csokonai Vitéz Mihály.

(1773-1805.)

ALKU.

Vitéz.

Valld meg, kérlek, kedves lélek!

Még szeretsz-é?

Engem másért, míg csak élek,

Meg nem vetsz-é?

Én szeretlek tégedet,

Tisztelem jó szívedet

Megvethetsz-é?

Lilla.

Hidd el, kérlek, kedves lélek!

Én szeretlek,

Téged másért, míg csak élek,

Meg nem vetlek.

Százszor már nem mondtam-é,

Mégis kételkedhetsz-é?

Be nevetlek.

Vitéz.

Sokszor ám a lyányka szíve

Állhatatlan,

És ahhoz, ki legjobb híve,

Irgalmatlan.

Én is attól tartok ám;

Mert ez a kis ethikám

Csalhatatlan.

Lilla.

Én is hát szíved formáját

Úgy tekintsem,

Hogy más ifjaknak hibáját

Rád is hintsem?

Nem, nem; bár más mit tegyen,

A mi szívünk hű legyen;

Úgy-é kincsem?

Vitéz.

Én örökre leszek híved,

Kedves lélek.

Lilla.

Én is, kedves! mással szívet

Nem cserélek.

Vitéz.

Én szeretlek, édesem!

Lilla.

Én is téged, kedvesem!

Ketten.

Míg csak élek!

A REMÉNYHEZ.

Földiekkel játszó

Égi tünemény,

Istenségnek látszó

Csalfa, vak Remény!

Kit teremt magának

A boldogtalan,

S mint védangyalának

Bókol úntalan. –

Sima száddal mit kecsegtetsz?

Mért nevetsz felém?

Kétes kedvet mért csepegtetsz

Még most is belém?

Csak maradj magadnak!

Biztatóm valál;

Hittem szép szavadnak:

Még is megcsalál.

Kertem narciszokkal

Végig ültetéd;

Csörgő patakokkal

Fáim éltetéd;

Rám ezer virággal

Szórtad a tavaszt,

S égi boldogsággal

Fűszerezted azt.

Gondolatim minden reggel

Mint a fürge méh,

Repkedtek a fris meleggel

Rózsáim felé.

Egy hiát esmértem

Örömimnek még:

Lilla szívét kértem;

S megadá az ég.

Jaj, de fris rózsáim

Elhervadtanak;

Forrásim, zöld fáim

Kiszáradtanak;

Tavaszom, vígságom

Téli búra vált;

Régi jó világom

Méltatlanra szállt.

Oh! csak Lillát hagytad volna,

Csak magát nekem:

Most panaszra nem hajolna

Gyászos énekem.

Karja közt a búkat

Elfelejteném,

S a gyöngykoszorúkat

Nem irígyleném.

Hagyj el, oh Reménység!

Hagyj el engemet;

Mert ez a keménység

Úgy is eltemet.

Érzem, e kétségbe

Volt erőm elhágy,

Fáradt lelkem égbe,

Testem földbe vágy.

Nékem már a rét himetlen

A mező kisült,

A zengő liget kietlen,

A nap éjre dült. –

Bájoló lágy trillák!

Tarka képzetek!

Kedv! Remények! Lillák!

Isten véletek!

A TIHANYI ECHÓHOZ.

Oh Tihanynak rijjadó leánya!

Szállj ki szent hegyed közűl,

Im, kit a sors eddig annyit hánya,

Partod ellenébe űl.

Itt a halvány holdnak fényén

Jajgat és sír elpusztúlt reményén

Egy magános, árva szív.

Míg azok, kik bút, bajt nem szenvednek

A boldogság karjain,

Vigadoznak a kies Fürednek

Kútfején és partjain;

Addig én itt sírva sírok,

És te, Nympha! amit én nem bírok,

Verd ki zengő bérceden.

Zordon erdők, durva bércek, szirtok!

Harsogjatok jajjaim!

Tik talán több érezéssel bírtok,

Mintsem embertársaim,

Kik keblekből számkivetnek,

És magok közt csúfra emlegetnek

Egy szegény boldogtalant.

Akik hajdan jó barátim voltak,

Még felköltek ellenem,

Üldözőim pártjához hajoltak:

Oh! miket kell érzenem,

Amidőn már ők is végre

Úgy rohannak rám, mint ellenségre,

Bár hozzájok hív valék.

Nincsen, aki lelkem vígasztalja,

Oly barátim nincsenek;

Vállat rándít, aki sorsom hallja;

Már elhagytak mindenek.

Nincsen szív az emberekbe:

Hadd öntsem ki hát vas kebletekbe

Szívem bús panaszszait.

Lilla is, ki bennem a reménynek

Még egy élesztője volt,

Jaj, Lillám is a tyrann törvénynek

S a szokásnak meghódolt.

Hogy vagy most te, áldott lélek?

Én ugyan már elhagyatva élek

A tenger kínok között.

Oh van-é még egy Erémi szállás,

Régi barlang, szent fedél,

Melyben egy bölcs csendes nyugtot, hálást

E setét hegyekben lél?

Hol csak egy kő lenne párna,

Hol sem ember, sem madár nem járna,

Mely megháborítana.

Abban gondolom, hogy semmi jussal

Ellenkezni nem fogok,

Hogyha én egy megvetett virtussal

Itt egy kőben helyt fogok.

S e szigetnek egy szögében,

Mint egy Rousseau Ermenonvillében,

Ember és polgár leszek.

Itt tanúlom rejtek érdememmel

Ébresztgetni lelkemet,

A természet majd az értelemmel

Bölcsebbé tesz engemet.

Távol itt, egy más világban,

Egy nem esmért szent magánosságban,

Könnyezem le napjaim.

Itt halok meg. E setét erdőben

A szomszéd pór eltemet.

Majd talám a boldogabb időben

Fellelik sírhelyemet:

S amely fának sátorában

Áll egyűgyű sírhalmom magában,

Szent lesz tisztelt hamvamért.

MÉG EGYSZER LILLÁHOZ.

Én szenvedek, s pedig miattad,

Miolta szívem elragadtad,

Édes kegyetlenem!

El-elhalok, mihelyt te jutsz eszembe,

S így kell talán e gyötrelembe

Örökre sínlenem.

Érted borong éltem tavaszsza;

Mert nincs nap, amely elfogyaszsza

A rám vonúlt ködöt.

Sír tisztelőd, ha kél, ha fekszik,

Miolta azzal nem dicsekszik,

Kiben gyönyörködött.

Sír tisztelőd, kétségbe esvén,

Miolta tőled távol esvén

Reménye füstbe szállt;

Holt álom ül zsibbadt ölében,

S gyakran ijesztő képzetében

Lilit, Lilit kiált.

E szóra karjaim kinyulnak,

De csak sovány homályba hullnak;

Nincs Lilla, nincs öröm!

Már nyugtom éjjel sem találom,

Mert ott is ébren tart az álom,

S fejem Lillin töröm. –

Oh, mely keserves annak élni,

Kinek tovább nincs mit remélni

És még is élni kell!

Él az, de nincsen benne lélek.

Az én tüdőm is, bátor élek,

Lelketlenül lehell.

És tán te, szép szememvilága!

Úgy élsz, hogy életed virága

Virít, míg én halok, –

Adná az ég! Azon örűlnék.

Könnyemnek azzal eltörűlnék

Felét az angyalok.

De tán, Lillám! te is kesergesz?

Rab gerlicém saskézbe hergesz,

S kéred segédemet?

Hiába már, kincsem, hiába!

Csak az halál jégsátorába

Ölelsz meg engemet.

SZEMREHÁNYÁS.

Lilla! míg ingó kegyelmed

Tiszta szívemhez hajolt,

S alva tartott szép szerelmed:

Boldogabb nálam ki volt?

Jaj de bezzeg elfutának

Régi kedves napjaim,

Búra, gyászra változának

Tüneményes álmaim.

Érzem: a leányi elme

Nyári árnyékként kereng

Hogyha más nyalánk szerelme,

Mint Zephir, körülte leng.

Neked is, szép rózsaszálam,

(Szád s szemed tagadja bár)

Kedvesebb kezd lenni nálam

Egy enyelgő lepke már.

Karja könnyű, csókja édes –

Ah, ne higy! bizony megejt:

Máshoz áll el a negédes,

Öszvecsúfol s elfelejt.

Én pedig, mintsem szavamban

Tégedet csúfoljalak;

Szánlak inkább, és magamban

Megbocsátok, gyöngyalak!

MEGKÉRLELÉS.

Hogy Mancával

Jártam egyszer így;

Mért pörölsz oly nagy csatával?

Mért vagy oly irígy?

Ő is édes,

És negédes ám.

Ő is, mint te, egyet inte,

Rám tekinte, rám. –

Engedelmet!

Gyenge volt e szív:

Nem cserélt azért szerelmet,

Hív fog lenni, hív.

Drága lélek!

Jöszte, jöszte bé;

Csak teérted s benned élek,

Elkerülhetsz-é?

A FOGADÁSTÉTEL.

Egy nyári estve Lillát,

A gyenge, rózsaszájú,

A tűzszemű leánykát,

Megláttam, és azonnal

Látnom, szeretnem – egy volt.

Midőn az éjt sóhajtva

Virrasztom, Ámor így szól:

«Ne félj Vitéz! csak engem

Zengj minden énekidben,

Lillát adom jutalmúl.»

Fogadtam, és jutalmúl

Lillát megadta nékem.

Most hát lekötve lévén

Mást nem tudok dalolni –

Lillát csak és csak Ámort.

KESERÉDES.

A rózsa szép virágszál,

De tüske szúrdal ágán.

Ha mézet ád is a méh,

Fullánkja néha megcsíp.

A bor betölt örömmel,

S mámort okoz gyakorta.

Szép vagy te, Lilla, s édes,

Vidít kegyes szerelmed;

De mennyi – ah, de mennyi

Kín is gyötör miattad!

MIÉRT NE INNÁNK.

Igyunk, barátim! a komor

Bú lángja nem csatázik,

Ha mádi borral a gyomor,

A kis pokol megázik.

Igyál! neh, e szőlőgerezd

Levével öblödet fereszd.

Vígadj, öcsém: maholnap

Zsákjába dughat a pap.

Mi gondod a továbbira,

S világodat hogy éled?

Tekints csak e jó mádira,

Szíved, tudom, megéled.

Más hadd gyötörje a fejét,

Töltvén bolond esztendejét;

Éljünk rövid napunkkal

Múlatva víg Igyunkkal.

A Bacchus úr pincéibe

Magam leszek vezértek.

Nunc est bibendum! ennyibe

Horáccal egyet értek.

Igyunk! eb, aki nem barát,

Tegyünk le minden maskarát.

Most rajta! poculatim

Igyunk vidor barátim!

SZEGÉNY ZSUZSI A TÁBOROZÁSKOR.

Estve jött a parancsolat

Violaszín pecsét alatt;

Egy szép tavaszi éjszakán

Zörgettek Jancsim ablakán.

Épen akkor vált el tőlem,

Vígan álmodott felőlem,

Kedvére pihent ágyában,

Engem ölelvén álmában.

Mikor bús trombitaszóra

Ülni kellett mindjárt lóra,

Elindulván a törökre;

Jaj, talán elvált örökre!

Sírva mentem kvártéllyáig,

S onnan a kertek aljáig.

Indúlt nyelvem bús nótára

Árva gerlice módjára.

Csákóját könnyel öntöztem,

Gyász pántlikám rákötöztem;

Tíz rózsát hinték lovára,

Száz annyi csókot magára.

A lelkem is sírt belőlem,

Mikor bucsút veve tőlem.

«Isten hozzád!» többet nem szólt,

Nyakamba borúlt s megcsókolt.

Berzsenyi Dániel.

(1776-1836.)

FOHÁSZKODÁS.

Isten! kit a bölcs lángesze fel nem ér,

Csak titkon érző lelke ohajtva sejt:

Léted világít, mint az égő

Nap, de szemünk bele nem tekinthet.

A legmagasb menny s aether Uránjai,

Melyek körűlted rendre keringenek,

A láthatatlan férgek, a te

Bölcs kezeid remekelt csudái.

Te hoztad e nagy Minden ezer nemét

A semmiségből, a te szemöldököd

Ronthat s teremthet száz világot,

S a nagy idők folyamit kiméri.

Téged dicsőít a Zenith és Nadír.

A szélvészek bús harca, az égi láng

Villáma, harmatcsepp, virágszál

Hirdeti nagy kezed alkotásit.

Buzgón leomlom színed előtt, Dicső!

Majdan ha lelkem záraiból kikél,

S hozzád közelb járúlhat, akkor

A mi után eped, ott eléri.

Addig letörlöm könnyeimet, s megyek

Rendeltetésem pályafutásain,

A jobb s nemesb lelkeknek útján,

Merre erőm s inaim vihetnek.

Bizton tekintem mély sirom éjjelét!

Zordon, de óh, nem, nem lehet az gonosz,

Mert a te munkád; ott is elszórt

Csontjaimat kezeid takarják.

A MAGYAROKHOZ.

Romlásnak indult hajdan erős magyar!

Nem látod Árpád vére miként fajul?

Nem látod a bosszus egeknek

Ostorait nyomorult hazádon?

Nyolc századoknak vérzivatarja közt

Rongált Budának tornyai állanak,

Ámbár ezerszer vak tüzedben

Véreidet, magadat tiportad.

Elszórja, hidd el, mostani veszni tért

Erkölcsöd: undok vipera-fajzatok

Dúlják fel e várt, mely sok ádáz

Ostromokat mosolyogva nézett.

Nem ronthatott el tégedet egykoron

A vad tatár khán xerxesi tábora,

S világot-ostromló töröknek

Napkeletet leverő hatalma;

Nem fojthatott meg Zápolya öldöklő

Századja s titkos gyilkosaid keze,

A szent rokon vérben füresztő

Visszavonás tüze közt megálltál;

Mert régi erkölcs s spártai férfi kar

Küzdött s vezérlett fergetegid között!

Birkózva győztél, s Herkulesként

Érc buzogány rezegett kezedben.

Most lassu méreg, lassu halál emészt.

Nézd, a kevély tölgy, mellyet az éjszaki

Szélvész le nem dönt, benne termő

Férgek erős gyökerit megőrlik,

S egy gyenge széltől földre teríttetik!

Igy minden ország támasza, talpköve

A tiszta erkölcs, mely ha megvész:

Róma ledül s rabigába görbed.

Mi a magyar most? – rút Sybarita-váz.

Letépte fényes nemzeti bélyegét

S hazája feldult védfalából

Rak palotát heverő helyének;

Elődeinknek bajnoki köntösét

S nyelvét megunván, rút idegent cserélt,

A nemzet őrlelkét tapodja;

Gyermeki báb puha szíve tárgya.

Óh! más magyar kar mennyköve villogott

Atilla véres harcai közt, midőn

A félvilággal szembe szállott

Nemzeteket tapodó haragja.

Más néppel ontott bajnoki vért hazánk

Szerzője, Árpád, a Duna partjain.

Óh más magyarral verte vissza

Nagy Hunyadink Mahomet hatalmát!

De jaj, csak így jár minden az ég alatt!

Forgó viszontság járma alatt nyögünk,

Tündér szerencsénk kénye hány, vet,

Játszva emel s mosolyogva ver le.

Felforgat a nagy századok érckeze

Mindent: ledült már a nemes Ilion,

A büszke Karthágó hatalma,

Róma s erős Babylon leomlott.

WESSELÉNYI HAMVAIHOZ.

Leomlom én is szent porodon, nemes!

A jókkal együtt könnyeket áldozok,

S hamvvedredet bús cyprusággal

Illeti Melpomeném zokogva.

Nem úgy jelentél meg te hazád egén,

Mint egy szökőfény, mely mosolyog s kivész,

Mint egy szivárvány, tarka párák

Kölcsönözött ragyogásaikkal:

Te, mint az orkán, s mint az olympi láng,

Megráztad a gőztorlatok alpesit;

S villámszavad megszégyeníté

A gonoszok s cudarok dagályát.

A jók csudáltak, mint az Egész’ javát

Titkon segítő mennyei tűneményt.

Neved, dicsőült Wesselényi,

Rettenetes vala és imádott.

Ritkán talál itt enyhhelyet a derék.

A virtus útját szörnyetegek lesik:

Pályája küzdés; ám de végre

Talpa alá szegi a chimaerát.

Mint hajdan a szép Aethra jeles fia,

Felbírtad ifjú karral az éktelen

Márványt; s atyáid pallosával

Győzödelem vezetett az égbe.

Tekints le hozzánk hős eleid közűl;

Lebegj körültünk, légy szeretett hazád

Védlelke, s óh, add vissza fényes

Díszeidet deli magzatodban!

A KÖZELITŐ TÉL.

Hervad már ligetünk, s díszei hullanak.

Tarlott bokrai közt sárga levél zörög.

Nincs rózsás labyrinth, s balzsamos illatok

Közt nem lengedez a Zephyr.

Nincs már symphonia, s zöld lugasok között

Nem búg gerlice, és a füzes ernyein

A csermely violás völgye nem illatoz,

S tűkrét durva csalét fedi.

A hegy boltozatin néma homály borong,

Nektárthyrsusain nem mosolyog gerezd.

Itt nem rég az öröm víg dala harsogott:

S most minden szomorú s kiholt.

Oh, a szárnyas idő hirtelen elrepűl,

S minden míve tünő árnya körül lebeg!

Minden csak jelenés: minden az ég alatt,

Mint a kis nefelejts, enyész.

Lassanként koszorúm bimbaja elvirít,

Itt hagy szép tavaszom: még alig ízleli

Nektárját ajakom, még alig illetem

Egy-két zsenge virágait:

Itt hágy, s vissza se tér gyönyörű korom.

Nem hozhatja fel azt több kikelet soha!

Sem béhúnyt szememet fel nem igézheti

Lollim barna szemöldöke!

OSZTÁLYRÉSZEM.

Partra szállottam. Levonom vitorlám,

A szelek mérgét nemesen kiálltam.

Sok Charybdis közt, sok ezer veszélyben

Izzada orcám.

Béke már részem: lekötöm hajómat,

Semmi tündérkép soha fel nem oldja.

Ó te, elzárt hely, te fogadd öledbe

A heves ifjút!

Bár nem oly gazdag mezeim határa,

Mint Tarentum vagy gyönyörű Larissa,

S nem ragyog szentelt ligetek homályin

Tíburi forrás:

Van kies szőlőm, van arany kalásszal

Biztató földem: szeretet, szabadság

Lakja hajlékom. Kegyes istenimtől

Kérjek-e többet?

Vessen a végzet valamerre tetszik,

Csak nehéz szükség ne zavarja kedvem:

Mindenütt boldog megelégedéssel

Nézek az égre!

Csak te légy vélem, te szelíd Caména

Itt is áldást hint kezed életemre,

S a vadon tájék kiderűlt virány lesz

Gyenge dalodra.

Essem a Grönland örökös havára,

Essem a forró szerecsenhomokra:

Ott meleg kebled fedez, oh Caména,

Itt hüvös ernyőd.

FÉLTÉS.

A bézárt Danaét érctorony és acél-

Závárok s iszonyú őrebek őrizék.

A pajkos Szerelem mint kacagott ezen!

Mert ő csak mosolyogva győz.

Féltő! tompa szemed látta-e míveit?

Állítsd meg, nyomorúlt, a dagadó Dunát,

Gátold meg Boreász vad dühe harcait

S a villám rohanó tüzét!

A tündér Szerelem béfedi a napot

S Argus száz szemeit; majd lebegő Zephyr,

Majd szélvész s fenevad. Fojtva erősödik,

Mint a puskapor és harag.

A FELKÖLT NEMESSÉGHEZ.

A SZOMBATHELYI TÁBORBAN.

(1797.)

Él még nemzetem Istene!

Buzgó könnyeimen, szent Öröm, ömledezz!

Állsz még, állsz, szeretett hazám!

Nem dőlt még alacsony porba nemes fejed!

Méltán búslakodám előbb,

Hogy hérósz eleid nyomdokiból kitérsz,

S régen félt veszedelmidet

Rád húzzák netalán majd buta korcsaid.

Hála! mást mutat e sereg,

Mely most, régi magyar módra, nyeregben ül.

Nem szállt Trója alá soha

Ily szép spártai had, sem Hunyadink kevély

Zászlóit nem emelte volt

Rettentőbb hadi nép Bécs letörött falán.

Csak sast nemzenek a sasok,

S nem szűl gyáva nyulat Núbia párduca.

Thétis nagy fia nem maradt

Chironnál, mikoron kardra veté szemét:

Árpád vére se hűlhet el,

Ámbár rég heverész a puha pamlagon.

Nézd: most felköti fegyverét,

Csákóján lobogó kolcsag emelkedik.

Buzdító katonás ruhát

Öltvén, lelke nemes lángja kigerjedez.

Majd kardjára felesküszik,

Mindent ront s megemészt, mint heves Afrika

Búsúlt tigrise, a midőn

Ordít kölykeiért s körme viaskodik.

Majd felkelnek alattad is.

Oh József! nagyanyád Trézia bajnoki,

S bátran mégy, szeretett vezér,

A jégálpeseken s Ádria öblein.

E nép nem gyülevész csoport,

Nem rabbérbe emelt bús buzogányt keze.

Önként áldoz ez életet,

S horgas kardja kövér hantjaiért hasít.

Míglen hősi bibor süveg

Tündöklik fejeden, Hunnia csillaga,

Eszterházy, dicső magyar!

Míg győző eleid pallosa combodon

Csattog: győzni fog a magyar,

S Andrásnak ragyogó napja le nem menend.

Vitkovics Mihály.

(1778-1829.)

BÁCSI SZEKERESEK.

Bácsi szekeresek útra indulának,

Útra indulának Eger tájékának.

Közöttük volt Palkó maga szekerével,

S ím jő a magyarság erős seregével.

Magyarság serege szóla őhozzájok:

Bácsi szekeresek! hova utaznátok?

Akartok-e velünk egy útra indulni?

Avagy mint ifjak akartok elhullni?

Mint ifjak akarunk, mondának, elhullni,

Mintsem tiveletek egy útra indulni.

Bácsiak ezt mondván, mind harcra kelének.

A magyarok még egy legényt sem vesztének:

A bácsiak közzűl elhulltak mindnyáján,

Csak Palkó ugrott el tüzes paripáján,

Ebédig vágtatva ért el Jankovaczra,

Hol ifjak táncolni mentek a piacra.

Keréktáncba beáll ő is táncolgatni,

De kezdi a táncot fonákra forgatni;

Megereszti hangját siralmas nótára,

S így kezd énekelni szívek fájdalmára:

«Amely anya fiát Egerbe ereszté,

Haza őt ne várja, nem jő vissza többé.

Elhulltak ma, el, az ifju szekeresek,

Élőt már őköztök hiában keresek,

Amely húga bátyját útra készítette,

Ingujjra a rózsát hiában tűzgette;

Nem fogja az inget már bátyja hordhatni.

Nem fogja ifiú testén elkoptatni.

Amely mátka útra készíté kedvesét,

Pávatollszedésben ne fárassza kezét;

Mert azzal kedvesét, bár miként hajhássza,

Ebben az életben már fel nem cifrázza.

Tápláljátok hát, ősz anyák magatokat,

Bennünk ne vessétek bizodalmatokat:

Kitől az ő sólyommadara elrepűlt,

Vissza nem repűl az, szárnyat vesztett s eldűlt.»

Szemere Pál.

(1785-1861.)

EMLÉKEZET.

Ismét egy édes boldog érezet!

Reám derűl a messze kor homálya,

Az elveszett, elsülyedt rózsapálya

Ismét örömtájak felé vezet.

Mely istenség nyújt itt varázskezet?

Mint ömledez hozzá keblem dagálya!

Érzem, hogy e szív enyhültét találja:

Te ihletéd, szelid Emlékezet!

Nem. Ahelyett, hogy visszabájolod

Letünt korom szebb álmait felettem,

Borítsd el rajtok inkább fátyolod.

Elég, hogy őket egyszer elvesztettem.

Ne kényszeríts ujonnan vérzeni;

Ah, érezd, mily kín ismét veszteni.

Fáy András.

(1786-1864.)

A MŰVÉSZ LEPKE.

A lepke egy madárseregnek

Művész-repülést hirdetett.

«E cser-tető, mely fellegeknek

Dúl méhibe – így kérkedett –

Legyen pályám s tanuk ti tollasok,

Hogy lepke tud repülni mint sasok.»

Egy szarkaláb kelyhében állva,

Nehányszor hártya szárnyain

Lebbent kis hősünk, s légbe szállva

Körül leng a völgy bokrain;

Lankad, pihen s kezd amíg kezdni bír,

De most lesujtja egy – lengő zefir!

A tollasok kacagnak erre,

Verébnek intnek, ez repül:

«Bajtárs! mond, im az út a cserre!»

S hegyébe könnyedén fel-ül,

S le a magasról ily gúnyt csirpel ő:

«A lepke-pálya csak bokor-tető!»

Kisfaludy Károly.

(1788-1830.)

BUDAI HARCJÁTÉK.

«Ólomlábon jár az ellen,

Bús a bajnok élete.

Harcmoraj kell a magyarnak,

Hogy viduljon érzete».

Igy szól Mátyás, és Budára

Összegyűjti híveit,

Játszi hadban feltünetni

A csatának képeit.

S a borostyán édes álma

Győzni a király előtt,

Sok vitéznek lángszivében

Olthatatlan vágyra nőtt,

S versenytűzre lobbadozva

Gyűlnek a várpiacon,

Melyre a nap gazdag fénye

Számtalan nézőket von.

Ekkor Mátyás udvarába

Béköszönt cseh Holubár,

Nagy hatalmu a vivásban,

Hír-emelte bajnok már.

Mint egy árbóc úgy magaslik,

Izmos, vállas és kemény,

Néki lándzsa, kard parittya

Legvidámabb élemény.

Gőgje (oly nagy mint alakja)

Dísznyerésnek itt ürül,

S fityma dölyffel hánykolódva

Jár a bajnokok körül:

«Itt acélom, küzdni szomjas,

Szembe most a ki vitéz;

Esküszöm, ma porba fürdik,

És az égre háttal néz.»

És Kinizsi, a nagy lejtő,

Rátekint, és fölrobog:

Vállán párduc, és kezében

Mázsás buzogány forog.

Mint védtornya ősi hírnek

Szótlan áll ki a vezér,

Bár feszülten ég erében

A hadrontó szittya vér.

Már a négyszeg pályatéren

A cseh nagy dárdát ragad,

A vezér is pörget egyet

Melyet el nem birna hat.

Mintha két vas bérc inogna,

És hegyettök ülne sas

Szárnylegyintve dördültökre –

Rémalakjok oly magas.

S ím a fekete seregből

Egy szép dalia kivál,

S szél-nevelte karcsu ménen

A sorompón általszáll;

Ez nem szálas termetére,

De hajlékony és sugár,

S még felette ifju kor leng,

Vassal fedve arca bár.

«Bizd reám e bajt vezérem!

Ne csevegje a kevély,

Hogy több férfit, küzdni bátort,

Nem talált Kinizsinél.

Hadd erődet szúnyadozva,

Marni míg kel új agyar,

Rábélyegzem én is erre,

Mint ví s érez a magyar.»

Igy a bajnok; és Kinizsi

Őt szemlélve kéjre gyúl,

S megzörrentve szörnyű pajzsát

Bizton enged s elvonúl.

««Délceg hőske – méri a cseh –

Gyönge vagy, hozz társakat!»»

«Tett után szólj – a magyar mond –

Könnyü a nyíl s még is hat.»

Harsog a jel, s Gúthi nádor

Mint biró helyére ül;

Minden ajkon elhal a szó,

Minden élet szembe gyűl.

És körösleg a fövényen

Nyargal most a két vitéz;

Hosszu dárda markaikban,

Mindenik lökésre kész.

Trombiták rivalnak ismét,

Összezúg a versenypár,

Pajzsa széthull a magyarnak,

Úgy rá csattant Holubár.

Nem rendül az s új erővel

A kevély ellen robog,

S érc buzgánnyal büszke mellén

Szinte fölcseng úgy kocog.

Három ízben egybe törnek,

Habzik a cseh vas lován,

Míg körűle csak szökelve

A magyar néz rés után;

S egyet lelve, mint a villám

A habzó ellen feszül,

S úgy döf rajta hogy lovastul

Az hanyat a porba dül.

Diadalmat ünnepelni

Jönnek most a magyarok.

Őt emelni pajzsaikra

Nyiladoznak száz karok.

Jő Országh is s keggyel inti

Szellőztetni sisakját:

Hadd ismerje és becsülje

A király s hon bajnokát.

«Mint elsője szép hazámnak

Első védje is vagyok,

S kétszer élek nagy hirében,

Ha nevem tettel ragyog.»

Ekként szól önérzetében

S fordul a gyült nép felé,

És a feltüzött sisakból

Mátyás képe tűn elé.

Meghökkenve érti a cseh,

S szégyen-telve lábra kel;

S mily rátartva jött Budára,

Oly leverten illan el.

De örömzaj harsog itten

S buzgón így az égbe száll:

Éljen Hunyad vére Mátyás,

A vitéz, a nagy király!

RÁKOSI SZÁNTÓ A TÖRÖK ALATT.

Miről apám nagy búsan szólt,

Hogy itt hajdan szebb élet volt,

Érzi szivem s felsohajtok,

A mint Rákos terén szántok.

Hol Mátyás az igazságos?

Te láttad őt, boldog Rákos!

Tán itt nyargalt hajdanában,

Hol én szántok mostanában.

Mondják, itten vitéz urak,

Összegyűltek, tanakodtak;

S ha csatára trombitáltak,

Mint a sasok víni szálltak.

Eltüntek ők; Rákos, te állsz,

Meződön hány embert táplálsz.

Hej de magyart alig látok,

S nehéz szívvel tovább szántok.

Pest-Budáról sok nép kijár,

S alig érti nyelvünket már;

Hej! ma-holnap a magyar szó

Ritka, mint a fehér holló.

Hűs szél támad onnan felül,

Zúgó szárnyán sötét köd ül;

Tán a por is e szép mezőn

Nemes szívek hamvábúl jön.

Barna leány a falubúl!

Hej ne igyál a Rákosbúl!

Magyar csonton foly a vize,

Könyektül sós annak ize.

Rákos! Rákos! hová lettél?

Szép hiredbül de kiestél!

Fáj szivem, fáj, ha ezt látom,

S hazám földét sírva szántom.

SZÜLŐFÖLDEM…

Szülőföldem szép határa:

Meglátlak-e valahára?

A hol állok, a hol megyek,

Mindenkor csak feléd nézek.

Ha madár jön, tőle kérdem:

Virulsz-e még szülőföldem?

Azt kérdezem a felhőktül,

Azt a suttogó szellőktül.

De azok nem vigasztalnak,

Bús szivemmel árván hagynak,

Árván élek bús szivemmel,

Mint a fű, mely a sziklán kel.

Kisded hajlék, hol születtem,

Hej tőled be távol estem!

Távol estem mint a levél,

Melyet elkap a forgó-szél.

A BARÁTSÁGHOZ.

Egek legszebb szüleménye,

Csak jobb lelkek érzeménye

Óh drága hív barátság!

Nálad nélkül gyászos éltünk,

Soha nem teljes örömünk,

Nem édes a boldogság.

A szív nehéz gyötrelmének,

Búvának és sérelmének

Föllegét elszéleszted!

És az élet boldogságát,

Már hervadozó virágát

Gyámolítva éleszted.

Minden nemes, magas, jó, szép

Általad csak egészen ép,

Mert az érzést neveled,

És az élet fogházán túl

A sors nehéz vaskarjábul

A lelket fölemeled.

Az ember minden érdemét,

Neked köszöni kellemét;

S mint a hajnal harmatja

A száraz földet virítja,

A lelket is úgy indítja

A barátság malasztja.

Ha ifjúban a szerelem,

Ez ártatlan gerjedelem

Legelőször lángot vet,

Kétszer boldog midőn látja:

Vele érez hű barátja,

S szerencséjén részt vehet.

Lenyomva a sors kezétől,

Megbántva az emberektől

A jobb ember sanyarog;

Átkozza bús születését,

Kínos számkivettetését,

Léte alatt csikorog;

Könnye kenyerét áztatja,

Villám éjjelét mutatja,

Már-már bedől sírjába:

De rá talál barátjára,

Felejtkezik fájdalmára,

Felvidul hív karjába.

Boldog kiben uralkodik,

Kebelébe bezáródik

E szent s tiszta indulat!

Ballagjon ő a sors jobbján,

Vagy szerencse kínzó balján,

Végre talál nyugalmat.

Az élet nagy örvényében,

Ezerféle veszélyében

A barátság maga áll,

Mint a habzó tengerekben,

Az ordító fergetegben

Egy erős magos kőszál.

Örömének virágai,

E szent frigynek szép napjai

Soha el nem hervadnak,

Rózsalánca s kötelei

Két szép szívnek bilincsei

Soha el nem szakadnak.

Sem az idő vas fogával,

Mindent dúló hatalmával

Változást benn nem tehet;

Sem a hideg sír félelme,

Rettenetes ijedelme

Akadálya nem lehet.

Boldog akit életében,

E világ nagy tengerében

Az örökös végezet,

Hogy életét szerethesse,

Rendült sorsát kedvelhesse,

Egy rokon szívhez vezet.

VÉG PART.

A szenvedő néz messze part felé;

Néz: hol derülne süllyedő világa?

Hol enyhül a seb, melyet sorsa vága?

Mi érező szivét kínnal telé.

Oh hányszor véli már hogy föllelé!

De a reményfok, melyre bízva hága,

Homokhant, szétomol, s várt boldogsága

El-eltüntén kétség szakad belé.

S mit fenn a fénytetőn nem nyerhete,

Alant megadja egy kis part homálya,

S vég csendre száll a vész-környezte pálya.

A fülmilének esti zengzete

Gyöngén reszket le a mély szúnyadóra,

De ő nem ébred semmi földi szóra.

PIPADAL.

Gyűlöljön bár sok finnyás orr,

Édes pipám! tégedet,

Hű vitézed én mindenkor

Pártul fogom ügyedet.

Te vagy éltem kísérője,

Egészségem hévmérője,

S játszi bodor füstöddel

Búmat vígan űzöd el.

Ha látom a porlelkeket

Ezer kínnal mozogni

S büszkén rázva bilincseket

Üres fényben ragyogni;

Reád gyujtok s azt gondolom:

Szánandó kit ily átok nyom!

Lepje bár arany, ezüst,

Léte még is hiú füst.

Hány bajlódik szerelmével

Néz, szalad, int, áldozik.

Hevül, fázik, nyugtot nem lel,

Hold felé sohajtozik;

Én rád gyujtok s azt gondolom:

Szánandó kit ön szive nyom,

Mert a szép szó s leánykegy

Vajmi hamar füstbe megy.

Ha valaki tág tüdővel

Magát hírbe kürtöli,

Fényleni vágy nagy erővel,

S más érdemit elöli;

Én rád gyujtok s azt gondolom:

Itt legtöbbet az idő nyom,

S koszorúdat neveddel

Füst gyanánt oszlatja el.

Ha egy úrfi, pézsmán hízott

Felfürtözött üres kép,

Szűk elméjű, de elbízott,

Nagy gőgösen hozzám lép;

Magát, javát fitogtatja,

Drága időm elragadja:

Fegyver leszen pipámból,

Kifüstölöm szobámból.

De ha jő egy lelkes magyar

Szívcserére kész velem,

Szembe nem méz, hátul nem mar,

Nyiltan leli kebelem;

Sokat ugyan nem adhatok,

Legfeljebb egy dalt mondhatok:

De felcsapván jobbjával,

Megkinálom pipával.

Némely szépek idegenhez

Máskép nem idegenek,

Csak a szegény pipafüsthez

Oly igen kegyetlenek;

Pedig mennyi gazt táplálunk!

Én úgy vélem: dohány nálunk,

Bárki mit állítana,

A legjobb indigena.

ALKONYI DAL.

Im kedvesem édes! kék hegyeken túl

A nap remegő sugara leszáll,

És tiszta gyepágyon lágy pihenésre

Oly biztosan int a berki homály.

Ott gyenge fuvalmak játszva susognak,

S hű párja körül a fülmile zeng,

És illatözönben zöld koszorúkkal

A boldog aranykor képe dereng.

Ott messze irígylő vizsga szemektől

A földi szokás rab féke szakad,

Csak a szerelemnek égi hatalma

Vesz kényeket és új kénybe ragad.

S mint parti virággal víg ölelésben

A feldagadó hab habbá vegyül,

Úgy kéjledez éltünk egybe ömölve,

Míg a gyönyörűség mélyibe dül.

S mint a füzes ingó lombjain által

A holdnak ezüst világa ragyog:

A teljesülés szép álma felettünk

Még bájos alakban lengeni fog.

Jer kedvesem édes! a tavasz illan,

S a fülmile nyájas zengzete múl,

Majd éji leheltén a komor ősznek

A csermelye fagy, a rózsa lehull.

Míg bátor erőben kérkedik a lét,

És a liget ernyős rejteket ad,

Most éljük az éltet: hervad is az bár,

A multnak azért emléke marad.

Nézd a magas égnek csillagirását,

Mely érzeni és szeretni tanít!

Oh hadd szemeidben visszaragyogni,

Mit lelkem epedve s égve gyanít.

MOHÁCS.

Hősvértől pirosult gyásztér! sóhajtva köszöntlek,

Nemzeti nagylétünk nagy temetője Mohács!

Hollószárnyaival lebegett a zordon enyészet,

S pusztító erejét rád viharozta dühe,

S vad diadalma jelét robogó villámival itten

Honni vitéz seregink holttetemikre süté.

Tomori! büszke vezér! mért hagytad el érseki széked?

Nem halt volna hazánk dísze virága veled.

Harc tüze lángítá bizton viadalra kikelted,

S érted mennyi dicsők estenek áldozatul!

Szűk vala egy ország! be kicsiny most néma lakásod;

Tárogatód megszűnt, rozsda emészti vasad.

Nyúgodj! rajtad üzé dölyfét a csalfa szerencse;

A békítő sír enyhe takarja porod.

Hány fiatal szívet, tele sok szép földi reménnyel

Sujta le kegytelen itt a riadó csatavész!

Élte kies tavaszán kora sírt hány ifju talála,

Kit nem rég az öröm lágy öle ringata még!

Dísztelen itt fekszik, deli termete összerutítva

Száguldó paripák vasszegü körmök alatt.

Szög haja fürteivel nem játszik kedvese többé,

Vér– s tapadó portól elmerevedtek azok.

Hasztalan áll az uton váró híve friss koszorúval,

Nem jön-e bajnoka még, félve reménylve vigyáz:

Hogyha levél zördül, őt sejteti véle szerelme,

Néz, piheg, arca tüzel, s keble feszülve haboz.

Ah! de hiába tekint a távol lenge ködébe:

Elmarad a kedvelt s érzete búnak ered.

Végre megérti Mohács veszedelmét; gyönge virágként

Hervad el a szép szűz néma keserve között.

Sírja felett enyeleg suttogva az alkonyi szellő,

S a hűség csendes angyala őrzi porát.

Mennyi nemes bajnok, méltó sok századot élni,

Fénytelen itt szúnyad s kő se mutatja helyét!

Ősi szabadságért harcolt bár férfi karokkal,

Rendzavaró hévvel vérbe füresztve vasát,

Ám de hol olyan erős, kit meg nem dönt sok ezer kar?

Testhalmok közepett küzd, noha élte szakad.

Sínli szokott terhét tűzménje, nyikogva kapar, vág,

Rúgdal, rázza fejét, hosszu sörénye lobog,

Elszáguld, haza tér, s így hírli vitéz ura húnytát,

Kit repedő szívvel hölgye zokogva sirat;

Míg sürü könnye apad, s ő is hű férje után hal,

S a kiürűlt háznak csak düledéke marad.

A tölgy, mely zivatar közt annyiszor álla kevélyen,

Dőltében viruló ágait így temeti.

Hány bajnok hala így, de csak a boldog leli bérét,

A meggyőzöttnek csillaga véle tünik.

Igy hamvadtak el ők alacsony moh-lepte gödörben;

S a feledékenység éje borítja nevök.

Hantra dül a pásztor s fütyörészve legelteti nyáját,

És nem tudja kinek hőspora nyugszik alatt;

Titkon még is eped, szomorú dalt zengedez ajka:

A hősárnyékok csendesen ihletik őt.

A csatasíkon mély borulattal ballag az útas,

Elgondolva minő kétes az emberi sors;

Néz, és elkomorul s lesütött szemmel halad ismét,

Felpattant sebeit belseje érzi maga.

Ott, hol az esti sugár gőzfátyolt nyugtat az éren,

Mint ha födözgetné, hogy ne tekintse szemünk:

Ott vergőde Lajos, rettentő sorsu királyunk,

Sűlyedező lova érc hímzetü terhe alatt:

Hasztalanúl terjeszti kezét, nincs, nincs ki segítse!

Bajnoki elhulltak, nincs ki feloldja szegényt!

Tátogat a mélység, aranyos páncélja fakó lesz,

S összezuzott testét hab fedi s barna iszap.

Ekként halni kinos! s kegyalak! neked életed így tűnt!

Veszteden a magyar ég napja sokára leszállt.

Ifju valál, örvényt nem sejtvén szörnyen adózál;

Szendergő porodat béke lebegje körűl!

Hajh s ezt visszavonás okozá mind, s durva irígység:

Egységünk törten törve, hanyatla erőnk.

A sorvasztó lánc így készüle árva hazánkra;

Nem! nem az ellenség, ön fia vágta sebét.

Gyász emlékü vidék! mi sok inség kútfeje lettél:

Párolgó mezeid bánatos oszlopa ez.

Naggyá lett Szolimán gőgét Buda ormai nyögték,

S kénye vadon dultán annyi viszályra jutánk.

Hány szűz fonnyada el zsarlónk buja karjain ekkor,

S a Duna szőke vizén hány rabok úsztak alá?

Birtok nem vala már, idegen lett a magyar otthon,

Félhold kérkede szét városi tornyairól –

El! ti komoly képek! ti sötétség rajzati, félre!

Új nap fényle reánk annyi veszélyek után.

Él magyar, áll Buda még! a mult csak példa legyen most,

S égve honért bizton nézzen előre szemünk.

És te virúlj, gyásztér! a béke malasztos ölében:

Nemzeti nagylétünk hajdani sírja Mohács.

Kölcsey Ferenc.

(1790-1838.)

HIMNUSZ.

Isten áldd meg a magyart

Jó kedvvel, bőséggel,

Nyujts feléje védő kart,

Ha küzd ellenséggel;

Balsors a kit régen tép,

Hozz rá víg esztendőt:

Megbünhödte már e nép

A multat s jövendőt!

Őseinket felhozád

Kárpát szent bércére,

Általad nyert szép hazát

Bendegúznak vére,

S merre zúgnak habjai

Tiszának, Dunának,

Árpád hős magzatjai

Felvirágozának.

Értünk Kunság mezein

Ért kalászt lengettél,

Tokaj szőlővesszein

Nektárt csepegtettél.

Zászlónk gyakran plántálád

Vad török sáncára,

S nyögte Mátyás bús hadát

Bécsnek büszke vára.

Hajh, de bűneink miatt

Gyult harag kebledben,

S elsujtád villámidat

Dörgő fellegekben.

Most rabló mongol nyilát

Zúgattad felettünk,

Majd töröktől rabigát

Vállainkra vettünk.

Hányszor zengett ajkain

Ozmán vad népének,

Vert hadunk csonthalmain,

Győzedelmi ének?

Hányszor támadt tenfiad

Szép hazám, kebledre,

S lettél magzatod miatt

Magzatod hamvvedre?

Bujt az üldözött s felé

Kard nyult barlangjában,

Szerte nézett s nem lelé

Honját a hazában.

Bércre hág és völgybe száll,

Bú s kétség mellette,

Vérözön lábainál,

S lángtenger felette.

Vár állott s most kőhalom;

Kedv s öröm repkedtek;

Halálhörgés, siralom

Zajlik már helyettek.

S ah, szabadság nem virul

A holtnak véréből,

Kínzó rabság könnye hull

Árvánk hő szeméből!

Szánd meg Isten a magyart,

Kit vészek hányának,

Nyujts feléje védő kart

Tengerén kínjának.

Balsors a kit régen tép

Hozz rá víg esztendőt,

Megbűnhődte már e nép

A multat s jövendőt.

ZRINYI DALA.

Hol van a hon, melynek Árpád vére

Győzelemben csorga szent földére,

Mely hevével hő szerelmet gyujt,

S messze képét bujdosó magzatja

Még Kalypszó keblén is siratja.

S kart feléje búsan vágyva nyujt?

Itt van a hon, hajh, nem mint a régi!

Pusztaságban nyúlnak el vidéki,

Többé nem győzelmek honja már;

Elhamvadt a magzat hő szerelme,

Nincs magasra vívó szenvedelme,

Jégkebelben fásult szivet zár.

Hol van a bérc, és a vár fölötte,

Szondy, melynek sáncait védette,

Tékozolva híven életét;

Honnan a hír fölszáll, s arculatja

Lángsugárit távol ragyogtatja,

S fényt a késő századokra vét?

Itt van a bérc, s omladék fölötte,

Mely a hőst és hírét eltemette,

Bús feledség hamván s néma hant;

Völgyben ül a gyáva kor, s határa

Szűk köréből őse saslakára

Szédeleg, ha néha fölpillant.

És hol a nép, mely pályát izzadni,

S izzadás közt hősi bért aratni

Ősz atyáknak nyomdokin tanult?

S szenvedett bár, s bajról-bajra hága,

Hervadatlan volt szép ifjusága,

A jelenben mult s jövő virult.

Vándor, állj meg! korcs volt anyja vére,

Más faj állott a kihunyt helyére,

Gyönge fővel, romlott, szívtelen…

A dicső nép, mely tanult izzadni,

S izzadás közt hősi bért aratni:

Névben él csak, többé nincs jelen.

A SZABADSÁGHOZ.

(1825.)

Nyisd fel óh lángzó kebeled, dicső hölgy!

Nyisd fel a küzdő szeretőre kebled,

Fenröpültedből kegyesen mosolygván,

Égi szabadság!

Nékem is forrtak szemeimben égő

Könnyek, éreztem haza szent szerelmét;

Ints! zajos habként dagadozva várom

Lengeni zászlód.

Járom a gyáván! ki remegve futja

Fendicsőséged ragyogó világát

S megszokott rabság kezein tudatlan

Csörgeti láncát.

Átok a gyáván! ki nevedre borzad,

Mert gyakor szélvész kavarog feletted,

Mert halálhörgés diadalmi pályád

Mennyei bére.

Szállj ki felhődön s noha szózatod mint

Villogó szélvész dörög is körülem

S zöld borostyánod noha fürteid közt

Vérbe fürödt is.

Kellemed látom s dobog érte mellem,

Csókodat várom szerelemben égve,

Csókodat szomjún epedő ajakkal,

Jer! ne tagadd meg!

RÁKOS NYMPHÁJÁHOZ.

Egy dalt, egy dalt,

Ó nympha, kedvesednek

Folyásod partjain.

Egy dalt, mely egyszerűen,

Egy dalt, mely égi hévvel

A szívhez szóljon és te hozzád!

Kettő szerelme kebelemnek

Egy hon és egy leány;

Azt vérző szívvel, ezt epedve,

Azt lángolóan, ezt mosolygva

Tekintvén, ölelem.

De büszke lesz szívem s dobog,

S önérzés száll ki homlokomra,

Ha képeik lengnek felém.

Kegygyel teljes, de búsan

Tűnik fel képed, ó hon,

Mint Róma Caesár álmain.

Ó szent, ó szent!

De fájdalomnak érzete,

Mely rólad sugárzik reám,

De te mosolygva jősz,

Ó lyány, mint május reggelén

Az újjá szűlt nap ragyog,

És kebleden

Mint olvad el a bú,

És kebleden kivül

Mint nincs öröm!

Ó hon, ha egy pillanatig

Szétoszlik felleged,

S vígan mosolygsz:

Olympig szállnak érzetim,

S láng és erő keblembe.

S ha, lyányka, néked

Szelid bánat leng arcodon,

Könyekben dőlök karjaidra,

S vigasztalást lelsz ajkamon.

Ó lyány hamvvedreden

Búsan kél egykor a dal,

S majd szárnya fennlebegvén,

Harmatjából egének

Csöppent vigasztalást.

De néked élni kell, ó hon,

S örökre mint tavasz virúlni,

Ah, mert omladékidon

Reszketve fognék szétomolni

Hazám! Hazám!

VANITATUM VANITAS.

Itt az írás, forgassátok

Érett észszel, józanon,

S benne föltalálhatjátok,

Mit tanít bölcs Salamon:

Mikép széles e világon

Minden épül hitványságon:

Nyár és harmat, tél és hó –

Mind csak hiábavaló!

Földünk egy kis hangyafészek,

Egy perchozta tünemény;

A villám és dörgő vészek

Csak méhdongás s bolygó fény;

A történet röpülése

Csak egy sóhajtás lengése;

Pára minden pompa s ék;

Egy ezred egy buborék.

Sándor csillogó pályája

Nyulvadászat, őzfutás;

Etele dúló csordája

Patkánycsoport, foltdarázs:

Mátyás dicső csatázási,

Napóleon hóditási,

S waterlói diadal –

Mind csak kakasviadal.

A virtus nagy tüneményi

Gőz, mit hagymáz lehele;

A kebel lángérzeményi

Vértólulás kínjele;

A vég, melyet Szokrat ére,

Catonak kihullott vére,

S Zrínyi Miklós szent pora –

Egy bohóság lánc-sora.

És ti, bölcsek, mit hozátok,

A mi volna szép s jeles?

Mámor birta koponyátok,

Plato s Aristoteles!

Bölcselkedő oktalanság,

Rendbe füzött tudatlanság,

Kártyavár s légállitvány

Valamennyi tudomány…

Demoszthen dörgő nyelvével

Szitkozódó halkufár;

Kszenofon mézbeszédével

Rokka közt mesére vár;

Pindár égi szárnyalása

Forró hideg dadogása,

S Fidiász a mit farag,

Berovátkolt kődarab.

Mit az élet tűzfolyása?

Hulló szikra melege.

A szenvedelmek zúgása?

Lepkeszárny förgetege.

Kezdet és vég egymást éri,

És az élet hű vezéri,

Hit s remény, a szűk pályán,

Tarka párák s szivárvány.

Holdvilág csak boldogságunk!

Füst a balsors, mely elszáll;

Gyertyaláng egész világunk,

Egy fuvalat a halál.

Vársz hírt s halhatatlanságot?

Illat az, mely tölt virágot,

És a rózsát, ha elhull,

Még egy perccel éli túl.

Hát ne gondolj e világgal!

Bölcs az, mindent ki megvet,

Sorssal, virtussal, nagysággal,

Tudományt, hírt, életet.

Légy mint szikla rendületlen,

Tompa, nyugodt, érezetlen…

S kedv emel, vagy bú temet:

Szépnek, rútnak húnyj szemet.

Mert mozogjon, avagy álljon

E parányi föld veled,

Lengjen fényben vagy homályban

Nap és hold fejünk felett;

Bárminő színben jelentse

Jöttét a vándor szerencse:

Se nem rossz az, sem nem jó…

Mind csak hiábavaló!

IGYUNK DERÜRE…

Igyunk derüre,

Igyunk borúra,

Ugyis hol kedvre,

Ugyis hol búra

Fordul az élet.

Kedved a jó bor

Jobban éleszti,

Búdat a jó bor

Messze széleszti,

S elmulat véled.

Minden por, álom,

S füst a világon;

Mi haszna gázol

A boldogságon

A hír barátja?

Ha dob riadt a

Harc reggelére.

Patakban omlik

Hullámzó vére

S bérét más látja.

Békételen, bús,

Senyved magába.

Kétség s remény közt

Vár s fél a kába

Percet, esztendőt.

Miért törődöl

Szűk életeddel?

Napod ma mit nyujt,

Köszönve vedd el

S hagyd a jövendőt.

Reggel vagy este,

Szélben vagy csenddel,

Eljön magától,

Sorsod mit rendel,

Miként nyár és tél.

Ernyőt keress, ha

Készül borulni,

Szenvedj, ha nem tudsz

Hová vonulni:

Fordulhat a szél.

Éld a jelenlét

Percét s óráját,

Együtt lefutja

Jó s rossz pályáját

S együtt huny véled.

Igyunk derüre,

Igyunk borúra,

Ugyis hol kedvre,

Ugyis hol búra

Fordul az élet.

Dukai Takács Judit.

(1795-1836.)

MEGKONDÚLTAK…

Megkondúltak a harangok… gyász fedél,

Engedd látnom, a mit tőlem elfedél,

Hideg testét gyász rózsákkal fedem be.

Hadd nyugodjék úgy, mint hajdan ölembe.

Karjaimat feléje kiterjesztem,

Deli testét könnyeimmel feresztem;

Átkarolnám, átölelném, de nincsen

Az a lélek, a ki reám tekintsen…

Fagyos a szád, oh elvesztett angyalom!

Csókjaimért nincs már többé jutalom.

De fel fog még derülni mifelettünk

Egy áldott nap, mert igazán szerettünk.

Akkor ismét egyesülni fogsz velem,

Oh, örökké imádandó szerelem!

Túl a síron, a síron túl meglátlak…

Isten hozzád, már sírodba bocsátlak!

Aranyosrákosi Székely Sándor.

(1797-1852.)

A SZÉKELYEK ERDÉLYBEN.

Részlet az első énekből.

Fegyvereket zengek s nagytettü hősöket, a kik

Hadviselő kézzel legelőbb fundáltanak Erdély

Halmain országot, miután Szikambria térén

A hunnus nemzet, két részre szakadva, csatázott

Egymással. Sok erős scythák elhulltanak ottan.

És vágták nyúgot fövenyét jeles éjszaki férfiak.

Hétezeren maradának az ádáz harcnak utána,

Irnakkal, miután Aladár elhulla vitézül

És Irnakra maradt a kormány. Khába leindult

Iszter folyamnál elejének földjire vissza,

Irnak hátramaradt, s nyugoton letelepedni vágya.

Mondd el, Múzsa, mi ok késztette fel ekkor előink,

S hogy mentek vérrel nyert országokba veszély közt.

Isteni végzetként indultak mennybeli jellel

A tündérország keresésére. Véromlással

Nyerhették az aranyalmát el az oltvizi kertből.

Ettől függe szabad húnok birodalma, tehát ezt,

Ezt óhajtá, ezt keresé a scythai hős nép.

Ott, hol szőke vizét lassú Maros a kanyarárku

Nagy Tisza habjaival, beömölve, zuhogva vegyíti

Széles térségen, hol most bástyái Legidnek

Fénylenek a környül habzó két folyami parton:

Ott nyugvának erős eleink, hogy az ütközet elmult.

Hölgyekkel, magzattal, erőtelen ős öregekkel

Vártanak alkalmat, letelepedni honnot ügyeltek.

Könnyeze a népség honnatlan, rontva. Csekély szám.

Kérte vezéreit és esedezve könyörge hazáért.

Összejövének azért a hősök tartni tanácsot,

Fegyverben, párducbőrrel nagy vállakon, és ott

Uzon előbb dörgő hangon kezdette beszédét:

»Scythák, honszerzők, hadrontók, népeket őrzők!

Nincs földünk, miután nagy Atilla kihalva előlünk,

Villongás s testvérviadalban erős birodalma

Összeomolt, s megbirt sok nemzeti pártot ütének,

És fiait haddal tüzelék egymásra kikelni.

Gyengék, rontottak, vagy térjünk vissza hazánkba,

Vagy ha nem, itt földet víván, békébe maradjunk.

Avvagy erősb és több nemzetnek birtoki honján

Versengvén, végkép megemésztetik e kicsiny őrnép;

Vagy kénytetve urat szolgáland s rabkenyeren él,

Hadgyőző eleink hív fényét ködbe borítva.«

Szót végezve, leült. Felkelt Zámbor fia, Kálnok,

És rezegő hangját ekként intézte feleihez:

»Hunnusok, országot fundálók, harcra serények!

Halljátok szavamat! Térjünk haza régi előink

Országába, nehéz rontott nemzetnek erősök

Harcaiban kétes viadallal szerzeni honnot.

Mert bár hadrahevült hunnust rettenteni nagy mív,

Hölgyeiért, haza s Isteniért dulakodva kietlen:

Ámde csekély hadinép megrontatik a nagy erőtől.

Mi harcolva halunk, feleségeink férjtelen, árván

Gyermekek és öregek, rablóknak préda leendnek.«

Végzé s a zuhogó sereg égre emelte robajját,

És készült haza, és buzgón késztette vezérit.

Vörösmarty Mihály.

(1800-1855.)

SZÓZAT.

Hazádnak rendületlenül

Légy híve, oh magyar;

Bölcsőd az s majdan sírod is,

Mely ápol s eltakar.

A nagy világon e kivül

Nincsen számodra hely;

Áldjon vagy verjen sors keze:

Itt élned, halnod kell.

Ez a föld, melyen annyiszor

Apáid vére folyt;

Ez, melyhez minden szent nevet

Egy ezredév csatolt.

Itt küzdtenek honért a hős

Árpádnak hadai;

Itt törtek össze rabigát

Hunyadnak karjai.

Szabadság! itten hordozák

Véres zászlóidat,

S elhulltanak legjobbjaink

A hosszu harc alatt.

És annyi balszerencse közt,

Oly sok viszály után,

Megfogyva bár, de törve nem,

Él nemzet e hazán.

S népek hazája, nagy világ!

Hozzád bátran kiált:

«Egy ezredévi szenvedés

Kér éltet vagy halált!»

Az nem lehet, hogy annyi szív

Hiába onta vért,

S keservben annyi hű kebel

Szakadt meg a honért.

Az nem lehet, hogy ész, erő

És oly szent akarat

Hiába sorvadozzanak

Egy átoksúly alatt.

Még jőni kell, még jőni fog

Egy jobb kor, mely után

Buzgó imádság epedez

Százezrek ajakán.

Vagy jőni fog, ha jőni kell,

A nagyszerű halál,

Hol a temetkezés fölött

Egy ország vérben áll.

S a sírt, hol nemzet sűlyed el,

Népek veszik körül,

S az ember millióinak

Szemében gyászköny ül.

Légy híve rendületlenül

Hazádnak, oh magyar:

Ez éltetőd, s ha elbukál,

Hantjával ez takar.

A nagy világon e kivül

Nincsen számodra hely;

Áldjon vagy verjen sors keze:

Itt élned, halnod kell.

A VÉN CIGÁNY.

Húzd rá cigány, megittad az árát,

Ne lógasd a lábadat hiába;

Mit ér a gond kenyéren és vízen,

Tölts hozzá bort a rideg kupába.

Mindig így volt e világi élet,

Egyszer fázott, másszor lánggal égett;

Húzd, ki tudja meddig húzhatod,

Mikor lesz a nyűtt vonóbul bot;

Szív és pohár tele búval, borral,

Húzd rá cigány, ne gondolj a gonddal!

Véred forrjon, mint az örvény árja,

Rendüljön meg a velő agyadban,

Szemed égjen, mint az üstökös láng,

Húrod zengjen vésznél szilajabban.

És keményen, mint a jég verése,

Oda lett az emberek vetése –

Húzd, ki tudja meddig húzhatod,

Mikor lesz a nyűtt vonóbul bot;

Szív és pohár tele búval, borral,

Húzd rá cigány, ne gondolj a gonddal!

Tanulj dalt a zengő zivatartól,

Mint nyög, ordít, jajgat, sír és bömböl;

Fákat tép ki és hajókat tördel,

Életet fojt, vadat és embert öl;

Háboru van most a nagy világban,

Isten sírja reszket a szent honban.

Húzd, ki tudja meddig húzhatod,

Mikor lesz a nyűtt vonóbul bot;

Szív és pohár tele búval, borral,

Húzd rá cigány, ne gondolj a gonddal!

Kié volt ez elfojtott sohajtás,

Mi üvölt, sír e vad rohanatban,

Ki dörömböl az ég boltozatján,

Mi zokog, mint malom a pokolban?

Hulló angyal, tört szív, őrült lélek,

Vert hadak vagy vakmerő remények?

Húzd, ki tudja meddig húzhatod,

Mikor lesz a nyűtt vonóbul bot;

Szív és pohár tele búval, borral,

Húzd rá cigány, ne gondolj a gonddal!

Mintha újra hallanók a pusztán

A lázadt ember vad keserveit,

Gyilkos testvér botja zuhanását,

S az első árvák sírbeszédeit,

A keselynek szárnya csattogását,

Prometheusz halhatatlan kínját.

Húzd, ki tudja meddig húzhatod,

Mikor lesz a nyűtt vonóbul bot;

Szív és pohár tele búval, borral,

Húzd rá cigány, ne gondolj a gonddal!

A vak csillag, ez a nyomorú föld

Hadd forogjon keserű levében

S annyi bűn, szenny s ábrándok dühétől

Tisztuljon meg a vihar hevében,

És hadd jöjjön el Noé bárkája,

Mely egy új világot zár magába.

Húzd, ki tudja meddig húzhatod,

Mikor lesz a nyűtt vonóbul bot;

Szív és pohár tele búval, borral,

Húzd rá cigány, ne gondolj a gonddal!

Húzd, de mégse, – hagyj békét a húrnak,

Lesz még egyszer ünnep a világon;

Majd ha elfárad a vész haragja,

S a viszály elvérzik a csatákon,

Akkor húzd meg újra lelkesedve,

Isteneknek teljék benne kedve.

Akkor vedd fel újra a vonót,

És derüljön zordon homlokod.

Szűd teljék meg az öröm borával,

Húzd s ne gondolj a világ gondjával!

SZÉP ILONKA.

I.

A vadász ül hosszu, méla lesben,

Vár felajzott nyílra gyors vadat;

S mind fölebb és mindig fényesebben

A serény nap dél felé mutat.

Hasztalan vár; Vértes belsejében

Nyugszik a vad hűs forrás tövében.

A vadász még lesben ül sokáig,

Alkonyattól vár szerencsejelt;

Vár feszülten a nap áldoztáig,

S ím, a várt szerencse megjelent:

Ah, de nem vad, könnyü kis pillangó,

S szép sugár lány, röpteként csapongó.

«Tarka lepke, szép arany pillangó!

Lepj meg engem, szállj rám, kis madár;

Vagy vezess el, merre vagy szállandó,

A hol a nap nyugodóba jár.»

Szól s iramlik, s mint az őz futása,

Könnyü s játszi a lány illanása.

«Istenemre!» szóla felszökelve

A vadász «ez már királyi vad!»

És legottan minden mást feledve,

Hévvel a lány nyomdokán halad.

Ő a lányért, lány a pillangóért

Versenyeznek tündér kedvtelésért.

«Megvagy!» így szól a leány örömmel,

Elfogván a szállongó lepét.

«Megvagy!»így szól a vadász gyönyörrel,

A leányra nyujtva jobb kezét.

S rezzent kézből kis pillangó elszáll;

A leány rab szép szem sugaránál.

II.

Áll-e még az ősz Peterdi háza,

Él-e még a régi harc fia?

Áll a ház még, bár fogy gazdasága

S telt pohárnál ül az ősz maga.

A sugár lány körben és a vendég

Lángszemében csábitó varázs ég.

S Hunyadiért, a kidőlt dicsőért,

A kupák már fölvillantanak,

Ősz vezére s a hon nagy nevéért

A vén bajnok könnyei hulltanak;

Most könyűi, vére hajdanában

Bőven omlott Nándor ostromában!

«Húnyt vezérem ifju szép sugára»,

Szól az ősz most, «éljen a király!»

A vadásznak vér tolul arcára

S még kupája illetetlen áll.

«Illetetlen mért hagyod kupádat?

Fogd fel, gyermek, és kövesd apádat.

Mert apád én kétszer is lehetnék,

És ha ittam, az nincs cenkekért;

Talpig ember, a kit én említék,

Nem gyaláz meg ő oly hősi vért!»

S illetődve s méltóság szemében,

Kél az ifju, tölt pohár kezében.

«Éljen hát a hős vezér magzatja,

Addig éljen, míg a honnak él!

De szakadjon élte pillanatja,

Melyben attól elpártolni kél.

Egy király se inkább, mint hitetlen;

Nyűg a népen a rossz s tehetetlen!»

S mint zajosban, mindig hevesebben

Víg beszéd közt a gyors óra ment.

A leányka híven és hívebben

Bámulá a lelkes idegent.

«Vaj, ki ő és merre van hazája?»

Gondolá, de nem mondotta szája.

«Téged is, te erdők szép virága,

Üdvözölve tisztel e pohár!

Hozzon Isten egykor fel Budába,

Ősz apáddal a vadász elvár;

Fenn lakozva a magas Budában

Leltek engem Mátyás udvarában.»

Szól s bucsúzik a vadász, rivallva

Inti őt a kürthang: menni kell;

Semmi szóra, semmi biztatásra

Nem maradhat vendéglőivel.

«Emlékezzél visszatérni hozzánk,

Jó vadász, ha meg nem látogatnánk!»

Mond szerényen szép Ilonka, állván

A kis csarnok végső lépcsején

S homlokán az ifju megcsókolván,

Utnak indul a hold éjjelén.

S csendes a ház, ah, de nincs nyugalma:

Fölveré azt szerelem hatalma.

III.

Föl Peterdi s bájos unokája

Látogatni mentenek Budát;

Minden lépten nő az agg csodája,

Mert sok újat meglepetve lát.

A leányka titkon édes óra

Jövetén vár szép találkozóra.

S van tolongás s új öröm Budában:

Győzelemből várják a királyt,

A ki Bécset vívó haragjában

Vérboszút a rossz szomszédon állt.

Vágyva néz sok hű szem ellenébe, –

Nem vidul még szép Ilonka képe.

Hol van ő, a nyájas ösmeretlen?

Mily szerencse fordult életén?

Honn-e vagy tán messze költözötten

Jár az őzek hűvös rejtekén?

Kérdi titkon aggó gondolattal,

S arca majd ég, majd szinében elhal.

S felrobognak hadvész-ülte képpel

Ujlaki s a megbékélt Garák.

S a király jő, fölség érzetével

Környékezvén őt a hős apák.

Ősz Peterdi ösmer vendégére.

A király az: «Áldás életére!»

«Fény nevére, áldás életére!»

Fenn kiáltja minden hű ajak.

Százszorozva visszazeng nevére

A hegy és völgy és a zárt falak!

Halványabban hófehér szobornál

Szép Ilonka némán és merőn áll.

«A vadászhoz Mátyás udvarában,

Szép leánykám, elmenjünk-e hát?

Jobb nekünk a Vértes vadonában,

Kis tanyánk ott nyugodalmat ád.»

Szól az ősz, jól sejtő fájdalommal,

S a bús pár megy gondsujtotta nyommal.

És ha láttál szépen nőtt virágot

Elhajolni belső baj miatt:

Úgy hajolt el, félvén a világot,

Szép Ilonka titkos bú alatt.

Társasága lángzó érzemények,

Kínos emlék és kihalt remények.

A rövid, de gyötrő élet elfolyt,

Szép Ilonka hervadt sír felé;

Hervadása liliomhullás volt:

Ártatlanság képe s bánaté.

A király jön, s áll a puszta házban:

Ők nyugosznak örökös hazában.

FÓTI DAL.

Fölfelé megy borban a gyöngy.

Jól teszi.

Tőle senki e jogát el

Nem veszi.

Törjön is mind ég felé az,

A mi gyöngy;

Hadd maradjon gyáva földön

A göröngy.

Testet éleszt és táplál a

Lakoma,

De a mi a lelket adja

Az bora.

Lélek és bor két atyafi

Gyermekek;

Hol van a hal, mely dicső volt

És remek?

Víg pohár közt édesebb a

Szerelem.

A mi benne keserű van,

Elnyelem.

Hej, galambom, szőke bimbóm,

Mit nevetsz?

Áldjon meg a három Isten,

Ha szeretsz.

Érted csillog e pohár bor,

Érted vív,

Tele tűzzel, tele lánggal,

Mint e szív;

Volna szívem, felszökelne

Mint a kút,

Venni tőled vagy szerelmet,

Vagy bucsút.

Hej barátom, honfitársam,

Bort igyál,

Víg, komor, vagy csüggeteg vagy,

Csak igyál.

Borban a gond megbetegszik,

Él a kedv,

Nincs a földön gyógyerőre

Több ily nedv.

Borban a bú, mint a gyermek,

Aluszik.

Magyar ember már busúlt sok

Századig;

Ideje, hogy ébredezzen

Valaha:

Most kell neki felvirúlni,

Vagy soha.

Bort megissza magyar ember,

Jól teszi!

Okkal-móddal meg nem árthat

A szeszi;

Nagyot iszik a hazáért

S felsivít:

Csakhogy egyszer tenne is már

Valamit.

No de se baj, máskép leszen

Ezután;

Szóval, tettel majd segítünk

A hazán;

Ha az Isten úgy akarja,

Mint magunk,

Szennyet rajta és bitor bűnt

Nem hagyunk.

Rajta társak hát, igyunk egy

Huzamost;

Bú, szerelmek, házi gondok

Félre most;

A legszentebb-, legdicsőbbért

Most csak bort,

De ha kellend, vérben adjunk

Gazdag tort!

A legelső magyar ember

A király:

Érte minden honfi karja

Készen áll.

Lelje népe boldogságán

Örömét,

S hír szerencse koszorúzza

Szent fejét!

Minden ember legyen ember

És magyar,

Akit e föld hord s egével

Betakar.

Egymást értve, boldogítva

Ily egy nép

Bármi vésszel bizton, bátran

Szembelép.

Ellenség vagy áruló, ki

Hont tipor,

Meg ne éljen, fogyjon élte

Mint e bor.

Áldott földe szép hazánknak,

Drága hon,

Meg ne szenvedd soha őket

Hátadon!

S most hadd forrjon minden csepp bor,

Mint a vér,

Melyet hajdan frigyben ontott

Hét vezér;

S mint szikrája a szabadba

Felsiet:

Úgy keresse óhajtásunk

Az eget.

Légyen minden óhajtásunk

Szent ima,

S férfikeblünk szent imáink

Temploma.

És ürítsük a hazáért

E pohárt;

Egy pohár bor a hazáért

Meg nem árt.

Érje áldás és szerencse

Mindenütt,

A hol eddig véremésztő

Seb feküdt;

Arca, mely az ősi bútól

Halovány,

Felderüljön, mint a napfény

Vész után.

Hű egyesség tartsa össze

Fiait,

Hogy leküzdje éjszak rémes

Árnyait!

Künn hatalmas, benn virágzó

És szabad,

Bizton álljon sérthetetlen

Jog alatt.

S vér, veríték vagy halál az,

Mit kiván:

Áldozatként rakjuk azt le

Zsámolyán.

Hogy mondhassuk csend– s viharban:

«Szent hazánk!

Megfizettünk mind, mivel csak

Tartozánk!»

LISZT FERENCHEZ.

Hirhedett zenésze a világnak,

Bárhová juss, mindig hű rokon!

Van-e hangod e beteg hazának

A velőket rázó húrokon?

Van-e hangod, szív háborgatója,

Van-e hangod, bánat altatója?

Sors és bűneink a százados baj,

Melynek elzsibbasztó súlya nyom;

Ennek láncain élt a csüggedett faj

S üdve lőn a tettlen nyugalom.

És ha néha felforrt vér-apálya –

Lázbetegnek volt hiú csatája.

Jobb korunk jött. Újra visszaszállnak,

Rég óhajtott hajnal keletén,

Édes kínja közt a gyógyulásnak,

A kihalt vágy s elpártolt remény:

Újra égünk őseink honáért,

Újra készek adni életet s vért.

És érezzük minden érverését,

Szent nevére feldobog szivünk;

És szenvedjük minden szenvedését,

Szégyenétől lángra gerjedünk;

És ohajtjuk nagynak trónusában,

Boldog– és erősnek kunyhajában.

Nagy tanítvány a vészek honából,

Melyben egy világnak szíve ver,

A hol rőten a vér bíborától

Végre a nap földerülni mer,

Hol vad árján a név tengerének

A düh szörnyei gyorsan eltünének

S most helyettök hófehér burokban

Jár a béke s tiszta szorgalom,

S a müvészet fénylő csarnokokban

Égi képet új korára nyom;

S míg ezer fej gondol isten-ésszel,

Fárad a nép óriás kezével:

Zengj nekünk dalt, hangok nagy tanárja,

És ha zengesz a mult napiról,

Légyen hangod a vész zongorája,

Melyben a harc mennydörgése szól,

S árja közben a szilaj zenének

Riadozzon diadalmi ének!

Zengj nekünk dalt: hogy mély sírjaikban

Őseink is megmozdúljanak,

És az unokákba halhatatlan

Lelkeikkel visszaszálljanak,

Hozva áldást a magyar hazára,

Szégyent, átkot áruló fiára!

És ha meglep bús idők homálya,

Lengjen fátyol a vont húrokon;

Legyen hangod szellők fuvolája,

Mely keserg az őszi lombokon,

Melynek andalító zengzetére

Fölmerül a gyásznak régi tére;

S férfikarján a meggondolásnak

Kél a halvány hölgy, a méla bú,

S újra látjuk vészeit Mohácsnak,

Újra dúl a honfiháború,

S míg könyekbe vész a szem sugára,

Enyh jön a szív késő bánatára.

És ha honszerelmet költenél fel,

Mely ölelve tartja a jelent,

Mely a hűség szép emlékzetével

Csügg a múlton és jövőt teremt,

Zengj nekünk hatalmas húrjaiddal,

Hogy szivekbe menjen által a dal;

S a felébredt tiszta szenvedélyen

Nagy fiakban tettek érjenek,

És a gyenge és erős serényen

Tenni, tűrni egyesűljenek;

És a nemzet, mint egy férfi álljon

Érc karokkal győzni a viszályon.

S még a kő is, mintha csontunk volna,

Szent örömtől rengedezzen át,

És a hullám, mintha vérünk folyna,

Áthevűlve járja a Dunát;

S ahol annyi jó és rossz napunk tölt,

Lelkesedve feldobogjon e föld.

És ha hallod, zengő húrjaiddal

Mint riad föl e hon a dalon,

Melyet a nép millió ajakkal

Zeng utánad bátor hangokon,

Állj közénk, és mondjuk: hála égnek!

Még van lelke Árpád nemzetének.

A BUVÁR KUND.

Túl a mezőn, túl a hazán,

S a part fölött, a nagy Dunán

Ki népe zajlik ott?

Föl Endre! Béla! föl magyar!

Ellenhad az, mely vészt akar,

Ellenség zajlik ott.

Ő az, ki partidon halad

És száz hajót és száz hadat

Hoz, oh hon, ellened.

A gőgös Henrik az, ki rád

Hoz háborút, és hoz halált,

S bizik, hogy eltemet.

Föl Endre! Béla! föl magyar!

Pozsonyhoz kell a férfikar:

A vítt Pozsony remeg. –

S melyik magyar nem megy, ha kell?

Utánok a hon puszta hely,

Mind harcon termenek.

De a király bús, s Béla szól:

«Csaták miatt ha nyughatol

Oh ifju szép hazánk?

Teremt-e isten több magyart,

Mig a világ, mig napja tart,

Ha mink is elfogyánk?»

S fellázad a bú, a harag

Busult szivekben háborog,

Mint tenger és vihar;

Még inkább vért, hadat kiált

S hirért, hazáért száz halált

Kész halni a magyar.

Csak barna Kund nem háborog;

De bátor szíve feldobog,

Mint hegyben a tüzár;

«Halld, Béla, majd ha éj jövend,

S a part fölé száll néma csend,

Ott Kund egy szóra vár.»

Csekély a szó, köz a vitéz,

De úgy van mondva, oly merész,

Hogy nem lehet hazug.

Hős Béla parthoz tart legott,

Hol vészben a megcsapdosott

Dunának árja zúg.

Járása, mint a rémeké,

Éjfélig le és fölfelé

Dobog magánosan;

S még semmi hang, még semmi jel:

Kund nem jő, távol és közel

A puszta szél rohan.

Ki az, ki a víz szörnyekint

A förgetegre föltekint

S meg habba öltözik?

Ki vagy te, a ki jársz alatt

S ijeszted a futó halat,

Mely mélyeken lakik? –

Vésztűzben néha vízen át

Henriknek látni táborát,

S Pozsony kivillanik;

S ím a Dunából szirt gyanánt

Egy ember, kit mély árja hányt,

Sötéten felbukik.

«Hah Kund, te vagy?»s még nem hiszi

«Hah ember!» őt így kérdezi:

«Mi dolgod ott alant?»

«Hej Béla! víz hullámiban,

Míg rajta zúgó vész rohan,

Jó lenni ott alant.»

Szól Kund – és ő az – «nézz oda,

Hol Henrik felriadt hada

Tolong a víz iránt!

Nézd, táborában mint remeg.

Hajóit e kar fúrta meg;

Hadd veszszen, a ki bánt.»

S villám tüzénél Béla néz,

Túl parton minden habba vész:

A zászlók hullanak,

Özön fut rajtok el vadon,

És száz hajón, és száz hadon

Hullámok omlanak.

Kund hol van? félre költözött,

De olyat száz ezer között

Hős Béla feltalál.

S túl a mezőn, túl a hazán,

Fut, búsong Henrik vert hadán,

S Pozsony végvára áll.

A MERENGŐHÖZ.

Hová merűlt el szép szemed világa?

Mi az, mit kétes távolban keres?

Talán a mult idők setét virága,

Min a csalódás könnye rengedez?

Tán a jövőnek holdas fátyolában

Ijesztő képek réme jár feléd,

S nem bizhatol sorsodnak jóslatában,

Mert egyszer azt csalúton kereséd?

Nézd a világot: annyi milliója,

S köztük valódi boldog oly kevés.

Ábrándozás az élet megrontója,

Mely, kancsalul, festett egekbe néz.

Mi az, mi embert boldoggá tehetne?

Kincs? hir? gyönyör? Legyen bár mint özön,

A telhetetlen elmerülhet benne,

S nem fogja tudni, hogy van szívöröm.

Kinek virág kell, nem hord rózsaberket;

A látni vágyó napba nem tekint;

Kéjt veszt, ki sok kéjt szórakozva kerget:

Csak a szerénynek nem hoz vágya kínt.

Ki szívben jó, lélekben nemes volt,

Ki életszomját el nem égeté,

Kit gőg, mohó vágy s fény el nem varázsolt,

Földön honát csak olyan lelheté.

Ne nézz, ne nézz hát vágyaid távolába:

Egész világ nem a mi birtokunk;

A mennyit a szív felfoghat magába,

Sajátunknak csak annyit mondhatunk.

Mult és jövő nagy tenger egy kebelnek,

Megférhetetlen oly kicsin tanyán;

Hullámin holt fény s ködvárak lebegnek,

Zajától felrémül a szívmagány.

Ha van mihez bizhatnod a jelenben,

Ha van mit érezz, gondolj és szeress,

Maradj az élvvel kínáló közelben,

S tán szebb, de csalfább távolt ne keress.

A birhatót ne add el álompénzen,

Melyet kezedbe hasztalan szorítsz:

Várt üdvöd kincse bánat ára lészen,

Ha kart hizelgő ábrándokra nyitsz.

Hozd, oh hozd vissza szép szemed világát;

Úgy térjen az meg mint elszállt madár,

Mely visszajő, ha meglelé zöld ágát,

Egész erdő viránya csalja bár.

Maradj közöttünk ifju szemeiddel,

Barátod arcán hozd fel a derűt:

Ha napja lettél, szép delét ne vedd el,

Ne adj helyette bánatot, könyűt.

A SZEGÉNY ASSZONY KÖNYVE.

Egy szegény nő, Isten látja,

Nincs a földön egy barátja,

Agg, szegény és gyámolatlan,

Ül magán a csendes lakban.

Gyásza nincsen, gyásza rég volt,

Még midőn jó férje megholt;

De ruhája mégis gyászol:

Szíve fél a tarkaságtól.

Dolga nincs, hogy’ volna dolga?

Kis ebédhez nem kell szolga,

S az ebédnél nincs vendége,

Csak a mult idők emléke.

A ki maga néz a tálba,

Azt az étel nem táplálja:

Több annak a gondolatja,

Mint a mennyi jó falatja.

Gondol vissza és előre

A sok jó és bal időre,

S félig étel, félig bánat:

Mindkettőbe belefárad.

Hejh nem így volt hajdanában

Míg nem járt özvegyruhában:

Tele kamra, tele pince,

S mindig kézben a kilincse,

És szegénynek és boldognak

Udvar és ház nyitva voltak.

Vendéget nem kelle kérni:

Önként szoktak ők betérni,

Víz’ dicsérni, bor’ fecsélni,

És a gazdát nem kimélni.

A szegény, kit Isten küldött,

Ide gyakran beköszöntött,

És azon, mit innen elvitt,

Lelkében nem tört meg a hit:

Nem hideg pénz, hideg arcok,

Eleség volt az ajándok.

És ha néha úgy történék,

Bár nagy ritkán, nem jött vendég,

Akkor sem lőn üres a ház,

Bőven volt az istenáldás:

Jobbra, balra sok a gyermek,

Játszottak és verekedtek,

S gondjaiért az anyának

Sok bajt, örömet adának.

Hajh azóta sok bút látott,

Hogy a gazda sírba szállott:

Gyermekei szétfutottak

Napkeletnek, napnyugotnak,

S a szegény nő elhagyatva

Úgy maradt mint a szedett fa.

Az idő jár, s ő csak megvan,

Hol reményben, hol bánatban.

Szűken teng kis vagyonábúl,

És ha néha sorsa fordul,

Gazdálkodni még most sem tud.

Ha neki van, másnak is jut:

Jobb időkből rossz szokása,

Hogy a könnyeket ne lássa,

Megfelezi kis kamráját,

S maga gyakran szükséget lát.

Most ott ül az asztal mellett,

Imakönyvében keresget.

Könyvét híják Rózsáskertnek,

Melyben szent rózsák teremnek.

Régi, jó, de kopott jószág,

Melyet még csak a barátság

S egy pár ernyedt szál tart öszve,

Oly igen meg van viselve.

S ím kopognak, és köhintve

Az öreg, jó Sára lép be:

«Isten áldja meg, nagyasszony!

Most ugyan csak legjobb itthon.

Jó hogy ilyenkor ki nem jár,

Majd elvesztem, oly nagy a sár.»

«Hát mi jót hoz, Sára néni?»

«Istenem! bár tudnék hozni.

Egy kéréssel jöttem volna,

Ha miatta meg nem szólna

Oly nehéz most a szegénynek,

Tán jobb volna, ha nem élnek.

Imádságos könyvet kérnék,

Higyje meg, most oly jól esnék.

Mert hiszen ha már az ember

Szépszerint jóllakni sem mer,

Már ha szűken él kenyérrel,

Éljen isten igéjével,

Igy legalább árva lelkünk’

Az imádság tartja bennünk.

Itt, tudom, van heverőben:

Adjon az Isten nevében.»

«Jó asszony, felelt az özvegy

Könyvem nincs több, csak ez az egy,

De ha már úgy megkivánta,

És ettől függ boldogsága,

Vegye egy felét jó névvel,

Én beérem más felével.»

S fele ide, fele oda,

Könyvét kétfelé osztotta.

Most a két jó öreg asszony,

Hogy semmi jót ne mulasszon,

Fél könyvből, de nem fél szívvel,

Imádkoznak este, reggel,

S ha van Isten mennyországban,

Nem imádkoznak hiában.

KIS GYERMEK HALÁLÁRA.

Eljátszottad már kis játékidat,

Kedves fiú, hamar játszottad el;

Végsőt mosolyga orcád, s a halál

Leszedte róla szép rózsáidat.

Nem csak magad menél, elvitted a

Szülék vidámságát, elvitted a

Legszebb remények gazdag bimbaját.

Ki mondja meg neked, hogy már reggel van? Ah!

Ki fog téged megint fölkelteni?

Sirat szülőd, és mondja: «Kelj fiam,

Kelj föl szerelmem, szép kis gyermekem!»

Mind hasztalan, te meg nem hallod őt:

Alunni fogsz, s nem lesznek álmaid,

Alunni fogsz, s nem lesz több reggeled.

De fájdalom ne bántsa hamvadat;

Mulásod könnyü volt, és tiszta, mint

Az égbe visszareppenő sugáré.

A földhöz minket baj s öröm kötöz,

Óhajtjuk és rettegjük a halált:

Te túl vagy már, nincs kétség utadon.

Óh, majd ha csöndes, tiszta éjeken

Föltünnek a dicső csillagzatok,

Eljősz-e áldást hozni kedvesidre?

Eljősz-e álmaikhoz éjfelenként,

Hogy ég nyugalmát terjeszd rájok is?

Óh jőjj, ölelgesd kis testvéridet,

Orcáikat csókdossa szellemed;

S a mely napok tetőled elmaradtak,

Add a szüléknek vissza. Ők együtt

Éljék le megszakasztott éltedet,

És míg porodra hintenek virágot,

Lebegj te őrző angyalként fölöttük.

PETIKE.

Búsmogorván ül Petike, ha ha ha!

Péter és bú! a mennykőbe, mi baja?

Anyja kémli hű szemekkel… jó öreg!

Azt gondolja, fiacskája tán beteg.

«Kell galuska, Peti fiam, eszel-e?»

«Dehogy eszem, dehogy eszem; ki vele!»

«Kell bor, édes szép fiacskám, iszol-e?»

«Dehogy iszom, dehogy iszom; el vele!»

«Kell-e sarkantyú csizmádra Petikém,

Kalpagodra toll, mentédre rókaprém?»

«Mit nekem toll, mit nekem prém, sarkantyú,

Ha szivemben mint a róka, rág a bú!»

«Kell-e könyv, a szomszéd könyve, biblia?»

«Mit nekem könyv? a beszéd mind szó fia.

Egy barátom van nekem csak, a halál,

Az, tudom, hogy innen onnan lekaszál.»

«Az egekre! Peti fiam, meg ne halj!

Annyi benned a sohajtás, mint a raj.

Átidézzem, tán Juliskát? láthatnád?»

Szól mogorván Péter úrfi: «Hol van hát?»

Ármányadta Péterkéje,

Még mi nem volt a bibéje:

Sem kalpagja, sem mentéje,

Sem a sarkantyú zenéje,

Nem kell neki róka mája,

Sem a szomszéd bibliája;

Nem kell neki bor, galuska, –

De bezzeg kell a Juliska,

Bár negédes és hamiska;

De vidor, szép és piroska.

Sem ehetnék, sem ihatnék,

Csak Julcsával nyájaskodnék.

«Ej, Petikém, szép fiam! hát ez a baj?

Gondom lesz rá, hogy nagyot nőj, s meg ne halj.

Most takarodj’ iskolába, rossz fiú!

Meg ne lássam, hogy pityeregsz, félre bú!

Iskolában a Juliskát elfeledd!

Isten éltet, tíz év mulva elvehetd.»

HAJ, SZÁJ, SZEM.

Haj, haj, haj,

Beh szép selyemhaj

Ez a leányhaj!

Bomlott fürti tengerében

Hattyuvállak fürdenek benn.

Haj, haj, haj,

Beh szép selyemhaj

Ez a leányhaj.

Száj, száj, száj,

Beh szép rózsaszáj

Ez a leányszáj!

Fülemile danol benne,

Legszebb sor gyöngy ragyog benne.

Száj, száj, száj,

Beh szép rózsaszáj

Ez a leány száj.

Szem, szem, szem,

Beh gyönyörű szem

Ez a leányszem!

Mennyország nyildokol benne,

Szerelem az Isten benne.

Szem, szem, szem,

Beh gyönyörű szem

Ez a leányszem.

MAGYARORSZÁG CIMERE.

Szép vagy o hon, bérc, völgy változnak gazdag öledben,

Téridet országos négy folyam árja szegi;

Ám természettől mind ez lelketlen ajándék:

Naggyá csak fiaid szent akaratja tehet.

Czuczor Gergely.

(1800-1866.)

HUNYADI.

Ki áll amott a szirttetőn,

Hunyad magas falánál,

S körültekint a sík mezőn

Az esti fénysugárnál?

Hunyadi ő, az ősz vitéz,

Hazáját most nem űzi vész

Várába szállt nyugonni.

De hirnök jő, s pihegve szól:

«Uram, hatalmad eldőlt,

Hazádon nem kormánykodol,

A polcra már Ulrik ült.»

«Ha úgy akarta a király,

Hunyadi akkor félre áll.»

Mond és marad nyugodtan.

Más hirnök is jő csak hamar:

«Törnek reád, uram félj,

A főnemesség nyelve mar,

Előlük, mint lehet, térj.»

«Hogy törnek rám, hihetni bár,

De úgy nem, mint török, tatár.»

Mond és marad nyugodtan.

«Uram, hős vajda, véredet

Szomjazza egy gonosz szív

S hogy oltsa fényes éltedet

Külföldre álnokul hív.»

«Rám célza már nem egy halál,

S ha isten hagyja, eltalál.»

Mond és marad nyugodtan.

S a mint fennáll, a mint lenéz

Nyugalmasan szivében,

Habos lovon fut egy vitéz,

Vérlobogó kezében,

S kiált: «édes hazánk oda,

Nyakunkon a török hada,

Siet kivívni Nándort.»

«Pogány jő? ha! nem tűrhetem

– Mond, és tünik nyugalma, –

Magyar hazán és nemzeten

Nem dúl pogány hatalma!»

S acélt ragad, lovára kap,

Csatáz, vív, izzad éj és nap,

S míg nem győz, nincs nyugalma.

KORA HÁZASSÁG.

Kis kakasnak taréja sincs

S kukorikol immár:

Tejes szájú a legényke

S esze lányokon jár;

Talán meg is házasodik,

Csak ez volna hátra!

Minden okos azt mondja rá:

Ember kell a gátra!

Alig birja még a kévét

Szekérre föladni;

Kapanyelet sem tudna még

Jó móddal faragni.

Már is gazda akar lenni,

Oh isten csudája,

Kivált ha nincs egyebe, mint

Botja, tarisznyája.

Lógó helye a csikónak

Nem a rúd melléke:

Embersorba nem illik a

Gyerek vőlegényke;

Míg a csibe nem kapargat,

Étke addig kása.

A ki keresni tud, annak,

Legyen hitestársa.

Erzsike még tegnapelőtt

Bábjaival játszott,

S tegnap már a kis csintalan

Legénnyel cicázott;

Ejnye gonosz, holnap talán

Fülig szerelmes lesz,

S ha jól megyen, holnapután

Jegygyürűt, kendőt vesz.

Lassan, lassan, hugomasszony,

Tud-e sütni, főzni?

Fonni, varrni és szapulni,

Kecseget fölözni?

Hányszor fordul a motóla,

Míg kerül egy pászma?

Mit tesz a jó gazdasszony, hogy

Fehér legyen vászna?

Jaj teneked szegény gazda,

Lesz ételed kozmás,

Inyedhez ragad a gombóc,

Kenyered lesz záklás,

S keserű vaj, penészes sajt,

És avas szalonna,

Majd azt mondod: Csak ily leányt

El ne vettem volna.

De meglelte zsák a foltját,

Egyik egy hián húsz,

A másik meg tizenkilenc,

Ki-ki egy bakot nyúz.

Szaporodik a gazdaság,

De nem a kamrában,

Tojós tyúkjok sincs, de vagyon

Bölcső a szobában.

Rossz fának rossz az almája,

Holló fia holló,

Élő sövény úgy jó, hogyha

Nyesi kertészolló.

Ha az apa ásítozik,

Fia száját tátja,

Lusta néni lányának a

Munka nem barátja.

A BOROS VÁNDOR.

Bort ittam én, boros vagyok,

Haza mennék, de nem tudok,

Aki tudja, mért nem mondja,

Merre van az országútja.

Leányt láttam s megszerettem,

De a nyomát elvesztettem,

Aki látja, mért nem súgja,

Merre megy a szivem búbja.

Piros csizmás lelkem, húgom,

Kár sietned olyan nagyon,

Hisz én oly jó legény vagyok,

Ily hetykén csak ma ballagok.

Törjön el az út kereke,

Süllyedjen el a feneke,

Mért oly hosszú, mégis szoros,

Alig fér el rajt’ egy boros.

KIS LEÁNY.

Lángba borul az ég,

Ha a nap enyészik,

Pirul a kis leány,

Ha legények nézik.

Gondolja magában:

Mit bámul ez a nép?

Mert a kis bohó még

Nem tudja, hogy oly szép.

Nem tudja, hogy oly szép,

Mint a piros alma,

Nem ismeri, mi a

Szerelem hatalma.

Megfordul, elszalad,

Mulat anyja körül,

S hogy nem követik őt

A legények, örül.

De lesz még oly idő,

Pedig nemsokára,

Hogy epedne már a

Legények sorára.

A legszebbik után

Titkon fog sohajtni,

S ha akarna, sem tud

Előle szaladni.

A FALUSI KIS LEÁNY PESTEN.

Jaj be szép az a Pest, Istenem, be szép!

S benne milyen úri, mily szelid a nép.

Össze-vissza jártam utat, útfelet,

De szemem nyugonni nem talált helyet.

Ablak ablakon van három négy soron,

Oly magas falunkban nincsen a torony.

A sok utca tömve, mint a méheraj,

Jobbra, balra fényes gyöngy, ezüst, arany,

S mintha búcsu állna későn és korán,

Cifra ott a férfi, asszony és leány.

Ám csudálni méltó mindenek fölött,

Hogy kevély alig van annyi úr között.

Mert kosárka almát vittem áruba,

S feltakarva szépen ültem kapuba.

Ott hogy üldögéltem én szegény leány,

Szépen néze minden átmenő reám,

És sokan, de hogy mért, nem tudom biz’ én,

Visszafordulának többször is felém.

S három könyves úrfi már is körbe vett,

Egyik kérdi tőlem: »Húgom, mi neved?«

Kérdi a másik is: »Hol lakol babám?«

És a harmadik mond: »Lelkem, nézz reám!«

Én meg elpirultam, oh de hogy is nem,

És csak úgy susogva mondtam meg nevem.

Hányával kel almám? meg sem kérdezék,

Ám ha annyi lett is volna, megvevék.

S mennyi furcsa szépet kelle hallanom,

Azt úgy elbeszélni oh dehogy tudom!

»Hozsz-e még be almát, itt ülsz akkor is?«

Kérdezének Isten tudja hányszor is.

Jaj be szép az a Pest, Istenem be szép!

S benne milyen úri, mily szelid a nép!

A hogy álldogáltam utca szögletén,

Nagy sietve jött egy szálas úr felém,

Fénylett rajt’ ezüstös szép kalap, s ruha:

Gazdag úr lehet, de még sem katona.

Állni cifra hintón láttam olyat én,

Bajsza jól kikenve, barna mint a szén.

»Ejnye gyöngyöm-adta kis magyar leány,

Nem szeretsz-e engem? én szeretlek ám.«

Igy köszönte szépen, és tán ismere,

Mert úgy híva, hogy csak menjek el vele.

»Nem lehet«, feleltem, s kérdezé: »miért?«

»Mert anyámtól meg van tiltva, hát azért.«

»Be ne menj leányom« ez volt a szava,

»Bár akárki hína, házba sehova.«

»Kis szivem, tehát csak nem jösz el velem?«

Monda, s megszorítá kétszer a kezem.

S búsan ott hagyott az utca szögletén,

No de mit tegyek, ha tiltja a szülém!

Jaj ha megharagszik az az úr reám!

Mit miveljek akkor, mert hatalmas ám!

Egy kosár almával bemegyek megint,

És ha majd anyám a régi módra int,

Szépen kérem őtet, hadd legyen szabad

Fölkeresnem azt a szép ruhás urat,

S hogy haragja szünjék: csókolok kezet,

Neki nyujtom által a legszebbeket,

És igérem, hogy azt nem teszem soha,

S félni nem fogok, mert ő nem katona.

KORTESKEDÉS.

Van susogó, faluzás, van vokshajtósdi vadászat,

Van henye kóbor elég, van sereg ingyenivó.

Köznemes és főúr, tiszt, nem tiszt lettek egyenlők.

Egy kulacsot szívnak bocskoros és kaputos.

Vajmi különc látvány! milly csókolkozva komázzák

Egymást pőre gatyás és finom úri zekés.

Van lélekvásár puskákon, cifra gubákon,

Dolmányon, kalapon, huszason, itce boron,

Lakzi hegyen völgyön, dobzódás, torkig ivással,

És mi ezekkel jár, féktelen, undor ajak.

Működik ármány és csábitás s asszonyi furfang,

Zengnek macskazenék s utcai gúnydalicák.

Im a készület a megye és országnak ügyéhez!

Mind ez csak mutató; a java hátra vagyon.

A nagy sorsnap elért; terelik csapatokba szorítva

Szájas pártvezetők a feluszult sereget.

Mint török a várat, megszállják a megye házát,

S áll az igazságnak temploma ostrom alatt.

Nincs már sarkain egy ajtó, nincs ablak ütetlen,

Pad, szék, összerogyott, nincs sehol asztal egész,

Majd a kétes ügyet fegyver választja el: izgat

A hires ólmos bot, bicskia, pisztoly, ököl,

És van fojtogatás, szúrás, agyfőbe legyintés,

És van szörnyü halál: semmi! de nincsen adó.

Itt az ujított szék, jó isten tudja miféle,

Semmi! kerül majd más harmadik évre megint.

Van követ országos, de nem ollyan szellemü s elvü

Mint utasításunk: semmi! de visszajöhet.

Megtörtént, megesett a dinom-dánom ugyancsak

S a szánom-bánom nyomban utána siet;

Elfolyt a sok bor, s nem győztél rajta, bukott párt!

És te, ki győztél is, nem vagy-e torkig adós?

Elvet okokkal kell és nem boritatva tenyésztni,

A megvesztegetés mételye sírba viend.

Légy haladó, maradó, mindegy, de vagy átka hazádnak,

Hogyha, mi illeti őt, hivtelen elzsebeled.

Erszényid kötvék, de csekély segedelmed igényli

Bár mi közintézet, gazda – műveggyesület,

A honi vállalatok, tudomány, művészet epedve

Nyujtanak utánad kart, és te epedni hagyod.

Nincsen ezekre forint nálad, te ki ezreket elszórsz

És erkölcstelenitsz általa néptömeget.

Egy megye kebelében százezret gyüjteni dőzsre

Mi vala? s közjóért?! – fennakad erre szavam.

Hogy legyen illy magyaron foganós áldásod, ur isten,

A ki így elfajzott s illy uton űzi jogát!

Bajza József.

(1804-1858.)

ÉBRESZTŐ.

Ébredj nagy álmaidból,

Ébredj, Árpád fia!

Fölkelt a nap; hazádnak

Föl kell virulnia.

Ellenséges hadakkal

Víttál ezer csatát,

Szívvéreden ezerszer

Váltád meg a hazát.

A felvirradt kor ismét

Igényli szívedet;

Vért nem kér, csak hazáért

Égő szerelmedet.

Igényli, hogy becsüljed

Honod külföld felett;

Védd, ápold, mikkel Isten

Megáldá földedet.

A mit gyártott magyar kéz,

Nevelt a hontelek,

A mit magyar zamattal

Ihlettek a szelek;

Mi a rónák felett él,

Hegyaknában terem:

Mind az nemes fajodnak

Erőt adó elem.

S függjön rajtad daróc bár,

S szembántó színzavar,

Becses, mikor hazáért

Égő szivet takar.

Ó nemzet, nemzet, eszmélj,

Becsüld meg tenmagad,

Gyilkold le szolgavágyad,

Mely külföldhöz ragad;

Járj egyesült erővel,

Tégy egy szent fogadást:

Hazádnak istenén kül

Nem fogsz imádni mást!

Te népek óceánján

Hullámtól vert sziget,

Kit mint elsüllyedendőt

Ezer jós emleget.

Mutasd meg a világnak,

Hogy még erőd szilárd,

Hogy ezredes fokodnak

Új ezredév sem árt.

Mutasd meg, mit vihet ki,

Erős szívláng alatt,

Az elszántság hatalma,

És az ércakarat.

Ébredj nagy álmaidból,

Ébredj, Árpád fia!

Fölkelt a nap: hazádnak

Föl kell virulnia!

BORÉNEK.

Boldogok mi! a barátság

Víg seregbe összevont,

S itt borunkat kedvvel isszuk,

Távol elkerül a gond.

Fel, vitézi a kulacsnak!

Fel, miénk most a világ;

Most pohárra, mert nem isztok

A halál ha majd kivág.

Lyányka! csókot a pohárhoz!

Nyujtsad bíbor ajakad!

Te, ki oly szép vagy, miként a

Nyári hajnaltámadat.

S mint midőn két égi villám

Egybe csapva szétenyész,

Csókba lelkünk összecsattan,

S a kény tengerébe vész.

Félre, vízivó, előlem,

Mert palackba fojtalak:

Itt szentségtörőt nem tűrnek

A bornak szentelt falak.

Lánglobogva leng Tokajnak

Itt közöttünk istene,

S kádba fojtja, hogyha béjön

Kit meghitté nem kene.

Éljenek, kik híresítik

A Tokaj gyönyörnevét!

Éljen, a ki ott kapálta

E pohár dicső tövét!

Most mi vígan hörpögetjük,

Kéjre, lángra ébredünk,

S minden bút e tágas öblü

Billikomba temetünk.

Üssük össze kelyheinket!

Bennök égi tűz ragyog,

És vigadjunk! – a magyarnak

Vigadalmi nem nagyok.

Míg Mohácsnál nem csatázott

A félholdu büszke tar,

Víg volt addig: hajh, azóta

Sírva vígad a magyar.

Ott leszállott alkonyába –

De minek panaszlok én?

Félre, gyászkép! új korány kel

Árpád honja szent egén.

Félre, szívnek gyilkolói,

Alvilági fajzatok,

Fájdalom, könny, aggodalmak,

Tőlünk messze szálljatok.

Fel, vitézi a kulacsnak!

Míg miénk e szép világ,

Most pohárra! mert nem isztok

A halál ha majd kivág.

Üssük össze kelyheinket!

A kancsók ürüljenek!

Fenkiáltsuk: a hazának

Szép leányi éljenek!

Éljen a magyar szabadság!

Éljen a magyar vitéz,

A ki e dicső hazáért

S a királyért halni kész!

Adja isten, hogy Hunyadvár

Gyászoló gránitfokán

Törje csontját a magyar vért

Lesve szomjazó kaján.

Éljenek szeretteink, e

Drága honnak szentei,

Kik a közjóért buzognak

Mint a nap tűzfényei!

Adja Isten, hogy hazánknak,

Mint a nagy király alatt,

Három tenger partvirányi

Vessenek határfalat!

Éljünk mink is, a kiket most

A barátság egybe font,

És borunkat vígan isszuk

S távol elkerül a gond.

Fel, vitézi a kulacsnak!

Pengjen össze a pohár:

Most igyunk! most! mert ki tudja

Óra mulva mily sors vár.

SÓHAJTÁS.

Multadban nincs öröm,

Jövődben nincs remény,

Hanyatló szép hazám,

Miattad vérzem én!

Miattad zeng panaszt,

Örök bút énekem;

Sötét felhőd alatt

Ez élet gyász nekem.

Oly sok küzdés után,

Örvény s hullám közül,

Segélni part felé,

Egy csillag sem derül!

Ki szívet alkotál,

S belé érzelmeket,

Szeretni lángolón

Hazát és nemzetet…

Kinek hatalma szab

Törvényeket s határt,

Óh, népek Istene,

Küldj egy reménysugárt!

A VIOLÁHOZ.

Hervadj, hervadj száradon,

Mit nevetsz reám?

Nincs kinek letörjelek,

Hervadj, violám!

Gondosan neveltelek

Ablakom megett,

Reggel, estve öntözém

Barna földedet.

Felvirultál s ég mosolyg

Kéklő kelyheden,

Ah, de az, kinek virulsz,

Elhervadt nekem.

AZ UTAS.

Messze vándor útra,

Rég kiköltözém,

Napjaim haladtak,

Nem haladtam én.

Szivem szép hazája

Még közel virul,

Fellegek köszöntnek

Láthatárirul.

Ah, ki honja földén

Mindent elhagyott,

Terhes annak útja,

Nem lép az nagyot;

Lassan megy, megállong,

Vissza-visszanéz,

Zeng-e még felé szó?

Int-e bucsu kéz?

Szemere Miklós.

(1804-1881.)

BORDAL.

Fiúk, a bor istenének

Anyja ki volt? Semele!

Semele volt édes anyja,

A fia meg Szemere.

Isten vére buzog bennem,

Úgy tekintsetek reám!

Fel, fiúk, a boros kancsót,

Éljen Bachus, az apám!

Tudjátok-e hol születtem?

Ős Tokajnak szent hegyén.

Szőlőfürt borult ajkamra

Anyaemlőnek helyén.

Édes muston növelkedtem,

Mint harmaton a virág, –

Bujdosóra hát a kancsót,

Bujdosóra, cimborák!

Kancsót, fiúk! e földön a

Szív legnagyobb orvosát!

Tudta Bachus mit tesz, midőn

Az égből a földre szállt.

«Félre csillagkoszorú! – mond –

Jer fejemre, zöld borág!»

Bort, bort! bánatoszlató bort

A pohárba cimborák!

Nagy bú ülte lelkem egyszer:

Eltemették szeretőm;

Búmban bort ittam s leültem

Sírjára a temetőn.

De mit látok! minden fejfa

Helyett egy-egy rózsa-ág!

E csodát mi szülte!? A bor!

Fel a kancsót, cimborák!

Fel a kancsót! minden egyéb

Csömört szűl, higyjétek el:

E föld – régóta kóstolom –

Keserű egy eledel!

Hideg a menny, – s álltam szélén:

Nagyot éget a pokol!

Kettő jó csak e világon:

Az első csók és a bor!

Fel a kancsót, a virágos,

Teli kancsót, – igyatok!

Míg a földbe nem kaparnak,

Vezéretek én vagyok.

Mit mondtam? hisz kinek apja

Isten, meg sem halhat ám;

Kancsót, fiúk, kancsót! éljen

Bachus, nagy dicső apám!

A FALU BOLONDJA.

Bohó Jancsi az én nevem,

Hehehe!

A királynak sem szolgálok,

Merre tetszik, ott kószálok;

Ha én elkacagom magam –

Egész falu kacag rajtam,

Hehehe!

Tarisznya lóg a vállamon,

Hophophop!

Egy rossz poltra sincsen benne,

Volna benne, hogyha lenne;

Táncomat, ha akad párom,

Csak egy gatyaszárban járom,

Hophophop!

Gazdag ember volt az apám,

Biz igen!

A mit csak bírt, azt mind birom,

Saját talpam a bocskorom.

Hej de jó bőr! ha kilyukad,

A lyuk újra összeragad –

Biz igen!

Hát az anyám mit hagyott rám?

Mit bizony?

Egy korsót: a tenyeremet,

Két párnát: a két fülemet;

Ezt soh’se kell megfoltozni,

Azt soh’se kell megdrótozni,

Nem bizony!

Kocsmárosné hallja kend csak,

Hehehe!

Adjon egy pint bort galambom!

Holtom után kendnek hagyom,

Kendnek mind a két párnámat,

A korsómat, bocskoromat –

Hehehe!

MÁSNAK IS VOLT…

Másnak is volt, nekem is volt

Sok szeretőm, édes kincsem;

Voltra mitsem ád a zsidó –

Mit ér, ha volt! Most már nincsen!

Virágerdő volt örömem,

De mind elrepült potomra,

Rózsalevélnyi sem maradt

Annyi közül – vén koromra.

Mint midőn a király fia

Koldussá lesz a mesében

S a dús élet kincseiből

Csak egy lant marad kezében.

És a földet, melyből egy öl

Még sajátja, dallva járja, –

Ha vigan zeng rezgő húrja

Ki gondolna bú-bajára…

Víg kacajból font ostorral

Űzöm el magamtól búmat

S vérző szívvel, vidám dal közt

Fonom tövis-koszorúmat.

BÖLCSŐDAL.

Szunnyadj pici rózsabimbó,

Szunnyadj, szunnyadj még!

Éjfél van még körülötted,

Homályos az ég.

Burkában szűz kebelednek

Még gyermekálmok pihennek:

Szunnyadj pici rózsabimbó,

Szunnyadj, szunnyadj még!

Szunnyadj pici rózsabimbó!

Álmaidnál őrt

Én állok virrasztva híven,

Én, anyád, – a föld.

Piros hajnalban szültelek,

Harmatcsöppel neveltelek.

Szunnyadj, szunnyadj! álmaidnál

Hű anyád áll őrt.

Szunnyadj pici rózsabimbó,

Szunnyadj édesen!

Mely fölnyissa kebled, nincs még

A tündér jelen.

Gyönyörök jövő tanyája,

Aranypillangó mátkája.

Szunnyadj pici rózsabimbó,

Szunnyadj édesen!

Csató Pál.

(1804-1841.)

KIS BABET.

Én magyar leány vagyok,

A nevem Babet,

Ám, Piroska minden lány

S Rózsa nem lehet.

Borcsa is nevem, de ki

Kedvel, ezt így ejti – ki:

Szép Babet!

Kis Babet!

Lengyel s árva volt anyám;

Dajkám francia,

Ah, apám volt a magyar!

Nagy hon hív fia.

Mily öröm, mely meghatott,

Nyájasan ha faggatott,

Szép Babet!

Kis Babet!

Livi jő fel a minap,

Kérd: «Was machen Sie?» –

Varrok, édes, és te mit?

«Rien, je m’ennuie!»

Hidd el édes gyermekem!

Kedvesebb ez énnekem:

Szép Babet!

Kis Babet!

Egy legénykét ismerék –

Gyöngy tavaszkorút,

Szög hajút, módost, jelest,

Jó szelid fiút. –

Ámde untam hallani,

Mert nem tudta mondani:

Szép Babet!

Kis Babet!

S most egy ifjút ismerek,

Ah, derék fiú!

Barna, bátor és nemes,

Büszke, nem hiú.

Nem merem már hallani,

Oly jól tudja mondani:

Szép Babet!

Kis Babet!

Székács József.

(1809-1876.)

ESTI IMÁDSÁG.

Uram, maradj velem!

Maradj velem, mert a nap leszálla,

S már az esthajnalban végsugára

A sötéttel halványodva vív:

Igy hull egykor éltem végsugára

Halvány színben síromnak porára,

Ha a halál innen messze hív!

De nem félek, ha Istenem,

Ha jó atyám marad velem!

Uram, maradj velem!

Maradj velem, mert az éj ölébe

Ha álom száll a világ fölébe

Ki virraszt majd gyermeked felett?

Ki virasztna, mint te, ki kezeddel

Égi testek sorsát rendeled el,

S rajtok a tavaszt, nyárt, őszt, telet;

Remegjek-e, ha Istenem,

A hatalmas, marad velem?

Uram, maradj velem!

Maradj velem, mert a bűn hatalma,

Mint az éjnek sötét birodalma,

Egednek fényétől zárva tart.

Adj szent lelket, hogy járjak fiadnak

Nyomdokán, míg napjaim haladnak,

Míg feltün az örök békepart!

Hol megjelen jó Istenem

Előtt a megváltó velem!

Uram, maradj velem!

Maradj velem, hogy vezess karoddal,

Hahogy éltem, mint a nap nyugottal,

Az örökség tengerébe száll,

S jobb valóm, ha érintesz kezeddel,

Újra ébred, mint a nap kelettel,

A halhatatlanságnak lánginál,

Hol a fő üdvet éldelem,

Én Istennel, Isten velem!

Garay János.

(1812-1853.)

KELET NÉPÉHEZ.

Mi vagyunk-e még a hét vezérnek

Sarjadéki, tiszta, szittya vér?

Mi vagyunk-e vére még a vérnek

Melyet ontott a szent hét vezér,

A midőn nagy Árpád nemzetének

Hont szerezni esküt esküvének?

Ők az esküt, a szentet kimondták

S vérben itták rá az áldomást!

Mi, kikért a hősi vért kionták,

Elfeledjük a nagy tartozást?

Vagy tán nem köt, mert nem esküvésünk?

És a vér, mit ittak, nem mi vérünk?

Itt van a föld! Kárpátok tövében,

Völgye, halma e vértől kövér;

A kaszás derékig áll füvében,

Dús kalászin áldás a kenyér!

S van bizalmas nyája, van borága,

Drága ércet rejt a bánya ága.

Im de a föld oly gazdag magában,

Mért virágzik csak felére fel?

Mert a föld lenyügző bérigában,

Mert a nép rajt bérigát visel;

Mert a földön ég malasztja mellett

Emberátok vad burjána termett!

Itt van a víz, négy folyó medrében,

Dráva, Száva, nagy Dunánk s Tiszánk;

Annyi életér a hon szivében,

Mennyi cseppje áldást hozna ránk.

Itt a tenger, őr gyanánt a szélen,

Mint egy isteneszme terjedékben!

Im de a víz, négy folyód zugása,

Többször átok, mint áldás, mit ad;

Négy szilaj mén ádáz nyargalása,

Mely kocsit kocsissal elragad –

S tengerünket, ész és kor dacára,

Tétlenségünk vaslakatja zárja!

S itt van a nép! mely nyolc századon túl

A nemessel együtt vérezék,

Mely ekéhez, kardhoz egyaránt nyúl,

Ahogy a harc kérte vagy a bék:

Itt van a nép, vére még a vérnek,

Sarjadéka a szent hét vezérnek!..

De a népet megtöré igája,

Nyolcszáz évet könnyel áztatott,

És ha van, tövisből van virága,

És ha vet, magának vet magot:

Láthatára sürű, vastag éjjel,

S fáklya nincsen, mely oszlassa széjjel!

Mi vagyunk-e, mi vagyunk-e, kérdem:

A nagy Árpád sarjadékai?

Mi vagyunk-e váltva ősi véren,

Ős elődink méltó fiai?

Kik midőn véren hazát szerzének,

Nagy, dicső nemzetté esküvének?

Az elődök a törvényt kimondták,

S megtarták az eskü szent szavát:

Hogy, kik mint ők, véröket kiontják,

Legyen egy a nagy nemzetcsalád, –

És ki híven küzd a köz hazáért,

Köz javából egyaránt vegyen bért.

Mi a törvényt esküt és a népet

Megvetettük sok száz éven át:

Jog fölé a kény hatalma lépett,

S szörnyen megcsonkult az ős család!

És a földön, vizen és a népen

Isten átka fekszik szörnyüképen!

Fel tehát, ha még egy szikra benned,

Fel, keletnek népe, tettre fel!

Őseidnek lelke még-e lelked?

Megmutatni új, nagy esküvel.

És az eskü szent zsolozsmaképen

Kárpátoktól Adriáig érjen.

Oldassék meg a földnek bilincse,

A tulajdon szent legyen, s örök,

S lészen a föld népeidnek kincse,

Szinarany az Isten-adta rög;

A mi szárnya a madárseregnek,

A szabad föld az a nemzeteknek!

Fékre vedd a víznek tombolóit,

A világnak nyisd meg kapuját,

Öt világrész lássa lobogóid,

Lássa gályáidnak árbocát!

Tenger a föld vére; lüktetése

Népek és hazáknak érütése.

És a nép, mely vér a régi vérből,

Nyerje vissza régi részjogát:

Osztalékát vízből és kenyérből,

És a törvény védő paizsát;

S mert terhet visz, oszt a köz hazáért:

Köz javából egyaránt vegyen bért!

És te, Isten, a véghetlen égben,

Magyaroknak védő istene!

Szentesítsd meg összes összeségben

A mi esküt a nemzet teve.

Add hozzá az ember legfőbb kincsét:

Szabadítsd fel a szellem bilincsét.

S fény, dics árad Árpád nemzetére,

Mely megérti vére érdekét;

Vagy halál lesz hosszu bűne bére,

Mint ki elvetette istenét.

És betelve ezredévi átkunk:

Hogy magunktól jöjjön pusztulásunk!

MAGYARORSZÁG 1848-BAN.

Megint független és szabad vagy

Oh én imádott szép hazám!

Hol, hol van a szó, hol van a dal,

Mely elzenghesse igazán,

Hogy független és szabad vagy, én hazám.

Hadd csókolom, hadd csókolom le

Szent kezedről a sebet,

Mit százados békók ütöttek,

Hadd csókolom meg a helyet,

Míg kezeden, míg lábadon nem heged.

Vérző szivednek nyilt sebébe

Engedd, tegyem be ujjamat,

Hogy feltámadásodban higyjem

Saját feltámadásomat.

Hogy a mit látok, nem álom, nem ámulat.

Mit nemzedékről nemzedékre

Vártunk, remény s hitünk vala,

Eljött a nagy nap valahára,

Eljött a nagy nap s általa

Apáink elfolyt vérének váltságdíja!

Független és szabad vagy újra

Mint hozzád illik, én hazám;

Nagy és dicső leendesz ismét,

Nagyobb mint voltál hajdanán,

Oh, oh szív, meg ne repedj e kéj mián!

Nagyobb s dicsőbb mint ők valának

A Mátyások és Lajosok,

Mert szabadságod biztosítéka

Nem kiváltság, nem zsoldosok,

De a szabad nép milliója lenni fog.

Zászlót kezembe, hadd vigyem szét

Feltámadásod szent tüzét!

Lantot nekem, hadd énekeljem,

Hadd énekeljem, haza, szét

Mint szent zsolozsmát, diadalmad énekét!

KONT.

Harminc nemes Budára tart,

Szabad halálra kész;

Harminc nemes bajtárs előtt

Kont, a kemény vitéz.

Mind hősök ők, mind férfiak,

Mind hű és hazafi,

Mint pártütőket hitlenül

Eladta Vajdafi.

Budán a bősz király előtt

Megállnak zordonan;

Szemükben a nemes harag,

S a kar hatalma van.

De trónusán áll a király,

S szól ajkiról a gőg:

«Földig borúljon térdetek,

Ti vétkes pártütők!»

Szólott haraggal s bosszusan,

A harminc összenéz,

Harminc nemes bajtársival,

Kont, kemény a vitéz.

«Nem úgy, király!» kiált a hős,

S megrázza ősz fejét;

Vélnéd, egy erdő rengeti

Hatalmas üstökét.

«Nem úgy, király! az égre nem!

A pártütő te vagy!

Te tetted azt, hogy a hazán

Az átok súlya nagy.

Vért s éltet áldozott neked

E nemzet székedért,

S te rút gyülölséggel fizetsz,

Az isten tudja mért!

Vagy visszavíja ős hazánk

Szabadságát karunk,

Vagy érte küzdve hű felek,

Egyért s együtt halunk.

De térdet, zsarnok úr, hogy így

Dúlsz minket és e hont,

Nem hajt neked sem e sereg,

Sem Hédervári Kont.»

Szólott haraggal s vakmerőn,

Inkább meghalni kész,

Semhogy térdét meghajtaná

Kont, a kemény vitéz.

És bősszel a király viszonz:

– S király haragja nagy –

«Halál reád, oly rút halál,

Mint felségsértő vagy!

Halál reád, nyakas vezér,

Te itt is lázitó!»

S zordon mögötte föltünik

Az óriás bakó.

Elsápad a nép, áll a hős,

S áll a harminc nemes:

Rajtok Zsigmond pillantata

Végiglen tévedez:

«Kezemben élet és halál,

Halljátok pártütők!

Ki térdel, annak élet int!» –

De nem mozdulnak ők!

Mind hősek ők, mind férfiak,

Mind hű és hazafi;

Vérét a hős, ha halni kell,

Nem retteg ontani.

«Hát vesszetek mindannyian,

Haláltok a bitó!

– Mond a király – s így vesszen el

Ha kell egy millió!»

És mégyen a harminc nemes

A gyászpiacra föl:

Vérpallosával a bakó

Kifárad, s újra öl.

S a néma légbe nem vegyül

Csak legkisebbke jaj;

Csak a tömegnek ajkain

Egy elnyomott sohaj. –

Ki az, ki végsőnek maradt

A harmincból, ki ő?

Hogy mindegyikkel társhalált

Halhasson a dicső?

Igy áll az őserdők disze,

Az óriási cser,

A fejsze hozzá sújtani

Csak kételkedve mer.

A cser bevárja a csapást;

A bajnok visszanéz,

S szemben fogadja a bakót

Kont, a kemény vitéz.

«Mint bajnokot, mint férfiút

Igy illet a halál,

Nem gaz, nem orv: egy honfi az,

Ki most a törzsön áll.

Az megtagadja istenét

Egy szolga életért;

A hősnek egy rablét helyett

Halála nyújt babért.

Halálom és a társaké

Egy véres áldozat,

Melyből a honnak üdv fakad,

Zsigmondnak kárhozat!»

Szólott a hős, sujt a bakó,

A nap homályba vész –

Igy halt el a harminc nemes,

S Kont, a kemény vitéz.

S néma légbe nem vegyül

Csak legkisebbke jaj;

De a tömegnek ajkain

Kél lázadó moraj:

«Zsigmond király, zsarnok király,

– S a zsarnok vére fagy –

Itéleted törvénytelen:

Az ország foglya vagy!»

A ZARÁNDOK.

Ott volt Palaestinában,

Mint bűnbánó barát;

Fejére hinte hamvat,

És ölte szőrcsuhát.

Sarúját elvetette,

Hogy merre tévelyeg,

A kő s utféli tüske

Talpát tépdezze meg.

Böjtöt szabott magára

És kínos szomjazást;

Magát bántatni hagyta,

De ő nem bánta mást.

Hosszú zarándok útja

Imádkozásba mult,

Ah mégis lelke, mégis

Nyugodni nem tanult!

A szentföldről Romába

Ment új sanyar között,

A pápa szent székénél

Két térdre megtörött.

Sirván borult lábához:

«Oh mondd meg, szent atyám,

Nagy bűnömért bocsánat

Ha száll-e énreám?»

S meggyónja borzalommal

És súgja nagy bünét…

A pápa összecsapta

Imára két kezét.

A kegy sugára arcán

Haraggá változó,

És ajkin, mint az égnek

Dörgése, zeng a szó:

«Istennél a bocsánat,

S bünért irgalmazás;

Csak egy, mit nem bocsát meg…

A hazaárulás!»

MÁTYÁS KIRÁLY GÖMÖRBEN.

Mátyás király nem értett honn ülni kényesen,

Értett a harci ménen megülni győztesen,

S ha harci nem valának, bársony nyugágy helyett,

Mátyás király kezébe birói pálcát vett.

Bejárta szép országát, s mint béke angyala,

Törvényt, igazságot tett, a merre járt vala,

Bejárta Dunának s Tiszának mesdgyeit,

Kihallgatá urával a pór sérelmeit.

Törvény után, követvén az ős magyar szokást,

Tartott az utazásra Gömörben áldomást;

Az áldomások árja enyelgő és komoly,

Mikép Maros aranyja, Tokaj nedüje foly.

Van, a ki a királyért üríti a kehelyt;

A hon virágozása dobogtat más kebelt;

Ez a német vesztére nagy rettentőt iszik,

Az a török halálán, ez a csehén bizik.

S végig lakoztanak már, és végig ittanak, –

Egyért feledtek inni a vigadó urak,

S vigalmok a hegyig hat, hol munkás hangyakép

A tő tövét kapálja pőrén a póri nép.

Mátyás király a tréfát fölötte kedvelé,

Mátyás király föláll, s int a szőlőhegy felé:

»Im, dolgozott a munkás, míg vigadánk, urak!

Ne váltanók fel őket, hogy ők vigadjanak?

Fel, a király nyomába!« Szól, és előre mén,

Mikép a fölkelő nap a fényes ég ivén,

Utána mén az úrnép, vontatva, s kénytelen,

Mikép a lomha árnyék a test után megyen.

S bámészan a parasztok reá tekintenek.

Kíváncsian megállnak a vándor fellegek:

A nap kibú alóluk, meglátni a csodát!

A hős király kezének ügyében a kapát.

Mátyás király megedzett s dologszokott vala,

Az úri nép puhán nőtt és otthon lomhula;

Mátyás király ügyes volt és könnyü termetű,

Az úri nép nehézkes, tömör tekintetű.

Mondjam tovább, ne mondjam a tréfa folyamát,

Mint üli a verejték az úrnép homlokát?

Mondjam tovább, ne mondjam: a gyors király mögűl,

Miképen jobbra balra az úri nép kidűl?

»Uram, király« – kiáltnak – »pogány dolgot mivelsz,

Kegyelmetes tréfáddal még mind rakásra ölsz?

A kardot elviseljük, kapáljon a ki tud!«

És a panasz keserve Mátyás fülébe jut.

De mint a könnyü sólyom, fölöttük a király

A megkapált barázdán nem fáradottan áll;

Arcára méltóság ül, szigor van homlokán,

S a lelkendő urakhoz ily szó jön ajakán:

»Ám hagyjuk a szokatlan dolog kisérletét,

De megjegyeznetek kell nehéz verejtekét:

A föld, urak, kemény rög, s ki azt megmíveli

Véres verejtekének gyöngyével öntözi.

Azért, ha máskor isztok, nem kell felednetek

Az áldomásba szőni: hogy éljen népetek!«

Szólott, s az úri nép megjegyzé az oktatást:

Mátyás király Gömörben így tarta áldomást.

Losonczy László.

(1812-1879.)

A VÉN CIMBALMOS.

A sarokban egy kocsmában

Vén cimbalmos vár hiában,

Előtte az asztalvégen

Cimbalma ott nyugszik régen.

Várja, várja a vendéget

Mulatozás, ivás végett,

Menni akar már végtére,

Midőn belép egy úrféle.

– Téins uram, kérem szépen,

Igy szól hozzá keservében,

Kérek egy vagy két garaskát,

Majd elverem a nótáját.

Hejh, téns uram! hajdanában

Több kedv lakott a kocsmában;

A cimbalom minden este

Élelmünket bekereste.

Tudj’ isten, egy idő óta

Nem oly kedves az a nóta!

Kicsiny itce – nagy az ára,

Senki nem jön a kocsmára!

Én itt ülök, jaj, de nincsen

A ki vígan nótát intsen.

Gyermekem van egy kuckóval

S nem élnek cimbalom-szóval.

Nincsen senki jó emberem…

Kérem, téns ur… majd elverem

Amint tudnom adta isten:

«Nem úgy van már mint volt régen!»

A cimbalmos csak jár, csak jár

S valahára cseng a pohár;

Mondja ez is, az is neki –

Cimbalmán ezt s azt verje ki.

De ő mindig egyet játszik,

Szempilláján könnycsepp látszik,

Nem ért, nem hall keservében –

«Nem úgy van már mint volt régen!»

Kriza János.

(1812-1875.)

ERDŐVIDÉK AZ ÉN HAZÁM…

Erdővidék az én hazám,

Katonának szült az anyám,

Zöld erdő zúgásán,

Vadgalamb szólásán

Nevelt fel jó apám.

Mihent zekés gyermek lettem

S a kabalát megülhettem,

Mentem a szántóba,

S apám háborúba

A franciák ellen.

Nyílj mélyebben, te barázda,

Patakként folyj könnyem árja,

Apámat háború,

Anyámat sok gond, bú

Szegényt elragadta.

Holnap indul a legénység

Komondóba, semmi mentség.

Zöld erdő zúgását,

Vad galamb szólását

Majd meghallom esmég.

A HAZATÉRŐ KATONA.

Idegen országban

Árnyékot ad egy fa,

Alatta kesereg

Egy vagdalt katona.

Mindegyre kesereg

A vagdalt katona,

Busítja kebelét

Szegény székely hona.

Hajh, keserű kenyér

A katona kenyér,

Veres a karéja,

Mert festi piros vér.

A bele nem puha,

De kemény mint a kő,

Nem patyolat-fehér,

De barnán-sötétlő.

Nem puha, mert földét

Kemény kard szántotta,

Barna, mert tésztáját

Égő könny áztatta.

Hogy így fúdogálva

Beköti sebeit

S feltörött kezével

Letörlé könnyeit:

Az idegen fának

Áldást mond a vitéz,

Megy s hazája felé

Némán, epedve néz.

Szemere Bertalan.

(1812-1869.)

A SZÁMKIVETETT.

Isten hozzátok, szép halmok, és te, kies táj,

Hol bölcsőm rengett ősi fa árnya alatt.

Isten hozzátok, ligetek, s ti folyók is, örökre!

Árnyat, italt idegen föld nekem ád, mikor ád.

Messze bolyong a számkivetett már s vissza felétek

Lenge sohajja is oh, félve, titokba röpül.

Hamvaimat soha nem föditek ti, – de lelkem el-eljár

Esti fuvalmakban, nyögni hazám romain.

Eötvös József br.

(1813-1871.)

BÚCSÚ.

Isten veled, hazám, bátrak hazája,

Isten veled, te völgy, ti zöld hegyek!

Gyermekreményim s bánatim tanyája,

Isten veled, én messze elmegyek.

Ha visszatérek, boldogulva hon,

Hadd lássam népemet virányidon!

Nem, mint Helvécia hótakart tetői,

Nem nyulnak oly magasra bérceid,

S tán szebbek a Provence daltelt mezői,

Mint dús kalászt-hullámzó téreid:

Virág mit ér? mit ér a bérc nekem?

Hazát kiván, hazáért ver szivem!

Az ég egy kincset ád minden hazának,

S a nemzet híven őrzi birtokát;

Császárról szól a francia fiának;

Büszkén mutatja Róma ó falát;

Hellasnak kincse egy elomló rom…

Tiéd, hazám, egy szentelt fájdalom!

Hallgatva áll Rákosnak szent határa;

Ah, régen hallgat immár a magyar!

S az ősök elenyészett nyomdokára

Az esti szellő új fövényt takar;

Hallgatva áll a tér, szivünk szorul,

S egy könny beszél hazánk nagyságirul.

S egy könny Budáról, mely magas tetőjén

Sötéten áll… egy bús emlékezet,

Nagy sírköve hazámnak temetőjén

S ráírva mind, mi véle elveszett;

Régen szétdönté az idő falát,

Kövén még látni a csaták nyomát.

S még áll Mohács, még áll; magasbra nőnek

Az új barázdán s régi hősökön

Kalászai. Erőt ad a mezőnek,

Bár rég lefolyt, a férfivérözön;

Nincs kő határán, nincsen kunhalom,

De áll a tér s nem vész a fájdalom.

S nem veszhet el, mig az ezüst Dunának

Nagy tükörén egy honfiszem pihen,

S magyar lakik a parton, s a hazának

Csak egy romlatlan gyermeke leszen;

Buda-, Mohács-, Nándornál elfutó,

Tán honom könnye vagy te nagy folyó?

S oh én szeretlek néma bánatodban,

Hazám, szeretlek könnyeid között!

Égőn szeretlek özvegy fátyolodban,

Nehéz keserved, melybe öltözött;

Bájlón mosolygsz, mert bár sorsod kemény,

Él még a sír felett is egy remény!

És most Isten veled! talán sokára,

Örökre tán, hazám, Isten veled!

Rég eltünt ismert bércid kék határa,

S tovább siet vándorló gyermeked;

Ha visszatérek, boldogulva hon,

Hadd lássam népemet virányidon!

VÉGRENDELET.

Ha majdan átfutottam

Göröngyös utamat,

S hová fáradtan érek,

A sír nyugalmat ad:

Márványszobor helyébe

Ha fennmarad nevem,

Eszméim győzedelme

Legyen emlékjelem.

S ha majd kijőtök néha

S megálltok síromon,

Zengjétek el a legszebb

Dalt néma hantomon.

Magyar dalt, lelkesítőt,

Melynél a szív dobog,

Tán halva is megértem,

S keblem hevülni fog.

És sírjatok egy könnyet

Barátotok felett:

Dalt érdemelt, mert költő,

Könnyet, mert szeretett.

A MEGFAGYOTT GYERMEK.

Ily késő éjszaka ki jár ott kinn a temetőn?

Az óra már éjfélt ütött; a föld már néma lőn; –

Egy árva gyermek andalg ott, szívét bú tölti el;

Hisz’ az, ki őt szerette még, többé már fel nem kel.

Anyja sírjára ül, zokog az árva kis fiú:

«Anyám! oh! kedves jó anyám! szivem beh szomorú!

Mióta itt temettek el, azóta bús fiad.

Nincs a faluban senki most, ki neki csókot ad;

Nincs senki, a ki mondaná: »szeretlek gyermekem!«

Puszta a ház; hideg szobám; s nem fűtenek nekem;

Melléd temetve én is itt mért nem nyughatom meg?

Nagyon hideg a tél nekem; – ah, én szegény gyermek!»

Az árva búsan zengi így kínos panaszait:

Felelve rá a téli szél üvöltve felsivít.

A gyermek fázik, könnyei elállnak arcain;

Borzadva néz körül; de itt a holtak hantjain

Mély nyugalom uralkodik. A csend irtóztató,

Csak szél sohajt a fákon ált’ s pelyhedzve hull a hó.

Fölkelne, jaj! de nincs erő; lankadva visszadűl

A kedves dombra, – felsohajt, s mély álomba merűl.

És ím az árva boldogul, jól érzi most magát:

Elmultak minden gondjai: az álom hív barát.

Szive még egyszer feldobog! mosolygnak ajkai;

Csöndes-nyugodva alszik ott; s meghaltak kínjai.

Kemény Zsigmond br.

(1814-1875.)

PETŐ ÚRFI.

Pető úrfi jár az utcán. Pénze nincs:

De szivében a reménység drága kincs.

Fölszámítja szép jövője álmait,

Míg keze egy fényes ruhaboltba nyit.

«E fehér gyolcs, szólt a szatócs nyájason,

Legfinomabb volt a linci vásáron.

Prémeimet Novogródnak raktára

Eladná egy kozák hetman számára.

És e bibort sok fáradság s vész után

Syriából hozta a nagy karaván.»

Pető úrfi, bár ruhája ócska már,

Víg kedéllyel a szatócstól tovább áll;

S elgondolja várni kissé mit se tesz:

Vagy keletről vagy nyugatról pénze lesz.

Pető úrfi megy a rónán. Pénze nincs:

De szivében a reménység drága kincs.

Éget a nap. Semmi árnyék utain,

Míg szeme függ szép jövője álmain.

«Két lovam van, szól negéddel a huszár

Fürge, könnyü mint a szellő és madár.

A porondot meg sem éri patkójok

S egy faluból másba repül gazdájok.

Takarójok himbe, rojtba szegve bár;

Szerszámostól egyike vevőre vár.»

Pető úrfi, noha talpa sajgva ég,

Víg kedéllyel a huszártól búcsuzék.

S elgondolja: várni kissé mit se tesz,

Vagy keletről vagy nyugatról lova lesz.

Pető úrfi kalandra jár. Pénze nincs,

De szivében a reménység drága kincs.

Fölszámítja mennyi öröm rózsáit

Szedheti le, – a vak eset ha segít.

«Jön az ellen, szól a hírnök s esd a hon

Hős erőt és véradót a harcsikon.

Kiben hűség s kinél kard van: siessen,

Zászlóját már felüté a hadisten;

Táborában martalék és babérág:

Sebeinkről ösmerend ránk a világ!»

Pető úrfi mint rohanna! Vére forr,

Hisz a honért küzdeni kész bármikor!

De gondolja: várni kissé mit se tesz,

Vagy keletről vagy nyugatról kardja lesz.

Pető úrfi pamlagon ül. Pénze nincs,

De szivében a reménység drága kincs,

S míg karjával átöleli rózsáját,

Építgeti a jövendő légvárát.

«Lovag uram! Szól a néne, miért kell

Könnyelmüen játszani egy lányszívvel?

Peng szerelem és a hűség ajkadon,

De nem mondád: házad tüze hol vagyon.

A ki tudja hova tegye ágyfáját,

Csak az viszi esküvőre babáját.»

Pető úrfi, bár a lányka könnye hull,

Csüggedésbe lenge okra nem borul,

S elgondolja: várni kissé mit se tesz,

Vagy keleten vagy nyugaton háza lesz.

Pető úrfi megy, gyalogol. Pénze nincs,

S tán szivében a remény is fogyó kincs,

Mert a múltba most először merüle,

És az emlék csalódásit fösti le.

«– Míg szerencsét lesni dombra, bércre hág,

A nehéz tél s könnyü ruha megronták.

És kiküzdve lőn a csata nélküle,

A hazára hosszu béke derüle.»

Pető úrfi sóhajtana… de még se,

Kora panasz ajkait ne érintse!

Elgondolja, várni kissé mit se tesz,

Vagy keleten vagy nyugaton sírja lesz.

Erdélyi János.

(1814-1868.)

KÖNYÖRGÉS.

Isten, magas vezére

Árpád csatáinak,

Buzdúlj dicső segélyre

Késő utódinak!

Te hívtad őt keresni

Bajtársival hazát,

Kárpátokon vezetted

Szép Hunniába át.

Azóta négy folyam közt,

Innen Kárpátokon,

Vész– s nyugalomban áll fenn

A vér-szerezte hon.

Fölötte új remények

Virági fejlenek,

Dicső napok korányi

Egén feltüntenek.

Ne hagyd sötét napokká

Borúlni hajnalát,

Mely századok homályin

Csak most ragyoghat át!

Ne nézd szegény apáid

Egyezredes bünét,

Hogy ők balul fogának

Föl, népek Istenét!

Nem hűtlenül, de gyarlón

Szegők törvényedet;

Gyarló bünért ne verd meg

Örökre népedet!

Ne verj, ha vad szokásból

Vért áldozánk neked,

S hadak futó lovával

Tiszteltük ünneped!

Bár véres ajkkal ittunk

Győzelmi áldomást;

De nagy nevedre eskve

Küzdők a bajvívást.

Durván, de hűn imádtunk,

Sok népnek Istenét,

Halmok fokán zajongván

Pogányok énekét.

Oh, áldj, miként megáldál

Vészinkben ekkorig,

Hirünk fényes kelettől

Hordozva nyugotig.

Polgárerényt lobogtass

A honfi keblében,

Tartsd fenn magad a földi

Királyok képében!

Támaszd fel újra e hont,

Erkölcsöt olts belé,

Hogy közhatás buzogjon

Közérdekek felé.

S ne lásson oly hazát, mint

Kedves magyar hazánk,

A messze elmenő nap,

S a nagy, kerek világ!

MÁTYÁS A SZÁNTÓ.

Még iskolás fiú korában

Mátyás egy könyvvel tarsolyában,

A háztól elszökött,

Suhancnak öltözött.

Már szántogattak a mezőben

A szép tavaszra vált időben,

S a Szent-Gellért megett

Ép egy öreg szántót talála,

Kinek sehogy se folyt munkája,

Vagy ökre nem vont jól igát,

Recsegteté a taligát;

Vagy nem fogott tisztán ekéje,

Ha megtolult a föld perjéje.

Az ostorost meg a barázda

Végén hideg gyötörte, rázta.

»Adj’ Isten jó napot! Hogyan megy a dolog?«

»Fogadj Isten! – Rosszúl; mivel magam vagyok.

Nem állanál be hozzám? Én jól megfizetek.

Szolgámon, nyavalyáson, harmadnapos hideg.«

»Miért ne, jó díjért?« Mátyás ígyen felel:

»Meg rá jó áldomás! s megteszem, ami kell.«

És ő suhancnak állt.

Az ösztökét jól viselé,

Az ökröket jól terelé,

Barázdált, boronált,

Mindent helyén csinált.

Már a nap is leáldozóban,

A szolga félig lábadóban,

Mátyás a fél napért

Követelé a bért.

A szolga bús szemmel tekinti,

Az ő béréből hajlik az ki…

Gazdája rázúg mérgesen,

Hogy már csak épenségesen

Húsz pénze van bent; – mind kiadta

A sok betegségnek miatta.

Szegény fiú majd síra, hogy

Épsége és a bére fogy…

Mátyás azonban jó szemes,

Az emberek szivébe les.

– Hej! már akkor kitört belőle,

Mily nagy lesz ő egykor, időre! –

S a fizetést csak elfogadja,

De a szolgának visszaadja,

Mondván a gazdának keményen:

«Úgy vesd rám a szemed,

Hogy, Isten éltetvén, akárhol

Megismerj engemet!

Nem jó igazság ez! Nem így kell

Bánnod, ha szolgád is, beteggel!

Bérét ha elvonod,

Tovább mért bántanod?!

Különben én vagyok

Hunyadnak gyermeke;

A kard lesz az nekem,

Mi néked az eke.»

Szigligeti Ede.

(1814-1878.)

A FURULYÁCSKA.

«Jaj! királyom, drága férjem,

Iszonyu a rettegésem!

Hogy szerettem, hogy őrzöttem,

Tejbe, vajba fürösztöttem!

Jaj! nevét hogy kiabáltuk,

Hogy kerestük! s nem találtuk

A tó partján, a mezőben,

A vágásban, mély erdőben!

Tűvé tettük a bokorba,

Én magam és a komorna,

Lám, a tövis hogy megtépett;

A ruhámat, a csipkémet;

Kis ujjamat meg is szúrta –

Bekötötte a komorna.

El is vesztém fél cipőmet,

És a selyem nagykendőmet.

El is váltunk tévelyegve,

Keresztuton jöttünk egybe.

Éhes medve jött balkézre,

Szerencsére nem vett észre;

Jött két farkas is balkézre,

Hogy elbujtam, nem vett észre.

Jaj, miért nem téptek össze,

Minthogy szived tépjem össze!

A te lányod! – a mi lányunk!

A nagyobbik, a bálványunk!

Ah az epret hárman szedtük:

Ketten jöttünk, – elvesztettük.

Ha a medve összetépte?

Jaj, mit adnék érte!

Odaadnám a hajtűmet,

Koronámat, jegygyürűmet,

Egyik szemem, mindkét szemem:

Az élet se kell már nekem;

Én valék a mostohája –

Mit mond a rossz világ szája?

Irigykedtem, gyülölködtem –

Azt is mondja tán felőlem:

Hogy megöltem trónusodért!

Kit én szültem, kis lányodért!

Pedig tudod, hogy szerettem:

Mind a kettőt én etettem!

S ha valaki elszöktette?

Elrabolta, nem ő tette.

Ki ád könnyet, vajha adna,

Szivem, lelkem nem szakadna!»

«Jaj ne szólj már, feleségem,

Minden szavad gyilok nékem.

Fuss keresni, ország népe,

A földön van, vagy az égbe!

Hogy mindnyája csak keresse,

A hirnököm hadd hirdesse:

Ki csak hírét hozza,

Szavam nem átkozza,

Félország a díja,

Nem lesz annak híja.

A ki halva hozza,

Szivem nem átkozza,

Ássa meg síromat,

Vegye országomat!

A ki hozza élve,

Legyen áldott érte!

Vegye országomat,

Vegye a lányomat.

Ha hirét se hallom,

Utána kell halnom,

Nincs szivemnek írja,

Tegyetek a sírba!»

«Gyászos ország gyászos ura,

Én vagyok a pásztor fia;

Én őrzöm a kecskenyájat,

Fujdogálom furulyámat.

De bús annak a nótája:

Ki a nyáját nem találja.

Elvesztettem s hogy kerestem,

Furulyám is elvesztettem.

A tó partján búsan jártam,

Estharangszót hogy bevárjam:

A nyájat is tán a szomja

Vagy az isten, oda hozza.

Majdhogy sírtam, úgy busultam!

Egy kis víztől megujultam.

Im jávorfa tün szemembe;

Egy bokorbul emelkedve,

A levelét hogy hullatja,

Minden ágát hogy lehajtja!

Ha a szellő megingatja

S a levelét megforgatja:

Veres mintha véres volna,

S fehér mintha halott volna.»

De halványabb mostohája,

Mig haragra gyul orcája.

Átkozódva csapja földre;

Száz darabra összetörte.

Száz darabja forr egymásba,

Lesz belőle furulyácska,

Furulyából király lánya,

Égnek, földnek, szép csodája.

Apja nem hisz sem szemének,

Sem fülének, sem szivének;

De hisz lánya két karjának,

Könnye, csókja tűzárjának,

Annak adja, a ki hozta,

Mostohája megátkozza.

A királyné vérpadra lép,

Pásztorfiú a trónra lép,

Itt is, ott is örül a nép.

Sárosy Gyula.

(1816-1861.)

SZÜLETÉSEM NAPJÁN.

Midőn anyám keblén viselt még,

Ezer reménnyel volt tele:

S gondolva szíve magzatára

Örömtől duzzadt kebele.

Lehullt a fájdalom gyümölcse,

De a gyümölcsből haj! mi lett?

Szegény anyám ha tudta volna,

Dehogy szült volna engemet!

Fagy volt, midőn világra jöttem,

Majd hogy meg nem vett a hideg!

Attól csak jó anyám szerelme

Melengetőleg óva meg.

A könny, mely reszketett szememben,

Velem egy percben született…

Szegény anyám, ha tudta volna,

Dehogy szült volna engemet!

Nem e világ volt a világon,

Mit én először láthaték;

Ha van sötétebb a sötétnél,

Az egy behullt siromladék.

S hogy nincs apám! szivem-, szememnek

Legelső látománya lett…

Szegény anyám, ha tudta volna,

Dehogy szült volna engemet!

Eltünt az ifjúkor fölöttem

Valósulatlan álmival,

Az álmok gondra vetkeződtek

A tettre vágyott férfival.

És jött a vész és elragadta

Magával izzó lelkemet;

Szegény anyám, ha tudta volna,

Dehogy szült volna engemet!

Dicső anyám! mégis ha látnád,

Mi bölcs türővé tett a hit; –

Dicső anyám, ha élvezhetnéd

Önérzetem fennálmait.

Ha tudnád, mi hiven betöltém

A vészben hosszu tisztemet!

Nem tartanád te fájdalomnak

Még egyszer szülni engemet!

A HUSZÁR.

A huszár név onnan ragadt a huszárra,

Mert egy halálának mindig húsz az ára.

A vasas is azért tartja tiszteletben,

Mert hol egy huszár van, húszat lát az egyben,

Ki ha leaprítja már a maga huszát,

Gangosan kipödri szép pörge bajuszát.

Hej! gyöngy is a huszár, ha felül lovára,

De a ló is szebb, ha huszár ül hátára;

Sőt ha paripáját büszkén táncoltatja,

Büszkévé válik még a ló is alatta.

Az idegen népek bámulva hirdetik,

Hogy a magyar huszár lóháton születik,

Ki ha le nem pattan saját jó kedvéből,

Mennykő legyen, ami kicsapja nyergéből.

Ha vágtat, a villám pironkodva kéri,

Hogy lassabban menjen, mert utol nem éri.

S a szél – midőn lovát jól megsarkantyúzza –

Sírva jár utána, azt hinnéd, hogy nyúzza.

Nyeregkápájáról lóg a miatyánkja:

Ha szomjazik, onnan gyakran előrántja.

Egyébkor nem igen tekint föl az égre,

Csak mikor ihatik egy kis dicsőségre.

Ha iszik, rendesen emberül megfizet,

De csizmaszárában sem tűri a vizet;

Mert bor és dicsőség szíve tápláléka, –

Jól teszi! – a vizet igya meg a béka.

A huszárnak azért villámlik a kardja,

Mert égő szivéhez nagyon közel tartja.

Innen a huszárnak minden kardcsapása

A tüzes mennykőnek egy mestervágása.

Történt, hogy a huszár talált egy gyermeket,

Mely az ellenségből a harctéren rekedt,

S míg a gyermek apját halálra koncolta,

Magát a gyermeket megszánta, csókolta.

S egy-két öreg cseppet hullatván szeméből,

Kivitte a halál sűrű örvényéből.

Mert a huszár szíve olyan mint a kardja,

Addig hajlik, amíg ő maga akarja.

De meghajoltában, bár kínok gyötörik,

Valamint a jó kard, soha el nem törik.

Csak a vitézségnek van nála kelete,

De kegyetlenkedni már nem természete.

A német ágyúja haraggal mormogja,

Hogy az öreg huszárt a golyó sem fogja;

Sőt ha elesnék is, nem hal meg egészen,

Mert az örökélet áll számára készen.

Ki vérrel derített hajnalt hazájára,

Följegyzi a nemzet arany-táblájára,

S ki a szabadságért harcol mindhalálig –

Holta után tüstént egy csillaggá válik.

Látnád a huszárt, ha leveti mentéjét,

Végig imádkozván száz teremtettéjét;

S szivét az imádság oly nagy lángra gyújtja,

Hogy neki gyürkőzvén, két kezét kinyújtja –

Mentéjét pediglen a szél hátra fújja,

S utána csak úgy száll a mente két ujja,

Látnád, oh! ha látnád, hogy reszket a német,

Ki még sohsem látott ily négykezű rémet.

S a vasast kardjának még szele sem éri,

Már megadja magát, és a pardont kéri.

De agyoncsapja a huszár az álnokot;

Mert pardont sem adni, sem kérni nem szokott.

Mikor a huszárok csatába indulnak,

Az isten szeméből örömkönyek hullnak.

S innen lehet aztán azt kimagyarázni:

Mért szokott a huszár oly gyakran megázni?

Ha én isten volnék, csak azt vinném végbe,

Hogy lóháton menne a huszár az égbe.

Menyecske! ha feléd huszár nyújtja száját,

Csókold meg a világ első katonáját.

Arany János.

(1817-1882.)

A GYERMEK ÉS SZIVÁRVÁNY.

Sirt az ég egyik szemével

A másikkal nevetett;

Páros ívű szép szivárvány

Koszorúzta keletet:

Szép szivárványt, barna felhőn,

Nézte ábrándos fiú,

Egy sovárgó méla gyermek,

Kék szemű, de szöghajú.

«Be gyönyörü híd az ottan!

Égi híd az» gondolá

«Oh, talán ott járnak épen

Az angyalok fel s alá!

Mint szeretnék odamenni!

Bizony el is szaladok,

Jó fiút hogy bántanának

Azok a jó angyalok!»

«Messze sincs az; lám csak ott van

A közel erdő megett,

Még ma estig rajta könnyen

Megjárhatnám az eget.

Istenem mily szép is lehet

Ám belülről az az ég!

Istenem ha én egy kissé

Oda bepillanthatnék!»

Szólt, eredve gyors futásnak,

És legottan messze jár;

Édes anyja híná vissza,

De szavát nem hallja már.

Útfelen száz kis virág int:

«Ülj le közénk, szép gyerek!»

Száz madár mond: «dallok egyet!»

De ő nem hallgatja meg.

Síkos a föld és alóla

Ki-kicsuszamlik az út,

Tüske rántja meg ruháit

Hogy «megálljon! hova fut?»

Majd elébe vág s keresztül –

Fekszi ösvényét az ér,

Mely, ha egyszer átgázolta,

Ellenkedve visszatér.

De az értől nem ijed meg,

Nem hátrálja síkos út,

Szóba sem áll vad tövissel:

Egyre gázol, egyre fut.

Sem gyönyörre, sem veszélyre

Nem tekintvén láb alatt,

Szép szivárványt a magasban

Nézi, nézi és halad.

Kérdi tőle utas ember

Egy öreg szántóvető:

Hova oly lélekszakadva?

És mivégre siet ő?

«Jaj,» felel, de gyors futtában

A kérdőre sem tekint,

«Ama hídhoz kell sietnem

Vissza is jőnöm megint!»

«Balga gyermek, hol van a híd?

Hová futsz ily esztelen?

Szivárvány az: vége nyugszik

Messzi, messzi tengeren:

S a megürült fellegekbe

Szí fel onnan új vizet…

De hiszen fuss, ha tapasztalt

Ősz fejemnek nem hiszed.»

«Ám legyen híd, ám szivárvány

Oda már én elmegyek,»

Szólt a fiú, «hogy felőle

Épen bizonyos legyek.»

És az erdő bokros útján

Bekanyarul egymaga,

Hol feketén leskelődik

Már felé az éjszaka.

Ott sohajnak, ott kacajnak

Múló hangját hallani,

Ott fejéről fövegét is

Le-lekapja valami;

Ott fehéren a sürűből

Rá-rábukkan egy fatő:

De galyak közt a szivárvány

Int feléje, s halad ő.

Szembe jönnek búcsujárók,

Szinte kérdik és felel.

«Kis bohó, mi haszna fáradsz?

Oda nem jut ember el.

Mi lehet az a szivárvány?

Van felőle sok mese:

De közelről (ennyiünk közt!)

Még nem látta senki se’.»

Nem elég ez a fiúnak:

«De én látni akarom!»

Szóla és tör fel a hegynek

Út nélküli avaron.

Kő hasítja gyenge lábát,

Szirten át esik-bukik;

Haj! s alélva roskad össze

Midőn feljut a fokig.

Ott is, a mint összerogyva

Tehetetlen feküvék,

Epedő nagy kék szemével

A szivárványt nézte még;

A szivárványt, a mely szinte

Fogyni látszott, sínleni –

És mind jobban, és mind jobban

Elsápadtak színei.

«Szép arany híd, szép szivárvány,

Én szerelmem, bár mi vagy, –»

Esdekelt ő tárt karokkal,

«Oh, ne hagyj el, – oh maradj!

És ha égbe nem mehettem

Rajtad, mint az angyalok,

Várakozz’, hadd nézzelek még!

Várakozz’, míg elhalok!»

Hallja ezt egy agg remete

S a fiú előtt megáll,

Háta görnyed ősz hajától,

Reng a mellén ősz szakáll:

«Ily korán a sírba mért vágysz?»

Feddi nyájasan a bölcs –

«Hamar volna még lehullnod,

Mint a meg nem ért gyümölcs.»

«Vágyaid elérhetetlen

Tartományba vonzanak;

Az, mi után futsz epedve,

Csalfa, tünde fényalak,

Egy sugár a nap szeméből…

Büszke diadalmosoly,

Mely a sirvafutó felhőn

Megtörik, – de nincs sehol!»

Igy az agg bölcs – még tovább is

Fejtegetvén szavait,

S felnyitá a nagy természet

Titkos záru ajtait.

A fiút meg ápolóan

Vette gondjai alá,

És midőn a hajnal ébredt

Szüleinek vissz’adá. –

Gyakran látott még azontúl

Szép szivárványt a fiú,

De, ha nézte, sírva fakadt

S lőn kedélye szomorú:

«Hogy üres kép, játszi sugár,

Mit olyankor szeme lát,

Nem híd, a mely összekötné

Földdel a menny kapuját!»

CSALÁDI KÖR.

Este van, este van; kiki nyúgalomba!

Feketén bólingat az eperfa lombja,

Zúg az éji bogár, neki megy a falnak,

Nagyot koppan akkor, azután elhallgat.

Mintha lába kelne valamennyi rögnek,

Lomha földi békák szanaszét görögnek,

Csapong a denevér, az ereszt sodorván;

Rikoltoz a bagoly csonka, régi tornyán.

Udvaron fehérlik szőre egy tehénnek:

A gazdasszony épen az imént fejé meg;

Csöndesen kérődzik; igen jámbor fajta,

Pedig éhes borja nagyokat döf rajta.

Ballag egy cica is – bogarászni restel –

Óvakodva lépked hosszan elnyúlt testtel.

Meg-megáll, körülnéz: most kapja, hirtelen

Egy iramodással a pitvarban terem.

Nyitva áll az ajtó; a tüzelő fénye

Oly hivogatólag süt ki a sövényre.

Ajtó előtt hasal egy kiszolgált kutya,

Küszöbre a lábát, erre állát nyujtja.

Benn a házi asszony elszűri a tejet,

Kérő kis fiának enged inni egyet;

Aztán elvegyül a gyermektársaságba,

Mint csillagok közé nyájas hold világa.

Egy eladó lány a tűzre venyigét rak:

Ő a legnagyobb s szebb… a hajnali csillag.

Vasalót tüzesít: új ruhája készen.

Csak vasalás híja… s reggel ünnep lészen!

Körül az apróság, vidám mese mellett,

Zörgős héjú borsót vagy babot szemelget;

Héjából időnként tűzre tesznek sokat;

Az világítja meg gömbölyű arcukat.

A legkisebb fiú kenyeret kér s majszol;

Üszköt csóvál néha: tűzkigyókat rajzol;

Olvas a nagyobbik, nem ügyelve másra:

E fiúból pap lesz, akárki meglássa!

Legalább így szokta mondani az apjok,

Noha a fiú nem imádságon kapkod;

Jobban kedveli a verseket, nótákat,

Effélét csinálni maga is próbálgat.

Pendül a kapa most, letevé a gazda,

Csíkos tarisznyáját egy szögre akasztja;

Kutat az apró nép, örülne, ha benne

Madárlátta kenyér darabocskát lelne.

Rettenve sikolt fel a melyik belé nyúl!

Jaj! valami ördög… vagy ha nem, hát kis nyúl!

Lesz öröm: alunni se tudnak az éjjel;

Kinálják erősen káposztalevéllel.

A gazda pedig mond egy szives jó estét.

Leül, hogy nyugassza eltörődött testét,

Homlokát letörli porlepett ingével:

Mélyre van az szántva az élet-ekével.

De a mint körülnéz a víg csemetéken,

Sötét arcredői elsimulnak szépen:

Gondűző pipáját a tűzbe meríti,

Nyájas szavu nője mosolyra deríti.

Nem késik azonban a jó háziasszony,

Illő, hogy urának ennivalót hozzon;

Kiteszi középre a nagy asztalszéket,

Arra tálalja fel az egyszerü étket.

Maga evett ő már, a gyerek sem éhes,

De a férj unszolja: «gyer közelebb édes!»

Jobb izű a falat, ha mindnyájan esznek…

Egy-egy szárnyat, combot nyujt a kicsinyeknek.

«De vajon ki zörget? nézz ki fiam, Sára:

Valami szegény kér helyet éjszakára;

Mért ne fogadnók be, ha tanyája nincsen,

Mennyit szenved úgyis, sok bezárt kilincsen!»

Visszajő a lányka, az utast behíván.

Béna harcfi lép be, sok jó estét kíván:

«Isten áldja meg a kendtek ételét is,

(Igy végezi a szót), meg az emberét is!»

Köszöni a gazda. «Része legyen benne!

Tölts a tálba, anyjok, ha elég nem lenne.»

Akkor híja szépen, hogy üljön közelébb –

Rá is áll az könnyen, bár szabódik elébb.

Éhöket a nagy tál kívánatos ízzel,

Szomjukat a korsó csillapítja vízzel;

Szavuk sem igen van azalatt, míg esznek,

Természete már ez magyar embereknek.

De mikor aztán a vacsorának vége,

Nem nehéz helyen áll a koldus beszéde;

Megered lassanként s valamint a patak,

Mennél messzebbre foly, annál inkább dagad.

Az idősb fiú is leteszi a könyvet,

Figyelmes arcával elébb-elébb görnyed:

És mihelyt a koldus megáll a beszédben:

«Meséljen még egyet» – rimánkodik szépen.

«Nem mese az, gyermek», – így feddi az apja,

Rátekint a vándor és tovább folytatja;

Néma kegyelettel függenek a szaván

Mind az egész háznép, de kivált a leány:

Ez, mikor nem hallják, és mikor nem látják,

Pirulva kérdezi tőle… testvér bátyját:

Három éve múlik, hogy utána kérdez,

Még egy esztendőt vár, nem megy addig férjhez.

Este van, este van… a tűz sem világít,

Kezdi hunyorgatni hamvas szempilláit;

A gyermek is álmos, – egy már alszik épen,

Félre billent fejjel, az anyja ölében.

Gyéren szól a vendég s rá nagyokat gondol;

Közbe-közbe csupán a macska dorombol.

Majd a földre hintik a zizegő szalmát…

S átveszi egy tücsök csendes birodalmát.

A WALESI BÁRDOK.

Edvárd király, angol király,

Léptet fakó lován:

«Hadd látom, úgymond, mennyit ér

A velszi tartomány!

Van-e ott folyó és földje jó?

Legelőin fű kövér?

Használt-e a megöntözés:

A pártos honfi-vér?

S a nép, az isten adta nép,

Ha oly boldog e rajt’

Mint akarom s mint a barom

Melyet igába hajt?»

«Felség! valóban koronád

Legszebb gyémántja Velsz:

Földet, folyót, legelni jót,

Hegy-völgyet benne lelsz.

S a nép, az isten adta nép,

Oly boldog rajta, Sire!

Kunyhói mind hallgatva, mint

Megannyi puszta sír.» –

Edvárd király, angol király

Léptet fakó lován:

Körötte csend, a merre ment,

És néma tartomány.

Montgomery a vár neve,

Hol aznap este szállt!

Montgomery, a vár ura,

Vendégli a királyt.

Vadat és halat, s mi jó falat

Szem-szájnak ingere,

Sürgő csoport, száz szolga hord,

Hogy nézni is tereh;

S mind a miket e szép sziget

Ételt, italt terem;

S mind a mi bor pezsegve forr

Túl messzi tengeren.

«Ti urak, ti urak! hát senki sem

Koccint értem pohárt?

Ti urak, ti urak!… ti velsz ebek!

Ne éljen Eduárd?

Vadat és halat, s mi az ég alatt

Szem-szájnak kellemes,

Azt látok én; de ördög itt

Belül minden nemes!

Ti urak, ti urak, hitvány ebek!

Ne éljen Eduárd?

Hol van, ki zengje tetteim?

Elő egy velszi bárd!»

Egymásra néz a sok vitéz,

A vendég velsz urak;

Orcáikon mint félelem

Sápadt el a harag.

Szó bennszakad, hang fennakad,

Lehellet megszegik. –

Ajtó megől fehér galamb,

Ősz bárd emelkedik.

«Itt van, király, ki tetteid

Elzengi», mond az agg;

S fegyver csörög, haló hörög,

A mint húrjába csap.

«Fegyver csörög, haló hörög,

A nap vértóba száll,

Vérszagra gyűl az éji vad:

Te tetted ezt, király!

Levágva népünk ezrei

Halomba mint kereszt,

Hogy sírva tallóz, a ki él:

Király, te tetted ezt!»

«Máglyára! el! igen kemény…»

Parancsol Eduárd. –

«Hah! lágyabb ének kell nekünk»

S belép egy ifju bárd.

«Ah! lágyan kél az esti szél

Milford öböl felé;

Szűzek siralma, özvegyek

Panasza nyög belé.

Ne szülj rabot, te szűz! anya,

Ne szoptass csecsemőt!…»

S int a király. S elérte még

A máglyára menőt.

De vakmerőn s hivatlanul

Előáll harmadik;

Kobzán a dal magára vall,

Ez ige hallatik:

«Elhullt csatában a derék…

No halld meg Eduárd:

Neved ki dicscsel ejtené

Nem él oly velszi bárd!»

Emléke sír a lanton még…

No halld meg, Eduárd:

Átok fejedre minden dal

Melyet zeng velszi bárd!»

«Meglátom én!» – S parancsot ád

Király rettenetest:

«Máglyára, ki ellenszegül,

Minden velsz énekest!»

Szolgái szétszáguldanak,

Ország-szerin, tova.

Montgomeryben így esett

A híres lakoma. –

S Edvárd király, angol király,

Vágtat fakó lován;

Körötte ég földszint az ég:

A velszi tartomány.

Ötszáz, bizony, dalolva ment

Lángsírba velszi bárd;

De egy se birta mondani

Hogy: éljen Eduárd!

«Ha, ha! mi zúg?… mi éji dal

London utcáin ez?…

Felköttetem a lord-majort,

Ha bosszant bármi nesz!»

Áll néma csend; légy szárnya bent

Se künn nem hallatik:

«Fejére szól, ki szót emel!

Király nem alhatik.»

«Ha, ha! elő síp, dob-zene!

Harsogjon harsona!

Fülembe zúgja átkait

A velszi lakoma…»

De túl zenén, túl síp-dobon,

Riadó kürtön át:

Ötszáz énekli hangosan

A vértanuk dalát!

V. LÁSZLÓ.

Sűrű setét az éj,

Dühöng a déli szél,

Jó Budavár magas

Tornyán az érckakas

Csíkorog élesen.

«Ki az? mi az? vagy úgy –»

«Fordulj be és alugy

Uram László király:

A zápor majd eláll,

Az veri ablakod.»

A felhő megszakad,

Nyilása tűz, patak;

Zúgó sebes özönt

A réz csatorna önt

Budának tornyiról.

«Mért zúg a tömeg?

Kivánja eskümet?»

«A nép, uram király,

Csendes mint a halál,

Csupán a menny dörög.»

Megcsörren a bilincs,

Lehull, gazdája nincs:

Buda falán a rab

– Egy-egy felhődarab –

Ereszkedik alá.

«Hah! láncát tépi a

Hunyadi két fia –»

«Uram, uram, ne félj!

László tudod, nem él

S a gyermek, az fogoly.»

Mélyen a vár alatt

Vonul egy kis csapat;

Olyan rettegve lép,

Most lopja életét…

Kanizsa, Rozgonyi.

«Kettőzni kell az őrt,

Kivált Mátyás előtt!»

«Mátyás, az itt maradt,

Hanem a többi rab –

Nincsen, uram, sehol.»

A felhő kimerült,

A szélvihar elült.

Lágyan zsongó habok

Ezer kis csillagot

Rengetnek a Dunán.

«El! míg lehet s szabad!

Cseh-földön biztosabb.»

«Miért e félelem?

Hallgat minden elem

Ég s föld határa közt.»

Az alvó aluszik,

A bujdosó buvik;

Ha zörren egy levél,

Poroszlót jőni vél

Kanizsa, Rozgonyi.

«Messze még a határ?

Minden perc egy halál!»

«Legitten átkelünk,

Ne félj uram: velünk

A gyermek, a fogoly.»

Az alvó felvirad,

A bujdosó riad;

Szellő sincsen, de zúg,

Felhő sincsen, de búg

S villámlik messziről.

«Oh adj, oh adj nekem

Hűs cseppet, hű csehem!»

«Itt a kehely, igyál,

Uram, László király,

Enyhít… mikép a sír!»

Állj meg, bosszú, megállj:

Cseh-földön ül a rab;

Cseh földben a király,

Mindég is ott marad,

De visszajő a rab…!

TETEMRE HIVÁS.

A radványi sötét erdőben

Halva találták Bárczi Benőt.

Hosszu hegyes tőr ifju szívében,

«Ime, bizonyság isten előtt:

Gyilkos erőszak ölte meg őt!»

Kastélyába vitette föl atyja,

Ott letevék a hűs palotán;

Ki se terítteti, meg se mosatja:

Vérben, a hogy volt, nap nap után

Hever egyszerű ravatalán.

Állata őrzeni négy alabárdost:

«Lélek az ajtón se be, se ki!…»

«Hátha az anyja, szép huga már most

Jönne siratni?» – «Vissza! neki;

Jaj, ki parancsom, élve, szegi!»

Fojtva teremről rejti teremre

Halk zokogását asszonyi bú. –

Maga, pecséttel «hívja tetemre»,

Kit szemre vesz, ölyvként, sanda gyanú.

Legyen a seb vérzése tanú.

A palotát fedi fekete posztó,

Déli verőn sem süt oda nap;

Áll a tetemnél tiszti pörosztó,

Gyertya, feszület, kánoni pap;

Sárga viaszfényt nyughelye kap.

«Jöjjenek ellenségi, ha voltak!»

Jő, kit az apja rendre nevez;

Hiába! nem indul sebe a holtnak

Állva fejénél, az, vagy emez:

«Gyilkosa hát nem ez… újra nem ez.»

«Hát ki?…» riad fel Bárczi sötéten,

«Bosszulatlan nem foly ez ősi vér;

Ide a gyilkost!… bárha pecsétem

Váddal az önnön szívemig ér:

Mindenki gyanus nekem, a ki él!»

«Jöjjenek úgy hát ifju baráti!»

Sorra belépdel sok dalia:

Fáj nekik a hőst véribe’ látni,

S nem harc mezején elomlania.

Erre se vérzik Bárczi fia.

«Jöjjön az udvar! apraja, nagyja…

Jöjjön elő Bárcz, a falu, mind!»

Megkönnyeztetlen senki se hagyja,

Kedves urára szánva tekint.

Nem fakad a seb könnyre megint.

«Jöjjön az anyja, hajadon húga!»

Künn a leány, már messze, sikolt;

Anyja reárogy, öleli búgva:

Mindenre nem érez semmit a holt,

Marad a tört vér – fekete folt.

«Jöjjön utolszor szép szeretője,

Titkos arája, Kund Abigél!»

Jő; – szeme villan s tapad a tőrre;

Arca szobor lett, lába gyökér.

Sebből pirosan buzog a vér.

Könnye se perdül, jajja se hallik,

Csak oda kap, hol fészkel az agy:

Iszonyu az, mi oda nyilallik!…

Döbbenet által a szív ere fagy:

«Lányom, ez ifju gyilkosa vagy!»

Kétszeri mondást – mint lebüvölten –

Hallgat el, eztán így rebegi:

«Bárczi Benőt én meg nem öltem,

Tanum az Ég, s minden seregi!

Hanem a tőrt én adtam neki.

Bírta szivem’ már hű szerelemre,

Tudhatta, közöttünk nem vala gát:

Unszola mégis szóval «igenre»,

Mert ha nem: ő kivégzi magát.

Enyelgve adám a tőrt: nosza hát!»

S vadul a sebből a tőrt kiragadja,

Szeme szokatlan lángot lövell,

Kacag és sír, s fennvillogtatja

S vércse-visongással rohan el.

Vetni kezet rá senki se mer.

Odakinn lefut a nyilt utca során,

Táncolni, dalolni se szégyell;

Dala víg: «Egyszer volt egy leány,

Ki csak úgy játszott a legénynyel,

Mint macska szokott az egérrel!»

A RAB GÓLYA.

Árva gólya áll magában

Egy teleknek a lábjában,

Felrepűlne, messze szállna,

Messze, messze,

Tengerekre,

Csakhogy el van metszve szárnya.

Tünődik, fél lábon állván,

El-elúnja egyik lábán,

Váltogatja, cserélgeti,

Abban áll a

Múlatsága,

Ha beléun, ujrakezdi.

Szárnya mellé dugta orrát,

Messze nézne, de ha nem lát!

Négy kerítés, négy magas fal:

Jaj, mi haszna!

Bár akarna,

Kőfalon nem látni által.

Még az égre fölnézhetne,

Arra sincsen semmi kedve:

Szabad gólyák szállnak ottan

Jobb hazába;

De hiába!

Ott maradt ő, elhagyottan.

Várja, várja, mindig várja

Hogy kinő majd csonka szárnya

S felrepűl a magas égig,

Hol a pálya

Nincs elzárva

S a szabadság honja kéklik.

Őszi képet ölt a határ,

Nincsen rajta gólyamadár,

Egy van már csak: ő, az árva,

Mint az a rab,

Ki nem szabad,

Keskeny ketrecébe zárva.

Még a darvak hátravannak,

Mennek ők is, most akarnak:

Nem nézi, csak hallja őket,

Mert tudja jól,

Ott fenn mi szól,

Ismeri a költözőket.

Megkisérti egyszer-kétszer:

Nem birná-e szárnya még fel;

Hej, dehogy nem birná szárnya,

Csak ne volna

Hosszu tolla

Oly kegyetlen megkuszálva!

Árva madár, gólya madár,

Sohse’ nő ki tollad, ne várd,

Soha többé, fagyos télig;

Mert, ha épen

Nő is szépen:

Rossz emberek elmetélik!

FIAMNAK.

Hála Isten! este van megin’.

Mával is fogyott a földi kín.

Bent magános, árva gyertya ég:

Kívül leskelődik a sötét.

Ily soká, fiacskám, mért vagy ébren?

Vetve ágyad puha-melegen:

Kis kacsóid összetéve szépen,

Imádkozzál, édes gyermekem.

Látod, én szegény költő vagyok:

Örökül hát nem sokat hagyok;

Legfölebb mocsoktalan nevet:

A tömegnél hitvány érdemet.

Ártatlan szived tavaszkertében

A vallást ezért öntözgetem.

Kis kacsóid összetéve szépen

Imádkozzál, édes gyermekem.

Mert szegénynek drága kincs a hit,

Tűrni és remélni megtanit:

S néki, míg a sír rá nem lehell,

Mindig tűrni és remélni kell!

Oh! ha bennem is, mint egykor, épen

Élne a hit, vigaszul nekem!…

Kis kacsóid összetéve szépen,

Imádkozzál, édes gyermekem.

Majd, ha játszótársaid közül

Munka hí el – úgy lehet, korán –

S idegennek szolgálsz eszközül

Ki talán szeret… de mostohán!

Balzsamul a hit malasztja légyen

Az elrejtett néma könnyeken.

Kis kacsóid összetéve szépen,

Imádkozzál, édes gyermekem.

Majd, ha látod, érzed a nyomort,

Melyet a becsület válla hord;

Megtiporva az erényt, az észt,

Míg a vétek irigységre készt

S a butának sorsa földi éden:

Álljon a vallás a mérlegen.

Kis kacsóid összetéve szépen,

Imádkozzál, édes gyermekem.

És, ha felnövén, tapasztalod,

Hogy apáid földje nem honod

S a bölcsőd s koporsód közti ür

Századoknak szolgált mesgyeül:

Lelj vigasztalást a szent igében:

«Bujdosunk e földi téreken.»

Kis kacsóid összetéve szépen,

Imádkozzál, édes gyermekem.

Oh, remélj, remélj egy jobb hazát!

S benne az erény diadalát:

Mert különben sorsod és e föld

Isten ellen zúgolódni költ. –

Járj örömmel álmaid egében,

Utravalód e csókom legyen:

Kis kacsóid összetéve szépen,

Imádkozzál, édes gyermekem!

IRÓSZOBÁM.

Ez a szoba, hol én most

Tillaárom haj!

Pusztítom a papirost

Tillaárom haj!

Se nem csapszék, se nem bolt,

Csizmadia műhely volt.

Tillaárom haj!

A fő céhmester szabott

Tillaárom haj!

Benne csizmát, papucsot,

Tillaárom haj!

Ha megvarrta, eladta,

Jól eresztett a kapta.

Tillaárom haj!

Nem volt ártalmas annak

Tillaárom haj!

Sem a ragya, sem a nap,

Tillaárom haj!

Sem az árvíz, sem a hó,

Sem a revolúció.

Tillaárom haj!

Bezzeg, de nem megy nékem

Tillaárom haj!

Ez az én mesterségem

Tillaárom haj!

Ha dolgoztam, kirakom:

Azt se kérdik, hogy adom.

Tillaárom haj!

Háborúban azt mondták,

Tillaárom haj!

Most keveset adunk rád;

Tillaárom haj!

Békeidőn azt vetik,

Másra kell a pénz nekik.

Tillaárom haj!

Ne volnék csak ilyen vén!

Tillaárom haj!

Irótollam letenném,

Tillaárom haj!

S beszegődném maholnap

Csizmadia inasnak.

Tillaárom haj!

NÉMA BÚ.

Halnak, halnak,

Egyre halnak,

Színe, lángja a magyarnak.

Itt is egy név,

Ott is egy név,

Hányat elvisz minden egy év.

S a ki még él,

Minden névnél

Összerezzen, búsan, árván:

Mint a néma

Lomblevél, ha

Egy-egy társa hull le sárgán.

DAL.

A hegedű száraz fája,

Beh szomorú a nótája!

Úgy megsí-rí, úgy kesereg,

Talán a könnye is pereg.

A hegedű bús nótája,

Magyar ember mulat nála:

Úgy megdanol, táncol, vigad,

Hogy a szíve majd megszakad.

Tompa Mihály.

(1817-1868.)

A MADÁR, FIAIHOZ.

Száraz ágon, hallgató ajakkal

Meddig ültök, csüggedt madarak?

Nincs talán még elfeledve a dal,

Melyre egykor tanitottalak?!

Vagy ha elmult s többé vissza nem jő

A víg ének s régi kedvetek:

Legyen a dal fájdalmas, merengő,

Fiaim, csak énekeljetek!

Nagy vihar volt. Feldúlt berkeinken

Enyhe, árnyas rejtek nem fogad;

S ti hallgattok? elkészültök innen?

Itt hagynátok bús anyátokat?!

Más berekben máskép szól az ének,

Ott nem értik a ti nyelvetek’…

Puszta bár, az otthonos vidéknek,

Fiaim, csak énekeljetek!

Hozzatok dalt emlékül, a hajdan

Lomb– s virággal gazdag tájirul;

Zengjétek meg a jövőt, ha majdan

E kopár föld újra felvirul.

Dalotokra könnyebben derül fény,

Hamarabb kihajt a holt berek;

A jelennek búját édesítvén;

Fiaim, csak énekeljetek!

A bokorban itt az ősi fészek,

Mely növelte könnyű szárnyatok’;

Megpihenni most is abba tértek,

Bár a fellegek közt járjatok!

S most, hogy a szél összevissza tépte:

Ugy tennétek mint az emberek?

Itt hagynátok, idegent cserélve…

– Fiaim, csak énekeljetek!

A GÓLYÁHOZ.

Megenyhült a lég, vidul a határ,

S te újra itt vagy, jó gólya-madár!

Az ócska fészket megigazgatod,

Hogy ott kikölthesd pelyhes magzatod’.

Csak vissza, vissza! meg ne csaljanak

Csalárd napsugár és siró patak;

Csak vissza, vissza! nincs itt kikelet,

Az élet fagyva van s megdermedett.

Ne járj a mezőn, temető van ott;

Ne menj a tóba, vértől áradott;

Toronytetőkön nézvén nyughelyet:

Tüzes üszökbe léphetsz, úgy lehet.

Házamról jobb ha elhurcolkodol. –

De melyiken tudsz fészket rakni, hol

Kétségb’esést ne hallanál alól

S nem félhetnél az ég villámitól?

Csak vissza, vissza! dél szigetje vár,

Te boldogabb vagy, mint mi, jó madár,

Neked két hazát adott végzeted;

Nekünk csak egy – volt! az is elveszett!

Repülj, repülj! és délen valahol

A bujdosókkal, ha találkozol:

Mondd meg nekik, hogy pusztulunk, veszünk,

Mint oldott kéve, széthull nemzetünk…!

Sokra sír, sokra vak börtön borul,

Kik élünk, járunk búsan, szótlanul;

Van a ki felkél és sírván, megyen

Új hont keresni túl a tengeren.

A menyasszony meddőségért eped,

Szüle nem zokog holt magzat felett,

A vén lelke örömmel eltelik,

Hogy nem kell élni már sok ideig.

Beszéld el, ah…! hogy… gyalázat reánk!

Nem elég, hogy mint tölgy kivágatánk:

A kidűlt fában őrlő szú lakik…

A honfi honfira vádaskodik.

Testvért testvér, apát fiú elad…

Mégis, ne szóljon erről ajakad,

Nehogy, ki távol sír e nemzeten:

Megutálni is kénytelen legyen!

IKARUS.

Vergődöm a tenger dagályán,

Sírom nem lát remegni gyáván,

Bátran nézek bele…

A mélységtől sem fél, ki, mint én,

Föl a napig repüle szintén,

És nem szédült feje.

Fent, fent valék… alázuhantam.

Elmúlhatok: megvan jutalmam;

Jelezve a siker…

Szép, a kinek jut a dicső vég,

De azzal is köz a dicsőség,

Ki gondol, kezd, ki mer.

Ülénk a bús sziget homokján,

S a vízre bámultunk, okolván

Sokért a végzetet.

A túlpart!… tenger-nyomta távol,

Mit nem repűl át, meg se lábol,

Ki földre született!

Repűlni!… Hah! teremts magadnak,

Mit természet, sors megtagadtak!

S én – szárnyat alkoték.

A föld szinét elhagyva lábam:

Győzelmi zaj hangzék utánam…

– Hódítva volt a lég.

A szárny emelt, – vágytam s repültem

Lázas gyönyörtől részegülten,

Nem félve, látva bajt;

Fent a magasban, mind magasbban…

A föld fiát, hogy béavassam

A lég titkába majd.

De, – illetvén, mi illethetlen,

A büszke nap bosszús-ijedten

Kél, üldöz és nyilaz…

Szárnyam sivít, izekre tágul

S leválik… a tüzes sugártul

Megolvadt a viasz!

… Vergődöm – vívok szél– s dagálylyal

De rajtam új kéj futkos által;

Mily fenség…! mily esés…!

Hogy ezt felejtéssel takarja,

Tenger mélysége, ég haragja,

S vesztem: – mind, mind kevés!

A hullám a száraz felé tart,

S titkát fű-fával közli a part,

Énekli a madár;

Völgybe s oromra könnyen ér el,

S a szívbe szállván ingerével:

Tenyészt, mint napsugár.

Élet jön a meddő szünetre…

A gondolat meg van születve,

Nagy, munkás és örök;

Leend sok, a ki fenn se szédül,

Nem retteg a menny fellegétül,

Bár villámlik, dörög.

Betöltve éltem hivatása! –

A víz sirom, hadd ássa, ássa…

Kőszirt leszek neki;

Habját, melyet szétzúza bennem,

Ijedt, zajongó rendületben

A felhőkig veti.

S lész a hab is, mely rám özönlék,

Hogy elrejtsen: – felőlem emlék.

Vész, víz, ha szendereg,

Vagy foly köztük szilaj csatázás,

Örökre zeng itt a kiáltás:

Halandók, merjetek!

PANASZKODJAM TALÁN…

Panaszkodjam talán, hogy életem

Annyi zaklató bajjal van tele?

Vagy szidjam a világot, végzetet,

Hogy vadállat az emberek fele?

Nem, nem! csak űzz, csak zaklass sors! ne félj,

Meg nem átkozlak téged én soha;

Mert így szeretem én az életet:

Zaj– s küzdelemben mint a katona.

Szép, szép a csendes holdvilágos ég,

S a tenger, midőn nyugalom fedi;

De ha csattog, – villám villámra gyúl,

S harsog a villám: ez az isteni!

Távozzál tőlem, béke, nyugalom!

Te élet és kedély halvány moha…

Én így szeretem, így az életet:

Zaj– s küzdelemben mint a katona.

Keblem tömlöc, benn vágyaim rabok,

Békétlenül csörgetve láncukat,

Ki megsértsen, megöljön ha lehet:

Egy-két jó barátom mindig akad;

Igy kívül, belől zaj és izgalom,

Kivül, belől hullámok ostroma,

De így szeretem én az életet:

Zaj– s küzdelemben mint a katona!

S légy áldott, sorsom! hogy gondoskodál

E harcról, melyben nagy kedvem telik;

Kiket rám küldtél, hogy marcongjanak,

Oh adj még élesebb fogat nekik!

S most jertek: vágjon földhöz a ki bír,

Mert különben majd én vágom oda…

Igy, így szeretem én az életet:

Zaj– s küzdelemben mint a katona!

ŐSZI TÁJNAK…

Őszi tájnak hervadása!

Őszi napfény ragyogása!

Hervadásból, fényből támad

Lelkemen e kedves bánat.

Omlik a lomb, hallgat a dal:

Visszatérek gondolattal

A tavaszra… ah de annál

Betegebbnek tetszik a táj!

Ez a rét volt olyan ékes?

Ez a határ olyan népes?

Ez a halom, völgy és tájék…

Mintha a sírkertben járnék!

Lemegy a nap nem sokára…

Haldoklásnak szent országa!

Olyan édes forró vágygyal

Ölel téged lelkem által!

Az elmulás bája rajtad,

Lelkemen vesz mély hatalmat:

S bár meghalni kéne véled,

Mégis, mégis szeretnélek!

Néma a táj, arca sápadt,

Rá derengő napfény árad;

Ah, mi vonzó szép halál van

E mosolygó hervadásban!

Édes terhed’, édes álom!

Szinte érzem szempillámon;

Hogy lehajtsam, szinte vonja

Fejem, a fák hulló lombja.

A fák lombja csendesen hull!…

Nem küzdéstül, fájdalomtul;

Itt a végharc ösmeretlen:

Lehet-e meghalni szebben…?!

TÉLEN NYÁRON…

Télen nyáron pusztán az én lakásom,

A rózsám is csak vasárnap ha látom;

Lakásom van hortobágyi pusztába’,

Nem járhatok én az isten házába!

Sík a puszta, se halma, se erdeje,

Sugár magas a toronynak teteje:

Sugár torony kilátszik a pusztára,

Harangoznak pünkösd első napjára.

Imádkoznám, de nem tudok, hiába!

Nem jártam én soha az iskolába;

Édes szülém tanított volna rája,

Jaj de régen temetőn a fejfája.

Imádkozz’ te, rózsám, a jó istennek!

Aztán gyere, templom után csókolj meg;

Eszem azt az imádságos kis szádat,

Három hétig nem hallod egy adtámat!

LEVÉL EGY KIBÚJDOSOTT BARÁTOM UTÁN.

Ki messze, messze vagy, kinek hajója már

A zúgó tengeren remélve, küzdve jár,

Vagy a boldog világ előtt horgonyt vetett:

Egy két szót, jó barát, hadd szóljak még veled!

Nem is érlek be tán, mint madárt a haraszt,

A melyet a szellő azon fáról szakaszt,

Hol vesztett fészke állt s kisded családja benn,

S a távozó után lebbenti csendesen.

Lelked mit érezett, hogy elhagyád e hont,

Midőn úgy hagytad el, hogy sohse lásd viszont?

Nem állított meg a határnál valami..?

H o n s z e r e t e t, ha azt ki tudnók mondani!

Égnek fejed felett nagy fényes csillagok,

A gazdag föld ezer virágtól mosolyog;

Ah de azok neked mind ösmeretlenek!

S nem ezek közt valál futkározó gyerek.

Mert a boldogságra kevés csak a jelen,

A multon épül az s az emlékezeten;

Örömeinkre színt s derűt titkon az ád,

Mint a gyök adja a virág szinét, szagát.

Szó nélkül távozál, – nem vádollak, hiszen

Hogy kínos lett volna bucsúznod, elhiszem!

A daru is búsan kiáltozik, pedig

Egész nemzetével útra kerekedik.

Mégis, mégis minek hagytál bennünket el?

Meglásd, ha itthon fájt, ott is fáj a kebel;

Bizony, ha lelked fáj, ha rajta seb vagyon:

Könnyebben begyógyul a honi hantokon.

S ha vígan lépted át a háznak küszöbét,

Honnan vidám zene s pohár csengett eléd:

Nincs lelked, hogy meleg részvéttel hágjad át,

Midőn nagy bú miatt gyászt öltött a család?

Ha a ki fölnevelt, a kedves jó anya,

Betegen, rongyosan elédbe állana:

Karjába omlanál, ölelve melegen,

Azért, hogy rajta már nincs bársony és selyem.

Mégis szülő honod’, a legszentebb anyát,

Nehéz óráiban, rossz gyermek, elhagyád!

Mert úgy szeretted, hogy tovább nem nézhetéd

Sápadt arculatát és könnyező szemét.

Mert a kit szeretünk, míg ajka mosolyog:

Bűnbánatában is legyünk osztályosok!

Vegyük el a csapást, mikép a jó napot,

S egymást ne hagyjuk el, ha a sors elhagyott!

Nincs-e elég sebed, oh népem, a mi fáj,

Hogy elszéledsz, mint a pásztor nélküli nyáj…?

Itthon még nemzet vagy, bár gyászba öltözött:

Koldus földönfutó más nemzetek között.

S te mit mivelsz? Mi sors kiséri életed’?

Megadta a remény, mivel kecsegtetett?

Ha hallanád szavam, tudom mit érzenél:

Szivet cseréljen az, a ki hazát cserél!

Hol annyiszor vigan barátkozol velünk:

A kerti hárs alatt úgy el-emlegetünk!

És a szokott helyen szemünk gyakran keres,

De széked örökre üres maradt… üres…!

S ha koccan a pohár, – míg a meleg szavak

A bujdosók nevét éltetve hangzanak, –

Nem hangzik össze jól, – csengése oly siket…

Oh hogy ne volna az? – hiányzik a tied!

Mért is nem vagy küztünk, elbujdosott barát?!

Minden szó és emlék búsan utal reád…!

Bejárom a mezőt, a zúgó patakot,

Hol ábrándos lelked gyakorta mulatott.

Megnézem elhagyott kerted’ s szilvásodat,

Hol ápoló kezed nem nyes, nem oltogat;

Minden úgy elvadult, úgy elhagyatva van,

Csak a vad természet munkál szabálytalan.

Ledőlt gyeppamlagod’ befutta a szeder,

Virágos ágyaid mohar, gaz verte fel,

Öreg szüléd, szegény, mitsem gondol vele,

Te voltál szívének virága… öröme…!

Befordulék hozzá: már sokkal csendesebb,

Mélyen talált szivén beljebb vonult a seb;

Mint a láng esőben felcsap s ha ellobog:

Hamu fedi el az élő zsarátnakot.

Beszélgettünk,… ő is szólott, de keveset, –

Kiméltem fájdalmát s nem emlitém neved’;

S mellette a bánat keserűn meghatott,

Hogy úgy kell tartanunk, mint a ki már halott!

Pedig te élsz. Élj is, barátom, boldogan!

Erős légy, ha mégis a bánat megrohan;

Mert hosszú hervadás emészti azt a fát,

Melyet nagy korában tesznek más földbe át.

S midőn hazánk felé a vándor madarak,

Hazádnak partiról majd vissza szállanak:

Távol más világból, nagy tengerek felett,

Küldd vissza nékünk e szíves üdvözletet!

Vachott Sándor.

(1818-1861.)

GYERMEK ÁLMAI.

Mit álmodál, mondd, szívem gyermeke,

Ki oly mosolygva kelsz?

Talán kis őzet láttál zöld mezőn?

Anyádnak mit felelsz?

«Mennyben valék álmomban, jó anyám!

Elvittek angyalok,

Ott szebb a rózsa, tisztább a patak,

Zengőbbek a dalok.

Aztán a földre jöttem, jó anyám,

Szárnyán angyal hozott.

S te már kerestél engem a mezőn,

S hozzád futék legott.

Oh, hagyj alunni, altass el megint,

Kora fölkelni még;

Majd égbe visznek ismét angyalok,

Oly szép belől az ég!»

Mit álmodál, szólj, keblem magzata,

Hogy most könnyázva kelsz?

Tán angyalid nem jöttek érted el?

Anyádnak mit felelsz?

«Mennyben valék én álmomban megint,

Elvittek angyalok,

Ott szebb a rózsa, tisztább a patak,

Zengőbbek a dalok.

Majdan a földre vágytam, úgy amint

Először álmodám,

S nem volt szabad többé leszállanom

Hozzád, kedvelt anyám.»

GYÖRGY ÚR HALÁLAKOR.

Midőn utószor mentél ágyadig,

Érezve a bajt, mely rád nehezült,

Elképzelem mint csóváltad fejed’!

De oly közel nem sejtéd a halált.

Szép rendesen, mint véredben vala,

Az ágy előtti székre vetkezél,

S nem gondolád, hogy mindegy már neked,

Akár a földre hányd ruháidat,

Avagy kidobd a keskeny ablakon.

És hála isten, hogy végpercedig

Veled maradt a biztató remény;

Szent lámpa volt ez, mely jótékonyan

Hinté sugárit a beteg körül,

Mely a midőn kialvék hirtelen,

Együtt aludt ki életed vele. –

E pillanatban zordon lőn a ház.

Setét alakja mint gyászravatal

Állott az éjben bús-kietlenül.

Az éltető lég ajkaid felett

Nevét s hatalmát meghazudtolá.

Mely künn leszedte a fák lombjait,

Mely ellen ajtó, ablak zárva volt;

A messze terjedt őszi pusztulás

Benn a falak közt is sátort ütött.

Elnyúlva széles ágyad közepén,

Magad levél a pusztulás jele.

Tested köré az udvarnép begyült

S együtt virrasztá a rest éjszakát.

Doboghatának váltig méneid,

Megnézni őket kedvetlen vala

A bánatában elmerült cseléd.

Túllépni a szűk pitvar közepén

Tartózkodott a félénk szolgalány,

Künn a sötétben lengő szellemed

Halk suhogását vélte hallani.

Éjfél után megszólalt a kakas,

Hirdetve jókor a dologtevő

Napot. De szét nem mentek emberid

Kezelni a nap rendes dolgait;

Együtt maradtak a rideg tanyán

Csak a legéltesb szolga távozék

Elhozni keskeny deszkaházadat,

E gyászhajót, mely könnyek árja közt

A zord enyészet tengerébe tünt.

És ott pihensz most végitéletig,

Hol fekve várod a föltámadást.

Veled letünt az ősök jobb kora,

S helyébe jönnek szintelen napok.

Üres magányban fog fennállani

Emlékedül a tisztes ház fala,

Rokon s barát betérnek udvarán,

De nyilt karokkal a szelid öreg

Vendégeit nem jő üdvözleni.

György úr ezentúl nincs honn senkinek.

Ő a világgal már számot vetett,

S barátihoz se lesz többé köze.

SÓHAJ.

(1849.)

Éjszak felé

Könnyű felhők szállnak,

Ha bánatim

Velök szállhatnának!

De bánatim

Vesztett honért kelnek,

Nincsen szárnyok,

El nem repülhetnek.

Mentovich Ferenc.

(1819-1889.)

A TÉL.

Eljött a tél, eljött a büszke kényúr,

Hogy leigázza a természetet.

A tomboló szélvész volt paripája,

Melyen megjött, melyen megérkezett.

Szólott haraggal: erdők fája, bokra

Mélyen hajolj meg és nyomban levedd,

Mit oly rátartó gőggel, kérkedéssel

Hordasz, a lombot: tollas süveged.

Födetlen fővel állj meg énelőttem,

Ki úr vagyok, a ki parancsolok,

Különben meglásd kiütöm fejedből

Ama fölbokrétázott kalapot.

S te völgy patakja, tévelygő kalandor

Kinek gyors nyelve szüntelen pereg,

Kinek gonoszról suttogó beszédét

Kiváncsian hallgatja völgy, berek.

Egy perc… de nem, e pillanattól fogva

Titokban sugdosódnod nem szabad,

S hogy lassubb légyen lépteid futása

Reád teszem e súlyos láncokat.

S ti dalnokok, te csattogány s pacsirta!

Kik annyi rosszat énekeltetek,

Egyetlen szót, avagy hangot se halljak,

Különben még kitépem nyelvetek.

S te felhő, a lég fekete vitéze,

Ki háborogván gyakran fölvered

A természetnek békességét, rendét,

Jer, add által villámló fegyvered.

Én békességben vágyok itten élni,

És békességben addig nem vagyok,

A míg alatta fekete ruhádnak

Tündöklő pallos: a villám ragyog.

Ekképen szólt és síri némaság lőn:

Födetlen fővel áll künn a bokor;

A völgy patakja súlyos láncokat hord,

És néma, mint a lelketlen szobor.

Elhallgatott a csattogány, s pacsirta

Nem nyitja többé dalra szíverét;

A felhő, a lég fekete vitéze,

Nem mutogatja fényes fegyverét.

Csupán a szél, a kényúr paripája,

Tombol, üvölt s a mint végig halad,

A messze puszták sivatag határin

Magasan égbe rugja a havat.

Beőthy Zsigmond.

(1819-1896.)

BORDAL.

Kancsóra, fiúk mind! bort igyatok!

Borban van igaz szerelem,

Mely szíved erén is átlobog, ég,

S láng ömlik el a kebelen.

Rajta, igyál hát,

S űzd a borút!

Kába, ki önként

Szerzi a bút.

Kancsót ide, bajtárs! A ki gyaláz

Bennünket, a bor fiait:

Nem tudja, miképen bor csak a tűz,

S tűz edzheti csak karait.

Rajta, igyál hát!

S a ki nevet,

Mondd neki: borral

Toldd meg eszed!

MEGTARTATUNK!

Szent, szent, szent vagy te Isten s nagy hatalmad,

Mely legnagyobb jóságban s kegyelemben;

Törvény szavad, bölcs és változhatatlan,

S mit alkotott, megtartja lenn, miként fenn.

Megtartod a csillagok milliárdját,

A földet s rajt’ a nevető tavaszt;

Még a fűszálat is megőrzöd, oh, mert

Erőd, mit alkot, meg is védi azt.

Megtartod a tengert és a folyókat

S parancsolsz a hullámverő dagálynak;

Akaratodra megszünik vihar s vész,

S a vulkán-ingatott hegyek megállnak.

És emberekben is nagy a hatalmad;

Tiéd a sors, a mely vezérli őket,

S tiéd a gyönyör is, ha álmaikba

Virágokat tündérek keze szőhet.

Megtartod őket is küzdelmeikben,

Szenvedjenek s gyakran vért ontsanak bár;

Megvéded a gyöngét tiprott jogában,

S az üldözöttre őriző karod vár.

De még ha vérző kínok gyötrik őket,

S kétségbeesés őrült hangján sikoltnak:

Még akkor is velök vagy lelked által,

S parancsolsz a lesujtó fájdalomnak;

S megtartod a hit vigaszát szivökben

És a reményt örökzöld pálmaágban:

Hogy ami fáj mulékony, s változatlan

Öröm csak nálad a csillagvilágban.

Lauka Gusztáv.

(1820-1902.)

ESTI HARANGOZÁSKOR.

Búsan szól a kis harang,

Estimára szól a hang –

Hogy kik már elmentenek,

Üdvöt s nyugtot nyerjenek.

Volt elég, ki szenvedett

Még e földön eleget –

Kérjük hát az ég urát:

Nyugtassa a holt porát.

És ha lelke felmegyen,

Hogy a testtől ment legyen,

Üdvözítse szent kegye

S országába bévegye.

Búsan szól a kis harang,

Estimára cseng a hang –

Hogy kik már elmentenek,

Nyugtot, üdvöt nyerjenek.

Hiador.

(Jámbor Pál.)

(1821-1897.)

KOSSUTH.

(1847.)

Háromszáz évig várt rád nemzeted –

Nem rég jövél s több század életed.

Atyád a nép volt, nevelőd a vész,

Vész karja a legjobb baráti kéz.

Véres pallos függ álmaid felett,

De egy nemzet, ki őrzi éltedet.

Szónok, kitől a zsarnok vére fagy,

Rákóczi égből kitört lelke vagy.

Hullám, mit a vértenger felvetett,

Hogy elmerítsd vagy vidd fel népedet.

Mi a szabadság? Isten szép ege

S lelked e kinyílt égnek gyermeke.

Börtönbe láttad első sugarát,

Rabtársul ott találtad a hazát.

S e két rabtestvér szenvedése nagy –

Sok százados fájdalmak ajka vagy,

Szellő, patak, villám, tenger, vihar,

Hogy sír a lélek, sír rá a magyar.

Beszélj, beszélj, e nemzet téged ért,

Ad életet, vért minden hangodért.

Előre új Washington! ez neved.

Vidd a szabad világba nemzeted,

Kezedben van minden nép zászlaja,

Utánad megy, mint árnyad, a haza.

Törd össze a zsarnokság láncait,

Emeld fel a népek szent trónjait;

Teremts egy új kort, új hazát nekünk –

Te benned lesz halhatlan nemzetünk.

Ha lesz egy nap, hol millió szemek

Mint egy szívből egy könnyet ejtenek,

Ha lesz egy sír, hol reményt nem lelünk,

Hisz életed örökké kell nekünk –

Emléked egy hazának fénye lesz,

Soká mondjuk: Kossuthnak lelke ez!

Szelestey László.

(1821-1875.)

BALATONON JÁR A HAJÓ…

Balatonon jár a hajó,

A lány menyecskének való;

Szerelem az evezője,

Főkötő a kikötője.

KETTEN ÜLTEK…

Ketten ültek a tavaszban,

Csupán ketten, kedvesen;

Hallgatták az estharangot,

S imádkoztak csendesen.

Az estharang rég elhangzott,

A két hű szív elszakadt –

Jó, hogy még vigasztalásul

Az imádság megmaradt.

Kerényi Frigyes.

(1822-1852.)

HARANGSZÓNÁL.

Nyugszik a völgy szenderegve

Est pirul le ormiról –

A torony csengő lakója

Régi hangon szólva-szól.

Hallgatom s ismert szavára

Elmerengek boldogan:

A ki önté a harangot,

Tudja Isten, merre van!

És benyúlok gondolattal

A jövőbe, hogyha majd –

A jelennek nemzedéke

Nem örül és nem sohajt:

Lesz talán, ki énekimre

Elmerengjen boldogan,

Gondolván: ki ezt dalolta –

Tudja Isten merre van!

Petőfi Sándor.

(1823-1849.)

NEMZETI DAL.

Talpra magyar, hí a haza!

Itt az idő, most vagy soha!

Rabok legyünk vagy szabadok?

Ez a kérdés, válasszatok! –

A magyarok istenére

Esküszünk,

Esküszünk, hogy rabok tovább

Nem leszünk!

Rabok voltunk mostanáig,

Kárhozottak ősapáink,

Kik szabadon éltek-haltak,

Szolgaföldben nem nyughatnak.

A magyarok istenére

Esküszünk,

Esküszünk, hogy rabok tovább

Nem leszünk!

Sehonnai bitang ember,

Ki most, ha kell, halni nem mer,

Kinek drágább rongy élete,

Mint a haza becsülete.

A magyarok istenére

Esküszünk,

Esküszünk, hogy rabok tovább

Nem leszünk!

Fényesebb a láncnál a kard,

Jobban ékesíti a kart,

És mi mégis láncot hordtunk!

Ide veled, régi kardunk!

A magyarok istenére

Esküszünk,

Esküszünk, hogy rabok tovább

Nem leszünk!

A magyar név megint szép lesz,

Méltó régi nagy hiréhez;

Mit rákentek a századok,

Lemossuk a gyalázatot!

A magyarok istenére

Esküszünk,

Esküszünk, hogy rabok tovább

Nem leszünk!

Hol sírjaink domborulnak,

Unokáink leborulnak,

És áldó imádság mellett

Mondják el szent neveinket.

A magyarok istenére

Esküszünk,

Esküszünk, hogy rabok tovább

Nem leszünk!

A HAZÁRÓL.

Lement a nap. De csillagok

Nem jöttenek. Sötét az ég.

Közel s távolban semmi fény nincs,

Csak mécsvilágom s honszerelmem ég.

Szép csillag a honszeretet,

Gyönyörűségesen ragyog.

Szegény hazám, szegény hazám te,

Neked kevés van ilyen csillagod.

Mécsemnek lángja mint lobog!

Mitől lobog? mi lengeti?

Éjfélt ütött. Ti lengtek itten

Mécsem körül, ti népem ősei!

Mintha nap volna mindenik,

Oly tündöklők e szellemek,

Tündöklők, mert hisz a dicsőség

Sugármezébe öltözködtenek.

Ne nézz ősidre, oh magyar,

Ki most sötétségben vagy itt,

Ne nézz ősidre, e napokra…

Szemeid gyöngék… a napfény megvakit.

Hazám dicső nagy ősei,

Ti földetrázó viharok!

Ti egykoron a porbaomlott

Európa homlokán tomboltatok.

Oh, nagy volt hajdan a magyar,

Nagy volt hatalma, birtoka;

Magyar tenger vizében húnyt el

Éjszak, kelet s dél hullócsillaga.

Csakhogy rég volt, midőn magyar

Fejekre termett a babér;

A képzelet sebes szárnyú sas,

Elfárad mégis, mire odaér.

Oly rég elhervadt a babér

A magyaroknak homlokán,

Hazám, oly rég voltál te nagy, hogy

Nagyságod híre csak mese talán.

Már rég nem sírtam s íme most

Pillámon egy könny rengedez.

Magyar nép, vajon hajnalodnak

Vagy alkonyodnak harmatcseppje ez?

Magyar dicsőség, mi valál?

Hullócsillag? mely tündökölt,

Aztán lehullott a magasból

És mindörökre elnyelé a föld.

Vagy üstökös vagy oh magyar

Dicsőség! mely jött s távozék,

Hogy századok multával újra

Lássák fényét a népek s rettegjék?

CSATADAL.

Trombita harsog, dob pereg,

Kész a csatára a sereg.

Előre!

Süvít a golyó, cseng a kard,

Ez lelkesíti a magyart.

Előre!

Föl a zászlóval magasra,

Egész világ hadd láthassa.

Előre!

Hadd lássák és hadd olvassák,

Rajta szent szó van: szabadság.

Előre!

Aki magyar, aki vitéz,

Az ellenséggel szembenéz.

Előre!

Mindgyárt vitéz, mihelyt magyar,

Ő s az Isten egyet akar.

Előre!

Véres a föld lábam alatt,

Lelőtték a pajtásomat,

Előre!

Én se leszek rosszabb nála,

Berohanok a halálba,

Előre!

Ha lehull a két kezünk is,

Ha mindnyájan itt veszünk is,

Előre!

Hogyha el kell veszni, nosza,

Mi vesszünk el, ne a haza,

Előre!

ÉLET VAGY HALÁL!

A Kárpátoktul le az al-Dunáig

Egy bősz üvöltés, egy vad zivatar!

Szétszórt hajával, véres homlokával

Áll a viharban maga a magyar.

Ha nem születtem volna is magyarnak,

E néphez állanék ezennel én.

Mert elhagyott, mert a legelhagyottabb

Minden népek közt a föld kerekén.

Szegény, szegény nép, árva nemzetem te,

Mit vétettél, hogy így elhagytanak,

Hogy isten, ördög, minden ellened van,

És életed fáján pusztítanak?

S dühös kezekkel kik tépik leginkább

Gazul, őrülten a zöld ágakat?

Azok, kik eddig e fa árnyékában

Pihentek hosszú századok alatt.

Te rác, te horvát, német, tót, oláhság,

Mit marjátok mindnyájan a magyart?

Török s tatártól mely titeket védett,

Magyar kezekben villogott a kard,

Megosztottuk ti véletek hiven, ha

A jószerencse nékünk jót adott,

S felét átvettük mindig a tehernek,

Mit vállatokra a balsors rakott.

S ez most a hála!… vétkes vakreménnyel

Reánk uszít a hűtelen király,

S mohó étvággyal megrohantok minket,

Miként a holló a holttestre száll.

Hollók vagytok ti, undok, éhes hollók,

De a magyar még nem halotti test,

Nem, istenemre nem! s hajnalt magának

Az égre a ti véretekkel fest.

Legyen tehát úgy, mint ti akartátok,

Élet-halálra ki a síkra hát,

Ne légyen béke, míg a magyar földön

A napvilág egy ellenséget lát.

Ne légyen béke, míg rossz szívetekből

A vér utolsó cseppje nem csorog…

Ha nem kellettünk nektek mint barátok,

Most mint birókat, akként lássatok.

Föl hát, magyar nép, e gaz csorda ellen,

Mely birtokodra s életedre tör.

Föl egy hatalmas, egy szent háborúra,

Föl az utolsó ítéletre, föl!

A századok hiába birkozának

Velünk és mostan egy év ölne meg?

Oroszlánokkal vívtunk hajdanában,

És most e tetvek egyenek-e meg?

Föl, nemzetem, föl! jussanak eszedbe

Világhódító híres őseid.

Egy ezredév néz ránk itélő szemmel

Atillától egész Rákócziig.

Hah, milyen mult! hacsak félakkorák is

Leszünk, mint voltak e nagy ősapák,

El fogja lepni árnyékunk a sárba

És vérbe fúlt ellenség táborát!

A MAGYAR NEMES.

Őseimnek véres kardja

Fogason függ, rozsda marja,

Rozsda marja, nem ragyog.

Én magyar nemes vagyok!

Munkátlanság csak az élet.

Van életem, mert henyélek.

A paraszté a dolog.

Én magyar nemes vagyok!

Jól készítsd paraszt az utat,

Mert hisz a te lovad vontat.

Csak nem járhatok gyalog.

Én magyar nemes vagyok!

Tán a tudománynak éljek?

A tudósok mind szegények.

Nem irok, nem olvasok.

Én magyar nemes vagyok!

Van, igaz, egy tudományom,

Ebben párom ritkán látom:

Enni, inni jól tudok.

Én magyar nemes vagyok!

Milyen jó, hogy nem adózok.

Gazdaságom van, de nem sok,

S van adósságom, de sok.

Én magyar nemes vagyok!

Mit törődöm a hazával?

A hazának száz bajával?

Majd elmulnak a bajok.

Én magyar nemes vagyok!

Ősi joggal, ősi házban

Éltemet ha elpipáztam:

Mennybe visznek angyalok.

Én magyar nemes vagyok!

PATÓ PÁL ÚR.

Mint elátkozott királyfi

Túl az Óperencián,

Él magában falujában

Pató Pál úr mogorván.

Be más lenne itt az élet,

Ha egy ifjú feleség…

Közbe vágott Pató Pál úr:

«Ejh, ráérünk arra még!»

Roskadófélben van a ház,

Hámlik le a vakolat,

S a szél egy darab födéllel

Már tudj’ Isten hol szalad;

Javítsuk ki, mert maholnap

Pallásról néz be az ég…

Közbe vágott Pató Pál úr:

«Ejh, ráérünk arra még!»

Puszta a kert, e helyett a

Szántóföld szépen virít,

Termi bőven a pipacsnak

Mindenféle nemeit.

Mit henyél az a sok béres?

Mit henyélnek az ekék?…

Közbevágott Pató Pál úr:

«Ejh, ráérünk arra még!»

Hát a mente, hát a nadrág,

Úgy megritkult, olyan ó

Hogy szunyoghálónak is már

Csak szükségből volna jó;

Híni kell csak a szabót, a

Posztó meg van véve rég…

Közbevágott Pató Pál úr:

«Ejh, ráérünk arra még!»

Életét így tengi által;

Bár apái nékie

Mindent oly bőven hagyának,

Soha sincsen semmije.

De ez nem az ő hibája;

Ő magyarnak születék,

S hazájában ősi jelszó:

«Ejh, ráérünk arra még!»

A VÁNDOR LEGÉNY.

Hogyha üres az embernek

Zsebje: üres a has is.

Zsebem üres, ennélfogva

Üres az én hasam is.

Tennap ettem utójára,

Az igaz, hogy keveset,

No, de semmi! van elég, ki

Én helyettem is evett.

S holnap újra nap lesz, akkor

Ehetem majd… ha lesz mit.

Addig reménység anyámnak

Szívom édes emleit.

Hasam üres, de helyette

Teli vannak szemeim,

Megtöltötték a hidegtől

Kiszorított könnyeim.

És ez jó, hogy ily hideg van,

Legalább sietnem kell,

S így a csárdát, mely még messze,

Szaporábban érem el.

Gyi, te fakó, gyi, te szürke,

Gyi, két lábam, fussatok!…

Milyen áldott két csikó ez,

Egyik sem kér abrakot.

Egyik fakó, másik szürke,

Mert nadrágom két darab,

Egyik szárát úgy toldottam

A másikhoz a minap.

Volt nekem jó új ruhám is,

Volt nekem szép új ruhám;

De kímélni kell az újat…

Hogy ne kopjék, eladám.

S hogy kijátszam a haramját,

Ki megállít, meglehet:

A legelső kocsmárosnak

Általadtam pénzemet.

Most amely’k zsivány nálam csak

Egy fillérre is akad,

Díjul annak én azonnal

Fizetek száz aranyat.

Nincs zsivány, de ahelyett a

Szél kutatja zsebemet.

Szél barátom, ne kutyálkodj,

Megütöm a kezedet.

Tréfa, ami tréfa, de ez

Kriminális egy idő,

Összeesküdt ellenem ma

Szél, hidegség, hó, eső.

Az az egyetlen szerencsém,

Hogy mezítláb utazom;

Teli menne vízzel, sárral

A csizmám e rossz uton.

Gúnykacaj gyanánt süvöltöz

Fölöttem a fergeteg.

Hadd gúnyoljon! rajta egykor

Én is jókat nevetek.

Ád az isten egy kis műhelyt,

Ád az isten majd nekem,

Benne lesz meleg kandallóm,

Feleségem, gyermekem…

Ott ha a szél, e cudar szél

Ablakomnál megjelen:

Olyat kacagok szemébe,

Hogy megpukkad mérgiben!

ANYÁM TYÚKJA.

Ejh mi a kő! tyúk anyó, kend

A szobában lakik itt bent?

Lám, csak jó az isten, jót ád!

Hogy fölvitte a kend dolgát!

Itt szaladgál föl és alá,

Még a ládára is fölszáll,

Eszébe jut, kotkodákol,

S nem verik ki a szobából.

Dehogy verik, dehogy verik!

Mint a galambot etetik,

Válogat a kendermagban,

A kiskirály sem él jobban.

Ezért aztán, tyúk anyó, hát

Jól megbecsülje kend magát,

Iparkodjék, ne legyen ám

Tojás szűkében az anyám. –

Morzsa kutyánk, hegyezd füled,

Hadd beszélek mostan veled,

Régi cseléd vagy a háznál,

Mindig emberül szolgáltál.

Ezután is jó légy, Morzsa,

Kedvet ne kapj a tyúkhusra,

Élj a tyúkkal barátságba’…

Anyám egyetlen jószága.

FÜSTBE MENT TERV.

Egész uton – hazafelé –

Azon gondolkodám:

Miként fogom szólítani

Rég nem látott anyám?

Mit mondok majd először is

Kedvest, szépet neki?

Midőn, mely bölcsőm ringatá,

A kart terjeszti ki.

S jutott eszembe számtalan

Szebbnél-szebb gondolat,

Míg állni látszék az idő,

Bár a szekér szaladt.

S a kis szobába toppanék…

Röpült felém anyám…

S én csüggtem ajkán… szótlanul…

Mint a gyümölcs a fán.

SZÜLŐFÖLDEM.

Itt születtem én ezen a tájon,

Az alföldi szép nagy rónaságon.

Ez a város születésem helye,

Mintha dajkám dalával vón tele,

Most is hallom e dalt, elhangzott bár:

«Cserebogár, sárga cserebogár!»

Úgy mentem el innen, mint kis gyermek,

És mint meglett ember úgy jöttem meg.

Hejh azóta húsz esztendő telt el

Megrakodva búval és örömmel…

Húsz esztendő… az idő hogy lejár!

«Cserebogár, sárga cserebogár.»

Hol vagytok, ti régi játszótársak?

Közületek csak egyet is lássak!

Foglaljatok helyet itt mellettem,

Hadd felejtsem el, hogy férfi lettem,

Hogy vállamon huszonöt év van már…

«Cserebogár, sárga cserebogár.»

Mint nyugtalan madár az ágakon,

Helyrül-helyre röpköd gondolatom,

Szedegeti a sok szép emléket,

Mint a méh a virágról a mézet;

Minden régi kedves helyet bejár…

«Cserebogár, sárga cserebogár!»

Gyermek vagyok, gyermek lettem újra,

Lovagolok fűzfasípot fújva,

Lovagolok szilaj nádparipán,

Vályuhoz mék, lovam inni kiván,

Megitattam, gyi lovam, gyi Betyár…

«Cserebogár, sárga cserebogár!»

Megkondúl az esteli harangszó,

Kifáradt már a lovas és a ló,

Haza megyek, ölébe vesz dajkám,

Az altató nóta hangzik ajkán,

Hallgatom, s félálomban vagyok már…

«Cserebogár, sárga cserebogár…»

FALU VÉGÉN KURTA KOCSMA.

Falu végén kurta kocsma,

Oda rúg ki a Szamosra,

Meg is látná magát benne,

Ha az éj nem közelegne.

Az éjszaka közeledik,

A világ lecsendesedik,

Pihen a komp, kikötötték,

Benne hallgat a sötétség.

De a kocsma bezzeg hangos!

Munkálódik a cimbalmos,

A legények kurjongatnak,

Szinte reng belé az ablak.

«Kocsmárosné, arany virág,

Ide a legjobbik borát,

Vén legyen, mint a nagyapám,

És tüzes, mint ifju babám!

Húzd rá cigány, húzzad jobban,

Táncolni való kedvem van,

Eltáncolom a pénzemet,

Kitáncolom a lelkemet!»

Bekopognak az ablakon:

«Ne zúgjatok olyan nagyon,

Azt üzeni az uraság,

Mert lefekütt, alunni vágy.»

«Ördög bújjék az uradba,

Te pedig menj a pokolba!…

Húzd rá, cigány, csak azért is,

Ha mingyárt az ingemért is!»

Megint jőnek, kopogtatnak:

«Csendesebben vigadjanak,

Isten áldja meg kendteket,

Szegény édesanyám beteg.»

Feleletet egyik sem ad,

Kihörpentik boraikat,

Végét vetik a zenének

S haza mennek a legények.

A TISZA.

Nyári napnak alkonyulatánál

Megállék a kanyargó Tiszánál

Ott, hol a kis Túr siet beléje,

Mint a gyermek anyja kebelére.

A folyó oly símán, oly szelíden

Ballagott le parttalan medrében,

Nem akarta, hogy a nap sugára

Megbotoljék habjai fodrába’.

Síma tükrén a piros sugárok

(Mint megannyi tündér) táncot jártak,

Szinte hallott lépteik csengése,

Mint parányi sarkantyúk pengése.

Ahol álltam, sárga föveny-szőnyeg

Volt terítve s tartott a mezőnek,

Melyen a levágott sarju-rendek,

Mint a könyvben a sorok, hevertek.

Túl a réten néma méltóságban

Magas erdő; benne már homály van,

De az alkony üszköt vet fejére,

S olyan, mintha égne s folyna vére.

Más felől, a Tisza tulsó partján,

Mogyoró– s rekettye-bokrok tarkán,

Köztök egy csak a nyilás, azon át

Látni távol kis falucska tornyát.

Boldog órák szép emlékeképen

Rózsafelhők usztak át az égen.

Legmesszebbről rám merengve néztek

Ködön át a mármarosi bércek.

Semmi zaj. Az ünnepélyes csendbe

Egy madár csak néha füttyentett be.

Nagy távolban a malom zugása

Csak olyan volt mint szunyog dongása.

Túlnan, vélem átellenben épen,

Pórmenyecske jött. Korsó kezében.

Korsaját míg telemeritette,

Rám nézett át; aztán ment sietve.

Ottan némán, mozdulatlan álltam,

Mintha gyökeret vert volna lábam.

Lelkem édes, mély mámorba szédült

A természet örök szépségétül.

Oh természet, oh dicső természet!

Mely nyelv merne versenyezni véled?

Mily nagy vagy te! mentül inkább hallgatsz,

Annál többet, annál szebbet mondasz. –

Késő éjjel értem a tanyára

Friss gyümölcsből készült vacsorára.

Társaimmal hosszan beszélgettünk.

Lobogott a rőzseláng mellettünk.

Többek között szóltam én hozzájok:

«Szegény Tisza, miért is bántjátok?

Annyi rosszat kiabáltok róla,

S ő a föld legjámborabb folyója.»

Pár nap mulva félszendergésemből

Félrevert harang zugása vert föl.

«Jön az árvíz! jön az árvíz!» hangzék,

S tengert láttam, ahogy kitekinték.

Mint az őrült, ki letépte láncát,

Vágtatott a Tisza a rónán át,

Zúgva, bőgve törte át a gátot,

El akarta nyelni a világot!

A HARAGHOZ.

Kiapadsz-e, harag,

Te zuhatagos

Vad bérci patak,

Mely zúgva rohantál

A mélybe, s vetettél

Szilaj habokat…

Kiapadsz-e, harag,

Szivembül örökre?

Hát csendes házimadár

Lesz az erdei sasból,

Mely körmeit egykor

A bősz zivatar

Hátába ütötte,

És rajta lovagla

Kevély diadallal?

Hát vállatrántó

És fejbillentő

És hálósapkás

Jó békés polgár

Lesz a tüzes ifju?

Ki néha magával

Nem birt, kinek ez

Volt a neve egykor

Mindenkinek ajkán:

Haragos Petőfi!

Mily aggodalom ez, mily

Hiábavaló!

Nem hagyhat el engem

Nemes indulatom,

Az ifju-harag;

Nem apadt ki szivembül

E zuhatagos

Vad bérci patak,

S nem fog kiapadni.

Csak csendesedett

Most némileg árja,

Mert rónamezőkön

Megy útja keresztül,

Mezőiden, hegy s völgy

Nélküli jelen.

De ott a jövendő

Sziklás vadona,

Mélységeivel…

Ha majd odaér

Haragom pataka!

Megnőve folyammá

Úgy fog lezuhanni

Elleneidre, hazám,

Mint a feneketlen

Örvénybe a féktelen

Niagara!

AZ EMBER.

Nincs nevetségesebb az embernél,

Oly kevélységben, oly gőgben él!

A világot fitymálják ajkai,

S minth’ az eget akarná szántani

Orrával, oly magasra tartja fel.

Kevély ember, miben kevélykedel?

Egy szempillantásnál mi rövidebb?

Ember barátom, a te életed.

Rohanva jő az idő s elrohan,

Egy kezében bölcsőd pólyája van,

S másikban koporsódra szemfödel.

Kevély ember, miben kevélykedel?

S mit végezhetsz egy pillantás alatt?

Hódítál népeket, országokat?

Hódítani csak gyávákat lehet,

S az uralkodás ilyenek felett

Dicsőség? Ezt csak szégyenelned kell.

Kevély ember, miben kevélykedel?

S ha dicsőséget szerzél, nagy nevet?

Veled hal meg s a föld alá viszed,

Vagy, mint hű eb, kísér ki sírodig,

S ott őrzi azt egypár kis századig.

S előbb-utóbb éhen-szomjan vesz el.

Kevély ember, miben kevélykedel?

Dicsőséged, neved maradjon! hol?

A nép is elvesz, melyhez tartozol.

Az ország, melyben most él nemzeted,

Tenger volt egykor s újra az lehet,

S e föld is semmiségbe oszlik el.

Kevély ember, miben kevélykedel?

HA FÉRFI VAGY, LÉGY FÉRFI.

Ha férfi vagy, légy férfi,

S ne hitvány, gyönge báb,

Mit kény és kedv szerint lök

A sors idébb-odább.

Félénk eb a sors, csak csahol;

A bátraktól szalad,

Kik szembe szállanak vele…

Azért ne hagyd magad!

Ha férfi vagy, légy férfi,

S ne szád hirdesse ezt,

Minden Demosthenesnél

Szebben beszél a tett.

Építs vagy ronts, mint a vihar,

S hallgass, ha műved kész,

Mint a vihar, ha megtevé

Munkáját, elenyész.

Ha férfi vagy, légy férfi,

Legyen elved, hited,

És ezt kimondd, ha mingyárt

Véreddel fizeted.

Százszorta inkább éltedet

Tagadd meg, mint magad;

Hadd vesszen el az élet, ha

A becsület marad.

Ha férfi vagy, légy férfi,

Függetlenségedet

A nagy világ kincséért

Árúba ne ereszd.

Vesd meg, kik egy jobb falatért

Eladják magokat.

»Koldusbot és függetlenség!«

Ez légyen jelszavad.

Ha férfi vagy, légy férfi,

Erős, bátor, szilárd;

Akkor, hidd, hogy sem ember,

Sem sors könnyen nem árt.

Légy tölgyfa, mit a fergeteg

Ki képes dönteni,

De méltóságos derekát

Meg nem görbítheti.

SZEPTEMBER VÉGÉN.

Még nyílnak a völgyben a kerti virágok,

Még zöldel a nyárfa az ablak előtt,

De látod amottan a téli világot?

Már hó takará el a bérci tetőt.

Még ifju szivemben a lángsugarú nyár

S még benne virít az egész kikelet,

De íme sötét hajam őszbe vegyül már,

A tél dere már megüté fejemet.

Elhull a virág, eliramlik az élet…

Űlj, hitvesem, űlj az ölembe ide!

Ki most fejedet kebelemre tevéd le,

Holnap nem omolsz-e sirom fölibe?

Oh mondd: ha előbb halok el, tetemimre

Könnyezve borítasz-e szemfödelet?

S rábírhat-e majdan egy ifju szerelme,

Hogy elhagyod érte az én nevemet?

Ha eldobod egykor az özvegyi fátyolt,

Fejfámra sötét lobogóul akaszd,

Én feljövök érte a síri világból

Az éj közepén, s oda leviszem azt.

Letörleni véle könnyűimet érted,

Ki könnyeden elfeledéd hivedet,

S e szív sebeit bekötözni, ki téged

Még akkor is, ott is, örökre szeret!

MINEK NEVEZZELEK?…

Minek nevezzelek,

Ha a merengés alkonyában

Szép szemeidnek esti-csillagát

Bámulva nézik szemeim,

Mikéntha most látnák először…

E csillagot,

Amelynek mindenik sugára

A szerelemnek egy patakja,

Mely lelkem tengerébe foly –

Minek nevezzelek?

Minek nevezzelek,

Ha rám röpíted

Tekinteted,

Ezt a szelíd galambot,

Amelynek minden tolla

A békesség egy olajága,

S amelynek érintése oly jó!

Mert lágyabb a selyemnél

S a bölcső vánkosánál –

Minek nevezzelek?

Minek nevezzelek,

Ha megzendülnek hangjaid,

E hangok, melyeket ha hallanának

A száraz téli fák,

Zöld lombokat bocsátanának,

Azt gondolván,

Hogy itt már a tavasz,

Az ő régen várt megváltójok,

Mert énekel a csalogány –

Minek nevezzelek?

Minek nevezzelek,

Ha ajkaimhoz ér

Ajkadnak lángoló rubintköve,

S a csók tüzében összeolvad lelkünk,

Mint hajnaltól a nappal és az éj,

S eltűn előlem a világ,

Eltűn előlem az idő,

S minden rejtélyes üdvességeit

Árasztja rám az örökkévalóság –

Minek nevezzelek?

Minek nevezzelek,

Boldogságomnak édesanyja,

Egy égberontott képzelet

Tündér leánya,

Legvakmerőbb reményimet

Megszégyenítő ragyogó valóság,

Lelkemnek egyedűli,

De egy világnál többet érő kincse,

Édes, szép ifju hitvesem,

Minek nevezzelek?

TE VAGY, TE VAGY, BARNA KIS LYÁNY…

Te vagy, te vagy, barna kis lyány,

Szemem s lelkem fénye!

Te vagy mind a két életem

Egyetlen reménye!

Ha ez az egy reményem is

Elmulandó álom,

Nem leszek boldog sem ezen,

Sem a más világon!

Álldogálok a tó partján

Szomorúfűz mellett.

Nekem való hely; engem ily

Bús szomszédság illet.

Nézem lecsüngő ágait

Szomorúfűzfának,

Mintha azok csüggedt lelkem

Szárnyai volnának.

Elszállott már a madár a

Hervadt őszi tájról,

Hejh ha én is kiszállhatnék

Búmnak országából!

Nem szállhatok, mert búm oly nagy,

Oly nagy mint szerelmem,

És szerelmem… és szerelmem…

Oh ez véghetetlen!

EZ A VILÁG AMILYEN NAGY…

Ez a világ amilyen nagy,

Te, galambom, oly kicsiny vagy;

De ha téged birhatnálak,

A világért nem adnálak!

Te vagy a nap, én az éjjel,

Teljes teli sötétséggel;

Ha szivünk összeolvadna,

Rám be szép hajnal hasadna!

Ne nézz reám, süsd le szemed –

Elégeti a lelkemet!

De hisz úgy sem szeretsz engem,

Égjen el hát árva lelkem!

RESZKET A BOKOR, MERT…

Reszket a bokor, mert

Madárka szállott rá.

Reszket a lelkem, mert

Eszembe jutottál,

Eszembe jutottál,

Kicsiny kis leányka,

Te a nagy világnak

Legnagyobb gyémántja!

Teli van a Duna,

Tán még ki is szalad.

Szivemben is alig

Fér meg az indulat.

Szeretsz, rózsaszálam?

Én ugyan szeretlek,

Apád, anyád nálam

Jobban nem szerethet.

Mikor együtt voltunk,

Tudom, hogy szerettél.

Akkor meleg nyár volt,

Most tél van, hideg tél.

Hogyha már nem szeretsz,

Az isten áldjon meg,

De ha még szeretsz, úgy

Ezerszer áldjon meg!

BOLDOG ÉJJEL…

Boldog éjjel! együtt vagyok rózsámmal,

A kis kertben mulatozunk egymással;

Csendesség van, csak az ebek csaholnak,

Fenn az égen

Tündérszépen

Ragyog a hold, a csillag.

Nem jó csillag lett volna én belőlem;

Tudja isten, nem maradnék az égen.

Nem kellene én nekem a mennyország,

Lejárnék én

Minden estén,

Kedves rózsám, te hozzád.

TEMETÉSRE SZÓL AZ ÉNEK…

Temetésre szól az ének,

Temetőbe kit kisérnek?

Akárki! már nem földi rab,

Nálam százszorta boldogabb.

Itt viszik az ablak alatt;

Be sok ember sírva fakadt!

Mért nem visznek engemet ki,

Legalább nem sírna senki.

BEFORDULTAM A KONYHÁRA…

Befordultam a konyhára,

Rágyujtottam a pipára…

Azaz rágyujtottam volna,

Hogyha már nem égett volna.

A pipám javában égett,

Nem is mentem én a végett!

Azért mentem, mert megláttam,

Hogy odabenn szép leány van.

Tüzet rakott eszemadta,

Lobogott is, amint rakta;

Jaj de hát még szeme párja,

Annak volt ám nagy a lángja!

Én beléptem, ő rám nézett,

Aligha meg nem igézett!

Égő pipám kialudott,

Alvó szívem meggyúladott.

EGY GONDOLAT BÁNT ENGEMET…

Egy gondolat bánt engemet:

Ágyban, párnák közt halni meg!

Lassan hervadni el, mint a virág,

Amelyen titkos féreg foga rág;

Elfogyni lassan, mint a gyertyaszál,

Mely elhagyott, üres szobában áll.

Ne ily halált adj, istenem,

Ne ily halált adj én nekem!

Legyek fa, melyen villám fut keresztül,

Vagy melyet szélvész csavar ki tövestül;

Legyek kőszirt, mit a hegyről a völgybe

Eget-földet rázó mennydörgés dönt le… –

Ha majd minden rabszolga-nép

Jármát megúnva síkra lép,

Pirosló arccal és piros zászlókkal

És a zászlókon eme szent jelszóval:

»Világszabadság!«

S ezt elharsogják,

Elharsogják kelettől nyúgatig,

S a zsarnokság velük megütközik:

Ott essem el én,

A harc mezején,

Ott folyjon az ifjui vér ki szivembül,

S ha ajkam örömteli vég szava zendül,

Hadd nyelje el azt az acéli zörej,

A trombita hangja, az ágyudörej,

S holttestemen át

Fújó paripák

Száguldjanak a kivívott diadalra,

S ott hagyjanak engemet összetiporva. –

Ott szedjék össze elszórt csontomat,

Ha jön majd a nagy temetési nap;

Hol ünnepélyes, lassu gyász-zenével

És fátyolos zászlók kiséretével

A hősöket egy közös sírnak adják,

Kik érted haltak, szent világszabadság!

AZ ÉN KÉPZELETEM NEM…

Az én képzeletem nem a por magzatja,

Mennydörgés volt apja, villámlás volt anyja,

Csecsemő korában sárkánytejet szopott,

Ifiú korában oroszlánvért ivott.

Nem is birtam vele, vad képzeletemmel,

Országról országra vándorolni ment el,

Tenger zúgásával összekeveredett,

Úgy barangolta be a földet és eget.

Mint üstökös, nyargalt sivatag pusztákra,

Zöld vadonerdőkbe, kék hegyek ormára;

A vadonerdőkben tölgyeket szaggatott,

A hegyek tetején sziklákat ingatott.

Hol most e vad fiú?… egy kis virág mellett,

Melletted, barna lyány, mindig csak melletted,

Ott eped, suttog, mint a beteg esti szél…

Szilaj képzeletem, de megszelidültél!

Lisznyay Kálmán.

(1823-1863.)

A MATÓCZKY UDVARÁBAN.

A Matóczky udvarában

Nagy természet van a lányban,

De mi haszna, ha nem szeret,

Ha mást szeret, nem engemet.

Imádkoztam istenemnek,

Adna nyugtot már szivemnek;

Azt felelte: nem tehetem.

Hatalmasabb a szerelem!

Tóth Endre.

(1827-1885.)

HÁROM MADÁR.

1671.

Galamb volt a szive

Zrínyi Péternének;

Magasan szálló sas

Volt benne a lélek;

Holló volt bánata,

Melyet rászállíta

Rabfészke férjének.

Repülj, galamb, repülj!

Monda galambjának,

Verdesd meg a rostját

Férjem ablakának…

«Mit izen szivének,

Szerelmes hívének –

Katharinájának?»

Elszállott a galamb…

Várja este, reggel;

Egy uton jár szeme

A vándor felleggel…

Várja, várja, várja,

De a láthatárra

Egy madár se lebben!

Eredj sasom! úgymond,

Menj te is utána;

Zörgesd meg a zárat

Zrínyim ajtajába…

Szabadítsd meg, mentsd meg

Árán mindenemnek,

A jók jóvoltára!

Föllebben a sas is,

Nap-magos az útja…

Oh hogy a reménység,

Mely a szivet bujtja,

Azt az utat – míg ő

Későn se tér elő –

Százszor is megfutja!

Szállj sebesen, hollóm,

Szóla végesvégre,

Férjem fogházára,

Zrínyim börtönébe!

Mondd el panaszomat,

Mutasd be gyászomat, –

Mit viselek érte.

S alig repülé át

A belátó ég-tért,

Széles sötét szárnynyal

Ím, mi hamar megtért!

S levél van alatta,

Melynek foglalatja

Bár ne szólna ekkép:

«Anna Katharina,

Én gyönyörűségem!

Megbocsáss, ha vala

Ellened vétségem.

Sírástól magadot –

– Midőn ezt olvasod –

Tartóztassad légyen!

Holnap tíz órakor

Bátyádnak és nékem,

Fejünk elvétetik

Kételenségképen…

Neked Isten, hívem,

Drágalátos szívem –

Minden jóval légyen!»

Tartja a levelet

Zrínyiné, olvassa

Napokig… hetekig…

Se vége… se hossza,

Míg mindent összevét,

Míg a kín elméjét

Csendesen kifosztja.

A galamb oda van,

A sas vissza nem tért:

Alig dobban szive.

Alig érzi lelkét.

Csak a holló szárnya,

Mi fehér arcára

Sötét árnyat vet még…

Temérdek.

(Jeszenszky Danó.)

(1824-1904.)

BORONGÁS.

Életünk kertjében őszi rózsa nyit,

Elszállt már az illat, a tavaszi kéj.

Fehér dér borítja fáink lombjait,

Rövidül a nappal s mind hosszabb az éj.

Énekes fülmilénk’ régen hallgat már,

Füttyemre kacagó rigóm sem felel.

Csak a bús holló szól, felkiáltva: Kár

S valahol egy szegény hattyu énekel!

De mért e borongás? Nyájas még az ég,

S ha láthatsz kék eget, ne nézd a borut.

Virágunk őszi bár, de virág az még,

Édesem! nosza fonj még egy koszorut.

Átéltük a tavaszt, át a hő nyarat,

Tavaszszal virultunk és virult a kert;

A nyár is hintett ránk meleg sugarat,

S szerelmünk vigasztalt, balsorsunk ha vert

És egygyé lettünk, mint két ajkon a dal,

Mint két ág, melyet egy tőbe oltanak.

Oh! hogy az élet is, mint az ág kihal,

S a fürtök mint a lomb, úgy lehullanak.

Az élet oly vonzó, oly szép a világ,

S ki tudja, hová visz a nagy vándorút?

Ki tudja, van-e ott szeretet s virág?

Édesem! nosza fonj még egy koszorut.

Jókai Mór.

(1825-1904.)

AZ ARANY ÉS AZ EMBER.

Te úr vagy a földön, és én halott

A föld alatt; por, csöndes és szegény.

Nincs ott különbség a porok között,

Minden sötét a sírok éjjelén.

Te fölkutatsz, s földedre fölviszesz,

A mindenen ott urrá leszek én –

Te meg helyembe fekszel, s por leszesz

A föld alatt; por, csöndes és szegény.

RÉGI DAL, RÉGI DAL…

Régi dal, régi dal, régi dicsőségről!

Fényes napnak ragyogása rózsafelhős égből.

Világverő Mátyás sírján még a virág zöldül,

S a dicsőség hova tünt el a szép magyar földrül?

Fényben úszott az úri nép, bőségben a szolga,

Az utolsó parasztnak is öröm volt a dolga,

Igazságot a szegénynek, diadalt a hősnek,

A gyöngének oltalmazást, harcot az erősnek.

Örömmel jött a jóbarát örömek házába,

Reszketve jött az ellenség siralom harcába;

Fejedelmek kezeiket nyujták szövetségre,

Ki meg dugta mind a kettőt háta mögé, félve.

Tudós urak tudományát arannyal fizették,

Magyar nemzet virulását világnak hirdették,

Merre nap jár, merre hír jár, három tengerpartnál

Boldogabb nép, délcegebb nép nem volt a magyarnál.

Világverő Mátyás sírján még a virág zöldül;

A dicsőség hova tünt el a szép magyar földrül?

Leáldozó nap sütése, alkonyodó égről:

Régi dal, régi dal, régi dicsőségről…

Lévay József.

(1825-1918.)

MIKES.

Egyedül hallgatom tenger mormolását,

Tenger habja felett futó szél zúgását –

Egyedül, egyedül

A bujdosók közül

Nagy Törökországban!…

Hacsak itt nem lebeg sírjában nyugovó

Rákóczinak lelke, az eget csapkodó

Tenger haragjában!

Peregnek a fákról az őszi levelek,

Kit erre, kit arra kergetnek a szelek,

S más vidékre száll a

Csevegő madárka

Nagy Törökországból…

Hát én merre menjek, hát én merre szálljak,

Melyik szögletébe a széles világnak,

Idegen hazámból!?

Zágon felé mutat egy halovány csillag,

Hol a bércek fején hókorona csillog,

S a bércek aljában

Tavaszi pompában

Virágok feselnek…

Erdély felé mutat, hol minden virágon

Tarka pillangóként első ifjuságom

Emléki röpkednek.

Ah, mért nem szállhatok hozzád, szülőföldem,

Mikor minden bokrod régi ismerősem!

Mért vagy szolgaságban,

Gyászos rabigában

Oly hosszú időkig?

Ha feléd indulok, lelkem visszatartja

Az édes szabadság bűvös-bájos karja,

Vissza, mind a sírig!…

Itt eszem kenyerét a török császárnak,

Ablakomra titkos poroszlók nem járnak

Éjjeli setétben,

Hallgatni beszédem’

Beárulás végett…

Magános fa vagyok, melyre villám szakad,

Melyet vihar tördel, de legalább szabad

Levegővel élhet.

S egyedül hallgatom tenger mormolását,

Tenger habja felett futó szél zúgását –

Egyedül, egyedül

A bujdosók közül,

Nagy Törökországban.

Körülöttem lebeg sírjában nyugovó

Rákóczi nagy lelke, az eget csapkodó

Tenger haragjában.

AZ ARADI NAP.

Jaj be búsan néz az őszi

Nap sugára

Az aradi vártömlöcnek

Ablakára!

Fogva ül ott tizenhárom

Magyar vitéz,

S a hazáért a vérpadra

Fellépni kész.

Seregünkben mind vezér volt,

Hős, hatalmas;

Lobogójuk száz csatán is

Diadalmas.

Bátran néznek szeme közé

A halálnak;

Vele szemben nemcsak egyszer,

Százszor álltak.

Elítélték mindnyájokat

Szinte lopva,

Szőttek-fontak hamis vádat

A nyakokba.

Bélyegezték felségsértő

Pártütőnek,

Hogy a tiprott szabadságért

Kardra költek.

S uramfia! az ítélet

Gyász bitófa,

Mintha rablók, útonállók

Lettek volna.

Mintha méltók sem volnának

Egy lövésre,

Katonához, férfiuhoz

Illőb végre!

Csikorog a tömlöcajtó

Vasas zárja.

Jertek, jertek hű vitézek

A halálra!

Bucsuzni kell itt egymástól

Mindörökre:

Meg van ásva sírotoknak

Néma gödre.

És kijönnek vérző szívvel,

Haloványan,

Kezet fognak, könnyeznek is

Egynehányan;

De az a köny nem a bánat

Gyenge habja:

Egy sincs köztük, a ki hitét

Megtagadja.

Most a bucsu már csak egy-két

Katonás szó,

Föld zajából fel magasba

Messze hangzó:

«Isten áldjon! együtt leszünk

Fent az égben,

Élő tanuk árva hazánk

Szent ügyében.»

És lépdegél a keserves

Útra sorba

A vértanuk dicsőülő

Kis csoportja.

Csak egy lépés a bitóról

A menny tája;

Elrepülő lelkeiket

Angyal várja…

S ki az az egy, a ki még él

S áll magában?

Hősök hőse, félisten volt

A csatákban…

Damjanicsra hej! bosszusak

Vérbirái,

S rajta gyáván itt akarnak

Bosszut állni.

Hű bajtársi zord halálát

Nézze végig,

Haljon ujra mindenikkel,

Úgy itélik;

Lelkét gyötrő kín tüzében

Hadd fürössze,

Vad rémület, szörnyü kétség

Törje össze.

S áll közöttük gyenge mankón

Támaszkodva,

Mint leomló félben álló

Templom tornya;

Mint oroszlán, mely vas közé

Vagyon zárva,

Ingerkedő, dévaj sereg

Játékára.

«Első voltam én a harcon.

Jól tudjátok!

Utolsónak mért hogy éppen

Most hagyátok?…

Jól van így is! mindenütt csak

Azt kerestem,

Hogyha esem, óh szabadság

Érted essem!»

S bátran fellép, égi fény gyul

Hős szemében…

De a hóhér reszket, sápad

Félelmében.

«Bátorodjál, szegény pára!

Mit félsz nálam?

Jól vigyázz! hogy föl ne borzold

A szakállam!»

Oly vigan megy, mintha menne

Vigalomba,

Nem rabszolga-kézzel ásott

Sírhalomba;

Mintha mi sem vonzaná e

Föld határán,

S bús hazáját váltaná meg

Vére árán.

És repíti szellemét az

Angyal szárnya,

S a kinyilt menny becsukódik

Ő utána.

Arad felett zajlik sűrű

Őszi felleg,

Benne vihar, benne villám

Harcra kelnek.

Aradi vár! aradi vár!

Halál völgye,

Honszeretet, vértanuság

Szentelt földje!

Viruljanak környékeden

Vérvirágok;

Örök emlék s hála könnyét

Sírni rájok!

LÁTOGATÓK.

Szeretem az estvét, az estveli csendet,

A lámpa világa derengve ha gyul;

Miért nappal a szív hiába esengett,

Gyötrelme nyügétől ekkor szabadul.

Felnyílik a lélek titkos birodalma

S a hallgatag érzés bátran ömöl dalba.

Ajtó, ablak zárva… ment vagyok a bajtul,

Édes lesz az ábránd, könnyü a dolog…

Ottkünn a sötétben éjszaki szél zajdul

S egy-két járó-kelő gyors lépte kopog.

Majd az is elhangzik a távoli részen

S önmagamé leszek osztatlan, egészen.

Egy lelket se’ várok, egy lélek se’ moccan,

Ringathat ölében biztos nyugalom…

A lámpavilágot nézem, nézem hosszan,

Amint játszadozva rezeg a falon.

És im’ lendül a lég… látogatni járnak

Lebbenve, suhanva, igézetes árnyak.

Mind jó ismerősöm… nagymessziről jőnek…

Mind égi jelenség, nem földi alak,

Emlékei rég mult izgalmas időnek.

Eltünt nap után még felszállt sugarak…

Lebbenve suhannak s szivem meg se’ döbben,

Sőt magasztalódik bűvös közelökben.

Ő néz legelől rám nagy, okos szemével,

Kit folyton emésztett a honszeretet…

Tar homloka boltját bánatja fedé el

A letiport nemzet gyászsorja felett.

Ihletett ajkáról a mint szava zendül,

Láng lobog a szívben, könny pereg a szembül.

Mennyei beszédjét elmerülve hallom…

«Ott, ahol én járok, fény áradt elém,

Csüggedő reménnyel kelle bár meghalnom,

A bús haza sorsát ott sem feledém.

Most is komor a lég, tájéki sötétek:

Buzdítani, védni jöttem le közétek!»

Kézfogva közelget zárt néma lakomba

Két dalnok is… édes, aranyszívü pár.

Lényöket felfogni földi eszem tompa,

Tisztultan alakjok oly isteni már!

Hol az ész nem láthat, a szeretet lát, im!

Omoljatok ide keblemre barátim!

Sértetlen, örökzöld lantjok koszoruja,

Körülöttük bájos harmónia zeng…

Látják a jövendőt szebb fényben, ujulva

S láng-szemök a multon mélázva mereng.

Ah! hogy egy kis felhőt, mely soha nem széled

Dicsőült arcukon ott hagyott az élet!

És szellemi sorban érkeznek utánok

Az egykori hívek, az egykori jók,

Mind, a kiket onnan még visszakivánok,

Eltüntök után is hű látogatók.

Nyájas bizalommal szállnak le körültem,

Mint mikor éltökben kedvöknek örültem.

Ez komolyan hallgat, bár nem őrzi titkát;

Az meg csupa jóság és játszi kedély;

Ez a túlvilágra mély szerelmet vitt át

S még most is emészti a bús szenvedély…

Ismerősnek látszik, csakhogy mégse’ földi,

Az érzelem, a mely lényöket eltölti.

Ám ti is itt vagytok a mennyei körben,

Kikért ez a szív még életre dobog,

Kik velem osztoztok bánatban, örömben

Oh! már ma kevés, de kedvelt alakok…

Röppenő szellemek biztatnak az éggel:

Ti vontok a földhöz édes kötelékkel.

S szeretem az estvét, az estveli csendet,

A lámpa világa derengve ha gyul;

Miért nappal a szív hiába esengett,

Gyötrelme nyügétől ekkor szabadul.

Felnyílik a lélek titkos birodalma

S a hallgatag érzés így ömlik e dalba!

A TEMETŐN…

A temetőn régi templom,

S régi templom csonka tornya,

Lelkemet túl a sírhalmon

Az ég felé intve vonja.

Csak néz, csak néz a sírkőre,

Ez meg visszabámul rája;

Egyik a másiknak őre

S vezére a másvilágra.

Beszélnek is tán egymással

Mély titokról, néma nyelven,

De ha ember arra járdal,

Elhal ajkuk hangja menten.

Szólnak is tán néha hozzád,

Ha magadba szállva kérded,

De beszédök foglalatját

Soha, soha meg nem érted.

És mihelyt magokra hagytad,

A suttogást újra kezdik,

Melyből más egy szót se hallhat,

Csupán, aki sírba’ fekszik.

Greguss Ágost.

(1825-1882.)

HALADT…

Haladt és partot ért a sajka,

Kiszáll a vándor s tovavész:

Gazdátlan, evezője rajta,

De, ki vezesse, nincs a kéz.

Kiszállott lélek, merre keltél?

A sajka-test nem fejti meg.

Nemes ital, hová ömöltél?

Nem mondja az üres üveg.

AZ ÉLET KERTJE.

Egy rózsás kertben – életünk ilyen kert –

Sétálni láttam tíz szál úri embert.

Hangzott panasz kilencnek ajakárul:

«Beh kár, hogy a rózsához tüske járul!»

Egyetlen egy volt így elmélkedő:

«– Beh jó, hogy tüske közzűl rózsa nő!»

Zalár József.

(1825-1914.)

SAMIL HAZÁJA.

Örökzöld bércek hamvas ormai,

Hol a sasokkal fellegek tanyáznak;

Virágos völgyek sűrü ligete

Búvó fészkével a dalos madárnak;

Sötét erdők hárslombos sátora,

Tündér-barlangok, rejtélyes hegyekben;

Csodákkal teljes, élő hősrege:

Samil hazája, – oh, bocsásd be lelkem!

Hadd andalogjak e szűz ég alatt,

Hadd lássam bíbor hajnalát keletnek!

Tündöklőbb itt a napnak sugara,

Itt éjjenkint új csillagok születnek.

Fenn a tetőkön édes lég üdít,

Lenn a völgyekben titkos félhomály van,

S az illat fája balzsammal kinál…

Beteg szivem tán meggyógyul e tájon!

Hadd lássam a föld legszebb lányait,

Szemükben a fényt, ajkukat mosolygva,

S a termet és arc minden gyönyörét

Tündérkezektől koszorúba fonva;

Azt a hatalmat, mely előtt a föld

Porát csókolják őrjöngő királyok,

S az üdvösségnek mind a hét egét

Odaadnák, – hogyha mosolygna rájok.

Hadd lássam a prófétát, amidőn

A szent hegy ormán leborulva térdel,

És a magasból felhő száll alá,

Hogy elborítsa őt ezüst ködével, –

S nem mer fölnézni… fél meglátni azt,

Kinek az ég s föld rettegi hatalmát…

De hall lelkében égi szózatot

S bölcsen megérti Isten akaratját.

Hadd halljam a próféta szózatát,

Midőn buzdítja népét a csatára.

Zeng, mint az ég, az ihletett ajak,

Szent átkot szórva népek ostorára.

És lángra gyulnak a hideg szivek,

És öldöklő fény villog a szemekben,

Feszül a karnak minden idege

S rettentőn kérdik: hol van hát az ellen?

Hadd lássam őt, a hőst, táltos lován,

Midőn népével a csatába vágtat!

Rohan, miként a villám, legelől,

Villogtatván szent kardját Attilának.

És hull az ellen, mint a falevél,

És folynak a vérpatakok nyomába,

S az összetört had omladékain

Fölzeng a hálás győzelem imája.

Hadd lássam őt a harc vérmezején,

Százezrek ellen küzdő erejében,

Midőn sergéből egyedül marad

S egyszerre érez száz dárdát mellében.

Csodává lészen most a viadal,

De meg kell szünni végre a csodának,

S zokogva tör ki a népsiralom:

Meghalt prófétánk! Vége a hazának!

Hadd halljam a nagy, rémes hallgatást,

A szörnyü csendet, mellyel harcba szállnak –

Vezér nélkül a csüggedt bajnokok,

Előre sejtvén vesztét a csatának.

S hadd halljam a zajt, egy ország zaját,

Mennydörgését a nemzet örömének,

Midőn eléjök a próféta áll,

És szól: Mit féltek? Nem haltam meg! Élek!

Oh, boldog ország! oh, szent föld, hová

Az égiek még mostan is lejárnak!

Prófétád ajkán Isten szól veled,

S éled korát szép, lelkes ifjuságnak!

Ifjodni érzem én is lelkemet

S oly boldog szívem, hogyha elsohajtja:

Én is hiszem, mit a próféta mond,

Előttem is szent a próféta kardja!

Gyulai Pál.

(1826-1909.)

HORÁTIUS OLVASÁSAKOR.

Oh Róma, Róma, megalázott Róma!

Horátius im örömrül dalol,

Miként ha rajtad rablánc nem is volna

S díszében állna még a Capitol.

Oda a hit és oda a szabadság,

Egy ember isten, – hogy’ tűrhetni meg!

Dicsőségét lángelmék harsogtatják,

Nincs többé nép, csak élvező tömeg.

Avagy csalódom s e hizelgő óda

Csupán adó, melyet fizetni kell,

S ha lelkével adózik egész Róma –

Mért volna ment az, a ki énekel?

Avagy talán az örömök dalában

A költő szive majd hogy megszakad

S némán kiált: «A Brutusok honában

Csupán a jó kedv s mulatság szabad!

A félelem, az önzés, élvezetvágy

Kiöl belőlünk minden szent hitet;

Erény te, puszta név, te meg, szabadság,

Egy álomkép, mit birni nem lehet.

A bölcseség Epikur tudománya,

És az egyetlen erkölcs az eszély;

A közügyektől vonulj a magányba,

Történjék bármi, tűrd el, vigan élj!

Nézd, nézd: Soractét magas hó borítja,

Tégy fát a tűzre, bőven tölts, igyál;

Ne kérdezgesd, mi a jövőnek titka,

Előbb-utóbb csak eljő a halál.

Addig hát élvezd, a mit sorsod enged,

Övezze myrtus fényes fürteid’,

Ne vesd meg a bort, táncot, dalt, szerelmet,

Az élet drága, legfőbb kincseit.

Boldog, ki messze a világ zajától

Földét mivelve önkedvére él,

A gazdagság– és szegénységtől távol,

Arany középszer! benned hisz, remél.

A bércoromra sujt inkább a villám,

A szél a legmagasb fát dönti meg,

De minden oly ép Tibur völgye táján,

Virágon, bokron lágy szellő lebeg.

A természet, művészet annyi bája

Köszönt és kínál minden lépteden,

S ha éjjel üt a légyott várt órája,

Mi édesen suttog a szerelem!

Kit kedvelsz jobban, Chloét-é vagy Pyrrhát?

De az idő fut, csak beszélve így:

Szakítsd le minden órádnak virágát,

És a jövőbe kevésbbé se higy!»

Oh, édes hang, oh gyönyör nagy költője,

Ne bájold el borongó lelkemet!

Nekünk is ott áll Philippi mezője,

Hol annyi sok, hol minden elveszett.

Korunk talán hasonló a tiédhez,

Ez új világ is már rothadni kezd,

De fáj sebünk, de szívünk mély bút érez,

Hitünk jelképe szenvedés, kereszt.

Szenvedve, küzdve és lemondva élni…

Nem legnagyobb rossz börtön és halál;

Az igazságban ne szünjünk remélni:

Egy-egy nagy eszme még utat talál.

A költészet, bár törve égi szárnya,

Még fönnen száll, még folyvást tenni hív;

Ha ijeszt is a kétség rémes árnya,

Szenvedj, remélj, higyj, lelkesülj, te szív!

ÉJI LÁTOGATÁS.

Három árva sír magában,

Elhagyott, sötét szobában;

Zivataros hideg éj van,

Édes anyjok künn a sírban.

«Édes anyám, édes anyám!

Altass el már, úgy alhatnám!»

Mond az egyik s el nem alszik

Sóhajtása föl-fölhallszik.

«Beteg vagyok, édes anyám!

Hol maradtál? Nem gondolsz rám!»

Mond a másik s jajjal végzi,

A fájdalmat kétszer érzi.

«Édes anyám, gyujts világot!

Nem tudom én, jaj, mit látok!»

Harmadik mond, mindenik sír –

Temetőben mozdul egy sír.

Megnyílnak a nehéz hantok,

Kilép sírból édes anyjok,

S tova lebben a vak éjben,

Haza felé, az ösvényen.

Arca halvány, hangj’ a régi,

Fia, lyánya megösméri;

Immár tőle hogyan félne?

Megcsókolják, mintha élne.

Az egyiket betakarja;

Másikat felfogja karja,

Elringatja, elaltatja:

Harmadikat ápolgatja.

És ott virraszt a kis ágyon,

Míg elalszik mind a három.

Majd megindul, széttekinget,

Keresi a régi rendet.

Rendbe hozza a szobácskát,

Helyre teszi a ruhácskát;

Az alvókat hosszan nézi,

Csókját százszor megtetézi.

Kakas szólal, üt az óra,

El kell válni virradóra!

Visszanéz a véghatárrul…

Sír megnyílik, sír bezárul.

Oh, a sír sok mindent elfed:

Bút, örömet, fényt, szerelmet;

De ki gyermekét szerette,

Gondját sír el nem temette.

HADNAGY URAM.

«Hadnagy uram, hadnagy uram!»

«Mi bajod van, édes fiam?»

«Piros vér hull a mentére.»

«Ne bánd, csak az orrom vére!»

«Hadnagy uram, hadnagy uram!

El ne düljön itt az útban!»

«Bele botlám egy nagy kőbe,

Szegezz szuronyt s csak előre!»

Megy a honvéd, áll a hadnagy,

Mély sebében összeroskad.

«Hadnagy uram, hadnagy uram!»

«Csak előre, édes fiam!»

MARGIT SZIGETÉN.

Az alkonyfényen rezdül a fa lombja,

És nyájasan behajlik ablakomba;

Derüs árnyéka arcomon lebeg,

Suttogva kérd: hogy vagy, szegény beteg?

Jobban vagyok, enyhült a fájdalom,

S el-elszunnyadva ébren álmodom.

Mily szép lehet most ott künn a világ:

Kék ég, zöld fű, ezer nyíló virág,

Szökőkút cseppje és árnyas liget,

Calypso kertje e tündérsziget.

Nem láthatom, de hallom benn a zajt,

Mit kinn az élet ablakomra hajt.

Hallom beszédit, amint föl s lejárnak,

Ujabb, meg újabb vidám társaságnak;

Nő, férfi, mind örül, tréfál, nevet –

A jókedv meg nem illet engemet

S ki tudja: vaj’ lesz-e még helyem ott,

Ma csak beteg, holnap talán halott…

Hallom zendülni csalogány dalát,

Szivem egy édes emlék hatja át!

Ébrednek újra eltünt boldog évek,

Egymásba folyva, mint ködfátyolképek,

Ébred kihalt vágy, vesztett szerelem,

Illatmaradvány hervadt levelen…

Hallom zaját játszó kis gyermekeknek,

A fűben ott futkosnak, enyelegnek.

Oh gyermekim, mikor még élt anyátok,

Mikor még ti is kicsinyek valátok

S így játsztatok!… Az alkony elborul.

Sötétedik; szemembe könny tolul,

De szél fuvall s a lombok zúdulása,

Csapongó hullám méla mormolása,

Gőzös robajja, közbe távol ének

S tört hangjai el-elhaló zenének:

Elrengetik az éber álmu főt,

Mint dajkaszó a síró csecsemőt.

AZ IGAZSÁG ÉS HAMISSÁG.

Elindul az Igazság,

Vele megy a Hamisság;

Édes testvér mindkettő, –

Miért? tudj’ a teremtő!

Anyjok varrt két tarisznyát,

Sütött nekik pogácsát,

Mindeniknek huszat szánt

S betarisznyált egyaránt.

Ehetnék a Hamisság:

«Hallod-e, te Igazság,

A tiedből ennénk tán,

Az enyémből azután?»

«Jó lesz, jó lesz, együnk hát!»

Megkezdik a pogácsát

S míg benne tart egy hétig,

Morzsolgatják mindétig.

Ehetnék az Igazság:

«Hallod-e, te Hamisság,

A mint mondád, rendre jár,

A tiedből együnk már!»

Egész nap hiába kér

Nem ad neki a testvér:

«Mégis adok jó áron,

Ha a füled levágom.»

Le is vágja a fülét,

Másnap ismét a kezét,

Azután meg a lábát

S úgy ád egy-egy pogácsát.

Végre szemét szúrja ki,

Vakon, bénán vezeti:

Az Igazság ráállott –

Így járják a világot.

A SZÉL ÉS A NAP.

Egykor régen Szél urfival

Fogadott az öreg Nap:

Egy vándor köpenyét melyik

Lophatná le hamarabb.

Jött a szél s magát fölfúván

Zúgott-búgott; mint csak tudta,

A köpenyt úgy húzta, fútta.

Hát a vándor mit csinál?

Elébb ugyan félelmében

Ijedten kap fűhöz-fához,

De a köpenyt majd a vállhoz

Szorítgatja s odébb áll.

Mosolyog a jó öreg Nap

S hő sugárral, fényes-szépen

Megindul a tiszta égen.

Hát a vándor mit csinál?

Lassabban megy, meg is izzad,

A meleget alig állja,

Majd a köpenyt földhöz vágja,

S hogy pihenjen rajt’, megáll.

Egykor régen így nyeré meg

Szél urfit az öreg Nap:

Többet észszel, mint erővel,

Így közel, úgy hamarabb!

Vajda János.

(1827-1897.)

A VIRRASZTÓK.

Itt a nagy halott előttünk,

Kiterítve mereven.

A hideg, a téli éjben,

Csillagoltó sötétségben

Mi vagyunk még éberen.

A sirásban elfáradt már

Valamennyi jó rokon.

Talán mi se volnánk ébren,

Hanem mert a torban, éhen,

Rágódunk a csontokon.

A csontokon sem rágódnánk,

De hát – ez a kenyerünk.

Nem maradt ránk dús örökség;

Fizet minket a nemzetség,

Ha sirunk, énekelünk.

Már maholnap ez se kell majd.

«Elég volt a gyász, a dal.

Ami megholt, föl nem támad.

Haszontalan minden bánat!

Haj rá étel, dal, ital.»

Ilyen szelet hallunk is már.

Ki legtöbbet örökölt,

Annak van a legjobb kedve;

Ott van a mult elfeledve,

És eladva az a föld.

Hol pihennek a nagy ősök,

Kik szerezték vérökön

Azt is, amin ők mulatnak…

Idegenek jól aratnak

Vérben ázott térökön.

Ők alusznak szépen, mélyen;

Ébren már csak mi vagyunk.

Ők alusznak s nem álmodnak;

Mi virrasztunk ébren haj csak

Ébren is mi – álmodunk.

Álmodunk mi hihetetlent,

El se merjük mondani.

A holt szeme félig nyitva;

Hátha meg nem volna halva,

S lehetne még valami…

A nagy tenger éjszakába

Ki-kinézünk olykoron.

Mert nem tudjuk, hány az óra,

Hallgatunk a kakas szóra,

Merengünk egy csillagon.

Jó reménnyel, vak reménnyel,

Hogy ha megvirradna már!

De a hajnal csak nem pirkad,

S amit látunk, az se csillag:

Bolygó fény, vagy fénybogár!

És csak oly csöndes ne volna!

De ez úgy fojt, úgy ijeszt…

Dalunk is már egyre fárad,

Alig ad még bátorságot…

Égen földön semmi nesz…

Szempillánk is csuklik immár…

S ha az álom elnyomott,

S mi is alszunk, boldog Isten!

Akkor aztán késő minden –

Mozdulhat a tetszhalott!…

A GYILKOS.

Fúj, nyargal a szél hegyen-völgyön át.

A bérci tölgy veszt köntöst, koronát.

Sikolt az ablak, bömböl a völgy.

Megölte benne valaki magát.

– Mért nem kacsintasz, illegsz, oh hölgy?

Az árok búg, a barlang csuklik.

Hess áruló, gonosz kuvik.

Fúj, nyargal a szél árkon berken át.

Hogy földhöz vágta egy fa ott magát!

Olyan sudár, oly fiatal volt.

De még mozog, még fenyeget az ág.

Nem örömest, de mégis megholt.

Bolyg a haraszt, mindent beföd majd.

Ordas csiba! ne fájjon a fogad.

Üvölt, fúj a szél tüskön, bokron át.

A nyár, az ősz elhordja majd magát.

A hó alatt elalszik a föld.

A dühödt lég hadd törje ki nyakát.

Ki érti meg, ki tudja, mit nyög?…

Valami elsuhant emitt fenn…

– Jár a halál, ha kell, ha nem…

Üvölt, fúj a szél a sövényen át.

Megunta életét a vén világ.

Szerette a napot a golyhó.

Pedig feküdni a lebujba járt.

Ragyogni fenn, alunni lenn jó.

De még a napsugár se szebb, mint a vér…

Ma csak ma, de holnap mi ér?!…

AZ ÜSTÖKÖS.

Az égen fényes üstökös; uszálya

Az ég felétől le a földre ér.

Mondják, ez ama «nagy», melynek pályája

Egyenes; vissza hát soha se tér.

Csillagvilágok fénylő táborán át

A végtelenséggel versenyt rohan.

Forogni körbe nem tud, nem akar, hát

Örökké társtalan, boldogtalan!

Imádja más a változékony holdat,

A kacéron keringő csillagot;

Fenséges Niobéja az égboltnak,

Lobogó gyász, én neked hódolok.

Szomoru csillag, életátkom képe,

Sugár ecset, mely festi végzetem’,

Akárhová mégysz a mérhetetlen égbe,

Te mindenütt egyetlen, idegen!..

TÖMLÖCTARTÓ LEHETETT…

Tömlöctartó lehetett az,

A ki a sírt föltalálta;

Vak sötétség kedvelője,

Szolgalélek, vakandpára…

Legyen bármi a halálban,

Semmivélét avagy álom:

A halált nem, de azt a szűk

Sötét börtönt én utálom.

Adjatok vadállatoknak,

Vessetek ki a tengerbe,

Avagy hagyjatok szabadban

Magas hegytetőn, heverve.

Tegyetek le egy örökzöld,

Ringató fenyő bokorba,

Hol fölöttem tölgycsoportnak

Koronás királya szólna.

Mulandóságról, viharról…

A mély völgybe lebámulva,

Hová ő is minden órán

Leszáll örök nyugalomra.

Körülöttem születnének

Földet ingató villámok,

Még föl is ébresztenének

Egy-egy percre csattanások.

– Költőnek, ki egyaránt élt

Hol a földön, hol az égben,

Volna-e szebb sírja mint ott

Ég föld közt, a fellegekben?

LISZT FERENCHEZ.

Kit hord örök hír s diadal,

Kiben szivünk ver s zeng a dal,

Mit idő el nem öl:

Honod, mely büszke rád s szeret –

A Hunyadiak, Zrínyiek

Hazája – üdvözöl!

Légy büszke rá, és ne feledd:

E föld, mely szülte bűszered,

Hősök, csodák hona;

És örömében sírni tud,

Nincs párja, rokona.

Ó jer közénk, maradj velünk,

Kik még hiszünk, még szeretünk,

Bár reményünk – titok.

Zengd te nekünk a csodadalt,

Mit nem mondhatnak el szavak,

Csak sejtnek milliók…

Vagy ám ha mégysz – hi a világ –

Vidd a haza határin át

E nép hirét tova;

A nép, melynek dalaiban

Nagy, halhatatlan búja van,

Nem halhat meg soha!

NÁDAS TAVON.

Fönn az égen ragyogó nap.

Csillanó tükrén a tónak

Mint az árnyék leng a csónak.

Mint az árnyék olyan halkan,

Észrevétlen, mondhatatlan

Andalító hangulatban.

A vad alszik a berekben.

Fegyveremmel az ölemben

Ringatózom önfeledten.

Nézem ezt a szép világot.

Mennyi bűbáj, mily talányok!

Mind amit körültem látok.

Nap alattam, nap fölöttem,

Aranyos tüzes felhőben,

Lenn a fénylő víztükörben.

Itt az ég a földet éri,

Tán szerelme csókját kéri…

Minden oly csodás, tündéri.

Mi megyünk-e vagy a felhő,

Vagy a lenge déli szellő,

A szelíden rám lehellő?

Gondolatom messze téved

Kék ürén a semmiségnek.

Földi élet, hol a réved?

Szélei nádligeteknek

Tünedeznek, megjelennek.

Képe a forgó jelennek…

Most a nap megáll az égen,

Dicsőség fényözönében,

Csöndessége fönségében.

S minden olyan mozdulatlan…

Mult, jövendő tán együtt van

Ebben az egy pillanatban?

A levegő meg se lebben,

Minden alszik… és a lelkem

Ring egy méla sejtelemben:

Hátha minden e világon,

Földi életem, halálom

Csak mese, csalódás, álom?…

UTOLSÓ DAL, GINÁHOZ.

Ha eljövend a búcsu-óra,

Ha majd e szív végsőt dobog,

A percben, mely létem kioltja,

Majd akkor is rád gondolok.

És jól tudom, előre látom,

Mi bú, öröm van itt ezen

S az ismeretlen túlvilágon:

Egyszerre mind átérezem.

Eszembe jut majd minden átok,

Mind, ami történt s ami nem;

Mely felgyujtotta a világot,

Mást üdvözitvén, az «igen»,

Mit lelkem eddig félve sejtett,

Előttem áll a nagy titok,

Hogy csak az halt meg, ami nem lett,

S az él örökké, ami volt.

És nem tudom, mi fáj majd jobban:

Mi itt örökre elveszett,

Vagy ami él a multban, s onnan

Kivenni többé nem lehet?

A gondolat, hogy e mindenség

Nem lesz se több, se kevesebb,

S isten se törli azt le végkép,

Mi egyszer itten megesett…

Vagy hogy nem halt meg voltakép itt

Csak az a perc, mely elrepült;

A bimbó, mely nekem ki nem nyilt,

A vágy, amely nem teljesült?

LÉGY VIDÁM…

«Légy vidám, kétségbeesve;

Maradj büszke, megalázva.

Légy hideg, ha lánggal éget

Átkos szenvedélyed láza.»

«Meg se rezzenj, ha velődbe

A féltés villámi ütnek.

Maradj józan, mikor ég föld

Táncol és forog körülted.»

«Fojtogasd el minden üdvöd’,

S ha tudod, felejtsd el őket,

Mikor éjjel siránkozva

Szellemeik hozzád jőnek.»

«És örökké sírod ássad

S mégse halj meg!» Én gyötrelmem,

Mert ohajtlak, mert szeretlek,

Ezzel átkoztál meg engem?…

VASÚTON.

Megindult a föld alattunk,

Vagy magunk előre hajtunk?

Hol vagyunk most, a pokolban?

Hosszu barlang szája horkan.

Csattog, felsikolt a sárkány,

Tarjagos füstfelleget hány.

Rajzik a szállongó szikra.

Hogy forog az izzó szikla!

A sötéttel küzdve langal

Végig a függő bazaltfal.

Mintha régi füstös képek

Alakjai élednének…

Angyalok, kövült barátok

Morogják a Miatyánkot,

Olvasót pörgetve ottan

A meredek szirttorokban.

Vagy talán csak víz esése

Bérc öléből a mélységbe?

Most a síkra ereszkedtünk.

Mi robog, zúg el mellettünk,

Vissza őrülten mi csörtet,

Összeláncolt sor kisértet?

Mi jövünk magunkkal szembe,

Megfordulva vagy kerengve?

Itt egy város, ott egy zárda

Tornyai rohannak hátra.

Milyen álom, milyen élet!

Hogy szorulnak percbe évek!

Hallga, hóha! most megállunk,

Itt kiszállunk, ott beszállunk.

Tölgyei a rengetegnek

Álmaikból fölrezzennek.

És a csöndes erdőn a fák

Mélabúba

Összesúgva

Társaiknak mondogatják:

»Hegyeink méhéből – kérded –

Hova lettek a tündérek?

Gnómok, rémek, gyíksárkányok,

Óriások, tüzet hányók?

Szörnyeinkről már maholnap

Még a dajkák sem danolnak.

Emberek nyeregbe fogták,

Nézzed – imhol lovagolják…«

Petőfiné Szendrey Júlia.

(1828-1868.)

KEZD MÁR TOMBOLNI…

Kezd már tombolni az őszi vihar,

Meg-megcibálja a fák üstökit

És szerteszórja a leveleket,

Miket pusztító keze leszakít.

Nyögdelve hajlong a fák dereka,

És reszket rajtuk valamennyi ág,

Egy-egy sohajtás, oly hosszú, nehéz

Mint haldoklóé, vonul rajtuk át!

Hisz haldokolnak, mert most hagyja el

Őket az élet, a tavasz jele:

A zöld levél, az árnyas lombozat,

Mit letép róluk az ősznek szele.

Fölöttem is már őszi ég borong

S lelkem zilálja őszi fergeteg; –

Letép-e róla minden örömet,

Miként a fáról a leveleket?…

NE HIGYJ NEKEM…

Ne higyj nekem, ha mosolygok,

Álarc ez csak arcomon,

Mit felöltök, ha a valót

Eltakarni akarom.

Ne higyj nekem, ha dallásra

Látod nyílni ajkamat:

Gondolatot föd e dal, mit

Kimondanom nem szabad.

Ne higyj nekem, mikor hallasz

Fölkacagni engemet:

Megsiratnál, hogyha látnád

Egy ilyen percben – lelkemet!

Madách Imre.

(1829-1864.)

A HALÁL KÖLTÉSZETE.

Miben van olyan nagyszerű költészet,

Rejtélyes mélység, mint benned, halál?

Ki ott lakol, hol a korlátos élet

A végtelennel kezet fogva áll! –

Vadon zajong az élet működése,

Erőlködik és küzd a sokaság,

Egymást törik hullámi, mások buktán

Emelkedik, ki a fölszinre hág.

Csúsz a nyomor, görbedve szidja sorsát,

Emelten jár a vétkes hatalom,

Dicsőségért lemond ez az örömről,

Amazt emészti kincs utáni szomj.

Tündéri ábránd az ifju világa,

Míg a hivőé lemondás, ige,

Ez élvet kerget, amaz igazságot,

Mit fátyolával Isten elfede.

S tovább rohan mind, vélvén a tömegtől

Az ő ösvénye messze elszakad,

S míg minden más a pusztaságba téved,

Csak ő lelé meg az igaz utat.

S íme eléjök lépsz, halál, szelíden

Magadhoz térited mindnyájokat,

S öledben megbékél, mi az imént még

Haraggal zúgott, százfelé szakadt.

Oh, vajmi rosszul ismert tégedet, ki

Undok rémnek festett; szent anya vagy,

Kinek hangját a gyermek hogyha hallja,

Jő és minden játékot abbahagy.

Kebledre dűl, s te könnyeit letörlöd,

Leleplezed a titok fátyolát,

S hiú törekvéseit elcsitítod

Dalolván néki a halál dalát.

Édesnek, szépnek kell e dalnak lenni,

Melyet tanyáján a halál susog,

Hogy a létnek hullámi ráfigyelnek

És a vad szenvedély elandalog.

Csodáljam-e hát, hogy félénk madárként

Költészetem is messze menekül

Az utcának zajától s megpihenni

A csendes sírnak szent ormára ül?…

Szász Károly.

(1829-1905.)

ANGYAL ÉS ÖRDÖG.

A fejedelem szólt a művészhez:

«Két képet fess nekem művész!

Én vert arannyal megfizetlek,

Ha mindkettő kedvemre lész.

Egyikre fesd a legszebb angyalt,

Minő csak a mennyben lehet;

A másikra az ördögöt fesd,

Minőnek őt te képzeled.»

A művész véve a parancsot,

Nemes szerényen meghajolt,

Szép homlokán felgyult az eszme,

De ajka egy hangot se szólt.

Vevé a vásznat, a festéket,

És a teremtő ecsetet,

Elzárkózott csendes lakába,

És éjet napot összetett.

Készült a két kép, de munkában

Nem látta őket senki sem,

Félkészülőben vágyott volna

Birálni sok kiváncsi szem.

De végre fejedelme elébe,

Viszi munkáját a művész,

– El van leplezve mind a kettő –

«Uram a kettős munka kész.»

«Vegyétek le a leplet róla!»

Parancsolá a fejedelem.

Sok kéz lenyúlik; de előlép

Maga a művész hirtelen:

«Megengeded uram, a leplet

Magam vegyem le» szól ekép,

S leleplezi az egyiket… Oh!

Mely ragyogó, eszményi kép!

Bájos leánykép, melynél szebbet

Nem látott soha földi szem:

Mennyei öröm fénylik arcán,

Ajkán mosolyg a szerelem,

És szemének kék tükörében

– Mit fel nem zavar szenvedély –

Feneketlen s még is átlátszó

Tengerszem mosolyg: a kedély.

Fehér homloka derüjében

Egy cherub tisztasága van,

Selyem hajának szála oly fény,

Melynek árnyéka is arany.

Keblét emeli a lehellet,

Kezét imára kulcsolá;

S bár szárnya nincsen, hogy repüljön,

De mégis égből szállt alá.

A fejedelem jóváhagyólag

Intett fejével, és szemét

A képről a művészre, aztán

A tömegen jártatva szét,

Szólt: «szebb alakot álmaimban

Sem láttam ennél óh művész!

Leplezd le már az ördög képét,

Jutalmad fejedelmi lész!»

De a művész szigoru szemmel

Végigtekint saját művén…

«Ha ti nem leltek hibát benne;

De annál többet lelek én.

Mosolya hideg, szeme lankadt,

Homlokán nincs elég varázs…»

S fölleplezvén az ördög képét

Büszkén kiált: «Im itt a más!»

S az ördög képét még kiváncsibb

Szemekkel kémli a tömeg.

Keresi szarvát, hosszu farkát,

Sötét szemeitől remeg,

De ámulat! a szörny helyett egy

Gyönyörü arc mosolyg elé,

A százszor fényesbb kép előtt el-

Homályosul az angyalé.

Derültebb homlokán a fénynek

Részegitőbb varázsa ég.

Szemében vakítóbb a sugár,

És csábítóbb a szendeség.

Míg arcán reszket mámor és kéj,

Zilán kibontott fürtivel

Villanyfolyam szikrázva játszik…

Ugy epeszt és úgy ingerel!

És mintha ajka félig nyitva

Lihegne titkos kéj után,

És szeme álmodozni hívna

Homályos édes éjszakán,

S mintha az arcon, egy veszélyes

Örvénybe összefolyna ott

Mind, ami édest és halálost

Az őrült vágy álmodhatott.

«Ez hát az ördög? felkiáltnak,

Egy angyalnál szebb női kép!»

De csendet int a fejedelem most;

És a művész eléje lép:

«Én értelek – mond – igazad van;

Jutalmad bizton felvehetd,

Egy szép asszony szivünknek angyal

És ördög egyaránt lehet!»

HAZÁMHOZ.

Hírt sem hallok már felőled,

Erdős, völgyes szép hazám,

Most, hogy távol vagyok tőled,

Most szeretlek igazán.

Azt a völgyet, azt a bércet

Sohasem felejthetem

S kél szivemben vágyó érzet,

Hogy pihenjek kebleden.

Semmi, semmi ki nem pótol,

El nem mossa képedet!

Kérdem a sebes folyótól:

Hogy’ hagyott el tégedet?

Kérdem a szálló madártól:

Tán kiszáradt a berek,

Hogy tőled ő is elpártol,

Mint a hűtlen emberek?

Gondolom: a nehéz felhő

Arcod özvegy fátyola;

Gondolom: a síró szellő

Egy ismerős furulya.

Gondolom: a virágillat

Esdő sóhajod talán. –

S pásztortűz az a kis csillag

Kék havasod oldalán.

Téged látlak minden képben,

Mely felém száll messzirül;

A sík rónán minden lépten

Bércek árnya leng körül.

Búcsuzó anya fiának

Egy ereklye-képet ad –

S az, habár az évek szállnak,

Mindig kebelén marad.

FÜLEMILE DAL.

Kicsi fülemile dalol,

Elrejtőzve, ki tudja hol?

Nem hallja más, csak én hallom

S szívem elmereng a dalon.

Fekszem a zöld fűbe’ hanyatt,

Rengő bokor árnya alatt;

A madár mindegyre dalol,

Kihallik a bokor alól.

S amint szertehordja a szél,

Szívemben is visszhangja kél,

Szívem kellő közepében:

Olyan búsan, olyan szépen!

Azt énekli az a madár:

Egyszer van az életben nyár,

S mikor eltöltöd a nyarat,

Csak a száraz lombja marad!

Tóth Kálmán.

(1831-1881.)

ELŐRE!

A gárdának a jelszavát

Egész világ hangoztatja:

«A francia gárda meghal,

Hanem magát meg nem adja.»

Nekünk is volt egy jelszavunk,

Lázba jött a honvéd tőle:

Nem volt abban a halálról,

Nem volt abban megadásról,

Egy szó volt csak, hogy: Előre!

Ezzel himzé a honleány,

E szóval a honfi-zászlót,

Ezzel ment el az a gyermek,

A kit anyja másnap gyászolt.

De ha maradt még egy fia,

S kivánta a haza tőle:

Az egyiket nem siratta,

A másikat odaadta,

S ment a gyermek, ment – Előre!

Csodálatos ifju sereg,

Mely, nem tudni: hogyan támadt,

Napok szülték s mégis mintha

Szülte volna három század.

Ott rohannak… pusztító tűz…

A fele már ki van dölve…

Most elnyeli a füstfelleg…

Meghaltak tán? – nem! ott mennek!

Ott hallatszik, hogy: Előre!

Mint viharkor a tengernek

Összezúdul minden habja:

Mind ott voltak… egymás mellett

A fiú és édes apja.

Apa elhullt – és a fiú

Ráborult a vérző főre:

«Csak egy szót még, édes apám!…»

A haldokló fölnézett rá

És azt mondta, hogy: Előre!

Oh drága kincs, melyet annyi

Sírhalom-föld be nem fedett…

Szó, a mely – bár némán – kiált…

Mit elvenni nem lehetett,

Ott van a zúgó erdőkbe –

Beírva az arcredőkbe

Csontok közé, mik széthulltak…

Mert azok is megmozdulnak,

Ha még egyszer lesz: Előre!

SZILÁGYI ERZSÉBET.

I.

Oh mi szépen leng a zászló!

Oh mi szépen fénylik a kard!

Eressz anyám engem is el

Szép vitézek seregivel.

Nem lehet az édes fiam,

– Mond az anya lassu hangon –

S férje után, ki már távol,

Kendővel int ablakából.

Oh mi szépen szól most a kürt,

Hallod anyám? oh eressz el!

Meglásd, majd mit hozok néked,

Napkeletről, gyöngyöt, éket.

Van énnekem elég gyöngyöm,

– Mond az anya szomorúan –

És valóban, sötét szeme

Fényes gyönggyel, könnyel tele.

Hányszor mondtad édes anyám,

Hogy megtennél mindent értem –

Oh bocsáss a vészbe, harcba –

S kipirul a gyermek arca.

Kicsiny vagy még én magzatom,

Kicsike még katonának,

El nem birná gyenge karod,

El nem birná még a kardot.

Oh dehogy nem – mond a fiu,

És levesz a szegről egyet:

Nagy Hunyadi súlyos kardja,

Vér rózsákkal van kirakva.

Aztán vágni próbál vele,

Először is kelet felé –

Hanem nehéz, izmos a kard,

Le a földre huzza a kart.

Örömköny a nő szemében –

Mátyáséban pedig szégyen;

Rivalg a kürt távolról még…

«Istenem! csak nagyobb volnék!»

II.

Megnőttél már édes fiam,

A ki eddig visszatartott:

Maga anyád mondja már most

Hogy kösd fel a harci kardot.

Vitéz apád, hős testvéred,

Mind a kettő a föld alatt,

Feledtesd el mind a kettőt,

Mind a kettő légy te magad.

Fényes neved van már most is,

Fényes név a magyar neve –

De te tedd még fényesebbé,

Hogy a nap sápadjon bele.

S boruljon le előtte mind,

A ki csak él a világon:

Mint a csengetyü szavára,

Hit beszéljen, ész megálljon.

Ne legyek én többé anyád,

Ne is szeress engem soha.

Édes hazád most az anyád,

Én pedig csak egy mostoha.

Csak azt imádd, csak azt szeresd,

Annak neve, annak képe

Álljon mindig szent oltárként

Szived, lelked közepébe’.

És hogyha kell, halj meg érte,

Halj meg érte, én nem bánom –

Ha a szivem megszakad is…

No most az Isten megáldjon!

NEM, NEM…

Nem! nem!… ennek hinni kell!

Ha ez is csal, ez a homlok,

Megtagadom az égboltot

Fényes csillagezrivel.

Ha ez is csal, ez az arc,

Akkor semmi, s minden veszve,

Ugy a világ őrült eszme,

És az élet kába harc.

Oh nyujtsd újra karjaid,

S altasd el e fölvert lelket,

Dajkája a szerelemnek:

Nyájas, édes, drága hit!

FÜTYÜL A SZÉL…

Fütyül a szél, az idő már őszre jár,

Szebb hazába megy vigadni a madár;

Én is mennék, de mi haszna, ha velem

Akárhová eljön a bú, szerelem.

Széthullott az árvalányhaj, elveszett…

Bánatfelhők borítják be az eget:

Nagy sirásuk meglátszik az ugaron;

Én is szétdult nyugodalmam siratom.

Azt kérdezi az a kedves kis leány:

Mért fáj szivem, mért vagyok oly halavány?

Az fáj az én bús szivemnek oly nagyon:

Mért nem tudja az a kis lány, mi bajom.

KIK VOLTAK A HONVÉDEK?

– Kik voltak a honvédek, jó apám,

Hogy annyit emlegetik nevüket?

– Midőn hazánkra törtek hét felől,

Őket szülé a nemzet-becsület.

Ha megnősz egykor, édes gyermekem,

S szivedben érzesz büszke örömöt:

Hogy hazád neve messze ismerős,

Fiam, a honvédnévnek köszönöd!

– Voltál-e honvéd te is, jó apám?

– Igen, az voltam, édes gyermekem!

Hogy én is védhessem a nemzetet,

Megengedé a jó Isten nekem.

Mert férfinak a hon védésinél

Nagyobb kegyet nem adhat már az ég;

Még gyenge ifju voltam akkor én,

Tölgyek között fűszál, de ott valék.

– S a honvédek vették be Budavárt?

Mutasd apám, mutasd meg, merre, hol? –

– Nézd gyermekem, nézd ottan dél felé,

Hol a hegyen most két út összefoly.

A hajnal éppen akkor lépte át

A hegytetőket büszkén, véresen…

Igy léptek ők is a várfokra föl,

Oh! ennél szebb nap nem lesz sohasem! –

– S a harc végtére mégis elveszett;

Mi tette ezt? beszéld el jó apám. –

– A diadalmak őrült mámora,

Hiú versengés, árulás talán;

Mert nagy volt akkor a mi nemzetünk,

Világ hallá, ha toppant serege;

Nem az erőszak, nem kétségbe’sés,

Belső viszálya oh! az győzte le.

– S a tizenhárom tábornok ki volt,

Kinek képét árulják mostan itt? –

– Oh fiam! ez a legszörnyübb eset,

Amit eddig a történet tanit;

Megrendül a hit, hogy ez végbement,

Ugy fojtattak bitón meg, – s annyian!

De ne beszéljünk erről sohasem,

Mert az Istenben hinnünk kell, fiam!

A HALÁL.

Nem, nem az a halál, ahogy itt nevezik,

Ha koporsónknak a födelét szegezik;

Nem, nem az a halál, amit a léha hisz,

Midőn a gyászszekér a temetőbe visz;

És az sem a halál, midőn már más sirat:

Öröm vagy fájdalom, bú vagy érdek miatt –

Ah az, az a halál: midőn még itt vagyunk:

De halva és magunk siratjuk – önmagunk!

Emlékszem – ismerék egy fürge gyermeket:

Oly vidám, játszi volt, lepkéket kergetett;

Sokszor nádméz után megmászta a tetőt,

És volt egy anyja is, – oh, hogy szerette őt!

Csókjával üdvözlé szülőjét mindenütt,

S ha leült az anyja, ölébe lefeküdt;

Boldog fiu vala, de elvevé az ég –

Hol van? – Sehol! – pedig e gyermek én valék.

Ismertem azután egy lázas ifiút;

Szeretni mint ez, úgy, ah többé ki se tud!

Tudomány, eszme, kincs… nevetett mindezen –

Hát más cél is lehet mint csak a szerelem?

Oh, hogy szeretett! – és megölték azután –

E lázas ifiút legjobban siratám.

Ha föltámasztaná még egyszer egy tavasz!…

Nem, nem, többé soha!… tudom… én voltam az.

És volt egy férfi is, kinek a kebele

Szeretet, bizalom s szent lánggal volt tele;

Van nála – ezt hivé – barátság, becsület,

S jónak győzelme, mely késik bár – megjöhet;

Hanem e férfit is aztán megmérgezék:

Csak számitás van itt, gonoszság és szemét –

Minek is szeretett, remélt, hitt annyira?

Nem kellett volna oly hamar meghalnia.

Igen!… sokszor halunk; többször mint az a hab,

Mely, hogyha a folyón sár s kórónak halad,

Elpattan s újra más alakban jő elő;

Nem ott van a halál, ahol a temető;

Itt is sokszor halunk, – oh én azt érezem,

Én már rég meghalék: – agyam forr és kezem

Mozog még – de tudom, hogy ez nem élet – és

Ami még hátra van: az csak – elköltözés.

Vida József.

(1833-1876.)

BŐ SZÜRET.

Kurtafalvi szőlőhegyen

Szüretelés nagyban megyen,

Azaz hogy csak menne nagyba,

Ha nem hagyták volna abba.

Hajaha!

Most jő még csak a java!

Megkezdették, annyi igaz,

Ebben volna egy kis vigasz,

Folytatnák is, amint illik,

Ha vón szőlő tudniillik.

Hajaha!

Most jő még csak a java!

Üres a tő, gyéren hajta,

S ami kicsi volt is rajta,

Leolvasták azt régóta,

Kit a madár, kit a róka.

Hajaha!

Most jő még csak a java!

Csak három fürt maradt rajta,

Az is holmi veszett fajta,

Olyan kemény, oly savanyú

Csupán nyulat lőni való.

Hajaha!

Most jő még csak a java!

Egy a papé lett belőle,

Ki majd beteggé lett tőle,

Másik jutott a kántornak;

Könnyei még most is folynak.

Hajaha!

Most jő még csak a java!

Présbe került a harmadik,

S szorították három napig,

De csak nem jött annak leve,

Hanem a prés megrepede.

Hajaha!

Igy maradt el a java!

Boruth Elemér.

(1833-1886.)

SZOMORÚFŰZ ÁGA.

Szomorúfűz ága

Hajlik a virágra,

Fáj a szivem érted,

Falu szép leánya,

Fáj a szivem érted,

De te azt nem bánod:

Van neked nálamnál

Gyönyörűbb virágod.

Istenem, teremtőm!

Hát mit is csináljak,

Hogy vegyem meg szivét

Annak a kis lánynak?

Hiába biztatom,

Hiába igérek,

Nem fog rajta semmi

Aranyos igéret.

Hej ha e kis lánynak

Az jutna eszébe:

Hogy id’adná nékem

A szivét cserébe,

Jaj be jól is járna,

Megtoldanám sokkal…

Ezer öleléssel,

S ezerannyi csókkal.

Dalmady Győző.

(1836-1916.)

DALOLÓ LEÁNYOK.

Dalolva jöttek, vigan, könnyeden

Édes arcuk általjárt a sziven,

Szép arcukat a szellő csókolá…

Azt gondolám, két angyal szállt alá!

Hova mennek? Szivem gyorsan vere,

Ragyogott a pataknak tüköre…

A bokorból, mely lombban álla még,

Mindent jól láthaték.

Bűbájos volt s szelid e tünemény,

Az egész, mint szép álom tünt elém,

Vonzó ábránd derengett egyiken,

A másikon káprázott már a szem.

Egyik szebb volt a másiknál, – holott

Mindakettő egyenlőn hóditott,

Hóvállukról aranyzöld tollu szárny

Hiányzott csupán.

Fekete haj hulláma folyta át

A nagyobbik szűz tiszta homlokát,

Szemeiből, ha olykor fölveté

A csillagos éj tündöklött elé;

Mint oltárkép mosolygott a kisebb,

Fölemelőn, gyógyítón a szivet,

Szemeinek átlátszó kék egén

A menny lángolt felém.

Szivem úgy vert. A vér arcomba folyt,

Az egyik nap, másik meg szende hold!

Ajkukon föl-fölzengett a dal,

Mint a szellő, mely sóhajt, meg kihal.

Egymás nyakát ölelve szeliden,

Meg nem hajlott alattok a fű sem…

Csak lengtek a virágos rét szinén,

Nyom nélkül, mint a fény.

És szólt daluk, mint áradó patak,

Soká hallám, míg végre megszakadt.

Csak lelkemben visszhangzott néha még,

Mint este a harang után a lég.

A szellőben, mely arcuk csókolá,

Vigan lengett kék fátyluk föl s alá;

A vén erdő, hol útjok elveszett,

Gyönyörtől reszketett.

ÉJI FURULYASZÓ.

Árny borul a tájra,

Csillag lép az égre,

A szerelem hangja

Nem pihenhet még le,

Lankadó tűz mellett

Meghatóan, szépen,

Pásztor furulyája

Kesereg az éjben.

A buzakalászok

Fejüket lehajtják;

Virág a virághoz

Epedőn sóhajt át.

Az erdőcske bólint,

Beszélget magában;

Álmodik a lányka

S mosolyog álmában.

Más vidékre ballag

A zordon haramja,

Kitér a rossz lélek

Az édes bús hangra.

Az utas bizton megy

A sötét ösvényen,

Csöndesen számlálják

Lépteit az égben.

Komócsy József.

(1836-1894.)

A HARANGOK SZAVA.

A tóparton, hol fűzek árnya

Borong a kék tükör felett –

Állok némán s mintha a mélyből

Hallanék csöndes éneket.

A harangok harmóniája

Magasztos dallá összecseng,

A fölmorajló hang lelkemben

Visszhangra kél, imába zeng.

A csöngetyűnek síró hangja,

Mint metsző, édes fájdalom –

Ugy átsivít, úgy átverődik

E magasztos, e szép dalon.

Majd mélabúsan búgva zendül

A nagy harangnak mély szava;

A tó megrendül hallatára,

Remeg a sziklák ércfala.

Ah, mennyi bú! ah, mennyi bánat

Zúg e hangokon szerteszét!

Ah, mennyi vigasz, bátorítás

Hallatja bennök énekét!

E dallamok magasztos szárnyán

Lelkem égig emelkedik,

Míg büszke szívem megalázva

Lehull a föld göröngyeig.

Tisza Domokos.

(1837-1856.)

A TÉL KIRÁLYA.

Északi szél paripája

A pusztákon nyargal végig;

Végéjszaktól indulván el

Meg sem is áll végső délig.

Hólapályon visz az útja,

Egyenes, de néha görbe,

És mindegyik fordulásnál

Fagyos havat szór a körme.

Földig ér le hosszu farka,

Dombbá söpri lent a havat,

Fent repülő sörényébe

Kánya, varju belé akad.

Fut, és rajta ül nyergetlen

Hátán a tél zord királya,

Csapzott jégcsap a szakálla,

Éjszaki fény koronája.

Hangos sípot tart markában,

S mikor hegybe, házba útja

Megakad, – kél bősz haragra,

S mérgit a nagy sípba fújja.

Mire ádáz paripája

Általszöki akadályát,

És gyors lábbal fölkeresi

A puszták vad szabadságát.

Nagy-Karácson éjfélében

Imádsággal fenn virrasztok,

Inam reszket akaratlan,

Minden fogam összevacog.

Tán hideg lel? kérdik tőlem,

Mert nem látják, mert nem hallják

Ablak mellett elsuhanni

Gyors lován a tél királyát.

Tolnai Lajos.

(1837-1902.)

A SZEGÉNY VÁNDORLÓ LEGÉNYRŐL.

Rongy-é vagy mi látszik a falu árkában?

Én istenem, bizony rongy lehetne bátran!

De mikor feje van, hogy lenne rongy szegény,

Nem rongy az, nem rongy az: egy vándorló legény.

Vergődik, didereg, úgy süt a nap pedig;

Két szeme, ajaka de csak hidegedik.

Amott a kert végén a káposztás alján,

Egész megsajnálja egy szép fiatal lány.

Oda megy melléje, szépen megszólítja:

«Az a jó úristen majd csak meggyógyítja!

Sohase búsúljon, ne féljen, ne féljen –

Nekem is van ám egy katona testvérem.»

S fogja a kezénél, úgy viszi, vezeti,

S oda bent jó puha ágyat vetnek neki.

Éjfél után sebes eső kerekedik –

Fölveti a legény üveges szemeit.

Úgy kérne valamit, úgy mozog a szája:

«Levelet, levelet Stíria országba.

Stíria országnak egy kis falujába:

Ottan is, annak is egy kis utcájába.»

Szabados Zsuzsika fogja a levelet,

Sűrű könnyek között hogy írja ezeket:

«Beteg vagyok, mátkám, beteg vagyok nagyon,

Vagy látsz többet vagy sem, kedves szép angyalom!

Menj el az apámhoz, mondjad, azt izenem:

Fekete koporsót csináltasson nekem;

Mondjad az anyámnak, azt mondjad legalább:

Soh’se kérdje miért, csak sírja ki magát,

Sirasson valakit tiszta szíve szerént –

Valami elveszett szegény mesterlegényt.»

Szabados Zsuzsika nem hallgat, csak írja,

A levél végire ezen szókat írja:

«Mégis ne sírjatok, ne is búsuljatok,

Siratlan, temetlen, itten sem maradok.

Lesz nekem koporsóm sárga szeggel verve, –

Rajta lesz nevem is aranynyal kiverve –

Lesz tudom olyan is, aki rám borul még

S elsirat, mintha csak a testvére volnék.»

Győri Vilmos.

(1838-1885.)

A RÉGI KARSZÉK.

Ne bántsuk ezt a régi zsöllye-széket,

Maradjon itt tovább is, angyalom.

Miért kivetni újabb társi végett?

Hát veszni kell-e mindennek, ha rom?

Mi sem vagyunk többé akik valánk,

A sor nem egy csapása sujta ránk:

S azért ugy-é oly édes még az élet;

Ne bántsuk ezt a régi zsöllye-széket.

Ez volt egyik legelső szerzeményem,

Első pehelyke kis fészkünk ölén.

Pompára nem telt, – ám csak úgy szegényen

Magamhoz illő bútort vettem én;

De büszke lettem mégis általa,

S tudod miért? Ez már enyim vala.

Oh hidd el, édes, sokat fáradoztam,

Amíg csak ezt is e szobába hoztam.

Oh hányszor ültem álmodozva ebben,

S pipám amíg veté a felleget:

– Mint a madár, mely szárnyra kelve lebben –

Bejárta lelkem mind a hét eget.

S ah hány, de hány légvárat alkotott,

Hír, név, dicsőség hogy ragyogtak ott!

A füst eloszla, – s mind a többi véle,

Csupán e régi szék maradt belőle.

S hogy meglőn amit én magam se hittem,

Midőn enyimmé lettél, hitvesem!

Oh hányszor ültél hív ölemben itten,

Szerelmedet susogva édesen.

Ölelt a kar s fejed lehajla rám,

Virágos ág te, vész ütötte fán;

Csevegve most, majd szívedhez szorítva,

Mindig szeretve, mindig boldogítva.

Sebes folyó a gyors időnek árja,

Ragadja gyorsan éltünk csónakát;

Ma még virágit a tavasz kitárja,

Megcsapja holnap őszi dér a fát;

S kivált ha boldogan tünik napunk,

Az élet illan, mint ha álmodunk:

Ma még erembe forr a kedv, az élet,

S holnap ha nézed, – ím a fürt fehér lett.

Majd itt ülök le, újra itt e székben,

Ha névnapomkor ajtót nyitva rám,

– Tavasz virágival szelid kezében –

Köszöntni jő nagyatyját unokám.

S ha kedvesim csoportja itt megáll:

Hozzám képest mi akkor a király?

Hány aggodalmat ád a trónus annak!

S lásd, ennek itt csak boldogsági vannak.

S mit tudom én mi érzet súgja nékem,

Hogy majdan egykor csöndes estelen,

Fáradt fejem lehajtva itt e széken

Halálos ágyammá is ez leszen,

S hol e szív annyi élveket talált,

Boldog, ha itt köszönti a halált;

Jövőnkre intést, mult felől emléket:

Ne bántsuk, édes, ezt a régi széket!

MESE.

Mesebeli kis királyhoz

Betévedt egy kis leány,

Hogy az éppen ozsonázott

Tulipános udvarán.

«Ugy-e szép itt, ugy-e jó itt?

Nézz csak ide meg oda,

Bársony itt a gyepes udvar,

Drágakő a palota.

Nézd, a libám ezüst tollú,

Aranyszőrű a cicám;

Ugy-e itt maradsz minálunk

Örökre, te kis leány?»

«Köszönöm a meghivását,

De el nem fogadhatom,

Szalmatetős kicsi kunyhó

Az a ház hol én lakom.»

«A mi libánk közönséges

S nem aranyos a cicánk:

De ott van a két testvérem

S édes apánk meg anyánk.»

«Ha ölelnek, ha csókolnak

S fejem rájok hajthatom:

Szalmatetős kicsi kunyhót

A világért nem adom.»

Thaly Kálmán.

(1839-1909.)

ÁRPÁD APÁNK…

Árpád apánk, ne féltsd ősi nemzeted!

Nem vész el már, ha eddig el nem veszett.

Hervad régi búnk és bánatunk, –

Ejhaj, ujra élünk, vigadunk!

Tud szeretni a magyar szív igazán,

S kit szeretne, ha téged nem, szent hazám?

Érted élünk, égünk, lángolunk,

Érted honfi szívvel áldozunk.

A bús magyar nevezetről leteszünk,

Büszke magyar ujra már a mi nevünk;

Büszkén félre vágva kalpagunk,

Hej, mert ujra fénylik csillagunk.

Visszavettük a nemzeti ősruhát,

Gyöngyek vagyunk ujra, mint a gyöngyvirág.

Éljen a szép magyar viselet –

Korcsvér, aki idegent szeret.

Magyar szivet magyar dolmány takarjon,

Magyar ajkról csak magyar szó fakadjon,

Magyar szívben magyar bátorság:

Ejhaj, boldog lesz Magyarország!

JAJ DE BÚSAN HARANGOZNAK…

Jaj de búsan harangoznak Tarjánba –

Elhervadt a legszebb legény babája.

Három galamb húzza azt a harangot,

Ugy temetik a negyedik galambot.

Liliommal festették a koporsót,

Olyan fehér, olyan fényes azért’ vót;

Oda ment a szeretője szegénynek

S bánatától a koporsó sötét lett.

Rozmaringot ültettek a sírjára,

Ugy zokogott fölötte a babája…

Végig-végig siratta a temetőt:

Adja vissza a hűséges szeretőt!

Szép gyolcs ingét nincsen aki kimossa,

Csak a síró két szemének zápora;

Kondor haját déli szellő kuszálja –

Nincs már, aki lesimítsa vállára.

Ujra búsan harangoznak Tarjánba,

Most teszik a legszebb legényt sírjába;

Addig-addig siratta a galambját,

Hogy mostan már őtet magát siratják.

Torkos László.

(1839.)

ÁLDOTT KEZEK.

Sötét, nyomasztó éj borult reám,

Sápadtan nyögtem kínos nyoszolyán,

Szunnyadt szivemben vágy, emlékezet –

Fásultan, érzéketlenül,

Nem tudtam, láttam mást körül,

Csak két gyengéden ápoló kezet.

Eltünt az éjjel, kétes szürkület

Adott az éji rémeknek helyet,

Derengni kezdett lelkem hajnala,

S szemem bágyadtan hordva szét

Mit megpillanték, – íme két

Imára kulcsolt gyengéd kéz vala.

S a szürkületből napfölkelte lett,

Fénylett, derült az ég fejem felett,

S hogy lábam újra elsőt lépe, – ím,

Mint jó szülőé egykoron,

Két gyengéd kéz fogá karom,

Hűn gyámolítva ingó lábaim.

Oh égtől áldott áldó hű kezek,

Melyekre csendes könnyek pergenek –

Bús éj után e nyájas reggelen,

Az első egy-két halk szavat,

Mely halvány ajkamon fakad,

Hálás kebellel néktek szentelem!

Míg kebelemben érző szív dobog,

Legszentebb mélyén hálám élni fog.

S minden paránytok hő csókom lepi.

Hisz boldogítóbb földi kincs,

Mely annyi áldást szórna, – nincs,

Mint a hű hitves áldott kezei!

Csengey Gusztáv.

(1842-1925.)

A FOGOLY LENGYEL.

Beh világos a cár palotája!

Zene harsog, vigalom van nála.

Arany serleg… gyöngyöző bor benne, –

Hajtogatja az oroszok

Vitéz fejedelme.

«Hej, ez a nap győzedelem napja!»

És első Pál a serleget kapja, –

S az uraknak biztatás nem kellett…

«Ez nap halt meg Lengyelország

Maciejovic mellett.»

A jó urak rákiáltják: Éljen!…

«Hozzatok be lengyel rabot nékem,

Rég nem volt ily virágos a kedvem, –

Ma, október tizedikén,

Köszöntsön fel engem!»

Hallattára az elmés parancsnak,

A jó urak kacajra fakadnak,

A szemük is könnyezik beléje,

Im, belép a fogoly lengyel

A cár teremébe.

«Ide lengyel, lépj ide. Hadd halljam:

Tudod-e még, ma micsoda nap van?

Régen nem volt ily virágos kedvem;

Ma, október tizedikén,

Ma köszönts fel engem!»

Fogoly lengyel a parancsra készen

Serleget vesz. Halotti csend lészen.

S míg könnyei borába peregnek,

Lángba borul sápadt arca

A fogoly lengyelnek.

«Jól tudom, hogy micsoda nap van ma,

Maciejovici csata napja:

Akkor halt meg lengyelek hazája…

Felköszöntlek e nagy napon

Oroszoknak cárja.

Szép hazámat földaraboltátok –

Küldje Isten e büntetést rátok!

Minden orosz átokként viselje:

Földönfutó légy népeddel

Szolgák fejedelme!»

Elnémul a fogoly lengyel ajka

És poharát fenékig felhajtja.

Bősz dühében a cár arca kékül,

És üvöltve száz orosz kard

Száll ki hüvelyébül.

«Hm, köszönöm. Megfizetek érte.

Hogyne, hogyne? Törjétek kerékbe!

Ma különben úgyis nagy a kedvem.

Mi a neved lengyel szolga?!

Hogy el ne feledjem.»

«Maciejovici csatatéren

Én vezettem rohamra a népem,

Sirat engem lengyelek hazája,

Az én nevem Koscziuskó –

Emlékszel-e rája?»

A hős névre megrendül a nagy cár,

Arca piros, nem is haragos már.

Az urak is szégyenlik a tréfát:

Kigúnyolni egy nemzetnek

Legnagyobb fájdalmát!

A cár arcán piroslik a szégyen,

Szégyenülten a fogolyhoz mégyen,

Odanyujtja jobbját békülésre:

«Menj, szabad vagy, Európa

Legnagyobb vitéze!»

Csepreghy Ferenc

(1842-1880.)

A ROVÁS.

«Kimozdult a kapufélfa, Bandi te!

Mi vágta föl a porondot körüle?»

– Csikós legény volt ide át,

Az kötötte hozzá lovát

Gazd’uram!

«Nagy híja van a hordónak, Bandi te!

Ki itta meg, ki mulatott ide be?»

– Csikós legény hajnal óta,

Amit ivott föl van róva

Gazd’uram!

«Hallod-e te Bandi szolgám, jer ide,

Hát ami még egyéb történt, róttad-e?»

– Minek rónám, hejh a csikós

Nem maradt a csókkal adós

Gazd’uram!

Rákosi Jenő.

(1842.)

JUDIT ÉS HOLOFERNES.

«Sötét köpenyben sárga szellem

Bethuliában házról-házra jár,

S kit harcosim nyila nem illet,

Hervasztja a száraz lehellet,

Elhervasztja az éhhalál.

Virágzó szűz! törd össze kancsód,

Forrás vizénél édesebb borunk;

Kerüld a gyász komor tanyáját.

Az istent, ki elhagyta nyáját,

S eléd imádva borulunk.

Rózsát tündérszép orcádról ne

Tépjen természetellenes halál;

Erősb isten, kit mi imádunk,

Zengőbb a dal, csengőbb minálunk

Temetkezési bús dalnál.

S szemedben, ki könnyűt fakaszta,

Felejtsd az ifju vőlegényt, felejtsd:

Emléked szivedből kitépve,

S ifjabb szerelmi frigyre lépve,

Arcod forróbb keblemre rejtsd!

S most szóljon hárfák zengeménye,

Csendüljön a legédesb dal!

Csengő pohártól megszakítva,

Míg az újuló hajnal pírja

Csatára int s a kürt rival.

Feledve multat, drága lyánka

– Jövőd elé fátyolt sző a jelen.

Koccints!» – s a csendülő kupába’

Habzik a nedv s a szende lányka

Ajkán szilaj beszéd terem.

«Im e pohár, mit ajkam illet,

Tiéd legyen, tiéd dicső vezér!

Hatalmas bálványistenidre,

Kiket először – istenítve –

Említ szavam, tiéd a bér!

Tiéd a bér: a kéj, a mámor

Sovár lelkednek játszótárs legyen;

Igyál, igyál! Hej szebb danákat!

Verjék meg istenid hazámat!

Igyál! A regg túl jár még a hegyen!»

«Igyál, igyunk! – Oh édes mámor –!»

És csend, halotti csend száll tétova…

Gyilok villan galamb kezében,

S Bethulia karénekében

Zendül: «Hosánnah Jehova!»

Udvardy Géza.

(1842-1878.)

SZABADBAN.

Kiszöktem a zajgó világból,

Szivemnek ünnepnapja van!

Itt végre elpanaszkodom majd,

Még ki is sírhatom magam.

Itt senki nem hall, senki nem lát,

Itt enyhülés van fent, alant;

– Oh, hátha itten szívem is majd

Megenyhülend, begyógyuland!

Dobogj szivem! szegény beteg szív!

Itt minden, – minden a tiéd!

Itt el nem fogja senki tőled

A napnak édes melegét!

Itt minden új reményre hív!

Itt az lehetsz megint, mi voltál:

A régi, boldog, tiszta szív.

Szakadj, szakadj föl kebelemnek

Takargatott, rejtett sebe!

A lég enyhítő balzsamával

Hadd hintse, hadd hegessze be!

Hadd érezzem, hadd tudjam én is,

Hogy ami tép, kínoz, gyötör:

Fájdalmaimnak régi láncát

Az ég maga oldozza föl!

S könnyek fakadnak szemeimből,

Kicsordulnak, patakzanak;

Ajkamra jőnek, egyre jőnek,

Kitörnek a panaszszavak.

S mikorra szívem összeroskad,

Mikorra könnyem mind kihull:

Többé nem érzek semmit – semmit

Az élet fájdalmaibul.

És néma lesz minden körülem,

Csak halkan suttog fű, fa, ág,

Miként ha ajkam imádságát

Ők is utánam mondanák,

S együtt éreznék velem ők is

Az Úrnak gyógyitó kezét,

Mely ver, vigasztal, rombol, épít,

De mindig s mindörökre véd.

Nem zúgolódom, nem panaszlok,

Csupán hálára van jogom;

Virág is nyílik még a földön,

Dal is zeng még a lombokon.

És míg virág nyil lenn a földön

S a légbe’ fönn madár dalol,

S míg bennök Istent látom, érzem:

Megnyugszom én is valahol!

Kiss József.

(1843-1921.)

ÁGOTA KISASSZONY.

Táblabíró volt az édes apja,

Kicsi telkét, házát rája hagyta,

S mióta az örökébe lépett,

Folytatta az ősi mesterséget:

Van egy pöre – azt míveli nagyba,

Éppen úgy, mint hajdan édes apja!

Furcsa pör az! szomorú is, víg is,

Aki hallja, mosolyog is, sír is.

El is mondja fűnek-fának rendre,

S nincs kitől ily biztatást ne nyerne:

«Jó Ágota, az isten megáldja!

Nagy keresztet mért a sors magára.»

Régesrég volt. A megyéhez járult,

Panaszt tenni keserves bajárul:

«Kertem alatt jár az ellenségem,

Rontja-bontja ősi örökségem.

Gyilkos Kőrös! fogát feni rája,

Fékezze meg a vármegye szája!»

Össze is ült a bölcs megye nyomba,

Hogy a Kőröst felelőre vonja,

Dikcióztak annyit… és oly szépen!

Fenmaradt a híre a megyében,

De a Kőrös tovább évre-évről

Részt hasogat Ágota kertjéből.

Beállít a főispánhoz sírva,

Az irását saját keze írta,

Tömérdek az öreg betü benne,

Hátha így több foganatja lenne!

S helyre ütni, hol a toll tán vétett:

Jó Ágota maga jött a végett.

Rókamállal bélelt ódon mente –

Főispánhoz másba dehogy menne!

Fonnyadt nyakán aranyos lánc fénylik,

Recés kesztyű ér a könyökéig,

Ó-divatu köszönése, bókja,

Mintha saját édes anyja volna.

«Méltóságod!» – s elful zokogásba;

Borsódzik ő méltósága háta.

Csitítgatja, nevezi hugának,

Majd végére jár ő a bajának:

Kicsi telkét vármegye megváltja,

Megfizeti s kárát maga bánja.

Fölforr erre Ágota kisasszony:

«Nem eladó az én ősi jussom!

Semmi kincsért, soha, semmi áron!

Az a kiskert egyetlen barátom,

Emlékimnek csöndes dajkálója, –

Dehogy tudnék lemondani róla!

Minden göröngy nekem ottan drága,

Emlékeztet fényre, ifjuságra,

Tavasz-éjre, amilyen azóta

Nem volt, nem lesz – és pacsirtaszóra,

Mely a szívben ah, csak egyszer csendül:

– Élő rege elhunyt jegyesemrül!

Egy rózsatőt oltánk együtt ketten

Holdvilágnál harmatos kertemben,

Aztán elment – a szabadság hívta,

Isten tudja, merre, hol a sírja!

Kápolnánál látták utoljára,

Oh, de él még, él a rózsafája.

S talaját is, magát is megvédem!…

Adja vissza az irásom, kérem!

A királyhoz fogok vele menni,

Ő fog nekem igazságot tenni.

Ráparancsol majd a vármegyére,

Hogy az árva jussát miként védje!…»

Reszket a dér sárguló haraszton,

Egyre vénül Ágota kisasszony,

Hajában a fekete szál gyérül,

Alig maradt itt-ott egy emlékül,

Fényes szemét homályosra sírta,

A tollat már forgatni nem bírja.

Zárkózottabb – nem olyan mint régen,

Ritkán látni virágos kertjében,

Fájhat néki a pusztulás képe,

Azért nem mer nézni a szemébe.

Gyilkos Kőrös! pusztít kényre-kedvre,

Már-már rózsatőjét fenyegetve.

Jó szomszédok titkon, lopva, lesbül

Kiássák a rózsafát tövestül

És ültetik beljebb évről-évre

Az örök szent irgalom nevébe’!

Sűrű homály két szemét megszállta,

Oda a kert – de ő már nem látja!

S tavasz estén rózsatője mellett

Csalódásban újra elmerenghet,

Rózsaillat hírt hoz neki róla,

Ki már várja szép találkozóra,

S lelkén emlék – pacsirtaszó csendül,

Olthatatlan örök szerelemrül!…

Ó MÉRT OLY KÉSŐN…

Ó mért oly későn, levelek hullása,

Daru távozása idején:

Mért nem találkoztam rózsanyiláskor,

Hajnalhasadáskor veled én?

Mért nem hallgathattuk édes-kettesbe’

A pacsirtát lesbe’ te meg én?

Mért nem találkoztunk a mámor, a vágyak,

Az ifju álmok idején!…

FOGYTÁN A RIM…

Fogytán a rím. Halkabban csendül,

Tudtam egy dalt a szerelemrül.

Az évek szárnya gyorsan rebben,

Más nóták jöttek, elfeledtem.

A szerelmet, azt nem sajnálom,

Ifjuság nélkül az csak álom,

De hogy a rímek cserbe hagytak,

Az oly szomoru gondolatnak.

… Látom olykor az utcán menni,

Ő rajta nem változott semmi,

Termete lenge, haja arany,

Csak én változtam, csak én magam.

Ő rám tekint, én rá tekintek,

S úgy rémlik, mintha tudna mindent,

Hogy ifjuság, dal s rím oda van –

S én oly szörnyen szégyellem magam!

TRAGÉDIÁK.

Azok a néma nagy tragédiák,

Hol vér nem foly, csak titkos könny pereg,

Vad örvényt rejt a síma felszín mélye,

Megoldás nincs – se bűn – csak bűnhödése,

Ó azok sujtók mindenek felett.

Van nekem is egy! Oly bús, megrázó,

Hogy ahhoz foghatót én nem tudok:

De ennek dalban sorját sohsem ejtem,

Egy percem van csak, amikor felejtem,

S ez az, midőn tinéktek dalolok.

SIMON JUDIT.

Simon zsidóéknál minden esztendőbe’

Kis deszkakoporsót tesznek le a földbe,

Kis deszkakoporsó – alig-alig rőfnyi,

Szegény kicsi féreg, nem tudott megnőni!

Simon Judit haja kincs-arannyal ér fel,

Sírva simogatja mind a két kezével.

Ráfogja az ollót – jaj be nagy kár érte!

Nagy titokban úgy megy a szent pap elébe.

»Hét országra híres szép hajam lenyírtam,

Hét országra híres szépségem elsírtam,

Te szent pap, te szent pap, mondd meg azt az egyet:

– Hát én már gyermeket föl se nevelhessek?«

Fölpillant a szent pap a vén bibliából,

Összeroskad Judit egy nagy vád súlyától:

»Kellene most, kéne? Volt idő, nem kellett:

Legelső gyermeked, Judit, hova tetted?«

Fehérebb a hónál Judit asszony képe,

Eltemeti képét rózsás tenyerébe,

Súgva ejti a szót, fuldokolva, törten:

»Gyilkos két kezemmel enmagam megöltem.

Apja, ki megejtett, cserbe hagyott rútul,

Szegény gyönge kis lány – reszkettem a csúftul…

Vajudó lázas éj – jó volt temetkezni.

Jobb volna most nekem a föld alatt lenni!«

Forgatja a szent pap szent könyveit rendre,

Lássa, melyik milyen bűnhödést szab erre?

»Kelj fel Judit, kelj fel! Vesd le gyászruhádat,

A te nagy bűnödre mind kevés e bánat.

Más itt a megváltás – iszonyú az ára!

Van-e erőd, Judit, egy nagy fogadásra?

Gyilkos a te ajkad, ha ártatlant csókol:

Eltiltalak téged az anyai csóktól!

Epedj el, sorvadj el, légy mondhatlan árva:

Gyermeked násznapján, akkor légy megváltva.«

Simon zsidóéknál fényes minden ablak,

Lakzinak beváló keresztelőt csapnak.

Simon zsidó rágyujt egy régi zsoltárra,

Könnyben ázik Judit halovány orcája,

Kicsike magzatját százszor ölbe kapja,

Eleped egy csókért s mégsem csókolhatja.

Simon zsidóéknál jaj csöndesen vannak,

Sűrűn beaggatva valamennyi ablak.

Judit asszony kezét töri sírva-ríva:

»Jaj, ha ennek is még halál van megírva!«

»Tüzel a homlokom, lelkem anyám, úgy ég –

Ha te megcsókolnál, mindjárt meggyógyulnék!«

»Csitt, kicsikém, csitt! csitt! Hunyd be pici szemed.

– Istenem teremtőm! Ne hagyj el engemet!«

»Kipattogzott szácskám, édes anyám lelkem!

Úgy-e, úgy-e azért nem csókolsz te engem?«

Simon zsidó képe elfakul, elkékül:

»Gonosz vagy te Judit, májastul, veséstül.

Mondta már azt más is – egyebet is, mást is –

Oly igaz az egyik, mint igaz a másik;

Aki rossz anyának, rossz az feleségnek,

Gyermekem úgy éljen, mint elűzlek téged!«

Múlik az esztendő, fogy is meg megújul,

Simon zsidóéknál vígan vannak újbul.

Udvaron mennyezet; násznép násznép hátán,

Simon zsidó lányát elveszi a Náthán.

Szegény koldus asszony, távoli sarokba’

Lökdösik hol balra, lökdösik hol jobbra,

Reménykedik, küzköd, átront a korláton:

»Azt a szép mennyasszonyt jaj, hadd én is látom!«

Most hozzák… esküszik… a pap imádkoztat:

»Én édes véreim, még csak egy tapodtat!

Gyermekem! leányom!…« Odaborul rája,

Hűlő ajkát nyomja égő ajakára,

– Ez a Simon Judit szomorú nótája.

GEDŐVÁR ASSZONYA.

A füleki várba’ vad tivornya járja,

Nappal éjszakáznak, éjjel tivornyáznak,

Éjfélkor, éjfélkor csalfa kockát ráznak.

»Ménem a ménedért, falkám falkád ellen!«

Gedő Simon: »Tartom!« – Kacag a gróf: »Nyertem!

Aki búsul, búját borral öblögesse:

Igyál Simon! Még ma többet is vesztesz te!«

»Jobbágyat jobbágyért: Váram várad ellen!«

Gedő Simon: »Tartom!« – Kacag a gróf: »Nyertem!

Aki búsul búját borral öblögesse:

Igyál Simon! Még ma többet is vesztesz te!«

»Még többet is?… Hazudsz! – koldussá tevétek!«

És közbe vág a gróf: »Hát a feleséged?…

Fölteszem a váram, ha nődet fölteszed!…«

Gedő Simon tette és az is – elveszett.

Megy a kengyelfutó, ahogy bírja lába,

Gedő Simonnéhoz a gedői várba:

»Szépséges szép asszony! Sziklán termett rózsa!

Elnyert az uradtól füleki vár grófja…«

Gedővár asszonya nem hisz a fülének:

»Paripa vagyok én, mit csak úgy cserélnek!?«

»… Azt üzeni néked édes gerjelembe’:

Én menjek-e érted? Te jössz-e ölembe?

Aranyos hajaddal befontál már régen

És most urad vagyok s te a feleségem!

Parancsolod: éjjel fekete felhőbe’

Úgy szállok le hozzád a sziklatetőre;

Parancsolod: nappal, delelő sugárba’,

Úgy viszlek el téged a világ láttára…«

Gedővár asszonya komoran, kevélyen:

»Asszonyt lopni: járja; asszonyt nyerni: szégyen,

Mondd meg az uradnak: meghaltunk mi ketten

Ma és mindörökre… Hej, pedig szerettem

Kínos szerelemmel, kötés ellen, titkon:

Akarom… tudja meg… már tudhatja titkom.

Úgy rémlik előttem, mint egy szörnyű álom,

Hogy most gyűlölnöm kell!… Megvetem! Utálom!«

Füleki gróf tréfás jókedvében hallja:

»Nosza fiúk rajta!… Im maga bevallja.

Ki lesz a vőfélyem? Ki lesz a násznagyom?

Gedő Simon hol vagy? Elázott, de nagyon!

Nyergelni szaporán!… édes csókra vágyom,

Nincs is több oly asszony széles e világon!«

Magas Gedővárban a cselédség súg-búg,

Este van… réme van… zúg a szél… csak zúg, zúg.

»Jó estét! jó estét! mátkapárom, néked!«

– »Jöttél, úgy-e Fülek! a nyeremény végett?«

»Érted, csupán érted!« – »Lovag, te csalódol,

Arra későn jöttél, vagy nagyon is jókor.

Amikor megnyertél, elvesztettél engem:

Nyerj meg újra! Próbáld! Fönn a várteremben…

Kockánk a kard éle… életre, halálra…

Lesz ki értem megví lovag bizonyára.«

Lovagok ámulnak… cseléd, csatlós súg-búg,

Este van… réme van… zúg a szél… csak zúg, zúg.

Vörös fáklyafénynél fekete lovagok

Lomha árnya nyirkos falakon kavarog.

Visszhangos folyosón kopognak, kocognak,

Oszlopos csarnokban némán sorakoznak.

»Dömöczki a szablyám, vert acél a vértem!

Megmártom szablyámat még ma piros vérben.

Édesebb lesz csókja – szívem megrablója! –

Oly bizonyos, mintha már ajkamon volna!

Hol késik asszonyunk? Lásson víni engem!«

S a vasálcás lovag állván vele szemben,

Suhintja a kardot… »Ne kérkedjél, ha vágj…«

»Ó jaj!… végem… talált, most másodszor talált!«…

Halottnak hallgatás!… Lovag, csatlós súg-búg,

Este van… réme van… zúg a szél… csak zúg, zúg.

»Elé azt a fáklyát! szaporán, hé! lássuk!

Másodszor? Nem tudnám, hol láttalak másutt?«

Megoldja sisakját s felordít találva:

Sisak alól bomlik arany karikába’

Drága arany hajzat – s rámered kisértve

Gedő Simonnénak babonás szépsége!

Kialudt a fáklya… a cselédség súg-búg,

Este van… réme van… zúg a szél… csak zúg, zúg.

Dömötör János.

(1843-1878.)

SÓHAJ.

Rég beomlott sziklavárak

Felépülnek könnyedén,

De ott porlad, a ki meghalt,

Sülyedt sírja fenekén.

Rengetegben lezuhant fa

Vén gyökérből újra kel,

De a holtnak sírja zárát

Semmi kulcs se nyitja fel.

Tengerekről égre szállt csepp

Harmatgyöngyben visszaszáll, –

Oh, én édes angyalom, hogy

Végkép csak te távozál!

Nógrádi Pap Gyula.

(1843.)

HEGYEK KÖZÖTT.

Van házad, amelynek kertfái alól

A sárga rigónak vidám dala szól.

Van fegyvered is s mély hangu kutyád

S elhallani kürtöd a bérceken át!

Van pince hegyedben és ó-bora láng,

Hogy kedvre deritsen olykor, ha ivánk.

És tűzhelyed őrzi gondos feleség

S játsznak körülötte pajkos kicsikék!

Oh, mért szaladoznál még kincsek után?

Áldd érte a sorsot s többet ne kívánj!

A LUDAK.

Bíró fia imitt-amott vizen-sáron

Ludat árul szentpéteri nagy vásáron.

Ludat árul vagy hatot.

Senki nem mond jó napot.

«Úgy biz a’

Nem kel most el a liba.»

Kérdi tőle kenderesi molnár lánya:

Hogy párjáért a ludaknak mit kívánna?

«Odadom kék szemedért,

És dobogó szivedért,

Csak azért,

Aranyos szép magadért.»

Visszafelel kenderesi molnár lánya:

«Rossz szokás az, itt minálunk nem is járja:

Hanem szemet a szemért,

A szivet meg csak szivért.

Úgy bizony!

Jobb szokás ez, jobb bizony!»

Felel erre bíró fia hamarjába:

«Hajtsuk el hát Kis-kenderes falujába!

Kettőt adunk a papnak,

Ennyiért összeadnak,

S négy liba

Elkel majd a lakziba.»

Arany László.

(1844-1898.)

HUNOK HARCA.

1874.

Sietős munkája lehet a világnak,

Mindenki farag-fúr, kalapál, fut-fárad;

Sürg-forog az ember az egész föld színén,

Éhes tömegekben ide-oda árad;

Csak te, jó magyarom, te maradsz a régi,

Bomolhat a világ, oda sem nézsz néki,

Ha veszély nincs rajtad, ha tatár nem kerget,

Bizony a gyors tettvágy most sem igen sürget,

Verseny heve nem bánt, szorgalom nem sarkal,

Mit bánod, akárki akárhova nyargal;

Sőt nyugodalmadban azt sem veszed észre,

Mily fenevad tör rád s tép szét ezer izre.

Hogy rohan ellened félelmes erővel

Hős Eduard Kattner, vitéz Franz von Lőher;

Hogy feni rád körmét, mily gonoszat forral,

Hogy ijesztget szörnyen berzegetett tollal

S hirdeti, fölszállván a kakasülőre:

«Haldoklik a magyar, mienk lesz a bőre.»

De nem úgy, hős urak, még ne olyan fönnyen!

Az ilyen irtó harc nem megy olyan könnyen.

Bár ontana tintát Lech-etek és Spree-tek,

Százszor keserűbbé sűrülne epétek,

Bár, mint stymphalidák tollainak szála,

Valahány tollatok, csupa nyíllá válna,

S vaskos csata-ménné vessző-paripátok:

Ti ugyan nyugtunkból föl se zavarnátok.

Más harcot is éltünk, más szelet is láttunk,

Más nép vala hajdan, kikkel szemközt álltunk;

Nem pletyka-beszéd volt s nem nyomdai festék,

Amivel az ősök ezt a viszályt kezdték.

Mert ős tusa küzd itt, örökös, végetlen,

Kard kardra feszítve, pajzzsal paizs ellen;

Változva alakban, nem fogyva erőben,

Nincs kezdete multban, nincs vége jövőben;

Száz ivadék jő-megy, löki egymást sírba,

S e küzdelem átka van róla megírva;

Hasztalanúl nézünk ezer évet hátra,

Ködbe vesző titkát mai szem nem látja,

Mert a hagyományok fáklyája kialszik

S a szürke homályból csak riadó kürtszó,

Kardok csattogása s ló-dobogás hallszik.

Lódobogás földön, suhogás a légben,

Fönn eredett e harc a levegő-égben.

Mikor ama nagy hős, ura hunnak, gótnak,

Bálványa keletnek, ostora nyugotnak,

Viharos néptenger szigorú Neptunja,

Mikor nagy Attila szemeit behunyta,

És sírba temették az isteni kardot,

Mellyel egész földet remegésben tartott:

Az uratlan nép, mely addig az ő fékén

Bujt vala egy nyájban, szótalanúl, békén,

Hun, alán, gót, svéd faj, gepidák, herúlok,

Fejevesztett zürben egymásra tolúltak,

Nép néphez ütődvén, ide-oda zúgott,

Vad bonyolódásban napkelet és nyúgot.

Míg rokon– s ellen-vér – mint víz az olajtól –

Atyafi törzsekben vált ki faj a fajtól,

A szerteriadt nép rémült zavarából

Kiigazult lassan két rengeteg tábor,

S ki-ki ön-vérével: itt hunok, ott gótok,

Netád vize partján egymásra csapódtak.

Ne keresd a harctért, nincs sehol emléke,

Romja fölé nem szállt rege-mondó béke,

Nyomtalanúl porlik százezerek sírja,

Hagyományát nem volt élő, ki megírja;

A tusa mint gyep-tűz harapózott szerte

S ön-ön emlékét is hamvval beseperte;

Nem lefutó ár volt, melyről, ahol átront,

Még a maradék is sok csuda mondát mond,

Hanem az özönvíz, országokat rontó,

Nem marad abból név, esemény, hírmondó,

Csak az enyészetnek néma siket éje,

Mely betemet mindent s fövényt hord föléje.

Ilyen özön volt az; iszonyú végirtás,

Ahol egy öltő nép önmagának sírt ás;

Harc, hol a meghaltnak sem volt menedéke,

Harc, mit a síron túl sem követett béke,

Diadal nem végzé, halál szét nem vágta,

Túlélte az éltet gyűlöletök átka,

S mikor élő nem volt az egész harctéren,

S nem lehetett többé vért cserélni véren,

Csak seregek romja heverészett szélyel

S a nagy temetőre leborúlt az éjjel:

Im, a csatasíkról fölfakadó pára,

Mint darabos ködfolt lengvén, idomulván,

Emberi formákat kezd venni magára.

Eleinte szállong, viszi a szél kénye,

Majd tömörebbé lesz foszladozó lénye,

Majd önerejével fölszáll a magosba,

Ruganyos léptekkel levegőt taposva;

Szél sem vesz erőt majd gigászi alakján,

Leple ki is duzzad izmosodó tagján,

Metszi a híg éthert karja, feje, válla,

Talpa alatt hosszan húzódik uszálya

S mintha kilőtt nyílnak zizeg éles tolla,

Suhog a lég, amint rohanó röptében

Előre feszített pallosa széttolja.

Igy párolog a tér szerte közel s távol,

S mind hősi alak lesz az üres párából;

Minden kicsi ködfolt megannyi harcossá,

Lenge alak válik marcona izmossá,

Seregökkel a lég népesedik gyorsan,

S új zaj riad ott fenn, tárogató harsan,

Kavarognak, zúgnak, mintha vadász-fegyver

Pihenő nádasból vad madarat felver,

S gém, vadruca, kócsag, gerle, ölyű, héja

Fölijedten kóvályg, nem leli fajtáját,

Egymásba ütődik, összeveri szárnyát,

Süketítő zajjal ki-ki társát híja;

Majd csapat és had gyűl, szállva alább-felebb:

Alakuló-félben két viharos felleg,

De csak pehely ahhoz a fekete orkán

S oly iszonyú terhet még soha sem hordván,

A tömeges, súlyos, sűrű csatarendtűl

Erőlködik a lég s meginog, megzendűl,

Mint repedő jégnek szétriadó hangja,

Vagy ahogy az ég zeng, mielőtt csattanna.

De nem csatarend az, rendszeresen fejlő,

Hanem árad, kóvályg a két hadi felhő,

Nincs se vezér, sem terv, jelszó, se elő-örs,

Együtt, tömegestűl megy odább a fő törzs;

Viszi a gyűlölet, – delej annak szomja,

Mely az ellenszenvet egymás fele vonja,

Öntehetetlenül, végzetes ösztönben,

Míg összecsapódnak egy bonyolult tömbben,

S forr, nyüzsög egymáson a sok testtelen test,

Milyet le nem ír toll, milyet ecset nem fest,

Mert ki fejezné ki emberies arcon

E haragot, küzdést, kínokat, izgalmat,

E százezerenkint küzdő bonyodalmat,

Mi üvöltött, tombolt, sajogott e harcon;

Ki utánozhatná szinnel, mi szinetlen,

Ki rajzol alakot, mely nő-fogy szünetlen,

Idomúl, hömpölyög, se árnya, se fénye,

Örökös bomlásban szakadoz szét lénye;

Csak látszata ember: nincs húsa, se csontja,

Testébe ütött kard vérét ki nem ontja;

Átverheti a nyíl, mint az üres léget,

Küzdő erejének nem vet vele véget;

Bár kétfele vágják, két tagra oszolva

Folytatja tusáját, újjá alakulva;

Nincsen olyan bennök, mit meg lehet ölni,

Nem halni születtek, csak dúlni, gyülölni.

S nem látva halottat, nem félve haláltól,

A düh nem irtózván a vér iszonyától:

A tehetetlen harc maga-magát szítja,

Had hadat űz, egymást nyomja, veri, győzi,

Alúl ostromolja, felülről tetőzi,

Felhőkbe szorítja, földig letaszítja;

Néhol kiszakadnak, küzdve ketten-hárman

Tova elszáguldnak, majd vissza lehullnak,

Ujra elenyészvén a tömeges árban;

Máshol gubalyonként átölelik egymást,

Karukon, mellükön, derekoknál fogvást

S a tehetetlen tömb, a lég magasábul,

Küzdve esés közt is, a földig aláhull,

Itt szétszakad ismét s föl, vissza csapódik,

Kettes-hármasával harcát tovább víja,

S mint a levegőben veszekedő héja,

Űzi, veri egymást, felhőkbe furódik,

El, tova, végetlen, föl egész a holdig.

Lenn a csatatéren, hol az élők küzdtek

S temetetlen testtel szétszórva feküsznek,

A holt tetem e zajt hallja, de nem ébred;

Neki e rém-látvány egy iszonyú álom,

Szelleme fönn harcol, de teste nem eszmél

Amaz örök éjből, mit a halál rá nyom;

Mint néha az alvó, akinek, álomban,

Lelke tusakodik szörnyű izgalomban,

Hasztalanúl óhajt serkenni tudatra,

A szökevény lelket hasztalanúl hívja,

Fogva van az s nem bír hüvelyéhez térni,

Álma varázs-leplét letépni nem bírja,

De az élénk kíntól, mit gonosz álom fest,

Vergődve vonaglik ide lenn is a test.

Ily kínokat érzett, halva, de fél-ébren,

Az elesett harcos lenn a csatatéren,

Látja mi ott fönn foly, noha behunyt szemmel,

Érzi miként harcol szelleme szellemmel,

Delejes ár ömlik csontja velőin át,

A szellemi harcnak ő érezi kínját,

És minden izében remeg a látványtul,

Hang akadoz torkán, idege megrándul,

Őt égeti a seb, őt üti át kopja,

Ideges rángással összeszorúl jobbja,

S vergődve vonaglik – míg eljön a hajnal

Szétverni az éjnek ködeit és árnyát

S had eloszlik, zaj szűn, harc kihal s a síkon

Az enyészet ismét leteríti fátylát.

De azon éj óta, mint örök igézet,

Marad e két népen az iszonyú végzet,

Hogy soha gót s hun közt ne lehessen béke,

Küzdjön a két fajnak minden nemzedéke,

Örökösen egymást kínozva, gyötörve,

Leveretve százszor, soha meg nem törve,

S bár a kimerült test félhalva lerogyjon,

Szellemök egymástól nyugodni ne tudjon,

Életöket folyvást fenekedve töltsék,

Éjöket, napjokat zaklassa gyűlölség,

Ha az egyik nyugszik, verje föl a másik,

Erejök fogytáig, lélek-szakadásig.

A harc foly azóta, földön, levegőben,

Százszor is a hun faj volt már kiveszőben,

Néha csak egy-egy folt, némi palóc, székely,

Messze hegyek mélyén bújva menekvék el,

De szorongó harcát, felhők magasából,

Figyelemmel nézé a szellemi tábor,

S ha erejök lankadt, ha bizalmok csüggedt,

Ha egész éltök már imádságon függött,

Akkor riadó kürt harsog megin’ ott fönn,

Szellemi sergével Csaba vezér megjön,

Szállva alá a menny ívezetes hídján,

Amaz örök mívű fényes Hadak-útján,

S védve marok népét, már-már kiveszőket,

Míg messzi keletről, újabb hatalommal

A magyar is eljött megmenteni őket.

Jött legutolsónak, faja közt legvégül,

S rá maradott e harc átkos örökségül;

Folytatja azóta, sem nyeri, sem veszti,

Soha nem végezvén, mindig elül kezdi.

Folyt nyilt csata-síkon, bajnoki fegyverrel,

Folyt rejtve, falak közt, ravasz, álnok csellel,

Néha vérontással, majd tinta-özönnel,

Néha igen nyájas krokodilus-könnyel,

Néha reánk törtek irtani, pusztítni,

Máskor vad fajunkat szépen finomítni,

Mosolyos jósággal, békés olaj-ággal,

Kinálva bennünket csupa boldogsággal.

De ez is múlóban. Változik a küzdtér,

Csata, bajnok, fegyver más alakot ölte;

Levegőből a harc rég lejutott földre,

Majd nyilt csatasíkról beszorult fal közé,

S most újra alább száll, le a föld gyomrába,

Bányák üregébe, gépek odújába;

Nem is a lőpor küzd, jobban küzd a kőszén,

S nem fellegek ormán, de kazánok gőzén,

Otromba kürtőkből kigomolygó füstben,

Mozdonyok öblében, katlanokban, üstben,

Ott jön a hódító, nesztelenül rejtve,

Egy ujjal sem bántva, egy szitkot sem ejtve.

Mert nem ez a csürhe fenyeget most vésszel,

Mely váltig ijesztget hadonázó kézzel,

Mely feszeleg, packáz, szid, kiabál, ordít,

Fenyeget, hogy rád tör s leigáz, meghódít,

Hányja-veti büszkén nemzete nagy-voltját,

Mások küzdelmének szedi ingyen zsoldját,

Ég-szagoló gőggel írja üres könyvét,

Adja-veszi pénzért rokon-, ellenszenvét;

Ne törődj ily néppel, bármily dühvel ront-bont:

Csupa lé amit főz, csupa szó amit mond.

Amoda nézz s ott légy, most vagy soha, rendben,

Hol ama munkás raj közeleg halk csendben,

Ki nem éget-pusztít, nem öl és nem sarcol,

De serény munkával, szótalanúl harcol,

Kit hősi vitézség vissza soha nem tart,

Kit nem ijeszt ágyú, kit nem sebez a kard,

Mert nem erővel jön, nem tör be hadastul,

De kitart, tűr, fárad, soha meg nem lassul,

Nem koszorúért vív, nem harci babérért,

De az éh-hom készti küzdeni a létért;

Nem bánt, de eláraszt zord idegen szóval,

Bízvást megy előre vasúttal, hajóval,

Őt hozza magával a siető mozdony,

Ott van előörse minden kicsi poszton,

Ott ül türelemmel gyár, huta, gép, hámor

Zúgaiban s vés, fúr, dolgozik és számol,

Csáklya, gyalú, pőröly forog a kezében,

Csatarendjök megfér egy-egy kicsi gépben,

Nem alél, nem csügged, ha korán vagy későn.

Izzad koha mellett, kalapácson, vésőn;

Szívós türelemmel vasat is meggyúrja,

Célja felé útját mindig odább fúrja,

Mint hangya-seregnek portyáz elül örse

S ha mi értékest lel, azt meglepi törzse,

Fészket üt a földben, váj bele tág magtárt,

Folyosókat, cellát, alagútat, raktárt,

És a laza földet addig szeli, bontja,

Míg össze nem omlik aláásott hantja.

Te pedig, óh magyar!… mennyi üres látszat!

Hol légvár, hol rémkép s mind csupa káprázat.

Délibábban úszol, csalfa vizű árban,

Mely hol fényben mutat, hol csunya hinárban;

Mint mikor a pusztán dél sugara játszik:

Maga a termő föld élni alig látszik,

S hol levegőben leng kutgém, torony, erdő,

Hol az egész tájat elnyeli egy fertő;

Te is: egyszer csillogsz, majd fölvet a pompa,

Lakomáid fényét bámulja Európa.

Majd változik a báb: szertefoly a légvár,

S nem marad a helyén csak ijesztő hínár,

Melyben fenekestül felforgatni látszol,

Mi szilárd is rajtad, mind inog és táncol,

A látkör előtted csupa ködben vész el,

Félbehagyod munkád, lehanyatló kézzel,

Önbizalom csügged, hit, erély megrendül

Az egész nemzetre zsibbadt, tunya csend ül, – –

Iszonyú rémképek s mily tétlen ijedtség!

Hol van az önhit, mely kétségbe ne esnék?

Óh lesz-e segítőd? lesz-e ki megóvjon,

Hogy ez a föltúrt föld reád ne omoljon?

Le birod-e győzni az összetolult bajt?

Jön-e csuda ismét, védeni a hun fajt?

Mint eljöve egykor felhők országából

Fenn a Hadak-útján a szellemi tábor,

Mint földi csatákban Magyarok Istene,

Mint rabigádban is nagy nemzeti szellem,

Mentő hatalommal, nem földi erővel

Védett beözönlő népek hada ellen…

A haragos mennykőt! – De bizony nem védett;

El ne higyj valahogy ily mese-beszédet.

Mi megóvott eddig, nem bűv-csuda volt az,

Nem szellemi tábor s holmi privát isten,

De erőd, de kardod, de hazaszerelmed,

Mely vész idejében sutba nem ült resten;

Védett okos ildom, ép, józan, erős ész,

Akarat, mely bátran nagy célja felé néz,

Száz vészt kikerültél, rab-igád’ áttűrted,

Mi hajolt: hajlítád, ami nem: eltörted;

Bölcsen az időkhöz idomulni tudtál.

Ha szunyókáltál is, még el nem aludtál, –

Félre kishitűség: szégyen ki most retteg,

Jön már az erősb kor: szavak után tettek.

Ál lelkesedésnek kezd fogyni határa,

Az üres hű-hónak lefelé száll ára;

Kezdj csak te dologhoz, vedd csak magad észre,

Fogd csak ez új fegyvert igazán két kézre,

Leld ki csak a csinját, tudj vele jól bánni,

A régi hatvágást ezzel is kivágni:

S jöhet a hódító, nyiltan avagy titkon –

Tied ez a föld még, te vagy itt még itthon.

Tóth Ede

(1844-1876.)

HÚZZAD, HÚZZAD…

Húzzad, húzzad keservesen,

Ne erősen, csak csendesen;

Az eleje legyen epe,

Csöndes álom a közepe.

Csak a vége riadjon fel,

Hogy a lelkem támadjon fel;

Búbánatom messze szálljon

S ablaka előtt megálljon.

Kopogtassa fel álmából,

Költse fel puha ágyából,

Titkon lopódzzék szivébe

S mint ő engem, úgy gyötörje.

Húzzad, húzzad keservesen,

Ne erősen, csak csendesen…

Hollót küldtem, nem galambot,

Nem nyitnak annak ablakot!

Dóczy Lajos br.

(1845-1919.)

A CSÓK.

Nem értik azt meg, csak a suttogók,

Hogy mi az édes, az igazi csók.

Nincs abba’ jog, nincs akarat, se szándék,

Nem csere az, de kölcsönös ajándék,

Szüli a perc váratlan, hirtelen,

Midőn egy szikra gyujt két födelen,

Édes a csók, ha alszik kedvesed

S mit önként adna, lopva elveszed;

Édesb a csók, ha durcás ajakat

Megrablasz csókért, melyet az nem ad.

Legédesb csók, ha minden szomju fél

A csókot adva, csókot lopni vél,

Ha vágyát érzi csak, de nem jogát,

Csak venni vágy s nem érzi azt, hogy ád.

Ám ilyen csókot is százat terem,

Nem házasság, de édes szerelem;

De ami ennek is még mézet ád:

Ha a világ, az irigy mostoha,

Mint őrszem leskelődik rá s reád,

S jön perc, hogy érzed: Mostan vagy soha!

S a karba kar és ajkra ajk repűl,

S minden erő s érzés az ajkba gyűl.

Mindenik első, végső mindenik,

Mindenik csókol és csókoltatik.

A vágy, mint búvár, amint vízbe ére,

Leszáll a pillanatnak fenekére –

Oh egy arasznyi percben mennyi kincs!

Nem csók az, hidd el, amely tiltva nincs!

KÉT BIRÁLAT.

A nap fényudvarából

Lezuhant Ikarus.

Ketten látták: egy ember

S egy öreg kritikus.

A kritikus megnézi

És fölkiált: Bibaszt!

Ki használ ilyen szárnyhoz

Cérna helyett viaszt?

Az ember megsiratja:

Nagylelkü ifju, ládd!

Mért törtél magasabbra

Mint Daedalus apád!

DONNA PAULA.

Donna Paula, büszke nagyon,

Harminchárom őse vagyon,

Nem gazdag, de szép szenyóra,

A kosarat csak úgy szórja.

Donna Paula van szerencsém!

Váram van a Tájó mentén.

S ha szivemhez hajlik szived,

Váram, kezem, szivem tied!

Don Battista, jó Battista,

Szived jó, a kezed tiszta,

De dédapád nem ismerem,

A váradat tiszteltetem.

Donna Paula, Isten hozzád!

Hátha később meggondolnád?

Küldj egy fürtöt akkor abból

A fekete szép hajadból.

Évek multak. Már tizedik?

Hűs lesz, mikor esteledik.

Dér terül az őszi tájra,

Donna Paula szép hajára.

Dérben is holló a holló,

Mit kisértesz fényes olló?

Megvan… Sóhaj kél ajkáról,

Egy fürt hull ki szép hajából.

Menj apródom, hű apródom,

S térj meg hamar, mert aggódom.

Ezt a fürtöt Tájó mentén

Várva várja hű leventém.

Egy hét oda – három vissza.

Szólj, mit üzen Don Battista?

Azt izeni hű szivéből:

Küldj fürtöt – a feketéből.

Donna Paula egy kődarab,

Foga szép ajkába harap,

Egyet sem szól. Büszke nagyon.

Harminchárom őse vagyon.

Jékey Aladár.

(1846.)

REGGEL.

Fürge kis menyecske

Aranyos kedéllyel,

Szeretlek én téged

Lelkem örömével,

Gyönyörűség nézni

A te fürgeséged,

Gyönyörűbb a szívnek

Nagy jókedvüséged.

Derül a szobácska,

Ajtó, ablak tárva,

Tisztogató angyal

Kereken bejárja.

Tisztogató angyal

Nyomában ott szárnyal

A hajnali szellő

Aranyos sugárral.

Ott kísérem én is

Epekedő szemmel,

Nem bírok a vágygyal,

Nem bírok szivemmel,

Repülök, megáldom,

Csókkal eltetézem,

Mert ez a kis angyal

Az én feleségem!

Góbi Imre.

(1846-1927.)

IMRE.

Csordultig volt boldogsággal

Ifju szive, lelke.

Nehéz poggyász katonának,

De büszkén viselte.

Édes anyja könnyein át

Fölmosolygott rája:

Koszorúsan gyere vissza

Lelkem katonája!

Ellenséggel, hogy keményen

Farkasszemet nézett,

Körülötte kis csapatja,

Jó magyar vitézek:

Egyet villant… egyet dörrent,

Vér gyűlt homlokára…

Sírhattok már apja, anyja,

Testvér, özvegy, árva…

Kihullott a kard kezéből,

Elnémult az ajka,

Sóhajtásba foszlott széjjel

Az utolsó: Rajta!

Ágyudörgés morzsolta szét

Végső sóhajtását,

Mennybe szálló tiszta lelke

Szárnya suhanását.

Csata után hű bajtársak

Körülállták sírva,

Eltemették honi földbe,

Egy katona sírba.

Temetésre kigyulladtak

Gyertyái az égnek,

A nagy folyam mormolása

A halotti ének…

Nem birok a könnyeimmel…!

Meg ne ítéljétek,

Zokogástól hogy elcsuklik

A sirató ének…

Öreg ember sírás nélkül

Meg hogyan is állja

Ősz fejének ha porba hullt

Drága koronája.

Szabó Endre.

(1849-1924.)

NEHÉZ ÓRA.

Szomoruság, méla bánat

Meglepte az egész házat…

Napok óta, hetek óta

Valakit úgy várnak, várnak.

S a ház ura szól sötéten:

«Nyugodj meg, hű feleségem!

Hitványul ő nem veszett el,

Hős volt – és ez kiengesztel.»

És szól a lány: «Szegény bátyám!

Életemmel beh megváltnám!

Csak a felől biztos lennék,

Hogy valaha visszajön még!»

S szól az anya szomorúan:

«Nem lennék én ilyen búban,

Csak azt tudnám: sírja hol van,

Hogy könyemmel meglocsoljam…»

AGGLEGÉNY-NÓTA.

Azt se tudom, mit csinálok,

Ugy meguntam a világot;

A világon senkim sincsen énnekem,

Dehogy ér egy fakovát az életem!

Be-beülök a kocsmába,

Lekönyöklök asztalára,

Iszom, iszom, míg pityókos nem vagyok,

Pityókosan aztán haza ballagok.

Szomorú a házam tája,

Nincsen, aki jöttöm várja,

Nem vár reám se vetett ágy, se asszony,

Keservemben mint a bunda úgy alszom.

KARÁCSONYKOR.

Mintha csak ma volna, úgy eszembe’ van még,

Az asztalnál körben ült a kis család,

Kint a vihar tombolt, oda-odaverte

Ablakainkhoz a zúzos rózsafát.

Fekete ruháju, gyászló özvegyasszony

Magához vonta két árva gyermekét:

«Mikor eltemettük szegény jó apátok’,

Ilyen rút idő volt odakivül ép’.»

Közelebb simultunk gyászoló anyánkhoz,

A két árva gyermek: kis öcsém meg én;

Nyugtalan szemekkel, néma félelemmel

Csüngtünk könnyben úszó, bús tekintetén;

– De zördült a fenyő gyertya-fényes bokra,

A gyertyák fénye ránk víg derüt vetett,

Szemeinkben a könny fénymosolyra vállott…

Oh, a gyermek szive oly hamar feled!

A karácsony-fának csecsebecsés terhét

Kis öcsém csacsogva számolá nekem;

Én, mint az okosabb, megintettem őt, hogy

Imádkozni kell most: komolyabb legyen.

Anyánk mosolyogva állott meg felettünk,

Összetett kezekkel mink letérdelénk…

Oh, e szeretettel teljes pillanatnak

Ma is érezem még áldó melegét!

Rég volt! Bár nagy idő nem volna az annak,

Ki az örömökből ki nem fogy soha,

De ah! annak a két árva kis fiúnak

Ez volt legutolsó jó karácsonya.

Kis családjok fészkét vihar tépte össze,

S üldözte őket a bajok tengerén,

Idegen szigetre menekült a testvér,

S messze tőle puszta partra estem én.

A karácsony estét most magamba’ töltöm,

Ülöm az emlékek fájó ünnepét…

Forró homlokom, ki megsimítsa, nincsen,

Arcom oly hideg, míg szemem könnyben ég.

Hallgatok sötétben… az utcák havában

Tomboló vihar, a tél ekéje szánt…

Ilyen rút idő volt odakivül épen,

Mikor eltemettük szegény jó anyánk.

Ábrányi Kornél.

(1849-1913.)

FELEJTÉS.

Egymást szeretnünk nem szabad,

De egymást nem szeretnünk nem lehet.

Váljunk el! – ez volt végszavad,

Te majd felejtesz, én is felejtselek.

Azóta csak felejtelek!

Futok a helyről is, hol sejtelek!

Szivem egy gondolatban kéjeleg,

Hogy téged elfelejtselek.

Minden nap annyi esemény!

És érdeket bár egyben sem lelek –

Szivem mindenhez hozzá fűzöm én,

Csakhogy téged felejtselek.

Mást kicserél az utazás,

Lelkét egy új világgal tölti meg:

Én bennem nem marad abból se más,

Csak: hogy téged felejtselek.

S a vad, szilaj kedv, ha kicsap,

Vagy bús magány, álmatlan éjjelek,

Nekem mind egyet tudnak súgni csak:

Hogy téged elfelejtselek.

Egymást szeretnünk nem szabad!

Váljunk el és feledjünk: ég veled! –

Lásd, most is mily hűn fogadom szavad;

Hisz mindig csak – felejtelek!

S meg nem szünök feledni téged,

Amíg csak élek, esküszöm neked!

Egyszer csak én is kihülök, kiégek –

S talán a sírban elfelejtelek!

A NŐ SZIVE.

A nő szive, ha büszkébb mint szerelmes,

Önző, hiú lesz, számító s ravasz;

S a férfi szív, ha büszkesége elvesz

A szerelemben: gyáva és pimasz.

Ne játszd velem a büszkét! Lábaidnál

Sohsem fogsz látni, míg ezt áhitod:

Nem mintha félnék, hogy tán eltaszítnál,

De, mert hogy ezt tedd, lenne rá okod.

Mert ki szerelmet térden csúszva kér,

Szerelmet az nem érdemel soha:

S a csók, ha adva bár, vagy kapva – bér:

Már árulás, azzá kell válnia.

Én meg se mondom néked, hogy szeretlek,

Mert tudnod kell, ha lángját érezed,

S ha igazán szeretsz, nem mondhatod meg

Jobban te sem, mint ahogy megteszed.

Szivem tied! De el ne bízd magad.

A hiuság rajtam meghiusúl.

S bár tenger kéjt árasszon ajakad,

Szerelmes szívem abba mégse fúl.

Én nem tudom játszani a szerelmet:

De kínját játszva hordani, igen.

S ha azt hiszed, úgy bírsz, hogy el se veszthetsz:

Már elvesztettél, drága kedvesem!

Ábrányi Emil.

(1850-1920.)

HOVÁ TEMESSETEK.

Érjen el halálom

Bárhol a világon:

Csak hazám földjébe

Ássatok el engem!

Hagyjatok anyámnak

Kebelén pihennem!

Temetőm legyen bár

Sivatag, hol nem jár

Más a kóbor szélnél

S ne vezessen rá nyom:

Mégis ott lehet csak

Boldog nyugovásom!

Jeltelen is állhat,

Kővel is dobálhadd,

Mégis inkább pusztán,

Mégis inkább ottan,

Semmint idegenben,

Fényes pantheonban!

De csak addig adhat

Boldog nyugodalmat

A hazának földje,

Míg magyar tapossa;

Magyar bölcsőt ringat

Ország széle, hossza!

Küzködő hazátok

Ha eljátszanátok,

Hogyha fölszántanák

– Iszonyú gondolni –

Hódító paripák

Robogó patkói:

Kérlek, irgalomból,

Mélységes síromból

Vájjatok ki engem,

Kezetek kiásson!

Eleven kín volna

Lassu porladásom!

Hurcoljatok tova,

Mindegy akárhova,

Csak ott ne hagyjatok!

Holt szivembe vágna

Idegen lábának

Minden dobbanása…!

Ha nem akad senki:

A vihar vegyen ki,

S poromat a légben

Szerte-széjjel hányja!

Bujdossék hazátlan

Mindenik paránya!…

MAGYAR NYELV.

Ó szép magyar nyelv! Aki egyszer téged

Ajkára vőn, többé nem dobhat el!

Szentség gyanánt hogy befogadja éked,

Őrző oltárrá válik a kebel.

Pajzán, derűs vagy, mint nőink szeme,

S erős, szilárd, mint hősök jelleme!

Gyöngéd vagy és lágy, mint mennybolti kék,

S dörögni úgy tudsz, mint villámos ég!

Minden, mi fejben vagy szívben fakad,

Tőled nyer pompát, színdús szavakat.

Nagy eszme, érzés oly ragyogva hord,

Mint egy király az ünneplő bibort!

*

Bír-e más nyelv úgy epedni,

Annyi bájjal, annyi kéjjel?

Olvadóbb, mint lant zenéje

Holdvilágos, langyos éjjel,

Mely virágot s dalt terem,

Mikor ébren semmi sincs más,

Csak a fák sötét bogán:

Hangos, boldog csalogány

S boldog, néma szerelem…

*

Hát a csapongó

Gyorsszavu tréfák

Játszi szökését,

Festi-e más nyelv

Oly remekül?

Pattog a víg élc,

Ám sebe nem fáj,

Mert csak enyelgés,

Tarka bohóság

Volt az egész!…

*

Magasztos gyásznak bánat-dúlta hangja

Úgy zendűl benne, mint egyház harangja,

Mely messze hinti mély, komor szavát.

Búg, mint a gyászdal, mint sír-fáklya lobban,

S mint súlyos léptek kripta-csarnokokban,

Úgy döng minden szó a kedélyen át!…

*

Ciklops pörölye, hogyha csatát fest,

Csatakürtök bősz riadása!

Halld! Halld!

Száguldva, vihogva, kapálva

Dölyfös paripák robbannak elő.

Százak keze vág, százak keze lő.

Nem szárnyal a vér-ködös égre más,

Csak ágyudörej, szitok és zuhanás!

Rázkódik a föld, iszonyodva reng,

Amerre a kartács vad tánca kereng!…

Dúl a szilaj kéz, csattog a kard,

Sebet osztva süvölti: ne bántsd a magyart!

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Hatalmas, szép nyelv,

Magyarnak nyelve!

Maradj örökké

Nagy és virágzó!

Kisérjen áldás,

Amíg világ áll!

S legyen megáldott

Az is, ki téged

Ajkára vesz majd:

Elsőt rebegve,

Végsőt sohajtva!

NINCS HALÁL…

Sejtem, tudom, hogy nincs halál!…

Amint lejár a földi élet,

A láthatatlan tűz: a lélek

Lobogva más csillagra száll.

Csak egy marad rideg halott:

Az, aki sár volt életében!

Mert nem csüggött a jón, a szépen,

Mert könnyeket nem hullatott…

Mert másokért nem szenvedett,

Nem hitt, nem vérzett lelkesedve!…

A Mindenség teremtő kedve

Annak nem ád több életet!…

De aki láng volt valaha,

Aki szerette a világot

És milliókért élni vágyott –:

Ne féljen!… Nem hal meg soha!…

Csillagról új csillagra tör

S egy szent erő szolgálatában

Bilincseket zúz össze bátran,

Buzdít, emel, könnyet töröl!…

Amíg az űrben egy atom

Elnyomva él, jogért esengve:

Megy végtelenből végtelenbe,

Örök tettvággyal, szabadon!…

NE SÉRTSD MEG…

Ne sértsd meg azt, akit szeretsz!

Egy durva szó elég,

Hogy elborítsd, hogy gyászba ejtsd

Szerelme szép egét!…

Borúlt ég újra földerűl,

Hint még szebb sugarat…

Ez gyöngédebb ég: itt a folt

Örökké megmarad!

Egy szó elég!… És hunyni kezd

A régi, tiszta fény,

Mélyebb sebet vág, mint a tőr,

A nő nemes szivén!…

Átérzi lelked bánatát,

Vidáman hal meg érted, –

De bús kétségben csügged el,

Ha egy rossz szóval sérted!

Ne félj! Nem hal meg a madár

Ha szárnyait megtörték.

A pillangó tovább repűl,

Bár fényporát letörléd.

Tovább él a szerelem is

Mert mindennél nagyobb, –

De többé nem száll ég felé,

És többé nem ragyog!…

MÁRCIUS TIZENÖTÖDIKÉN.

I.

Minden napot megáldjon a teremtő,

Melyben nem ér bennünket semmi rossz,

De azt legjobban – mind a két kezével –

Mely téged, nagy nap, nékünk visszahoz;

Igaz, hogy már csak emlék vagy. Letüntél,

És helyedet rég elfoglalta más.

De ami szent, idő nem árthat annak:

Vallássá lesz, mint a feltámadás.

Forró lelkekből fölcsapott az érzés,

S a bús országot fény ragyogta be;

Önként fakadt föl, mint ahogy tavasszal

Virágot hajt a föld meleg szive.

Erőszak nem dúlt, bíbor vér nem ömlött,

Tűz nem rombolt békés házfödelet:

Nem lángolt más, csupán a mámor pírja,

Mint hajnalfény az ébredők felett.

Szabadság napja volt e nap, sugárzó

Tört láncokon s eggyé forrt szíveken!

A napnak is van foltja, ámde abban

Nem volt mocsoknak egy paránya sem.

Megváltozott mintegy varázsütésre

Az addig önző, törpelelkü kor;

Emelkedett mindenki: félistenné

Vált a nemes, – és polgárrá a pór!

Amit ma tán sokan nem értenek már,

Vagy nem hisznek, megtörtént a csoda:

Nem volt különbség gazdag és szegény közt,

Együtt örült kunyhó és palota.

Mint a keresztség első századában

Minden hivő egymás testvére lett:

Nálunk is! Azt Jézus müvelte és ezt

Másik megváltónk: a honszeretet!

Szép március! Ihlesd meg a szivünket,

Szabadságoddal hadd legyen tele!

Reszkessen át valónkon, mint a napfény,

Mint ibolyáid édes fűszere.

Sértés, viszály, gyűlölködés ne bántson.

S ha van sebünk, mely fájó tűzzel ég,

Takarjuk azt el! Egy-egy ölelő kar

Hadd fogja át, mint élő kötelék!

Mindaz, mi szép volt és fenséges akkor,

Lelkünkre hasson és emelje föl!

Igy látva minket, még az ellenség is

– Egy percre bár – feledje, hogy gyülöl.

Tanulja meg tisztelni nemzetünket,

Népünk előtt emeljen kalapot.

Testvéri láncban, jertek, ünnepeljük

E legdicsőbb, e fényes, nagy napot!

II.

Nincsen ott örök tél, hol nap heve lángol;

Hosszú fagy fölenged izzó sugarától,

S koszorúját hozza rózsás kikelet.

Csüggeteg lemondás örökös, zord rabja

Nem lehet a szív sem, – míg szabadság napja –

Visszatérsz: ragyogni nemzetünk felett!

Róma rabszolgái egy napot megűltek

Lánctalan vígsággal: lakomára gyűltek

S a gyönyört, a mámort itták szabadon,

Aljas napi gondot, rút viszályt feledve:

Igy merül a lelkünk emlékezetedbe,

S álmodunk nagyságról a Te napodon!

Az idő mély tenger: a jogos, a téves,

A nagy és a hitvány egyaránt belé vesz,

Buborékként pattog élet, esemény…

De te úgy állsz benne, mint a gránit-szikla,

És magányos sasként száll föl csúcsaidra

Egy-egy hozzád méltó sóhaj vagy remény!

Te, ki láttad folyni Caesar gőgös vérét,

S két táborba verted Róma szenvedélyét:

Testvérré te tetted a pártos magyart.

Tetszhalott egysége új tettekre éledt,

És a végromlásban még erősebbé lett,

Tömörebb a láncnál, mely húsába mart!

Soha föl nem támad Magyarország népe,

Ha te akkor nem vetsz lángot a szivébe,

Hogy a Golgothán is védje igazát.

Szent lélek szállott így az apostolokra…

Ki honáért nem halt, vándor-botját fogta,

És hirdette buzgón, híven a hazát!

Európa bámult a maroknyi népen,

Mely hőssé lett harcán, naggyá börtönében,

S hóditott gyászával, amikor bukott.

Győzőjét, bakóit nyíltan megvetette,

De a bujdosókat vállaira vette,

S meghordozta büszkén Kelet és Nyugot.

Nagy idők nagy napja! Megbecsűljünk téged,

Mint a legtündöklőbb, legdrágább emléket,

Mely a multból intő például maradt.

Valahányszor jössz a tavaszodó évvel,

Úgy köszöntsünk téged, lelkünk gyönyörével,

Mint a tűzimádó a napsugarat!

Legyen a magas hit új feltámadása

Az a kor, mely most jön! Lelkesedve lássa

Márciusnak egy új, még szebb iduszát!

Ami most csak emlék, legyen újra tetté,

Tavaszi viharrá, üde fergeteggé,

Mely tisztítva száguld a világon át!

TIZENHÁROM.

Ősz volt. Október. Ámde akkor tőlünk

Korábban elszállt a vándormadár.

Elfonnyadt minden. Temető volt minden.

Vértől piroslott a sötét határ.

A méla erdőn harkály koppanása

Ugy hangzott, mint koporsó-szögezés.

Vagy tán szekercék csattogása volt az,

Jelentve, hogy kilenc bitófa kész.

S kihozták őket egy bús őszi reggel,

Milyen látvány volt, édes Istenem!

Külön harcoltak húsz csatában. És most

Találkoznak mind – a vesztőhelyen.

Gyászolt az ég. Sirtál te is, Teremtőm,

Bár úgy végzéd, hogy így haljanak ők!

S a néma csöndben még egyszer, utólszor,

Egymás szemébe néztek a dicsők!

Mikor a nap kelt, akkor áldozott le

Tizenhárom nap! Lassan fölpirult

A nagy, tüzes gömb – s a magyar vitézség

Tizenhárom szép napja éjbe hullt.

Orozva jöttél s megfojtottad őket

Tolvaj halál! Nem merted nyilt csatán!

Ó ennyi hős, mióta a világ áll,

Egyszerre még nem halt meg soha tán!

Nem voltak ők könnyelmü ifju népek,

Kíket rajongás vak hévvel ragad.

A megszentelt jog s törvényes szabadság

Csatolta föl villámló kardjukat!

Törvényszegés, jogtiprás, vakmerő dölyf,

Hazájuk nagy sérelme volt az ok.

Mind férfi, mind hős, mind szép, tiszta lélek!

S úgy haltak, mint a rablógyilkosok.

Ki volt náluknál tiszteletreméltóbb

És kik szenvedtek aljasabb halált?

De zord bakóik rosszul számitottak,

Mert a gyalázat fönségükre vált!

Szégyen-halált szántak nekik. De nem lett

Belőle szégyen és nem lett halál!

A szégyen, az biráik homlokán ég,

S az ő nevük örök sugárban áll.

Mert föltámadtak ők is, mint a nemzet,

Melyért meghaltak! S most látatlanul

Itt élnek köztünk, intő mesterekként,

Kiktől a szív nagy dolgokat tanul.

Ha csüggedünk, ha meglep a kisértés,

Hogy lanyhán védjük népünk igazát –

E gyáva korban megtanítnak arra:

Hogy’ kell szeretni bátran a hazát!

Örülj, magyar! Országod él, virágzik.

Hajók, gőzgépek, gyárak kürtje búg.

De jóléted zajos szimfóniáját

Ők szerzették, e csöndes vértanúk!

Vigyázz!… Ha eddig megtartott az Isten,

És biztatóbb jövendő int feléd:

Nem érdemelnél egy napot se többet,

Ha egyszer őket elfelejtenéd!

Ha elfelednéd, hogy magadhoz így szólj:

«Nekik nem árthat az idők moha!

Azzal, hogy őket rútul megtagadjam,

Nem bókolok, nem hízelgek soha!

Nyugodt vagyok. Törvénynek és királynak

A hódolás adóját meghozom:

De nevüket mélységes áhitattal

A jó Istenhez fölimádkozom!»

«Mert bármily szép a kegy pompája, fénye,

Még szebb a könny, mely érettük ragyog!

Ők hívek voltak sírig a hazához,

Hozzájuk én is sírig hű vagyok!

Míg a szivemnek lesz egy dobbanása,

Míg koszorút bir fonni a kezem,

Míg a szabadság szebb a szolga-láncnál,

Míg egy könnyem lesz: én emlékezem!»

Pósa Lajos.

(1850-1914.)

MI A HAZA?

Tudjátok-e, mi a haza?

Az a hajlék, hol születtünk,

Hol a dajka altatóan

Dúdolgatott dalt felettünk,

Hol az akác lombja borul

Ablak alatt az ereszre

S eresz alján csicsereg a

Villásfarku vidám fecske.

– Bárhova visz szerencsétek,

Ezt a hazát szeressétek!

Tudjátok-e, mi a haza?

Az az udvar, hol tipegtünk

S gyönge kézzel a homokból

Aranyvárat építettünk.

Az a kis kert, hol virágot

Kötözgettünk bokrétába

S bokrétásan szenderegtünk

Rózsabokor árnyékába.

– Bárhova visz szerencsétek,

Ezt a hazát szeressétek.

Tudjátok-e, mi a haza?

Az a templom, Isten háza,

Hol az ének szárnyain szállt

Lelkünk föl a mennyországba,

Ahol együtt imádkoztunk,

Szüle, gyermek, testvér, rokon,

Hallgattuk a pap beszédét

S hit ragyogott az arcokon.

– Bárhova visz szerencsétek,

Ezt a hazát szeressétek!

Tudjátok-e, mi a haza?

Az a játszóhely a dombon,

Hol labdáztunk, kergetőztünk…

A haza az édes otthon.

Az a falu, az a város,

Ahol vesszőn lovagoltunk.

Az a határ, hol kalappal

Tarkaszárnyu lepkét fogtunk.

– Bárhova visz szerencsétek,

Ezt a hazát szeressétek!

Tudjátok-e, mi a haza?

Kéklő hegyek koszorúja,

Hol a pásztor furulyáját

Édes-búsan fújja, fújja,

Hol a tölgyek mohos alján

Kék ibolyák illatoznak,

Gyöngyöket szór kristályvize

A zuhogó patakoknak.

– Bárhova visz szerencsétek,

Ezt a hazát szeressétek!

Tudjátok-e, mi a haza?

Délibábos arany róna,

Hol a szellő messze síkon

Sárga kalász ringatója,

Hol a népnek veritékét

Iszsza be a föld göröngye,

Kenyeret ad, áldást terem

Munkájának hulló gyöngye.

– Bárhova visz szerencsétek,

Ezt a hazát szeressétek!

Tudjátok-e, mi a haza?

Erdő, mező, berek, liget,

A mormoló habok közül

Ránk mosolygó tündérsziget,

Kárpátoknak büszke bérce,

A Tisza és Duna tája,

Minden kicsi kis rögöcske,

Árpád vére hullott rája.

– Bárhova visz szerencsétek,

Ezt a hazát szeressétek!

Tudjátok-e, mi a haza?

Mindnyájunknak szent bölcsője,

Őseinknek pihentető

Szép virágos temetője.

Mindnyájunknak édes anyja,

Híven ölel kebelére…

Érte éljünk, ha kell, haljunk!

Áldás minden porszemére!

– Bárhova visz szerencsétek,

Ezt a hazát szeressétek!

A MÁRCIUSI IFJUSÁG.

Áldott legyen emléke a

Márciusi ifjuságnak!

Kibontották összegöngyölt

Zászlaját az igazságnak.

Minden szavuk égzengés volt,

Végigdörgött hazánk felett…

Koporsói mély álmából

Fölkeltette a nemzetet.

Áldott legyen emléke a

Márciusi ifjuságnak!

Virág termett a nyomukban,

Mint a meleg napsugárnak.

Fönn lengették a lobogót,

Egy csöpp vér se hullott rája…

És kihajtott egy nap alatt

A szabadság rózsafája.

Áldott legyen emléke a

Márciusi ifjuságnak!

Az érzések, gondolatok,

Mint a sasok, szállva szálltak,

Föl az égbe, le a földre,

Eget-földet csókolgatták…

És leverték egy kis dallal

A sajtónak vas lakatját.

Áldott legyen emléke a

Márciusi ifjuságnak!

Madárdalos, friss tavaszt fútt

Ormaira Ős-Budának.

Fölpattant a börtönajtó,

Hullott a lánc összetörve…

Dicső nevük’, haló poruk,

Dal övezze, virág födje!

DAL A HAZÁRÓL.

Azt dalolja a kis madár

A virágos ágon:

Legszebb ország Magyarország

Ezen a világon.

Azt zúgja a Tisza, Duna

Hömpölygő hulláma:

Magyarország a világnak

Ékes koronája.

Azt ragyogja a csillag is

A csillagos égen:

Magyarország tündérország

A föld kerekségen.

Azt dobogja a szivemnek

Forró dobogása:

Áldott legyen a magyarok

Gyönyörű hazája!

KIS KUNYHÓBA VÁGYOM…

Kis kunyhóba vágyom

A Balog partjára,

Öreg édes anyám

Reszkető karjába.

Fájó szívem oda

Jól esik temetni –

Nem tudok én sehol,

Csak ott megpihenni.

Az a gyönge két kar

Az én menedékem,

Üldöző világtól

Megvédelmez engem.

Pedig egy ágat is

Alig bír letörni…

Egyebet se tud, csak

Ölelni, ölelni!

MAGYAR VAGYOK.

Magyar vagyok, magyar; magyarnak születtem,

Magyar nótát dalolt a dajka felettem.

Magyarul tanított imádkozni anyám,

És szeretni téged, gyönyörű szép hazám.

Lerajzolta képed szívem közepébe,

Beirta nevedet a lelkem mélyébe;

Áldja meg az Isten a keze vonását,

Áldja meg, áldja meg magyarok hazáját!

Széles e világnak fénye, gazdagsága

El nem csábit innen idegen országba.

Aki magyar, nem tud sehol boldog lenni,

Szép Magyarországot nem pótolja semmi.

Magyarnak születtem, magyar is maradok,

A hazáért élek, ha kell, meg is halok!

Ringó bölcsőm fáját magyar föld termette,

Koporsóm fáját is magyar föld növelje!

Endrődi Sándor.

(1850-1920.)

DICSÉRTESSÉK AZ ÚR JÉZUS!

A főváros vad zajából

Csöndes falucskába jöttem.

Erős, szálas, napbarnított

Munkásnép sürög köröttem.

«Dícsértessék az Úr Jézus!»

Hangzik, mintha egy szív zöngné.

Szívem reszket s visszazengi:

– Mindörökké! Mindörökké!

Milyen régen nem hallottam!

Milyen édes, tiszta szózat!

Soha szebbet, gyermekibbet,

Igazabbat, meghatóbbat!

Valami szent, mindeneknél

Üdvözítőbb béke föd bé –

Dícsértessék az Úr Jézus!

Mindörökké! Mindörökké!

Hallom itt is, hallom ott is,

Egy órában szinte százszor.

Igy köszönt a módos gazda,

Kapás ember, libapásztor.

A sok hazug «Van szerencsém!»

Nem öli a lelkem többé –

Dícsértessék az Úr Jézus!

– Mindörökké! Mindörökké!

Tele van a szűz levegő

Ezzel a szent, drága névvel,

A világot átölelő

Égi szeretet nevével.

Mintha a bút elaltatná,

A sebeket mind bekötné –

Dícsértessék az Úr Jézus!

– Mindörökké! Mindörökké!

Mintha künn, a dombtetőkön,

A sugárzó nagy melegbe,

Habzó vetés zöld hullámán,

Áldásával Ő lebegne.

Tiszta glóriája tesz itt

Eget, földet tündöklőbbé –

Dicső neve dícsértessék

– Mindörökké! Mindörökké!

KÉZIMUNKA.

Egyszerű kis kézimunka…

Néhány apró moharózsa.

Olyan üde, ragyogó rajz,

Mintha tegnap készült volna.

El-elnézem s addig nézem,

Míg a szemem könnybe lábbad;

Hulló könnyem harmatával

Öntözök meg minden szálat.

A kéz, mely e hímet varrta,

– Itt árnyalta, ott megtörte –

Az a kedves, selyemlágy kéz

Mozdulatlan mindörökre!

Játszi munkán soh’se babrál,

Öltés közben nem sugárzik;

Itt hagyta a kis rózsákat

És elvitte ujjacskáit.

Sírban, árnyban porladó kéz,

Nem lesz itt már soha dolgod!

Nem érzed, ha csókom hull rád,

Azt se, ha rád könnyem omlott.

Csak én érzem – rád gondolva –

Bársonyodnak könnyü hamvát:

Mintha felhős homlokomat

Lágyan végig simogatnád…

PÁRBESZÉD.

«Úgy-e apám, az ég,

A szép csillagfátyol –

Távol van mitőlünk?»

– Szédítően távol!

«S isten úgy-e azért

Lakik a magasban,

Hogy mindent jól lásson?»

– Azért lakik ottan.

«Odaszállni mért nincs

Az embernek szárnya?»

– Fiam, az imádság

Fölemel hozzája!

HAJÓK TALÁLKOZÁSA.

Éjjel, ha tengeren

Két gálya egymás mellett elmegyen:

Árboclámpájuk rögtön felrepül,

Köszöntik egymást ismeretlenül,

Ottkünn a tengeren.

Sötéten, hallgatag

Bolyongjuk át a földi utakat;

Van fájó szívünk, könnyező szemünk,

És egymás mellett mégis elmegyünk

Sötéten, hallgatag…

A CZELLI BÚCSU.

(Legenda.)

Mélységes erdők sűrűjén át

Magányos út vezet;

Az úton egy szegény, erőtlen

Asszonyka lépeget.

Gonosz hely, rabló nép tanyája,

Az est is éjre vál’. –

«Megállj!» hangzik a sűrűségből

S a sápadt nő megáll.

Kibuknak nyolcan is, s előlép

A rabló nép ura:

«Hová ballagsz, te sápadt asszony?»

«A czelli búcsura.»

«S mit vissz’ a czelli Máriának?

Mutasd a kincseket!»

– «Oh, nem viszek én semmit néki,

Csak tiszta szivemet!»

Fogják, motozzák: mindhiába!

Szegénynek semmije!

«Elő, elő hát a szivét, hogy

Igazán hadd vigye!»

S melléből éles, gyilkos késsel

Kitépik a szivet,

Azután kötényébe dobják:

«Most indulj és – vigyed!»

S az asszony – oh csudák csudája –

Nem hull a földre, nem:

Köténykéjét kezébe fogva

Megindul csöndesen.

Arcán a holtak sárgasága,

Ruhája tiszta vér –

Az égen hajnal pírja reszket,

Amikor Czellhez ér.

De hallga! mi zsibong a légben?

Hang, milliónyi hang!

Czellben magától megszólamlik,

Zeng-bong a sok harang.

A pap – miséjét abbahagyja,

Fölkelnek a hivek,

Mindenkit egy érzés ragad meg,

Mindenki megy, siet.

S égő gyertyákkal, szent zászlókkal

Tódulnak kifelé –

Ki szivét hozza Máriának:

A véres nő elé…

Könnyel fogadják, védve hozzák

Az Úr házába őt,

Hol végre összerogy szegényke

A drága szűz előtt.

S a Szűzanyának márványszobra

Az oltárról lelép,

Kezébe veszi halk fohász közt

A jó asszony szivét.

S míg könnytől, vértől ázva-fázva,

Félholtan fekszik ott:

Im mellén forradás se’ látszik

S belül a szív – dobog.

Az ámulattól, a csodától

Meghatva áll a nép.

Ragyogó díszbe öltözködve,

Új pap mond új misét.

És szinte fel, az égig harsog

A háladó ima:

«Hozsánna néked, Isten anyja,

Áldott szűz: Mária!…»

FERGETEG.

Fekete fellegek nyomulnak előre

Villám-lobogóval, haragos csatára.

Eget érő bércek vasfala megcsattan,

Ahogy a magasság mennyköve csap rája.

Rohanó árnyékok – mindannyi kisértet –

Zajlanak, omlanak, egymásba szakadva;

A rengő levegő megdobban alattuk

S megdobban a föld is a szörnyű zavarba.

Mintha nekivadult paripákat látnék:

Ragyogó tajték hull a fekete árnyból;

Sok ezer paizs döng, – kard, lándzsa csörömpöl,

S az éjből az ágyúk tűznyelve kilángol.

Rikolt a zivatar: «Hajrá! csak előre!»

És messze sirámlik élesszavu füttye;

Megrázza sörényét, szárnyát suhogatja

S a rengeteg éjre szilaj dühvel üt le.

Itélet! Itélet! – Mindenki menekszik,

S jaj mindennek, mit a vész útba talál most.

Döngeti, vagdalja, lerontja, lezúzza,

Mindegy neki: szikla, torony, falu, város.

Felhőszakadásos, rettentő kedvében

Büszke sudarfákat szaggat ki tövestül,

S hullámos ekéjét órjás temetőkert

Síri barázdáin forgatja keresztül.

Hasztalanul kongnak a lármaharangok,

A kikötő partok fáklyái – hiába!

Csak egy urat ismer a tenger a vészben:

A vészt! Hódol neki, kél-száll a csatába;

Reszketve, robogva szakad fel a hullám

S zúgó fodraival messzire fehérlik;

Tajtéka hegyekből ormokká magasul

S inogva, kerengve fölzajlik az égig.

A végtelen ár a végtelen éggel küzd

S feltör a mélységből minden csodaszörnye;

Vitorla, hajóroncs, kormányrudak, árboc, –

Kísérteti táncot járnak körülötte.

Haragos hullámban, zord fellegek árnyán,

Irtózatos arccal száll s pusztít Beliál;

Messze világig: a földön, vízen, égen

Nincs más, csak a romlás, csak a gyász s a halál.

Oh! természet! Örök hatalom! Nem kérdem:

Mi célod a vésszel, a bősz gyűlölettel!

Messzeható terved’ hiába kutatnám,

Te tudod legjobban: mi célra törekszel!

Ami bennem tűnő indulatok heve,

Halhatatlan erő tűzlángja te nálad!

Lelkem vésze nem több: habod egy rengése!

Nagy vagy! Egyetlen vagy! Fenséges! Imádlak!

Bartók Lajos.

(1851-1902.)

UTAZÁSI VÁGY.

Én menni kivánok,

Daru, gólya s a fecske ha megjön,

Távozni kivánkozom én

El, messze hazába honomból.

Vándormadarak közt,

Szivem, te a legkülönösbb vagy:

Elköltözöl enyhe tavasszal

És visszasietsz hideg ősszel!

Isten veletek hát, hűkeblü barátok,

Ti derék fiuk, és ti dicső nők!

Már szárnyaimat kifeszítem

És szállok versenyt a nappal,

Szél szárnyán, fellegek árján;

Ám hogy hova, merre? nem árulom el.

Oh, vajha ki tudna repülni szivem,

Mint egy fészekbül, e földről,

Hogy rám ne találjatok újra soha,

S én visszatalálni ne tudjak!

MIDŐN SZERELMÜNK…

Midőn szerelmünk nyílni kezdett,

Boldogságunknak vége volt.

Nem a nap a mi csillagunk, de

A sápadt, gyászos fényű hold.

Az alkony látta első csókunk

Könnybe borult szemeivel

És mint a zápor sírt az éj rá,

Mely üdvünket temette el…

KÖD SZÜRKÜL…

Köd szürkül a tegnapi rózsa helyén,

Eltünnek a fecskék az alkonyi égen.

Elhervad a szép nyár és meghalok én,

Még észre se véve, hogy éltem.

Felhő borul a te szemedre, leány,

Szived égő napjára hideg tél

S elszállsz a madárral, új hév nap után,

Nem is emlékezve: szerettél!

A MAGYAR IFJUSÁGHOZ.

A béke rózsahintő napja lángol

Fejed fölött, szép magyar ifjuság!

Tavasza köszönt, de nem tört le hazánkról

A jégbilincs még, s áll kemény tusát.

Nem, nem, barátim, a nagy március nagy

Ifjuságának örökösei,

A szabadságot, amit ők kivívtak,

Nektek kell békében megőrzeni!

Nem sápadt kincs ez, melyet élre verve

Szennyeskezü is megvéd zár alatt:

Piros erőnk a szabadság, a renyhe

Karokbul elszáll, helyet láncnak ad.

Ki bölcsőben a kígyót összetépte:

Hős Herkulest lenyügzi egy fonál;

Kardot, vagy béke fegyverét e kézbe,

S nem öl rozsdával a tétlen halál!

Harc edzi a hőst és dönt egy csapással,

De munka-tűz acéloz jellemet;

Ki bék’ időn ég lelkes lángolással,

A századoknak csak az épitett.

Föl ifjuság, mint riadóra, bátran,

Nem harcmezőn, de béke mezején!

A békét nyerjük most meg s a csatákban

Ránk fog ragyogni diadalmi fény!

Hazám fia, birkózd le Spárta ifját

A palaestrán s Rómát a forumon,

S így szól a hon: «Ha ellenségek vívják

Bástyáimat, magam lerontatom!

Mert bástyák gyermekim! ifju nem ismer

Szalmatüzet, nem gyöngeséget agg;

Féltő szerelmöknek babér nem is kell,

Az önfeláldozás babérja csak!»

Nézzetek vissza az élőképekre:

Uj kort nyitottak ők e téreken!

Ajkon szabad szó, agyban szabad eszme,

S keblekben a szabad honszerelem.

Igy vívtak ők ki halhatatlanságot,

Nagy szellemöknek békés diadalt,

Ez győz előbb, mint kardjok harcba vágott,

Hogy megboszulja a bántott magyart.

Tekintsetek szét, mennyi ellensége

Szabadságnak, magyarnak egyaránt!

Üszköt dob a vakság a nap helyébe,

S a zsarnok tespedés örvénybe ránt.

A korszellem vasszárnyát meglegyintve,

Előre int, e nagy csatára föl!

Föl ifjuság, méltán elődeinkre,

Elsők legyünk, vagy szárnya elsöpör!

TAVASSZAL SZERETNÉK MEGHALNI…

Nem az ősz hervadó, szomoru alkonyán,

Midőn csüggedt a lomb, s néma a csalogány,

S a napban láng nem ég, se földben szerelem:

De míg hő keblire virágot tűz a föld,

Mező zöldelni kezd, dalt a pacsirta költ:

Tavasszal szeretnék meghalni, kedvesem!

Mert meg kell halni, s oh! könnyen hal, ki szeret,

És mily üdv, ha tavasz csókolja le szemed!

Csak ha a hűvös ősz tör le közömbösen,

S homályos ködbe int egy hidegujju kéz,

Fagyos sír vár alant: csak e halál nehéz!

Tavasszal szeretnék meghalni, kedvesem!

Oh, van-e elmulás, mely halhatatlanabb,

Mint a sír szélin ily utolsó pillanat?

Búcsú az élettől, mely még vonz édesen,

De a természettel egyesülés viszont,

Midőn új bájt, gyönyört virágzó keble ont…

Tavasszal szeretnék meghalni, kedvesem!

Tavasszal szálljak a mosolygó sírba én,

Pihenve boldogan, mint szeretőm ölén,

S virágok verjenek gyökeret szívemen;

De lelkem szálljon a napfényes égbe fel,

Míg a pacsirta ott szerelmet énekel…

Tavasszal szeretnék meghalni, kedvesem!

De virágot ne törj, hogy tört keblemre tedd,

Csak te borulj reám, dobogjon itt szived,

Melyet elállt szivem már nem viszonz sohsem!

S egy könny hulljon reám, mint első vallomás…

Most már titkod ne féltsd, – ott nincsen árulás.

Tavasszal szeretnék meghalni, kedvesem!

KÁRPÁTI EMLÉK.

Ama sötét hegy, mint egy ravatal,

Néz a jég-tengerszemre. Körülállják

Kő órjások, felhők foszlányival,

Igy gyászolván a természet halálát.

Lábuk elé hullt könnycseppjük a tó,

Megfagyva ott, a holtat sirató.

A ősz havastetők mind hangtalan

Magányban néznek a szinetlen égre.

A zivatar se néz ily komoran,

Mely csak pihenni jő e holt vidékre.

S a fellegosztó csúcsok szétverik

Vashomlokkal magának a viharnak,

A haragos villámnak fészkeit,

Még mielőtt a mennykövek lecsapnak.

Kürtjébe itt zivatar sohse fú,

A mennydörgés nem átkozódik itt,

Sohsem látják az égi háború

Görögtüzét, olthatlan nyilait.

De a borongás állandó, s a csend

Halotti gyászt, megrögzött bút jelent.

Csak olykor, ha vadász vetődik erre,

Füttyent a hómezőn a mormota,

A zergék előörse, s mérföldekre

Veri a jelt sziklák gránit-fala.

E titokteljes gyász vajon minek?

Mért temetői pompája a bércnek,

Mit tűz emelt föl s megvesz a hideg?…

Mulandóság, bérc-eltipró enyészet,

Itt a természet téged ünnepel,

Tudván, hogy néki szintén mulni kell!

Indali Gyula.

(1851-1880.)

LABDÁZÓ FIUK MELLETT.

Mi víg zsivaj!… Pajkos fiucskák

Mulatnak édes-játszian.

Hány csillogó szem lesve várja:

Gyors labda mint jön és suhan.

Bús lábbadó én, nyughelyemről

Nézem merengve, szótlanul:

– Miként röpül a könnyü labda!

Röpül, röpül… meg visszahull.

Tíz év előtt!… Oh én is, én is

Futottam a rét bársonyán.

A szív teli, pezsg a szilaj vér:

Hajrá fiuk, egymásután!

Miénk a gyep, miénk az ünnep!

Perc, óra kedv-örvénybe fúl…

– Ah, mint röpül a könnyü labda!

Röpül, röpül… meg visszahull.

Pár év suhan… Mért e borongás?

Játék-zsivaj unott dolog?

Rejtély a lét… titkát nem értem.

A szív sóvárg, lobog, dobog.

Mi rezg a bájos lányka arcán?

Tűzagyra égő vér tolul…

– Ah, mint röpül a könnyü labda!

Röpül, röpül… meg visszahull.

Megvan! – – Oh, édes, drága perc te,

Csókolj, ölelj, én mindenem!

Sas szellemem, erőm oroszlán,

Szivem galamb itt szíveden.

Im, itt a cél: Légy áldva, élet!

Értem szavad, fátylad lehull…

– Ah, mint röpül a könnyü labda!

Röpül, röpül… meg visszahull.

Föl, küzdni, győzni! – Oh, de hát te

Én rab-hazám, mi lesz veled?

Add szívemet, lány, – újra osztom:

Felét neki, felét neked.

Igy, most egész! – Hölgyem, hazám, adj

Áldást reám: az ég borul…

– Ah, mint röpül a könnyü labda!

Röpül, röpül… meg visszahull.

Mi ez? hová lől, én szerelmem?

Hát ily ajak hazudni tud?

Mi ez? Hazám sárral dobálod,

Ki érted üldve, bolygva fut?

Egy szót csupán, mely meghazudtol!

Nincs, nincs könyör? nem él az Úr?

– Ah, mint röpül a könnyü labda!

Röpül, röpül… meg visszahull.

Vége! – – Oh, ez a részvevő láz

Mely megrohant, mért meg nem öl?

Bolygjam tovább is, tört kebellel,

Az únt, silányult pályakört?

Ah, lábbadok s e víg fiúkat

Nézem szorongva, szótlanul:

– Miként röpül a könnyü labda!

Röpül, röpül… meg visszahull.

Mulassatok, boldog fiucskák!

Én is mulatnék örömest.

Jó éjszakát! szobámba szólít

A gyöngeség, – oly hűs az est.

Talán, talán… eh, dőre ábránd!

Megyek, megyek, jó orvos úr!

– A csüggedt lélek, mint a labda,

Röpülne, hajh, de visszahull.

Vargha Gyula.

(1853.)

A HALÁL HIDJÁNÁL.

Körülöttem a tél hava pelyhez,

A föld hólepte, fehér.

Elértem a hídhoz, a melyhez

Egyszer mindenki elér.

Rozoga rossz híd, mélyen alatta

A meg-megakadt

Jégtorlatokat

Rohanó folyam árja ragadja,

Bömbölve vadul.

Odatúl

Nem látszik a part,

De a hóban a nyom

Mind, mind oda tart.

Szememet behunyom,

Ajkamat összeszorítom,

Ugy megyek által a hídon.

SZÜLŐIM SIRJÁNÁL.

Alusztok rég, kopár, kietlen

Temetőben, domboldalon;

De hát a földi gondok ellen

Lehetne-é jobb oltalom,

Mint egy horpadt, öreg, magános sírhalom?

A nagy világ lármája nem hat

Ez elhagyott nyugvóhelyig;

Kihajt a lomb s megint lehervad,

Év év után múlik, telik,

Mérve a vén idő egyhangú lépteit.

De ti, akik alusztok mélyen,

Nem halljátok, nem méritek;

Nem rezdül át a néma éjen

Se hang, se fény. Lenn a hideg,

Beomlott sírgödör sugártalan, siket.

A szél a fák fagyvette ágát

Már tőletek tördelheti.

Mindegy, a sírok pusztaságát

Fehér hó vagy zöld fű fedi,

Vagy a fű gyökerét a nyár kiégeti.

Nem bánt, a föld kiszáradt keble

A hőségtől ha megreped,

Ha nincs az égnek áldó cseppje,

A gabna szomjan eleped

S inség köszönt be a remélt bőség helyett.

Inség jöhet, tinéktek nincsen

Magtárra, csűrre gondotok;

A jól bezárt ajtón, kilincsen

A sápadt gond be nem kopog

S nem láttok könnyeket, ti kétszer boldogok.

Nem látjátok – óh fájna nektek –

Hogy’ rombolnak az új idők,

S mindazt, mi szent volt szíveteknek,

Hogy’ rúgja lábbal száz ripők,

S már diadalmasan ujjong a céda gőg.

S ha sorsa tán eléri végkép

Ez átokverte nemzetet,

Ha meg kell mind fizetni vétkét,

S hangzik, hogy «elvégeztetett»:

Nem fogja vad keserv szaggatni szívetek.

Alusztok, mintha rég kihalva

Kerengne már e porvilág,

S csak egy komor, bús ravatalra

Nézne a csillagmiriád

A hangtalan, hideg, rejtelmes ürön át.

(1914. január)

NYÁRI DÉL.

Fényes, vakító, forró nyári dél;

Majd hogy ki nem gyúl fenn a házfödél;

Az ablak mind befüggönyözve áll,

Hogy elbúhasson a riadt homály.

A fénytől kinn halálra üldözött

Homály meg is bú a négy fal között.

Álomra hívó csend van ott belül,

A légy se repdes, csöndesen elül.

De bezzeg úr a tágas udvaron.

Künn a kamrában nyugszik a barom,

Azaz nyugodnék, ámde nem lehet,

Csapdosni kell farkával a legyet.

A kút körül nagy lició-garád,

A vén kakas ott tartja udvarát,

Árnyék van ottan és finom homok,

Fészket fürödnek a tyúk-asszonyok.

A nyárfa ágán illegett elébb,

Most lenn a porban fürdik a veréb;

De párja pajkos, nyomban ott terem,

S tovább röppennek játszva, hirtelen.

A kas szájánál zsong a méheraj,

Mezőre ki csak egy-kettő nyilal,

Mézgyüjtő méh mit is keresne ott,

A nap fölitta rég a harmatot.

Lankadt a kertben sok félénk virág,

De boldogan s büszkén virít a mák;

Gyümölcs a fákon fényesen dagad,

Pettyezve a sötétlő lombokat.

Szőlővirágzás most volt, a szemek

Ma még csak apró gombostűfejek.

De egy-egy fürtön megláthatni már,

Hogyan növeszti a bogyót a nyár.

Ifjú reménység a szőlőgerezd;

De a szegény rozs már szőkülni kezd,

Hajlott a szára, veszti erejét,

S halálra hajtja fáradt ősz fejét.

S a nyár vakítva ég és tündököl,

Hatalma éltet, szent hatalma öl;

De a halálban sem tesz soha mást:

Készíti folyvást a feltámadást.

ÉLNEM KELL.

Míg dúlt a harc, és annyi vérmezőn

Tenger halott hevert jéggé fagyottan,

Minden magyar halott, úgy érezém,

Az én halottam.

Örökünket midőn silány ebek

Falánk falkája koncul elragadta,

Ugy érezém, hogy vérző szívemet

Tépik darabra.

Midőn elhangzott a galád ítélet,

S kihunyt egünkön a végső remény is,

Szegény hazám, szerettem volna véled

Meghalni én is.

Egyetlen örvény lett mélység, magasság;

De végre mégis csak horgonyt vetettem:

Nem hagyhat Isten, az örök igazság,

Bűnt büntetetlen.

S bár vén vagyok, bár unt teher az éltem,

S rólam a kedv viselt rongyként levásott,

Meg nem halok, hazám, míg meg nem értem

Feltámadásod.

Várady Antal.

(1854-1924.)

AZ UTOLSÓ SOR.

Szitáló köd borult a házsorokra,

Komor, sötét az esti némaság,

Elkésve koppan a külváros végén

Egy szomorú, megroskadó alak

Nehéz lépése. Lámpa már nem ég,

Föllelte mégis azt a rozzant kunyhót,

Amelyben kis családja s a nyomor

Felváltva ébred s ébren álmodik.

A pincelépcső nyirkos fokain

Alá száll imbolyogva. Hogy benyit:

A lámpa pislog ingó asztalon,

Mellette kis karjára leborultan

Aludt el iskolás kicsiny fia.

Előtte még az irka. Belefáradt

S tollát leejtve, az utolsó sornál

Elszunnyadt – s úgy álmodja folytatását.

Kis ágyon a zord munka osztályosa,

Az asszony alszik, csöndesen. Szivén

A csecsemő. Jobb karja szépen

Fonódik harmadik kis gyermekének

Nyaka körül. A lámpa kialvóban.

A férj az asztalhoz lép. Gyorsan, gyorsan –

Sietni kell!… nagy elhatározás,

Sötét, lesujtó terv és gondolat,

Amely ma kivitelre vár… Utolsó útja

Gyötrelmes próba volt. Pénzt nem kapott,

Utolsó fillér és kenyér nélkül

Találja holnap a derengő reggel

S ha e kis ajkak kérnek s ő nem adhat,

A szíve megszakad…

Ha durva volna,

Iszákos, renyhe és embertelen:

Mámorba fojtaná a gondot; ezt

Az alvó kis fiút munkára űzné,

Keressen egynehány garast. – Tanulni?

Minek? Maradjon durva, gaz, tudatlan,

De nem… jobb sorsot látott egykoron

S bár veritékes munka szerzi most

A kis családnak a sovány kenyért –

De szíve van – de lelke értük él,

Az asszonyért, a három gyermekért

S ha kell – hát szenved ő, de ezt a négyet

Ne bántsa földi gond, míg ő velük van.

… Hanem sokáig nem lesz már velük,

A munka meg nem szerzi kenyerét,

Segélyforrása kiapadt. Ruházni,

Kenyérrel látni nem birván övéit,

Elcsüggedt s egy lesujtó gondolat,

Az öngyilkosság vert tanyát agyában:

Ez érzéketlen nyugodalmat ígér.

Leül a hunyó lámpa mellett. Izzó

Fejét lehajtja… Pár sort írna tán,

Miről tudhassák: merre lőn s mivé?

Az alvó kis fiú irkája ott van.

Halkan magához vonta… reszkető

Kezével fölvevé a könnyű tollat,

Hogy a bucsú nehéz igéit írja

Az ártatlan gyerek kis irkájába,

Amelyben ilyen véres, szörnyü sor

Nem volt soha…

S ahogy belétekint:

A végső sor, melynél elszenderült

A liljomlelkü alvó: ez a kis vers:

«Én istenkém, reménységem –

Jó apámat tartsd meg nékem».

A zordonarcu ember összerezdül,

Sötét lelkén fehér galamb puhán

Simuló szárnyát érzi átsuhanni.

Föláll… a kicsiny irkát fölveszi,

Olvassa újra: nézi a kis alvót

S a többit sorra… csókot nyom a végső

Kis sorra – térdre rogy, az égre néz

És új reménynyel és kulcsolt kezekkel

Sóhajt – és sóhajában hit vagyon:

«Fiam, a jó Isten meghallgatott!»

A STRASSBURGI HARANGOK.

Mint ég felé törése közben

A földön megkövült ima:

Áll kővirágos, vén falával

Strassburgnak ódon temploma.

S kong régi tornya kőkeblében,

A földre bűvölt kőimának

Még megmaradt zenéjeképen,

Kong, bong, borong a vén harang:

«Kincs, pompa, fény, – rend, munka, rang, –

Köd, pára mind… fent és alant!»

A századoknak hervadását

Nézi komoran, ridegen,

A születő évszázad arca

Néki nem új, nem idegen…

Csak fájó, mély jajszó gyanánt

Kőkebliből, mit légi ormán

Sok évszázadnak kínja bánt,

Kong, bong, borong a vén harang:

«Kincs, pompa, fény, – rend, munka, rang, –

Köd, pára mind… fent és alant!»

S mig koronák húlltak le porba,

Népek kivesztek nyomtalan,

Ő, mint kinek, a földbe forrva,

Magasztosb hivatása van:

Megáll, hogy késő századoknak

Örök igazság szent szavát

Hirdesse, amig élni fognak…

Kong, bong, borong a vén harang:

«Kincs, pompa, fény, – rend, munka, rang, –

Köd, pára mind… fent és alant!»

S mig ormán új évszázad ül

Futó fölleg foszlányival,

Lába körül új nép tolong,

Fut, fárad, munkál és kihal,

S a multból a jövőbe zúg

Érchangja szomorún!

«Hogy minden változó, hazug,

Kincs, pompa, fény, – rend, munka, rang…»

– Igy kong, borong a vén harang –

«Köd, pára mind… fent és alant!»

S borongó, néma éjfelen.

Mikre egy évsor haldokol,

Minden harangja összecseng,

Mem tudni hogy?… Ember sehol!

S egy ismeretlen kéztől verve

Felzúg, miként a föld szivéből

Följajduló népek keserve,

S kong, bong, borong a vén harang:

«Kincs, pompa, fény, – rend, munka, rang, –

Köd, pára mind… fent és alant!»

CSELI CSÁRDA.

Cseli csárda, cseli csárda!

Villám, hullám összejárta,

Hol a mennykő, hol az árvíz,

Nem is egy, de legalább tíz.

Nád az eresz, sár a kémény,

Az is hajlik, lefelé mén;

Hej, gazd’uram, hol a vályog?

Szegény gazda, hol kóvályog?…

Valamikor hajdanában,

Ablak is volt a falában,

Rozmaring is nyilt előtte,

Míg a pandur le nem lőtte.

Rozmaringot az ablakról,

Cifra kancsót az asztalról,

Sisa Pistát meg amellett,

Csaplárosné lánya mellett.

Egy pocséta a kút tája,

Se oldala, se kávája;

Zöld a vize – ha még benne

Egy italra való lenne!

Kidűl, bedűl, de ki bánja?

Mióta a csaplár lánya

Belehalt egy sötét éjjel

Bánatával, szégyenével. –

Benn az ivó kiholt, néma,

Csak a szélvész járja néha;

Lábatlan pad, törött asztal

Még bujdosót se marasztal.

Benn a túlsó kis szobában

Két szék búsul csak magában,

Mintha most is rajta volna

Csaplárosné koporsója.

Lánya után ment el szegény,

Most pihen a sír fenekén…

Senki se járt itt azóta,

Pohár se zeng, se a nóta.

Udvarát a gaz benőtte,

Alig áll még ki belőle

Ingó-bingó kapufája:

Egy vén szilfa hajlik rája.

S mert szomoru idők jártak:

Abból telt ki a gazdának

Vándorbotja, koldusbotja –

Merre jár? az isten tudja!

Cseli csárda, cseli csárda!

Csak búbánat lakja már ma;

Maga lenni az is átall:

Elbujdosott a gazdával…

A CSILLAGOK RÓLAD BESZÉLNEK…

A csillagok rólad beszélnek,

Téged nevez a kikelet;

Neved dalolja minden szellő

S minden madár a lomb felett.

A csillag fénye mámorítóbb,

Mert szép szemedről mond regét;

Az új tavasz szebb, mert virága

Mintha lelkedből feslenék.

A szellő édesebb, mert szárnyán

Hangod zenéjét hozza el,

S költőibb nékem a madárdal,

Mert szerelemről énekel.

Dalomnak nincsen csillagfénye,

Tavasz bűbája benn’ nem él,

De rokon minden széppel, szenttel,

Mert szüntelen rólad beszél.

Jakab Ödön.

(1854.)

ÉDES ANYÁMNAK.

Édes anyám, te százszor áldott,

Végre megjött a várt irásod:

Kezembe’ tartom leveled!

Istenem, e pár kusza sorban

Mennyi aggódás, mennyi csók van,

Mennyi jóság és szeretet!

Irod, hogy örvendsz «nagy hiremnek»,

S hogy olykor szinte megszégyenled,

Olyan büszkévé tesz nevem.

Pedig szived ez egyben téved:

Nem én vagyok a büszkeséged,

Hanem te vagy ám az nekem!

Igaz, hogy írtam jó sokat már,

S egy-két különbet tán sokaknál,

Akik körültem zengenek;

De ha dalomért jár dicséret:

Csak téged illet az, csak téged

És legkevésbbé engemet.

Minden kicsinyke dal, amelyben

Hazát, szerelmet énekeltem,

Vagy örömöt és bánatot:

Mig e világra nem jövék el,

Dallamával és melegével

A szíved alatt szunnyadott.

Versimnek minden egy szakassza

A te kebledből van szakadva,

A te sajátod mindenik;

Te vagy az édeshangu szerző,

Én csak a hangszer vagyok, melyről

A dalt mások megismerik.

Dalaimból, ha többet árad

A csüggedés és méla bánat,

Mint az öröm s a jó remény:

Csak abban áll az oka ennek,

Mert a te megviselt szivednek

Öröklött búját zengem én.

S aki nem tudja ezt felőlem,

Fejét csóválja kétkedően,

S mosolyg az oktalan borún,

Mintha bámulva nézne rája,

Hogy a hegedű piros fája

Miért szól olyan szomorún?

Te vagy, te vagy, nem én a dalnok,

Az ének, melynek szavát hallod,

Ott a te szívedben fogant;

Viszhang csupán, mely rejtett völgyön

Születő szót nyilt hegytetőkön

Megsokszoroz nagy hangosan.

Ne is szeressen senki engem,

Aki kedvet lel énekemben

S tüzén a szíve felhevül;

Nagy hálátlanság volna: értem

Lobogni bármely szívnek és nem

Téged szeretni egyedül!

Ha majd dalomat itt lezengém

S künn a temető méla csendjén

Fekszem a hűvös nyoszolyát:

Még akkor is a kegyeletnek

Nem én, hanem te érdemled meg

Sirodra emlékoszlopát.

HAZASZERETET.

Csodálattal tölt el engem a természet,

Bár nem minden évszak vonzza lelkemet:

Búra hangol a tél sívó pusztasága,

Míg örömre gyujt a zengő kikelet;

Ámde még a tél is, ha itthon borul rám,

Idegen tavasznál kedvesebb nekem,

Mert én a hazámat, szép Magyarországot,

Az egész világnál jobban szeretem!

Nem csupán azért, mert itt ringott a bölcsőm

És porló apáim csontja itt pihen;

Még mind ezeknél is valami erősebb,

Titkos erő köti ide a szivem!

Nincs annak neve, sem határolt lakása,

Észrevétlen árad mindenből felém:

Ott lappang a földben, virágban, folyóban,

Bércek erdejében, rónák ligetén.

Ringathatták volna bölcsőmet akárhol,

Szépséges hazámtól bármi messzire:

Nyugtalan ösztönnel csak ide vágyódnám

Az édes magyar föld vidékeire;

Miként a vad, mely rab anyától született

S igazi otthonát nem ismeri még,

De azért nyomban az erdőnek iramlik,

Szülő ketrecéből mihelyest kilép.

S puszta véletlenből künn is pihenhetne,

Idegen ég alatt, apáim pora:

Fölkeresném őket, megsiratnám őket,

De ott fogni csak nem tudnának soha!

Húzhatna akárhogy a kegyelet szála:

Mit nekem ott az a parányi halom?

Mikor a hazámból óriási bércek

Integetnek át a kéklő távolon!

Nem lehet, nem lehet elszakadnom innen!

Itt maradni: élet; távozni: halál!

Inkább kell nekem a börtön magyar földje

Más ország kényelmes palotáinál!

Az én honszerelmem éber hold az égen,

Mit derűs napfényben látni sem lehet,

De mindegyre szebben tündököl, ha búsan

Alkonyodni kezd lent a mezők felett.

Nem csak a bőségben, nem csak az örömben

Szeretem, imádom ezt a földet én;

Talán még százszorta forróbban szeretném

Koldussága, gyásza setét idején!

Lehet akármilyen szánalomra méltó,

Verheti búbajjal, szégyennel az ég:

Én halálomban is hű maradok hozzá,

Amint életemben hozzá hű valék!

Feláshatja majd a vándor szél poromat

S elfúhatja messze idegenbe ki,

Csak hiába lesz mind: kegyetlen haragja

Innen azt örökre nem száműzheti;

Mert amint látom, hogy valamely másik szél

Hazám felé szállni készül csöndesen:

Felkapok hátára s újból itthon termek

Szép Magyarországon, szülőföldemen!

A CSALOGÁNY.

Amint dalolt kis bokra alkonyán,

Megszólitám a jámbor csalogányt:

«Ugyan barátom, hagyd el ezt a nótát,

Nem örvend ennek már a hallgatóság,

S örvendeni tán nem is fog soha:

Lejárt az ócska énekek kora!

Amíg teleltél messze déli tájon,

Nagyot fordult itt a világ barátom!

Más énekmondók jöttek s emiatt

Más lett az izlés, más lett a divat.

Valami újat zengj, ha tetszni vágyol,

Nem ezt a régit, nagyapád korából,

Valami szépet, idegenes bájut,

Hangra merészet, értelemre bárgyut,

Magad se értsed, más se értse meg,

S meglásd, hogy ismét bámulják neved.»

És a csalogány így felelt nekem:

«Hagyjuk csak így meg az én énekem!

Nem cifra ez, de tisztán az enyém,

Nem idegentől kölcsönöztem én.

E kis fészekkel örököltem itt,

Benne őrzöm a mult emlékeit:

Mikor esténkint szárnya rám hajolt,

Szegény anyám is éppen így dalolt.

Mit bánom én, hogy másként énekel

Egy-egy vándor, ha néha itt megy el:

Muló dalát a csacska erdei

Visszhang egypárszor tán visszaveri,

De mihelyt aztán maga elmene,

Dala is szépen elveszett vele.

Hanem az erdő roppant sátora

Elveszni végkép nem vész el soha,

S míg erdő lesz: a hűs lombok alól

Minden csalogány, mint én, úgy dalol.

Amíg e földön lesz nyár s kikelet,

E dalok itten mindig zengenek

Örök egyforma ütemmel, ahogy

Elfogadták a régi századok.

S hidd el, nép is lesz mindig e mezők

Kövér dülőin úgy, mint azelőtt,

Józan magyar nép, mely a föld rögét

Töri, miként az apái törék,

S mely, míg az élet ős robotját végzi,

Dalunkat vígan tovább fütyörészi.»

HOGYNE SZERETNÉLEK.

Ha nevet egyik szem, vagy könnyektől ázik,

Szintén vele nevet, vele sír a másik:

Szomszédba fogamzott rózsabokor ága

Szerelmesen hajlik át a szomszédjára;

Fáradt madár szépen párjához simulva

Piheni keresztül lágy fészkén az éjet.

Minden szereti itt saját maga társát,

Hát én, édes társam, hogyne szeretnélek!

Páros élet legszebb ezen a világon,

Vágyik is minden, hogy párjára találjon;

Még a fa is, mely tar pusztákon növekszik,

Árvaságán az is enyhítni törekszik:

Társul maga mellé árnyékát rajzolja,

Úgy űzi el a zord egyedüliséget.

S ha kedves a fának még az az árnyék is,

Hát én, édes társam, hogyne szeretnélek!

Legényember sorsát magam is átéltem.

Szabad élet, de nem irigyelem mégsem:

Van, aki virágot tűzzön kalapjába,

De nincs, aki ágyát megvesse puhára;

Senkire sincs gondja, de e gondtalanság

Sokszor olyan nehéz gondot ád szivének!

Te vetted le rólam ezt a nehéz gondot:

Hát én, édes társam, hogyne szeretnélek.

Mondják: nyüg az asszony, ha már egyszer társunk,

Tilalmaz, hogy többé másokat is lássunk,

Mint a pásztortűz, mely, ha fellobog este,

Nem enged ellátni maga mellől messze.

De hadd korlátozza szemünket az a tűz,

Csak adjon egy kis fényt, egy kis melegséget,

Pásztor is szereti az ő pásztortüzét,

Hát én, édes társam, hogyne szeretnélek!

Szerettelek én már akkor is tégedet,

Mikor igazán még nem is ismertelek,

Mikor még egyebet mit se tudtam rólad,

Csak hogy ünnepelt lány, ifju, viruló vagy.

Ki sejthette volna kincseit még akkor

A kis, falusi lány tiszta kebelének?

Most tudom én, csak most, igazán, hogy mi vagy!

Hát én, édes társam, hogyne szeretnélek!

Te vagy mindenem, kit semmi sem pótolhat,

Fölöttem egyedül te uralkodol csak.

Ragyoghat az égről a napvilág másnak:

Engem éj környékez, bús éj, ha nem látlak.

Szivemben tavasz van, ha mosolyod rám süt,

S ha kedved elborult: a szivemben tél lett.

Üdvöm, kárhozatom csak te lehetsz nékem!

Hát én, édes társam, hogyne szeretnélek!

Mikor úgy kettecskén ülünk egymás mellett,

S a boldog merengés némasága meglep,

Magamtól nem egyszer kérdezem titokban:

Vajjon én szeretlek, vagy te szeretsz jobban?

De ki mérhetné meg, hogy két feneketlen

Tenger vize közül melyik vize mélyebb?

Csak az bizonyos, hogy nagyon szeretsz te is.

Hát én, édes társam, hogyne szeretnélek!

A mi szerelmünket nem ez a föld szűlte:

Valami szebb, tisztább csillagból került le,

Miként a meteor, melyet lángra gyulladt,

Fényes töredékben egy más világ hullat.

S ha nem e föld szűlte, földiek módjára

Sír határkövénél nem is érhet véget.

Elmulhatunk mi, de megmarad szerelmünk!

Hát én, édes társam, hogyne szeretnélek!

Majd, ha már fed minket szomorufűz árnya,

Gazdátlan szerelmünk szétmegy a világba,

S fiatal szivekbe bélopódzva halkan:

Ujra virágzik ott egy-egy édes dalban;

Mit mi érzénk egykor, ismét rímbe csendül

Ajkán sok szerelmes lánynak és legénynek,

S dalról-dalra száll a halhatatlanságunk!

Hát én, édes társam, hogyne szeretnélek!

Reviczky Gyula.

(1855-1889.)

ISTEN.

Kinek porszem, mi nékünk egy világ

S egy rebbenés határa az időnek:

Ki, ami ember-agyban miriád,

Nem olvasod, mert semmiség előtted:

Ki buborék gyanánt elfujhatod,

Mit összehordtak népek, századok:

Minden fűszálban érezlek; de elmém,

Nem bír felfogni, megnevezni nyelvén.

Kit megtagad a léha kétkedő,

Te adtál, ismeretlen ismerős Te,

Te földi szóval nem nevezhető,

Szivünkbe álmot, eszmét agyvelőnkbe.

Magát tagadja meg, ki megtagad,

Mint a napot, a fényt, a színt a vak,

A por fiához más nem illik itten,

Mint hogy Tebenned megnyugodva higyjen.

Ki oda tűzted a közös napot

Sugárzó lényed egy parányaképen;

Ki hangodat majd zúgva hallatod,

Majd édes összhang bájos zengzetében;

Ki, hogy megszünjünk élni, rendeled,

De, hogy meghaljunk, még sem engeded,

Ki ezt a bölcs világrendet behoztad:

Megértni vágyó elmém összeroskad.

A tudomány, az ember-bölcseség

Hadd fejtegesse millió csodáid’…

Nyugodtan nézed újabb Bábelét,

Amelyen át egedbe nézni áhit.

Engem, tünődőt, volt-e kezdeted,

Idődnek vége, hogy mikor lehet:

Érzése elfog a parányiságnak,

És leborulva, térdemen imádlak!

IMAKÖNYVEM.

Aranykötésü imakönyvet

Hagyott rám örökül anyám,

Kis Jézus ingben, glóriában

Van a könyv első oldalán.

Sok év előtt egyik sarokba

Beírta jó anyám nevét,

Lehajtom a betűkre főmet,

Hogy felidézzem szellemét.

Nekem úgy tetszik, hogy csak egyszer

Fehér ruhában láttam őt.

Tavasz volt ép, a kedves ákác

Virágozott a ház előtt.

A lemenő nap fénysugára

Reszketett ajkán, zárt szemén.

Apám ott állt a ravatalnál

És velem együtt sírt szegény.

Hogy elmosódtak a betűk! Beh

Sárgák s kopottak e lapok!

Rég volt, midőn ez imakönyvből

Még az anyám imádkozott.

Kék selyemszállal összekötve

Van itt hajambul egy kevés,

Aranyos fürteimhez akkor

Nem illett még a szenvedés.

Irott imádság töredéke

Mellett van az anyám haja.

Emitt egy szentnek vézna képe

S egy régi, halvány Mária.

Elnézem… Épen így viselt meg

A sors azóta engemet.

Sokszor szeretnék sírni, hogyha

Nem szégyelném a könnyeket.

Az Úr imádságát ütöm fel

– Kisérőm a nehéz uton –

S vigasztalást vegyít a kínhoz

A te imád, oh Jézusom!

Imádság kell a szenvedőnek,

Akit a sors árván hagyott.

Úristen, én nem zúgolódom:

Legyen a te akaratod.

Föl nem panaszlom a világnak,

Csak szellemednek, jó anyám,

Milyen kopár volt ifjuságom

S hogy mennyi bánat szállt reám.

Tűrtem, reméltem megalázva,

Idegenek közt éltem én, –

De azt a régi imakönyvet

S emléked szentül őrizém.

A CSAVARGÓ.

Künn jár a fagyba’, télbe’, hóba’:

Csak Isten a megmondhatója,

Mit gondol, érez.

Rongyos, zilált, embernek árnya,

Röpülne, – hogyha volna szárnya

A röpüléshez.

Olyan törődött, majd leszédül,

A szél facsar könnyet szemébül,

Nem a búbánat.

Az úr, kinek féltett a bőre,

Jó messziről kitér előle,

Mert hátha támad?…

Sehol egy pad, hová leüljön,

Sehol egy kő, hová ledüljön,

Csak hó, kavargó.

Szél ostorával szembe’, hátba’,

Egy utcából ki, be a másba

Megy a csavargó.

De csitt, mi ez!… Templomhoz ére;

Kihangzik ünneplő zenéje

Az éjszakába.

Ide a tolvaj is beléphet:

Ez itt a csüggedők, szegények

Vigasztalása.

Kik nem könyörgenek hiában,

Karmantyusan, prémes kabátban

Szorongnak itten.

Mind jól alusznak, semmi kétség;

Mosoly leng ajkukon s egészség

Ül szemeikben.

Im a csavargó is belépett.

Mint altató dal zsong az ének

A hívek ajkán.

Hol az oltárhoz visz a lépcső,

Némán lerogy, fejét a végső

Álomra hajtván.

SZÁMLÁLGATOM…

Számlálgatom, találgatom,

Hogy hány hetem, vagy hány napom

Van hátra még…

Irgalmas ég,

Esdek, ne légy fukar nagyon.

Oh hányszor hívtam a halált,

Mihelyt a kedvem búsra vált.

De most, hogy itt

Ólálkodik:

Nem érzek mást, mint borzadályt.

Meghaljak?… Oh ne még, ne még,

Agyam még eszme-tűzben ég.

Forró szivem

Jobban pihen

A napon; oh a sír setét.

Vágy még hevít, kedv még emel,

Oh, még sok dalt nem zengtem el.

S eszméimet

Mind a hideg,

Sötét koporsó nyelje el?

Toldjad meg hát, kegyelmes ég

A csüggedt költő életét.

Hadd öntse ki

Érzelmei

Zengő, zsibongó tengerét.

SZERETLEK-É?

Szeretlek-é? Mit kérdezed!

Hisz lángoló érzésemet

Szememből is kinézheted.

Képed szivemben ringatom,

De üdvöm, édes angyalom,

Ki nem, ki nem dalolhatom.

Oh, mert lezártad ajkamat

S dal rajta most csak egy fakad:

Csókot ha csókkal visszaad.

MIKOR MÉG SIRNI TUDTAM…

Mikor még sírni tudtam,

A könnyektől vakultam:

Ily fonnyadt nem valék.

A búfelhőt kisírtam,

S mint a virág kinyíltam,

Ha kiderült az ég.

Hejh, összeperzselének

Azóta szenvedélyek!

Nem áztat könnyeső.

Hasonlítok göröngyhöz,

Melyet felhő nem öntöz

S melyen már fű se nő.

BETEG VAGYOK…

(Hattyúdal.)

Beteg vagyok, de már belenyugodtam.

Tűrök, várok, reménykedem nyugodtan.

Mikor jön végre az a fordulat,

Vagy egy másik, mely jobb arcot mutat.

El kell fogadni, bármit nyújt a végzet,

Aggály, remény egy nap csak véget érnek.

Egy nap mindennel tisztában leszünk,

Bár nem látunk többé, nem érezünk.

Akárhová fordítom is az elmém,

Nincs, hogy megnyúgovásom meg ne lelném.

Oh szép világ, szép ragyogó világ,

Azért könnyű most így tekintni rád.

Itt fekszem, míg az Isten így akarja,

Nem nyitva ajkam céltalan panaszra,

De mégis egyre kérlek, Istenem:

Add, hogy halálom szép, szelíd legyen!

PÁN HALÁLA.

Alkonybiborban úszik a hajó.

A tenger keble álmodón piheg.

Csélcsap Zefir, az arra illanó

Hab leplét pajkosan lebbenti meg.

Langyos párázat rezg a légben;

A holdtányér az alkonyégen

Bágyadt szinéből lángba olvad át…

Köröskörül merengő némaság.

Lent a hajóba’

Pattog a nóta.

Durva hajósnak

Víg lakomátul

Keble kitágul;

Szűknyaku korsók összekocódnak.

Perdül a kocka, csalfa szerencse

Pörgeti arra, pörgeti erre.

Ölben a lányok,

Ing a ruhájok,

Szív az ajak hiblájai mézet.

«Lezbia, csókolj! éljen az élet!

Éljen a kedvnek mámora, gőze,

Éljen a vágy, mely minden időbe’

Inni mohón kéjserleget unszol.

Nincs zene, bor, lány, hol Kocitusz foly!»

S még hangosabb lesz a hajófenék.

Szitok, kurjantás röpköd szerteszét.

Padlóra öntik a caecubumit,

Tiberiust, a császárt, így köszöntve.

Egy ifju pár függöny mögé buvik;

Pajkos manó incselkedik körötte.

Mások szilaj cordaxot lejtenek,

S a gondtalan, a dévaj istenek

Látatlanul vegyülnek el a körbe.

És hallga, a hajó kormányosa

Hangot hall, mely nevén szólítja zordul.

«Thamus?»… Ki az? Ki volna? Nem csoda,

Csak feje zúg, csak füle cseng a bortul.

De ni! Nem volt ez az előbbi hang?

«Thamus!»… «No várj, nem tréfálsz meg, bitang!»

S fölmegy, hogy lássa. Gyönyörű az éj:

Ezüstszegélyü a hullámkaréj.

A tengerből lágyan kirezgenek

A csillagok, vagy tán najádszemek?

S távol, hová a szem sötétben ér,

Etóliának partja feketél.

Thamus körültekint figyelmesen.

Lélek se. Minden néma, nesztelen.

Csalódott mégis; s már indulna vissza.

Lent kocka várja, bor s tüzes Melissza.

De ím, a titkos hang az éjhomályba’

Harmadszor is Thamus nevét kiáltja.

«A földi hang embertől jő; ez égi.

Ki vagy? Mi kell?» – Thamus szepegve kérdi.

Harsány szózat zúg erre át a légen;

Meghallják lent is a hajó fenéken.

S ez ige hallik: «Thamus, vén hajós,

Légy tudtodon kivül ma jós.

Elérve Palodesz magaslatot

Add hírül: «A nagy Pán halott!»»

S elnémul a duhajkodó csapat.

Nem kell a korty, nem ízlik a falat.

Thamusnak nem jön álom a szemére;

Magába száll, merengő, meghatott;

S midőn Palodeszt a hajó elérte:

A part felé

Kiáltja, mint a szózat rendelé:

«Meghalt a nagy Pán! A nagy Pán halott!»

S egyszerre – ily csodát ugyan ki látott? –

Megindulnak fák, bokrok és kövek,

Halk zokogás kél; elhaló sirámot

Kínos nyöszörgés, jajgatás követ.

Velőtrázó, mély sóhajok keringnek,

Sirás hangzik fel, csukló, szaggatott.

De kétségbe’sve túlzokogja mindet:

«Meghalt a nagy Pán! A nagy Pán halott!»

«Némán hever hétcsövü fuvolája,

Amellyel nimfákat rémítgetett.

A föld mátul rideg, zord, néma, árva;

Nem élnek rajt’ a játszi istenek.

A szatirok, szilvánok és najádok

– Minden bokorban istenség lakott –

Ott hagytak fát, füvet, forrást, virágot…

«Meghalt a nagy Pán! A nagy Pán halott!»

A természetből elszállott a lélek,

Eztán a földön isten nem mulat.

Nem lesznek többé gondtalan kedélyek;

Jön a szivet fásító öntudat.

Egyhanguság, elmélkedés unalma…

Oh Thamus, ezt jelenti jóslatod!

Megszünt az istenek pogány uralma,

«Meghalt a nagy Pán! A nagy Pán halott!»

Hallják ezt a hajósok, de nem értik.

«Meghalt a nagy Pán?» álmélkodva kérdik.

Ki fejti meg e százhangú siralmat?…

Ti embersorsot intéző hatalmak,

Oh küldjetek fényjelt e vak homályba,

Hogy mit jelent a természet siráma.

És zúg az erdő, hűs szellőcske támad,

Az éj sötétje szürkeségre bágyad,

A lejtőn finom ködburok lapul

S titkos szózat kél íme válaszul:

«Pán és családja meghalt. Él az Isten;

Nem fűben, fában, kőben, de a szívben.

A kicsapongó istenek halottak,

Kora lejárt a dölyfös boldogoknak.

A szenvedők birják eztán a földet.

Édes gyönyör leszen hullatni könnyet.

Az erdő hallgatag, szelid magánya,

A búsulóknak lesz vigasztalása.

Ki szomorú nem volt, az mind pogány,

Ő rendelé ezt így a Golgothán,

Ő, aki jámbor irgalmas, szelid

S elvette a világnak bűneit.»

És ím! kelet felől, ahol pirosra

Leget, párát, a hajnal fénye fest:

Az ég alján a földdel összefolyva

Feltűnik a kereszt.

Inczédi László.

(1855-1902.)

BETEGÁGYNÁL.

Megraktad vállamat kereszttel

S minden nap új próbára vár, –

Haragoddal már ne keress fel,

Tekints rám egyszer áldva már!

Amit Te ellened vétettem,

Uram, már százszor megszenvedtem,

Érzem hatalmad’, mely letörhet, –

De jó vagy, Uram, könyörülj meg!

Esendő vagyok, tudom azt jól,

Tettem hibás, vétkes szavam,

De oh, bocsáss meg irgalomból,

Gyarlók vagyunk mindannyian.

S ha büntetsz, hát büntess csak engem,

Bűnöm zsoldját magam viseljem,

S ne sujtsd, ne bántsd az én helyembe’,

Aki ártatlan, tiszta, gyenge.

Hiszen te vagy az egy jó Isten,

A bocsánat, a szeretet,

Nem állsz boszút harmadiziglen

Apáért sujtván gyermeket.

Ha engemet csapdos villámod,

Érzem benne az igazságot,

De büntetést hogy érdemel meg,

Ki tisztán néz rád, ez a gyermek?

Milyen bizón tekint az Égre!

Hogy teszi össze kis kezét!

Mily nyugton hívja segitségre

A jó Isten édes nevét!

És haragod őt látogatja?

Őt bünteted, hogy sírjon atyja?

Oh ne engedj kétségbe esnem,

Hiszen te vagy az igaz Isten!

Uram! szüntesd meg haragod már

S áraszd reám kegyelmedet,

A szenvedés megtisztitott már

S nem dacolok többé veled!

Igazságod van és hatalmad.

Oh Isten, gyakorolj irgalmat!

Atyám, békülj ki gyermekeddel,

S amit te adtál, azt ne vedd el!

SZENTKÉP AZ ERDŐBEN.

Sűrű erdő árnyán, mohos fába vésve,

Boldogságos szent Szűz, Isten-anyja képe;

Fölötte a lombok boltos ívet vonnak,

Körötte a méhek zsoltárokat dongnak;

Arannyal, ezüsttel nincs fölcicomázva,

Egyszerű embernek egyszerű munkája,

De buzgó áhitat, mi körüllebegi

S a hit megszenteli.

Ki búba merültél, elhagyatott árva,

Emeld föl szemedet Isten szent anyjára,

Mondd el, panaszold el, mi szívedet nyomja,

Itt lakik a vigasz, nem fényes templomba.

Jöjj ide, a lombok búdat befedezik,

Bársonyfű felissza szemednek könnyeit

S kezedet kulcsolván ájtatos imára,

Tekints Máriára!

«Mennyek királynéja, Istennek szent anyja,

Hétfájdalmu szent Szűz, nézz le bánatomra,

Kinek Isten-fiát a keresztre vonták,

Te tudod: mi a bú, mi a mártiromság.

Jaj, minek is élni annak, aki árva?

Hogy ráborulhassak anyám sírhalmára

S tengődve inséges, panaszos kenyéren

Halálomat kérjem?

Nincs senkim, nincs semmim ezen a világon,

Nincs semmi oly nagy, mint az én árvaságom,

Szivem fel-feldobog, szeretni szeretne,

S olyan sincs, aki egy jó szót odavetne,

S míg ez a sírhalom csak süpped, csak porlad,

Se vége, se hossza szomorúságomnak, –

Oh irgalmas szent Szűz, a magas egekben

Könyörögj érettem!»

S íme a lombok közt zsongás-bongás támad,

Mintha a mennyei kórusok szólnának,

Miként ha leszállna a szűz anya képe,

S leborulna halkan az árva fölébe,

Miként ha az arcát csókkal borítaná,

Bizalommal, hittel szivét megáldaná,

S mintha egy titkos hang szállna az erdőn át:

Az Isten mindent lát!

Bárd Miklós.

(Kozma Ferenc.)

(1857.)

NEM ÉN!

Nem én!

Mert vallom, tartom is hiven,

Amit igaznak vél eszem, szivem

Kimondom bátran, el nem alkuszom,

Nem kérdve, végül kár, avagy haszon?

A harc sem aggaszt, sohse féltem én!

Nem én!

Nem én!

S ha száz, ki gúnnyal emleget,

Csalóka fénynek mondja, mely vezet, –

Bizonyságul az éghez fordulok,

Hogy csillag az! és most is ott ragyog,

Bár letagadná sok ügyes legény, –

Nem én!

Nem én!

S ha engem nem biztat siker,

Mit játszva ér el annyi siheder,

Emelj te! Ha a sors nem nyit utat,

Lelkemben élő büszke öntudat:

Hogy hitet, elvet sohse árulék,

Hogy szóban, tettben hű, igaz valék,

S a csillag, amely ott ragyog felém,

Enyém!

A SIR ELŐTT.

Magyar föld nyílj meg! valaki kopogtat,

Bocsásd be ezt a halhatatlan holtat,

És zárd a kebeledre őt,

Ki koszorús fejét öledbe hajtva,

Hozzád simul és néked visszaadja,

Mit tőled vett: az ős erőt.

Oh föld! kit dúsan táplál az enyészet,

Megérzed-é, hogy most egy javarészed,

Mely visszatér és átolvad beléd?

Oh föld! ki téged tele szórt virággal,

Leszállva gazdagít halóporával,

Itt hozza néked fáradt tetemét.

Zárd kebeledre s lágyan rá omolva,

Omlaszd el drága porait porodba,

Megifjul tőle a termő erőd.

Nyílj meg magyar föld! valaki kopogtat,

Bocsásd be ezt a halhatatlan holtat,

Mikszáth pihenni tér idő előtt.

GOND.

Gond, te bujkálsz! Úgy megszoktalak,

Bár rút legény vagy, kelletlen alak,

Hogy ily nap, mely mindent derűbe vont,

Kereslek szerte: hol vagy szürke gond?

Megyek: te nem jössz: ülök: nincs sehol;

Könyvet ütök fel: te nem olvasol –

Nem ülsz szorosan a lovas megett,

Nem osztod dél– és estebédemet.

Gond, ne bujkálj! jöjj elé legott!

Házibarátul jobb a megszokott.

S amíg te itt vagy, egyéb jó hiján,

A házba nem tör véred, a zsivány.

Vén cimbora, hát ne várj új hivást –

A gond ha bujkál, félem a csapást.

ISTEN-ÉRZÉS.

Ha elszakadni mindentől, mi szent,

Szabadulást, szabadságot jelent;

Ha földiekhez nincs köze az égnek,

Urat nem ismer, független a lélek;

Ha szellemének nincs határ, se korlát,

S fölszabadulván jobban végzi dolgát:

Óh akkor én, ti boldog szabadok,

Bilincsben sínylő szegény rab vagyok.

Uramhoz, aki a magasban székel,

Vagyok láncolva égi kötelékkel.

Örökké tartó ez a drága rabság,

Hatalmas Isten-érzés edzi kapcsát.

Magas szabadság fennkölt érzete,

És szárnyaló megértés jár vele.

Fenség e függés, mely amíg betölt,

Rabszolgaságba sohsem ejt a föld.

S mely minden rabság ellen óva véd,

E szívemhez nőtt kedves kötelék,

Szelíden fékez, mikor röpke szárnnyal,

Sovárgó lelkem végtelenbe szárnyal.

S hol szemem előtt zúgnak el világok,

Út nyílik nékem és haza találok,

S a titok eme néma rengetegjét,

Nem bolygom útlan, eltévedt gyerekként.

Hol földi nyom nincs, s a menny boltja zárt,

Az Úr maga vont ott mesgyét, határt –

És nem csüggeszt, ha szárnyam lankad, enged,

Mert érzi lelkem az isteni rendet.

Rendeltetés itt mindenek sora,

Parányi létem súlyt nyer általa,

S a vergődések e vak éjjelébe,

Fülemhez elhat a szferák zenéje.

E földre szól az én kis hivatásom,

Itt élek, érzem idetartozásom.

A rög levon, de lelkem az fölérez:

Hatalmas Isten-érzés köt az éghez,

Magas szabadság fennkölt érzete,

És szárnyaló megértés jár vele.

Fenség e függés, mely amíg betölt,

Rabszolgaságba sohsem ejt a föld.

Komjáthy Jenő.

(1858-1895.)

KÉRDÉS.

Mondjátok óh, hogy van-e dúsabb

És van-e mégis nyomorultabb

E koldus-gazdag földtekén,

Miként az álmok fejedelme,

A vágyak óriása, én?

Vágyak s remények légióin

Korlátlan úr s alattvalói

Az álmok ragyogó hada,

A gondolatok milliárdja,

Az eszmék fényes csapata.

De kincseit mind széjjelosztja,

S ő már mezítelen, kifosztva,

Álmok fölött korlátlan úr;

Örök magányban, mély borúban

Jár nesztelen, látatlanul.

Nem ismeri e nép királyát,

Ki rejtve fut be büszke pályát,

Hatalmas ismeretlen ő;

Nem ismeri még önmagát sem

A láthatatlan szervező.

Ki vagy te, óh nyomoru fennség,

Börtönbe sínlő végtelenség,

Te pont, melynek határa nincs,

S minek mélyéből egy világ biralma

Ragyogva kél, ha egyet intsz?

Ki vagy te, óh királyi koldus,

Ki enyhülést hiába koldulsz

Örökvaló szerelmedért?!

Mi haszna dús, mi haszna minden,

Ha senki, senki meg nem ért?!

Hiába nézek önmagamba,

A lelki szem a lelki napba

Sokáig nézve megvakul.

Lélek se képes elviselni

A szörnyű fényt bántatlanul.

Mondjátok óh, hogy van-e dúsabb

És van-e mégis nyomorultabb

E koldus-gazdag földtekén,

Miként az álmok fejedelme,

A vágyak óriása, én?

KÖRFOLYÁS.

Szerelmes lányka sóhajából

A rózsatőn virág fakad

És a virág lehelletéből

Szerelmes, édes gondolat.

A hangtalan vágy megfogamzik;

A durva kőben akarat;

A földet forró vágy hevíti,

Kaszás a réten vért arat.

A lég is vemhes lesz a bútól,

Mitől a homlok gyöngyözik.

A szem s az ég ha sírni szüntek,

A felhő – gond elköltözik.

Az nyög, sikolt, sír a viharban,

Ami szivünkben háborog;

Az tépi, dúlja zöld vetésink’,

Mi orkezekben a gyilok.

E csillagboly parányürében

A csepp is lélekszámba megy.

A bölcseségnek csarnokában

Áll lángbetükkel: «Minden egy.»

ÓH JAJ NEKEM!

Még tűz hevit engem, az égi, a régi,

Még most is a nyarat énekelem,

De szívem a zord telek átkait érzi,

Óh jaj nekem!

Nyárnak tüze, bája, az illat, a pompa

Még játszik enyelgve, kacagva velem,

Csak lelkem öröme süllyedt a romokba,

Óh jaj nekem!

Fáj most is a szívem az égi talányra,

De átok uralg az életemen,

A napot imádom, eléget a lángja,

Óh jaj nekem!

Elbűvöl az ég ragyogó szüzi titka

S fölvetni szemem’ rá még se merem,

Szivembe hatott be a nap tüzi gyilka,

Óh jaj nekem!

Elbájol a láng, az erő, a dicsőség,

Elperzseli szívemet a szerelem,

De véres iszonyt fed e fényteli bőség,

Óh jaj nekem!

Ah vér van a napban, a büszke tetőkön

Árad patakokban a vér sebesen,

Envérem ömölt ki a légi mezőkön,

Óh jaj nekem!

Lemenőben a nap, ez a vérpiros alkony;

Az üdvöt, a lángot eltemetem,

Szivembe lopódzik az éjszaka halkan…

Óh jaj nekem!

EL AKAROK ÉGNI.

El akarok égni,

Magasba lobbanni,

Magamat még élve

Az égbe ragadni.

Át akarok halni

Magasabb életbe,

Lángolni akarok

Az örök tüzekbe’.

El akarok égni

Gyors, emésztő kéjjel

S összeölelkezni

A szép istenséggel.

Arcán ittasodni,

Szép ölébe hullni,

Tündöklő keblére

Akarok borulni.

Mindenné omolni,

Semmiségbe dűlni,

Szét akarok esni

S megint összegyűlni.

Örökké hamvadni

És örökké égni,

Haldoklani folyvást,

S mindörökké élni!

UJ JÓZSUE.

I.

Kiragadom az időbül,

Ami soha el nem évül.

Megragadom azt a percet,

Ami soha le nem perceg.

Elragadom azt a hangot,

Mi a szívből szívbe hangzott.

Fölragadom azt a lelket,

Kit igazság szomja kerget.

Elragadom, föl az égig,

Kit fensége le nem szédít.

Kiragadom a világból,

Kiben eszme tüze lángol.

Azt a lángot istenkézből

Leragadom, le az égből.

II.

Megállítom azt a percet,

Mi az örök órán perceg.

Beállítom a szívekbe,

Szív legyen a dolgok rendje!

Elállítom, ami múló,

Szárnyaszegett, porbafúló.

Fölállítom azt a szobrot,

Nagy-merészen égbe rontok.

Megállítom azt a percet,

Maradjon az üdv itt veszteg!

MENJ ÉS NE ÉRINTS…

Menj és ne érints, kérve kérlek,

És meg ne csókold ajkamat!

Lángajkat csókolsz; félve félek,

Hogy lángja a szivedbe kap.

Az Istenért, vigyázz magadra

És arcomat ne simogasd!

A tüzet, mely égig ragadna,

A senyvedőt ne szítogasd!

Ne nézz szemembe! Látva poklát,

Gyülölnéd még a mennyet is,

Nem látnád üdvei ragyogtát,

Csupán rettegnéd mélyeit.

Prédája lennél szellemeknek,

Repülni nem tudnál velem,

Idegeid’ próbára tenned

Veszélyes volna szertelen.

Menj és ne érints, kérve kérlek,

És meg ne csókold ajkamat!

Lángajkat csókolsz: félve félek,

Hogy lángja a szivedbe kap.

Rudnyánszky Gyula.

(1858-1913.)

FUT AZ IDŐ…

Fut az idő és elsodor vad árja

Minden gyönyört és minden bánatot;

Mindazt a sír örök sötétje várja:

Mit a lét múló fénye áthatott,

A gyermek férfivá sietve érik,

Gyorsan redőkbe süllyed mosolya…

Jövőm’ a szem hiába látja végig:

Húsz éves többé nem leszek soha!

Oh, mint rajongtam, mennyi édes álmot

Álmodtam, könnyü szívvel, boldogan!

Igaznak hittem az egész világot,

Mert tiszta és igaz valék magam.

Ha egy vidék bűbája fogva tartott,

Míg észrevétlen’ szállt hajóm tova:

Utánam úszni képzelém a partot…

Húsz éves többé nem leszek soha!

Rossznak bukását, jónak győzedelmét

Ihlett ajakkal hittem s hirdetém:

Titkos veszélyektől ha istenem véd:

Nyilt ellenséggel szembe szállok én!

Ha csöndes erdőben volt szunnyadásom,

Puhábbnak tetszett kőpárnám moha,

Mint most álmatlan éjeken a bársony…

Húsz éves többé nem leszek soha!

Határtalan volt mindig büszke vágyam,

Örömre gyujtott mégis oly kevés:

A végtelent a legkisebb parányban

Igy érzi át a megelégedés! –

S hová tünt hírnév, hatalom, barátság?

Oh, földi pályánk szép tavasz-kora!

Siratom a virágok hervadását…

Húsz éves többé nem leszek soha!

A tölgyre lassan kúszik a folyondár,

De a villám lesújt egy perc alatt;

A gondtalanság friss nyomába’ gond jár

És hosszu tél követ rövid nyarat.

Viharok szétzilálták koszorúmat

S nagyon nehéz a tövis-korona;

Türelmem fogy: békén viselni búmat…

Húsz éves többé nem leszek soha!

Igen! Az ifjuság becsét csak akkor

Érezzük igazán, ha elveszett!

Zokogva nézem minden alkonyatkor;

Reményem eggyel ismét kevesebb;

Bár célomért küzdök még régi tűzzel,

Oda van lelkem drága hímpora,

És édenemből tiltó chérub űz el…

Húsz éves többé nem leszek soha!

KETTEN VAGYUNK…

Ketten vagyunk a kis szalonban,

Szemembe néz, kezét fogom,

Szivem remegve, félve dobban

S tünődöm édes álmokon.

Olyan megejtő csend borul ránk,

Oly bűvös, méla hangulat,

Mintha szeretni most tanulnánk

Titokzatos varázs alatt.

S valami rejtett, véghetetlen

Mély bánat vesz rajtunk erőt:

Zokogni kezdünk mind a ketten

A nyíló mennyország előtt.

TE TÜRELEM, TE JÓSÁG…

Te türelem, te jóság!

Te kedves, drága, szép!

Utamban te a rózsát

Könnyekkel öntözéd.

Te életem derűje!

Te hűséges, te szent!

Neved minden betűje

Ezer áldást jelent.

Oh, légy ezerszer áldva

Szivem bűbájosa!

Szerelmed tavaszára

Ne jöjjön tél soha!

TELE VAN A KERT VIRÁGGAL…

Tele van a kert virággal,

Vígan csattog a madárdal,

Itt is, ott is rózsa int…

Őszi szél, ha elhervasztja,

Esztendőre, új tavaszra

Majd virulni fog megint.

Tele van most ifjusággal,

Szerelemmel, boldogsággal

A szivünk is, kedvesem;

Szedjük, szedjük a rózsáit,

Mert ha egyszer elvirágzik,

Nem virul ki sohasem!

ISTEN ÁLDÁSA.

Bármit cselekszünk, hasztalan, –

Csak múló percnek épül;

És eltünik majd nyomtalan

Isten áldása nélkül!

Ki jóra ösztönöz, segít,

Ki mindnyájunknak atyja,

Munkáink apró köveit

Szilárdan összetartja.

A jó Isten megszenteli

A kezdetet s a véget;

Szivünk virággal lesz teli,

Ha az ő napja éltet.

De bármi épül, hasztalan,

Csak múló percnek épül,

És el fog tünni nyomtalan

Isten áldása nélkül.

Koroda Pál.

(1858.)

A TÁVOZÓHOZ.

Ne hagyj el! Oh, ne vidd magaddal

A régtől várt tavaszt.

Számomra balzsam nincs legében,

Ha vele nem maradsz.

Hiába nyílnak, illatoznak

Az ibolyák nekem,

Ha őket a te kebeledre

Frissen nem tűzhetem.

Pacsirta, csalogány dalában

Mi gyönyört leljek én,

Mikor nem csendül a te hangod,

Legédesebb zeném?

Te vagy szivemnek napsugára,

Te üdvöm és hitem,

Ha elhagysz, minden oly sötét lesz,

Amilyen a szivem.

Czóbel Minka.

(1855.)

MEGNYUGVÁS ÉNEKE.

Tavasz ébred a világon,

Bimbó fakad száraz ágon,

Zöld levél, virág lesz rajta, –

Ha az Isten úgy akarja.

Visszajöhet régi kedved,

Embertársad megszerethet,

Orvoslás jön minden bajra –

Ha az Isten úgy akarja.

A felhőket miért nézed?

Édes boldogság a részed,

Könnytől-ázott földnek sarja, –

Ha az Isten úgy akarja.

Világos lesz élted napja,

Tiszta szíved gondolatja,

Kétség lelked már nem marja –

Ha az Isten úgy akarja.

Fáradt vagy már, – nézz az égre!

Az a nap is eljön végre:

Elringat a halál karja –

Ha az Isten úgy akarja.

ÖRÖKRE, MINDÖRÖKRE.

Ha érzésed, ha vágyad van,

Temesd el hűs magányba,

Megfejthetlen titok marad

A boldogság talánya.

Hiába űzöd – elvonul

Csalóka, szürke ködbe,

S te tőle távol elmaradsz

Örökre, mindörökre.

Ha életed reménytelen,

Ha többé már nem kérded:

A holnap, a titkos jövő

Még mit tehetne érted?

Ne gondold, hogy nyugalmat lelsz,

Hisz’ életedhez kötve

A föld röge, a föld pora,

Örökre, mindörökre.

De csendesen, csak csendesen,

Egy távol fényre várunk,

Ez örök éjjelünk talán?

Vagy örök napsugárunk?

Egy fehér fátyol szállt le rád,

Szemed már el van födve –

Pihenhetsz édes-csendesen

Örökre, mindörökre.

Benedek Elek.

(1859.)

FEKETE NAGY JÁNOS, ADORJÁNI BALÁZS.

Fekete Nagy János, Adorjáni Balázs

Együtt ülnek vala.

Szép szeretőjökről, az ő édesökről

Beszélgetnek vala.

Szóval elémondá Fekete Nagy János:

«Az enyém a legszebb, az enyém a legjobb,

Széles e világon!»

Szóval fölfelelé Adorjáni Balázs:

«Az enyém a legszebb, enyém a legisjobb,

Aminthogy vitéznek én vagyok legnagyobb

Kis Magyarországon!»

Mindjárt elérántá széles görbe kardját

Fekete Nagy János:

«Hallod-e, hallod-e, Adorjáni Balázs,

Meg kell halnod már most!»

Ott összemenének, megküzsdölödének,

Még a föld is rengett, úgy erősködének.

Azonba’ érkezék Nagy János követje:

«Hallod-e, hallod-e Fekete Nagy János!

A te szép szeretőd elszökék az este

Nagy török basával!»

Nyomba megérkezék Adorjáni követje:

«Hallod-e, hallod-e Adorjáni Balázs!

Gyűrűsöd, jegyesed hitet monda tegnap

Egy dali legénynek!»

Két vitéz daliák összenéznek vala.

Nagy erős kardjokat elhajítják vala –

Fekete Nagy János, Adorjáni Balázs.

Lőrinczy György.

(1860.)

FÖL, A VÉGEKRE!

(1920.)

Föl, a végekre! Föl, a határra!

A magyar rögnek vér az adója

És vér az ára!

Lóra, legények! Kaszára, kardra,

Hős magyar népem!

Te üldözött vad, te legkedvesebb

A földkerekségen!

Föl, a végekre! Föl, a határra!

Zúg a magyar hegy, a magyar erdő,

A magyar bánya!…

Lóra legények! Kárpáti sziklák

Kincstermő szivét

Ne mocskolja be gyáva hadával

A becstelen pribék!

Föl, a végekre! Föl, a határra!

Ez a mi földünk! Nekünk teremjen

Dala, búzája!

Villámló kardunk szilaj haraggal

Suhogjon rajta,

Zsiványmarokkal ki elrabolni

Tőlünk akarja!

Föl, a végekre! Föl, a határra!

Temetők lelke, bölcsők reménye

Mi jogunk vára!

Lángoló szivünk mély kohóiban

Milliók lelke zúg, zakatol,

Mikor vad hévvel, ti ősi tájak,

A lelkünk átkarol!

Hívnak a bércek! Zord, komor álmok,

Véres emlékek… a Tátra… Fátra…

Föl, a végekre, veszendő népem,

Föl a határra!

A SAS HALÁLA.

Meghalt a király. Az erős, hatalmas;

A sziklacsúcsok vakmerő kalóza,

Meghalt a sas.

És összegyűlnek sírni és siratni

A ketrecek s a vadon urai.

Ily sokadalmat még senkise látott!

Mind rongyos cifrák, törpe óriások.

Varjú és kánya, nyúl, veréb és vércse;

Még a bagoly is gyászruhát ölt érte!

Vág valamennyi szomorú pofát,

Ahogy az embertől már megtanulták

Az alakoskodást.

A rangkülönbséget többé nem érzik;

Hazudhatnak. Szavuk nem ér az égig.

Ontnak álnok krokodilkönnyeket,

Összepislognak, egyetértenek.

A holló károg; – nem bírja lenyelni:

– Kár, hogy nem tudott énekelni!

Majd a bagoly szól: – erejét csodáltam,

De azt hiszem, én mégis messzebb láttam!

S kotyog a tyúk és gágog a liba:

– Hát, benne is volt épp elég hiba!

Gőgös volt, kevély; bennünket lenézett.

Hát ime, rajta is betelt a Végzet!

Most már tudjuk, velünk egy sorba van;

Ő se különb tyúk! A sas se halhatatlan!

Nevetnek hozzá. A kakuk röhög.

Minden mulandó. Csak az irígység örök.

De ottlenn, a tikkadó, tarka réten,

Meghúzódva a repedékben

Cirpel a tücsök. Halk sóhajt, de benne

Zokog a rét s a mezők viráglelke;

Senkise mondja, de mindenki érzi:

– Csak ő tudott a napba nézni!

Kozma Andor.

(1861.)

MAGYAR PUSZTÁN.

Ébreszti a földet

Piros nyári hajnal.

Teli van a szívem

Szerelemmel, dallal.

Ragyogó reménnyel,

Merész ifjú hévvel –

Teli van a szívem

Petőfi versével.

Napisten az égen

Egyre följebb vágtat,

Fényözönbe vonja

A magyar pusztákat.

Útjába gyülemlő

Vad vihart ver széjjel –

Teli van a szívem

Petőfi versével.

Piros nap búcsúzik

Nyugati határon,

Sejtelmes alkonyban

Éj sötétjét várom.

Kifogyott szívemből

Hangja tüzes dalnak,

De a magyar puszta –

Hallga! – most sem hallgat.

Titokzatos hangok

Nagy összhangja támad,

Borús-derűs tréfa,

Nemes, méla bánat.

Megtelik az éjjel

Hősi szép regével, –

Teli van a szívem

Arany énekével.

Ó, JER FELÉM…

Ó, jer felém, ha szunnyadok,

Halkan, lábujjhegyen,

Hogy míg szemed reám ragyog,

Az álmom szép legyen.

Ó, jer felém, ha görnyedek

Az íróasztalon.

Míg rajtam függ tekinteted

Édesb lesz a dalom.

Ó, jer felém, ha sok, nehéz

Gondban töprenkedem.

Míg szép szemed szemembe néz,

Nem súly a gond nekem.

Ó, jer felém, jer bármikor,

Jer halkan, könnyedén!

Kedves nekem akármi sor

Amíg te jősz felém.

S te jer felém, ó, kedvesem,

Ha szólít a halál,

Hajolj fölém szép csendesen –

És lelkem égbe száll.

ÚJ RABSZOLGA.

Király akartam lenni,

Nem lett belőle semmi.

Ért balszerencse számos

És lettem csak napszámos,

Csak napszámos.

Ha megszolgáltam bérem,

Kalaplevéve kérem,

Hogy gazdáim korbácsa

A lelkemet ne bántsa,

Azt ne bántsa!

Nincs soha pihenésem,

Nem nyugtat el az éj sem,

Mert álomból kifogytam

Az örökös robotban,

Nagy robotban.

Lüktet fejem a párnán:

Még mennyi munka vár rám!

S jön és leül az ágyra

A Gond riasztó árnya,

Beszédes árnya.

És egy nap, mint a másik

És egy éj, mint a másik.

A testem-lelkem vásik

S nincs soha változás itt,

Nincs változás itt!

Mi lesz a vége ennek?…

Az évek tova mennek

S én, nem győzvén a sok bajt,

Törten leroskadok majd –

Leroskadok majd.

SZÉLCSÖND.

Egy fodor se’ lebben

A csöndes tavon;

Csönd van a szívemben,

Nincs dal ajkamon.

Csillagok felettem,

Lenn is csillagok…

Én mindent feledtem,

Azt is, ki vagyok.

Feledem, mit tűrtem,

Hány vihar üzött…

Lengek már az űrben

Csillagok között.

Ringok csillagfényben

Nesztelen vizen…

Hogy valaha éltem,

Már azt sem hiszem.

Fülöp Áron.

(1861-1920.)

BREKEKE ÚR ÉS KURUTTY NÉNE.

Ez aztán a furcsa eset!

Én se’ hinném, hogy megesett,

Ha egy százesztendős gólya

Maga nem beszélte vóna,

S nyomban hitet nem tesz rája

Három tücsök s hat veréb.

Elmondom hát, amint történt,

Jöjjetek csak közelébb!

Brekeke úr s felesége,

Kuruttyoló Kurutty néne,

Szúnyogokra vadászgattak,

Fűmagocskát halászgattak:

Káka tövén, békavárban

Minden este, hajaha!

Volt énekszó, dinom-dánom,

Hejehuja, lakoma.

Brekeke úr egy szép reggel

Az ágyából mérgesen kel,

Jobbra brekeg, balra brekeg,

A haragtól majd megreped:

Hogy ez így van, hogy az úgy van,

Hogy ő megver valakit,

Hogy ő ilyen sovány tóban,

Béka-uccse, nem lakik!

Brikkom-brekkem, ha haragszom,

Igy kuruttyol: – készülj, asszony,

Mert én tovább ki nem állom,

Kivándorlunk, béka-párom!

Amerika úgy sincs messze,

Csak amott túl a dombon,

Ott van boldog béka-élet,

Oda megyünk, ha mondom!

Kurutty néne ámul-bámul,

Jól értette, vagy fonákul?

De csak megy a kamarába,

Összepakol hamarjába

Szúnyogoldalt, légycubákot,

Fűmagocskát, négy szemet, –

S tarisznyával, gyalog szerrel

A béka-pár útra megy.

Mennek, mennek, mendegélnek;

Hát egy egér jön feléjek.

Hopp, mi van a tarisznyába?

Ide vele hamarjába!

Kurutty néne kipakolta

A tarisznyát elébe

S a kis egér, mi benne volt,

Mind megette ebédre.

Mennek, mennek, mendegélnek

Hát egy gólya jön feléjek;

Piros csőre kitteg-kattog,

Sárga lába tippeg-toppog –

– Tyű, de békaszagot érzek!

– Már távolról kelepel, –

Kelep, kelep – tyű, be jó lesz

Egy kis békaeledel!

Brekeke úr, Kurutty néne,

No, most itt a világ vége!

Lapu sincsen, zsombék sincsen,

Mi befedjen, mi elrejtsen.

– Juj, de nini, mily szerencse,

Itt a tücsök kapuja, –

Három ugrás, kilenc bukfenc,

S hopp, beugranak oda.

Öreg tücsök zirmeg-zörmög:

– Cerrem-cirrom, mi az ördög?

De amikor megismeri,

Két tenyerét összeveri:

– Béka komám, komám asszony!

Hadd ölelem – hozta ég!

Szegény házam soh’ se remélt

Ilyen ritka szerencsét!

Brekeke úr s Kurutty néne

Majd elsülyedt szégyenébe’.

El nem mondták a gazdának,

Milyen botor útban járnak.

Ironkodva, pironkodva

Kibrekegték elvégre,

Hogy ők bíz’ a komájokhoz

Betértek egy ebédre…

No, de erre, – lirom-lárom,

Lett is aztán dinom-dánom!

Sem azelőtt, sem azóta

Nem volt annyi tücsök nóta.

– Ebéd után a háziúr

Kocsijába befogott,

S vendégivel – gyí te, gyí te!

Vigan haza robogott.

A két béka haza érve

Kiállott a tó szélére;

Örömükben hálálkodtak,

Béka-módra imádkoztak;

S kibrekegték – el is hangzott

Békavártól Szecsődig:

«Cudar, aki hazájából

Idegenbe szegődik!»

Szávay Gyula.

(1861.)

ÜZENET.

Testvérek ott a sáncokon túl,

Kik nézitek a kék eget,

Kék égen fenn a hazajáró,

Üzenethordó felleget.

Ha harmat hull rátok belőle,

Csepp könnyben egy-egy csepp vigasz,

Üdüljetek fel, mert e cseppben

Szónál és dalnál ékesebben

Szívünk beszél, üzenet az.

S testvérek ott a sáncokon túl,

Hol a térképmező felett

Barbár vonalban felsötétlik

A hont határló gyászkeret, –

E gyászjelentés szövegéből

Ne lássatok mást soha ti,

Csak azt a végsort, mely a holtnak,

A száműzésbe vándoroltnak

Feltámadását hirdeti.

Testvérek ott a sáncokon túl,

Levágott élő tagjaink.

Fájdalmunk egy a tiétekkel,

S egyek az orvosságaink.

Sánc és kőfal választ ma még el,

De fenn szabad s közös az ég, –

Közös sarkcsillag is vezérel,

A csonka törzset vérerével

Az látja összeforrni még.

Testvérek ott, – félre a szerrel,

Mely altatólag borogat!

Nagy az Úristen patikája,

Ad az ébresztő porokat.

Nekünk adott! S nincs egy vasunk bár,

Ezüstbe foglaltuk e port:

Tegyétek el ti is cserébe,

Ereklyeként gyűrűk kövébe,

Mit a szél innen odahord.

Testvérek! Még üt az óra, majd

Mikor ezek a porszemek

Naggyá dagadva, utat adva

Sáncok ölébe fekszenek.

S mi gyűrűt váltó jegyesekként

Egymás szívén záporozunk,

Testvérek ott a sáncokon túl,

Ha egykor majd az óra kondul:

Találkozunk, találkozunk.

A SZIV.

Az eszedet, ha akarod,

Akinek tetszik, eladod,

Vagy bár akárhová teszed:

Mindegy, azt mondják legföljebb rá,

Hogy hová tetted az eszed?

A két karod, ha akarod,

Serény munkára zavarod,

Kenyérre váltod erejét,

Vagy, hogyha tetszik, összefonhatod:

Megteheted, mert a tiéd.

De a szíved a tied-e?

Hová te küldöd, siet-e?

A haragodra vajj mit ád?

S tudod-e esti terveid közt,

Hogy mit hoz a hajnal-álma rád?

Jön egy akárki-idegen,

Színét se láttad sohasem

S viszi a szíved, meg se kérd,

Hurcolja, gyötri, át nem adva

A magáét a tiedért…

Tudom, nekem is van szívem,

Az is szakasztott csak ilyen.

Elvész az is minduntalan,

És sírva-ríva, összetörve,

Tér vissza a haszontalan.

HOGY MEGCSÓKOLTAM JUCIKÁT.

Abban az ember-rengetegben

A tengeren túl odaát,

Hol a gyárkürtők árnyékától

Az ember virágot se lát,

Ott ismertem meg Jucikát.

»Magyarház«, szólt a vezetőm és

Egy kis hajlékra mutatott;

Én szívdobogva zörgetem meg

A muskátlis kis ablakot

S az ajtó kinyílik legott.

Borért szalad hamar az »apjuk«,

Az »anyjuk«-nak a könnye hull,

S jön egy kis pöttön szöszke jószág,

Bizalmasan hozzám simul

És nyujtja ajkát szótlanul.

Nem vagyok éppen csókolódzó

S a gyereknyelv se kenyerem,

De most e piros gyermekajkra

Oly szomjas lettem hirtelen,

Csak úgy szédült a föld velem…

És ahány ajk csak kedves nékem,

Ez egybe lopta mind magát,

Az isten tudja mit éreztem:

Egy országot csókoltam át,

Hogy megcsókoltam Jucikát.

Szabolcska Mihály.

(1862.)

HORTOBÁGYON.

Be szép vagy, be szép vagy

Édes Hortobágyom,

Nincs teneked párod

Hetedhét országon,

– Sehol a világon.

Úgy szeretem benned

Az egyenességet,

Fölötted lebegő

Örök csendességed,

– Komoly büszkeséged.

Isten e földet tán

Külön teremtette,

S mint egy selyemkendőt

Ide terítette,

– Gyönyörködni benne.

Aztán kicsipkézte

A Tisza partjával;

A Tiszapart mentén

Tarka pántlikával;

– Százezer virággal,

S hogy annál több legyen

A gyönyörűsége;

Habos délibábot

Hímezget beléje,

– Minden nyári délre.

Nappal délibábot,

Este meg, este meg

Rá néhány maradék

Csillagot veteget,

– Szép pásztortüzeket.

Barna legény bámul

E csillag lángjába,

S rágondol a maga

Élte csillagára:

– Egy kékszemű lányra.

Fájó gyönyörűség

Amit gondol róla…

Ebből terem itt, hej!

Az a sok szép nóta

– Vagy ezer év óta.

Be szép vagy, be szép vagy

Édes Hortobágyom;

Nincs teneked párod

Hetedhét országon,

– Sehol a világon!

A GRAND CAFÉBAN.

Sír a nóta, magyar nóta,

Muzsikálnak este óta

Messze, messze idegenben,

Mesebeli tündérkertben,

Egy párisi fogadóba’;

– Fogadóba’!

Mennyi érzés, mennyi bánat,

Szíve van tán a nótának.

Oly szomorún sírdogálja:

Miben áll a mulatsága

Kondoroson a bojtárnak,

– A bojtárnak!

A teremnek minden lángja,

Mintha pásztortűzzé válna

– Csak itt lent a cifra lányok,

Fényes urak, asszonyságok

Nem figyelnek a nótára,

– A nótára!

Nevetgélnek, beszélgetnek,

De ők arról nem tehetnek.

– Tudja a jó Mindenható,

Mi is azon sírnivaló,

Hogy a ménes ott delelget

Valahol egy csárda mellett,

– Csárda mellett!

LEÁNYOK.

Teljes egész életemben

Nem gyűlöltem, csak szerettem,

Minden embert, minden sorban,

Ha leány volt, annál jobban!

Még se tudott engem senki,

Csak megcsalni, csak rászedni

S kinevetni alattomban –

Ha leány volt, annál jobban!

A HAZASZERETETRŐL.

Áldjon meg az Isten, hogy nem sajnáltátok

Fölvenni mára az ünneplő ruhátok!

Hogy legalább néha a közömbösségből

Még föl-fölriadtok…

S legalább ilyenkor eszetekbe jut még,

Hogy magyarok vagytok!

Oh, hazaszeretet, ki vagy te, mi vagy te?

Hogy néha milliók megváltója vagy te,

Hogy néha imádság, – életre halálra

Hívó riadó vagy…

– S másszor mint valami útszéli dologról

Úgy beszélünk rólad!

Oh, hazaszeretet… csak hadd emlegetlek,

Úgy sem élsz már itt, csak az emlékezetnek.

Sivatag időkben a magyar nép szívét

Elforgatták tőled…

Szép vagy, gyönyörű vagy! De mikor nem lehet

Megélni belőled!

Oh, hazaszeretet, pedig hejh nem régen,

De otthon is voltál ezen a vidéken,

Csodákat tettél itt, hogy az egész világ

Gyönyörködött benne…

Ma, elmondanunk is, a legjobb embernek

Mese-számba menne!

Petőfi dalában, Kossuth szózatában,

Te lobogtál akkor lelkünk viharában.

Szuronyaink hegyén, babonás hatalmu

Fénynyel te ragyogtál,

Az elesett hősök végső mosolygása

Te voltál, te voltál!…

Hát az örök-édes anyai szerelmet

Ki varázslottad át áldott kegyetlennek?

Özvegy menyasszonyok elhagyott szívében

Büszkén ki dobogtál?…

– Magyar honszerelem! De nagy csodatevő

Hatalom is voltál!

Oh, ragyogó multak édes, szép emléke,

Szállj be ma, s maradj a szívünk közepébe’!

Gyógyítsd ki mi pártos magyar hibáinkból,

S tégy eggyé az egyben:

Mi árva, mi édes, szép hazánk iránti

Örök szeretetben!

– Magyarok, véreim, nem közülünk ment-e

Halálba egykor a Kossuth »regimentje«?

Verje meg az Isten, veretlen se hagyja

Aki elfeledné:

Hogy minden magyarnak ott kell lenni, ha még

Egyszer »azt üzenné!«…

Áldjon meg az Isten, hogy nem sajnáltátok

Fölvenni mára az ünneplő ruhátok!

Hogy legalább néha a közömbösségből

Még föl-fölriadtok…

S legalább ilyenkor eszetekbe jut még,

Hogy magyarok vagytok!

Radó Antal.

(1862.)

KEREKES MÁRTON.

Szétszárnyal a vészhír Máramarosban:

Az ország szélén már az orosz van.

Kerekes Márton fölveszi hát

A negyvennyolcas tiszti ruhát,

Mit azóta, űzni belőle a molyt,

Büszkén kefélt, szeretve porolt,

Egyetlenegyszer minden évbe’,

Szent István napján, magára véve.

Nyolcvannégy éves válla körűl

Átilla feszűl redőtelenűl,

És mellén ott az ezüstös érem,

Hova Háromszékben, az uzoni téren,

Ahol első harcát harcolá,

Maga Gábor Áron tűzte rá!

«No kisbiró – mond – jöszte elő

És hadd pörögjön a dobverő!

Van három zsandár, tiz obsitos,

Van húsz paraszt, kaszát aki hoz.

A muszka csorda falunk közelébe’ –

Aki ember a gáton: elébe, elébe!»

És itt is, ott is a nép riad

S köréje gyűl a parányi had,

Mely a félrevert harangtul estig

Szomszéd falukból megnövekszik.

Hogy a templom előtt felállanak,

Száznyolcvan embert számol az agg:

Huszonhat kard és nyolc karabély,

Vasvilla, bárd, lőcs a többinél.

Kerekes Márton elébök áll

S kardját kivonva, szalutál:

«Köszönöm jövéstek. Rajta hát –

Ellátjuk most a muszka baját!»

Elküld Szigetre, jőjjön onnét,

Segítő haddal gyorsan a honvéd,

S indúlnak. Előttük az ős vadon,

S mennek vigyázva, hallgatagon.

Mire kijutnak, szürkül a regg –

S im egy éren túl csapat közeleg.

Kerekes Márton parancsot oszt:

»Átkelni ne hagyjuk az átkos oroszt!«

S hogy el volt lepve túlnan a part:

»Tüzet! kiáltott, s kard ki kard!«

S zúgott, sivított a levegő,

S fütyült a golyó, repült a kő.

Sok muszka kúszik alá az érbe,

Feljutni a túlpart meredekére:

De lefordul az útrul, hogyha rútul

A vaslapát a fejére zúdul.

… Két óra hosszat a kis csapat állt,

És védte, védte a szent határt.

Két század ellen két óra hosszat,

Sok jó magyar a földre roskadt,

S mire jött a segitő csapat,

Az az ér piros volt s megdagadt…

Kerekes Márton is, egy fa tövében,

Ottan feküdt, nagy tócsa vérben.

Ép kelt a nap, s odaküldte a fényt

Szép ősz fejére glóriaként.

Még hallá, hogy’ kel víg riadal,

Még látta, az ellen tovainal,

S oly vídám, kedves mosolya volt,

Midőn az orvos fölébe hajolt:

»Hejh doktor uram! sose veszkelődjék!

Az én tüdőm biz átallőtték!

Huszárlovam megabrakolva –

Megyünk az isten elé, raportra!«

SOVÁNY VIGASZ.

Mesélgetik, hogy vármegyénkbe’ hajdan

Egy civis élt, ki nyakig ült a bajban.

Sokat elszántva ősi telkibül,

A rossz szomszédok lopták egyfelül,

Sőt, mintha ezt a nagy kárt keveselné,

Másféle patvart is szerzett e mellé:

Saját testvérivel is összekapván,

Bicskával is nekik ment néhanapján.

Igy nem csoda, ha rosszul folyt sora,

S bizony üresbedett a tarsolya.

De hát amellett könnyü volt a vére

S nem vette a sok galyibát szivére:

»Ejhaj – sebaj!«, ezt mondogatta folyton,

»Bizony rosszabbul is mehetne dolgom!«

S ezt addig-addig mondta-mondogatta,

Hogy nem maradt se foltja, se falatja,

S végűl az ördög állott elibe,

Hogy hátán a pokolba elvigye.

Egy ösmerőse, ki ép arra járt,

Meglátja s csúfolódva rákiált:

»Viszi az ördög? Ejh, szomszéduram,

Rosszabbul nem lehetne csakugyan!«

»Bizony lehetnék!« mondja az. »A sátán

Most engemet visz a pokolba hátán –

Nem volna-é az utam cudarabb,

Ha Belzebúb az én hátamra kap?

Én vinném őt, nem ő cipelne engem –

S mégis csak a pokolba kéne mennem!«

*

Szegény magyar, száz ellen kire les,

S ki mégis őrült belviszályt keressz:

Másból te sem merítsz vigaszt, csak ebbül:

»Csehül vagyunk? Lehetnénk még csehebbül!«

KIVÁNDORLÓ HAJÓ.

Oh nézd, az óriás hajó mi szépen

Indúl a révből a nyugodt habon:

Ragyogva lejt odébb az esti szélben –

Hinnéd, hogy kedvvel, kinccsel gazdagon.

De lent, e fölszín rút viszájaképen,

Szennyes nyomor meg jajgatás vagyon;

Ott minden szívben egy gond van csak ébren:

Jobb lesz-e az új, mint a régi hon?

… Oh hányat láthatsz így az emberárba’

Büszkén, nyugodtan, verőfénybe’ járva,

Kívülről csupa kedv meg csillogás!

De hova le nem nézhetsz, szíve mélyén,

Fájó tusáknak borzadalmas éjén,

Minduntalan föl-fölzokog a gyász!

Pap Zoltán.

(1862-1919.)

ISZOGATOK, DALOLGATOK…

Iszogatok, dalolgatok,

Azt mondják, hogy korhely vagyok,

Korhely vagyok,

Szidnak engem, minden rosszat

Rám fognak az emberek,

Pedig én csak csitítgatom,

Hej pedig csak altatgatom,

Altatgatom, csitítgatom

Ezt a szegény szívemet.

Azt mondják, hogy korhely vagyok,

Pedig hát én beteg vagyok,

Beteg vagyok.

Gerle madár, árva madár!

Mondd el az én bánatom,

Keress nekem olyan helyet,

Ahova én elmehessek, –

Merre tartsak, hova menjek,

Mit csináljak, nem tudom.

Gárdonyi Géza.

(1863-1923.)

KRISZTUS ÁLMA.

(Legenda virágvasárnapra.)

A pálmafák alá vonult

A Mester és a kis csapat,

– Hol hűs árnyat ereszt a lomb,

Pihenni fáradalmukat.

S míg őket álom ringatá,

Susogni kezd a kis liget:

Mozdul a fa, virág, fűszál,

Vonaglottak a tövisek.

A Pálma kezdi:

– Én vagyok

A fák között, kit ő szeret,

Ha fáradt volt, levélernyőm

Föléje hűs árnyat vetett.

S midőn hozsannát zeng neki

A szent városban ifju, agg,

Útjára lombom ezrei

S legszebb virágim hullanak.

Sápadtan az Olajfa mond:

– A nap leszáll, s eljő az éj;

S lappangva lombjaim alatt

Az áruló már lesre kél.

És jő az Úr, s én hallgatom

Gyötrődő lelke mint sóhajt.

Két karja az éghez remeg…

És rája villan dárda, kard.

A tó szinén feljő a Nád.

Fürtös feje búsan zizeg:

– Királyi pálca én leszek.

Miért is szültek a vizek?

A Tüske szúrós ágait

Magához nyomva így zokog:

– Átok reám e tőrökért,

Én vérzem a szent homlokot.

A Tölgy megborzong, s felsóhajt:

– Holnap kivágnak engemet,

Holnapután a Golgotán

A hóhér rajtam öli meg.

A zöld Borostyán így rebeg:

– Sírjához innen kúszom én

S ezer karommal ölelem

Ki legjobb volt a föld szinén.

A kis liget virágai

Susognak erre sírva mind:

– Oh elmegyünk ráomlani,

Sirján kiadni lelkeink!

*

Fölkél az Úr. S a kis csapat

Indul a szent-város felé.

Az Úr előbb mindkét kezét

Áldásadón fölemelé:

– Nézzétek – szól – a harmatot:

Mint könnyek ezre úgy ragyog.

ÉJJEL A TISZÁN.

Feljött a hold a Tiszára.

Csend borult a fűre, fára.

Szeged alatt a Szigetnél

Áll egy ódon halászbárka.

Holdvilágnál fenn a bárkán

Halászlegény ül magában.

Ül magában s furulyál,

Furulyál az éjszakában.

A Tiszára a sötétség

Gyászfátyolként terül hosszan,

Gyászfátyolon a csillagok

Csillogdálnak gyémántosan.

Talán épp a bárka alatt,

Lenn a vízben, lenn a mélyben,

Fekszik egy nagy halott király,

Halott király réges-régen.

Koporsója arany, ezüst,

S vasból van a burkolatja,

És a hármas koporsóban

A király a dalt hallgatja.

LEVÉL A TANYÁRÓL.

– Bótos úr, bótos úr,

van-e itten papiros?

– Milyen kell violám?

– Rózsaszínű szép piros.

Akin van egy galamb,

meg egy halvány virág is,

s közvitézhez való

egy-két sor irás is.

– Mi legyen az irás?

– Csak annyi hogy: »Pista,

tisztel édesapád,

tisztel édesanyád,

és tisztel Boriska…«

És tisztel Boriska…

MIKOR A GYERMEK…

Mikor a gyermek gőgicsél,

Az Isten tudja mit beszél!

Csak mosolyog és integet…

Mit gondol? Mit mond? Mit nevet?

S mint virággal az esti szél,

Az anyja vissza úgy beszél,

Oly lágyan és oly édesen…

De őt sem érti senkisem.

Hogy mit beszélnek oly sokat,

Apának tudni nem szabad:

Az égi nyelv ez. Mély titok.

Nem értik, csak az angyalok.

BÖLCSESÉG A HULLÁMOKON.

Egy vén révésznek ócska csónakán

Ült hat tudós. És azt beszélgeték,

Hogy nincsen Isten, és hogy hisz a nép!

A csónak roppant. Szólt a vén: No lám,

Ha tudnak úszni, hát most ússzanak!

– »Jaj Istenem!« – kiáltott mind a hat.

A LENGYEL HATÁRON.

(1703.)

– Kik vagytok ti halvány, rongyos emberek?

– Magyarok vagyunk.

– Édes vérim honnan, merről jöttetek?

– Hazánkból futunk.

– Hazátokból? Ki üldöz el belőle?

– Az átkozott német.

– Lipót király? az ország megmentője?

– Rablója a népnek.

– Rabol? Tán tinektek nincsen kardotok?

– Zászlónk nincs hozzája.

– Hová mentek hát ti szegény magyarok?

– Bujdosunk világba.

– Vissza! Vissza! Én is megyek honomba,

Pusztuljon a német onnan pokolba!

Dobjátok a koldusbotot szemétre!

Kard való a magyar ember kezébe!

Vissza! Velem! Föl, fegyverre magyarok!

– Mi a neved, Isten legszebb vitéze!

– Én Rákóczi vagyok!

Petri Mór.

(1863.)

A PÁLYABÉR.

Szegény maradtam, mint akkor valék,

Amikor ifjan vándorútra keltem.

Egy emberöltőt végigénekeltem,

Sorsharag és koldusbot… Ez a vég.

Csak mentem, míg a lelkem elalélt,

A pályán égő hittel, csüggedetlen,

Az életem álmokra vesztegettem,

Se hír, se semmi… Megadták a bért.

Erdők zugában dalol a madár,

A dala gyógyít, szíved hogyha fáj,

Törődik-e aztán valaki véle:

Hogy a kis dalnok elpusztul-e, él-e?

Szétfoszlik szárnya egy tüskés bokorban,

Sírját se tudja soha senki: hol van?

HARANGSZÓ.

A falu ködben, a torony se látszik:

Leborulok a hontalan magányban.

Fülem a földhöz nyomva figyelek,

Kiveszem tisztán: zúgnak a harangok.

Közülük egy különösen kiválik,

Amelyet egyik ősöm öntetett,

Valami kuruc a Rákóczi-korban.

Cseng-bong, cseng-bong: Istennel a Hazáért!

Igy ver szivem a ködös éjszakában

Borongó ősz gyászába burkolózva.

Ver-üt, ver-üt… O, harangozok én is!

Nem tudom, meddig hallik el a hangja.

Csak zengi, zengi, amit a harang.

Mig ver, mig ver: Istennel a Hazáért!

Benedek János.

(1863-1926.)

A SZABADSÁG-SZOBORNÁL.

Én nem vagyok bálványimádó

S az ércszobor előttem holt anyag,

A benne rejlő eszme bár kiváló

S körötte bár ezrek tolonganak.

Ünnepet ülni érted: szép mulatság,

Dícsérni dalban, szóban és szoborban;

Te csak ezekben élsz, dicső szabadság!

De a világban szolgaság, nyomor van.

Szabadság! lelkem örök ideálja,

Te érted annyi nagy szív vérezett;

Könnyem csorog, ha gondolok reája

S szívem facsarja az emlékezet.

Neved manapság olcsó, könnyü préda,

Éretted most egyebet sem teszünk:

Hogy hébe-korba – előttünk a példa –

Egy-egy szoborban ím’ leleplezünk.

Nem téged leplezünk le óh szabadság!

De magunkról rántjuk le a lepelt.

Avagy követte lelkének parancsát,

Ki érted annyit tett, hogy ünnepelt?

Hát ünnepeljünk: harsogjon az éljen!

Felejtsünk annyi bút és annyi bajt;

És fojtsuk vissza a szivünkbe mélyen

Azt az egekre feltörő sohajt.

Felejtsünk mindent, ami szörnyü emlék,

Mi a szabadság gyilkolója volt;

Mi a hóhérok lelkében szülemlék,

A vérboszu ne légyen itt ma folt;

Gályákra hurcolt, láncra vert rabok,

Vérpadra vonszolt annyi vértanu,

Ne zavarjátok ezt a szép napot:

Maradjon por, mi csak por és hamu.

S a népnyomor sinylődő milliói

Ujjongjanak e szép szobor körül:

Illő e szent kegyeletet leróni, –

Van-e, ki itt nem ünnepel s örül?

Örvendjetek!… elnémul íme lantom,

Én itt hagylak, te hideg érc-alak –

S szivem utolsó csepp vérét kiontom:

Csak téged egyszer élve lássalak!

Lipcsey Ádám.

(1864-1912.)

HANGULAT.

Szivem olyan mint a falevél:

Nyári nap ha rátűz, elalél;

Keresi a csöndes félhomályt,

Hol hivalgó fény, zaj sohse bánt.

Mit nekem a kapzsi emberek –

Ha befogad árnyas, hűs berek.

Sárgarigó ver fönt a bogon,

Alkonyatkor úgy elhallgatom.

Árva pipacs ottan ácsorog,

Álomteje pillámra csorog,

S félig önkényt, fél-önkénytelen

Édes lankadás győz lelkemen.

Esthajnali harmat gyöngye hull,

Az ég alja halkan elpirul,

Csillagos köntösbe öltözik –

Szivembe a béke költözik.

Hattyúformán úszó fellegek

Szeldesik a tengerkék eget;

Elmerengek a kék távolon –

Tán hogy élek, azt is álmodom!?

Szalay Fruzina.

(1864.)

ALTATÓ.

A fákon már

Nyugodtan alszik minden kis madár.

Tudják, hogy rájuk bajjal, veszéllyel

Nem jön az éjjel.

Lenn a vizen

A vizililjom alszik szeliden,

A kék hullámok, a mély homályban

Ringatják lágyan.

Aludj, s ne félj!

Kinyitja bársonyos kelyhét az éj,

S mint tarka pillék, a szines álmok

A földre szállnak.

S halk nesz ha kél,

Ne rettenj meg titkos zengésinél,

Lágy libbenéssel, mélyén az árnynak,

Tündérek járnak!

LEGÉDESEBB.

A napot is legjobban szeretem,

Midőn legelső ténye megjelen,

Ám ő, a végtelenben valahol

Még távol kóborol.

Legkedvesebb talán a várt öröm,

Midőn még át se lépte küszöböm

S nem hallani a rózsás égbe még

Csak szárnyai neszét.

S legédesebb a dal, míg hangtalan,

Míg a szivemben mélyen rejtve van,

Míg a szivemben zendül csendesen

S nem hallja senkisem.

TŰNŐ NAPOK.

Az ifjuságból, telve bájjal,

Valamit elragad magával

Minden elszálló pillanat.

Kegyetlen gyors a perc, az óra,

Itt egy mosoly vész, ott egy rózsa,

Amint felettünk elhalad.

S tudom, hogy végre úgy van, mintha

Eget, földet bús köd borítna,

A nap is bágyadt, szomorú.

Virágát, ékét veszti minden

És elhervad a láng a szívben

S a homlokon a koszorú.

Oh, bár lehetne, bár lehetne

Elmenni úgy a végtelenbe:

Vidáman, bátran, szabadon!

Mig búnak árnya rám se szállna,

Szivemben ifju kedv hulláma

És ujjongó dal ajkamon.

Sötét szárnnyal mig el nem értek

Sem hervadás, sem szenvedések

S körültem minden még ragyog,

Míg nincsen semmi veszteségem,

Úgy tova tünni teljes fényben,

Miként a hulló csillagok!

Móra István.

(1864.)

ÉN MÁR BETÖLTÉM…

Én már betöltém embertisztemet.

Az Úr, kinek igaz kapássa voltam,

Szöllőjéből magához integet.

Napom lement, és elfogyott a holdam.

Sarúmegoldva, főfedetlen állok,

Szólító szóra reszketetlen várok:

Virágaim kinyíltak, sorra, rendre,

Beért munkámnak kalássza, gerezdje,

Bajom ki volt: elsírtam, elnevettem, –

Gondom ha volt: más vette át helyettem…

… Éltem kertjének hét szál csemetéje

Megnőtt magosra s termő terebélyre.

S ha elmegyek, árnyukban megpihen

Én dolgostársam, öreg édes párom,

Míg hajlékunk ott fent fölépitem:

S elválhatatlan kézfogóra várom!

Zempléni Árpád.

(1865-1919.)

ISTEN KARDJA.

I.

Meghalt Nimród, a nagy khán,

Babilon városának

Megépítője, apja.

Halála éjszakáján

Eltünt az ősi szent kard,

Hadisten adománya,

A szittyák drága kincse.

Mint lecsapó villámlás,

Meteor vas-szilánkja,

Befúródott a földbe

És eltünt mélyiben.

De megjósolták a jósok,

Hogy egykor visszatér majd,

S mint rögön át a fűszál,

E kard a föld szinére

Kiütközik megint.

S ki akkor megtalálja,

Hatalmas vezérré lesz;

Legyőzni s birni fogja

Ezt a kerek világot

A csendes óceántól

Nap-áldozat vizéig.

Évezrek jöttek aztán,

Évezrek sűlyedének

A forgandó vak éjbe.

Kifáradt, szerte züllött

Ős Nimród szittyasága,

Elszéledt Babilonból

S a pusztán elvadult.

II.

Atil vizének partján

Mundzuk úr hunn királynak

Gulyája táboroz.

A barmok legelőjén

Kiütközött a földből

Az ősi szent varázs-kard,

Mint fűszál rög alól.

A csorda vén bikája

Belé hágott a kardba.

Nem tudta, hogy mi történt,

Hogy új idő közelget,

Csak azt, hogy – lába fáj.

A bika bőgve elment,

Három tinót felöklelt

S nem lőn világ urává.

Oda ballag a bojtár

A bika vérnyomán.

A fű közül a földből

A szent kardot kihúzta,

Hogy máskor ne sebezze

Füvellő barmait.

A rozsdás, ócska vaskót

Fitymálva szúrta rézzel

Kivarrt tüszője mellé.

Övében volt a szent kard,

Meglelte és viselte

S nem lett világ urává.

III.

Atil vizének árján

Virágos, nagy hajókon

Mundzuk-fi hős Attila

Víg nászát ünnepelte,

Egy turk khagán-leánnyal.

Ősz apja meg a bátyja

Kedvéért vette el csak,

Hogy így pár tartománnyal

Nagyobb földjük legyen.

Az ifju házasoknak

Ajándékot vivének

A harcosok, kaszások,

Pásztorok, mívesek.

A bojtár is a vaskót

Pirulva fölajánlá.

Az udvarnép mosolygott

Rozsdás ajándokán.

De Mundzuk hős fiának

E vas tekintetére

Orcája úgy kigyúladt

Mint sarki fényes éj.

Reszketve hős örömtől

Megösmeré azonnal

S átal vévé a kincset.

Mundzuk-fi hős Attila,

Mikor kezében érzé

A régi csoda-kardot,

Hadisten adományát,

A szittyák drága kincsét,

Nimród-ős örökét:

Ott hagyta szép aráját

És lóra ült a néppel

S ő lett világ urává.

NIMRÓD FIAIHOZ.

(Egy régi magyar siralomból.)

Dicsőség házábul,

Nimród ágyékábul

Származott fényes virág,

Kit az irigységek

Mint eleven férgek

Mérges kígyófoga rág:

Oh, szegény magyar vér,

Félsz tehozzád hogy’ fér?

Véred feljebb hogy nem hág?

Idegen nemzetek,

Hamis hitetlenek

Ősi fészked feldúlják;

Barmodat mellyesztik,

Örökséged vesztik,

Jószágodat prédálják;

Vitézi nevedet,

Régi hős híredet

Méltatlanul gázolják.

Ébredj önérzetre,

Sorakozzál tettre

Búban élő magyarság!

Édes nemzetségem,

Én gyönyörűségem,

Megfojt ez a szolgaság!

Nyílj ki szebb hazábul,

Nimród ágyékábul

Származott fényes virág.

SZEBEN ALATT.

(Bem apó esete.)

Ostromolják Nagyszebent,

Bem serege támad.

Mint a zúzos fergeteg,

Rohannak a székelyek

Puskával a sáncnak.

Fagyos havon sikos út

Visz a meredekre.

»Rajta, bádor szégelek!«

Kiabál a kis öreg

S köztük forog egyre.

Hull a golyó, dől a nép…

»Vorwärts, aki bátrabb!« –

Mi a dolga, tudja jól,

Egyik székely oda szól

Vén tábornokának:

»Menjen innen, Bem apó!

Ej, be nem tud rendet!

Kee helyünkbe lel százat,

De hol veszünk mi másat,

Ha lelövik kendet.«

VÉGIG AZ ORSZÁGON.

Bejártam én az országot végig,

Rónák táját, kék hegyek vidékit,

S hogy bejártam, csak azóta látom,

Nincs szebb ország ezen a világon.

Künn a síkon apró fehér falvak,

Ezer szemök a sok fényes ablak,

Míg odaérsz, oly nehéz kivárni,

Ha bejártad, nehezebb elválni.

Sárga búzák, virító zöld rétek

Borítják el a nagy messzeséget,

Mint óriás, aki tengert lábol,

Hadonászik a szélmalom távol.

Zöld akácok beszegik az utat,

Köztük végig könnyű hintó futtat,

Ifjak, lányok vidám társasága

Kocsin mennek szép Tündérországba.

Komoly hegység túl ötven határon,

Rajta erdő, tetejébe várrom,

Ide látszik sejtelmesen, kéken,

Mint egy csipke a kék bársony égen.

Addig megyünk, mendegélünk lassan,

Fönjárunk már a sötét havasban.

Zúg a fenyves, távol patak morog,

Hűvös szellőt sóhajtnak az ormok.

Lomha felhő telepszik a völgyre,

Tornyok gombja fényesen áttörte,

Mintha volna tenger alól hangzó,

Felhallatszik a déli harangszó.

A magasból némán szerte nézünk,

Csodálatos elfogódást érzünk,

Ilyen szépnek képzelni se mertük,

Amilyennek a hont megismertük.

Néma csendben suhannak a felhők,

Déli álmot alszanak az erdők,

Gyönyörködünk széltében hosszában

Az imádott, tündérszép hazában.

KIS VIRÁG.

– Kis virág, siess virulni,

Nincs neked csak egy nyarad;

Ha te elhullsz, majd virít más,

Szürke a föld nem marad.

Kis madár! siess dalolni

A kizsendült lomb alatt,

Ha te nem dalolsz, dalol más,

Néma a föld nem marad.

DALOK.

I.

Mikor elszunnyadtam,

Eszembe forogtál,

Mikor felvirradtam,

Eszembe jutottál.

Hullámzik az elmém,

Mint a patak sodra.

Csak te forogsz benne,

Örvényben a rózsa.

II.

Játék lenne ez az élet,

Ha leélhetném tevéled.

A világgal nem törődnék,

Egymás körül sürgölődnénk.

Két buborék, mely a mélyből,

A rejtelmes tengeréjből

Fölszállott egy pillanatban,

Találkozik – s szerte pattan.

III.

Pompás város ez a város!

Rózsák nyitnak a havon.

Hozzátok visz minden utca,

A bal és jobb partokon.

Beh rút város ez a város!

Nagy sötét házrengeteg,

Míg rózsámtól haza térek,

Százszor is eltévedek!

Feleki Sándor.

(1865.)

FÉSZEK AZ ÁGYÚCSŐBEN.

Elhagyott vár. Ki tudja hány

Év suhant el már felette.

Egy zugában öreg ágyú

Henyél búsan, ott feledve.

Rozsda lepi. Megviselték

A viharok, ezer vészek.

Most torkában meghúzódik

Szépen egy kis madárfészek.

Honnan egykor mennydörögve

Száguldott a golyó messze,

Onnan most a gyilkos csőből

Madárdal száll zengedezve.

Csak hallgatom, csak hallgatom,

Milyen édes, szelid ének!

Nem hiszem, hogy magasztosabb

Himnusza vón a békének.

Úgy érzem, e madárnótát

A szél, messze, szertehordja.

S minden szívbe e világon

Belopódzik egy akkordja.

S lelkemben egy boldog ábránd

Csodás álmot szőni késztet:

Minden ágyúcsőben egykor

Zengő madár ver majd fészket!

S az a dal, mi onnan csendül,

Legszebb dal lesz a világon:

Valahára valóvá lett,

Dallá érett édes álom!

Vértessy Gyula.

(1866-1924.)

ELTÖRT JÁTÉKSZER.

Kis gyermek-ágy fölött egy nő áll,

Oly halovány, oly bús szegény!

Kezében fél-lábú lovacska, –

Tört fényű könnyek a szemén.

Meghatva nézem s ím, egyszerre

Te jutsz eszembe, jó anyám.

– Miért nem tudtam én elhalni

Igy a gyermekkor hajnalán?!

Nem kellett volna durva kézzel

Széttépnem szép reményeid;

Egy angyalt sirathattál volna

Szived végső veréseig.

Nem hullott volna bánatodra

Csalódás árnya sohasem –

Emlékem’ hűn őrízte volna

Egy-egy eltört játékszerem…

Palágyi Lajos.

(1866.)

FELTÁMADT ÓRA.

Az az óra, vidám óra,

Feltámadt sötét valóra

És örökké itt marad…

Vígan voltam. Hittem, jól vagy,

Meg is feledkeztem rólad

S nem sejtettem azalatt,

Hogy te távol város végén,

Betegeknek menedékén

Vívod végső harcodat.

Míg utolsó könnyed pergett

És utolsót hörgött melled,

Rossz tréfán nevettem én

S kacagásom nem némult el,

Arcom percig sem borult el,

Árnyék nem lengett felém, –

Nesz nem jött a messzeségből,

Szózat sem morajlott égből,

Villám sem csapott belém.

Az időnek nem volt lelke,

Hogy halálodat hírlelje.

Némán szelte át az űrt,

Pedig itt is, ott is éppen

Az az óra szállt sötéten.

Rád is, rám is az terült.

S hogy ne kösse lelkünk’ össze,

Hogy sejtés se szóljon közbe,

Maga nyomban elmerült.

Csak utóbb, holtod bevárva,

Szállt rám vissza gonosz árnya,

Tört rám vádlón a setét…

Oh az óra, vidám óra

Csak ha eltünt, veti, szórja

Gyász emlékét szerte-szét

S arról ád hírt s azzal gyilkol,

Mit előbb ő maga titkol,

Azzal büntet, amit vét.

Hát csak büntess, gonosz óra,

Sose keljek jobb valóra,

Ha már néki vége van.

Nyugodt többé ne lehessek,

Soha többé ne nevessek

És ha mégis jösz vígan,

Lássam, távol város végén,

Betegeknek menedékén,

Hogyan haldoklik fiam.

VAN-E MÉG?

Van-e még fájdalom,

Melyet nem kellett végigállanom?

Tart-e számomra még

Valami új, nagy sors-csapást az ég?

Van-é lelkembe rés,

Ahová még hatolhat szenvedés?

Maradt-e birtokom,

Amelynek vesztét majd sirathatom?

… Rémület száll belém.

Van a világon, van mi még enyém:

Leányom, hitvesem…

Előled óh, hogy rejtsem, istenem?!

LIVIA.

Én néma lányom, titokzatos szépem,

Bús idegen a többi lány között,

Magányos hattyú elzárt tó vizében,

Bűvös dal, melynek szárnya megtörött,

Fénylő szivárvány könnyek özönében,

Hallgatag tündér, földre száműzött:

Te vagy utolsó, síró reménységem,

A végső bánat, amely ide köt.

VÁNDORÚT.

Fönt a magasban vándorolva

Néztem alá a ködgomolyra

S a mélyben nyüzsgő hangyabolyra.

Ormok, tetők ragyogtak napban,

Tanyák is tüntek föl alattam,

Míg én magamban elhaladtam.

Olykor közelebb érve hantot,

Hallottam egy-egy édes hangot,

Falusi nyájas estharangot.

Vagy láttam, lent virágok nyílnak,

Meg is csapott a vágy, az illat,

De tovább vont egy fényes csillag.

S most úgy érzem, hogy nem is éltem,

Nagyon is messzi útra tértem

S csak eltünök majd észrevétlen.

Nem vagyok én, csak bolygó vendég,

Mögöttem űr, előttem nemlét,

Sem út, sem mult, sem vágy, sem emlék.

Sajó Sándor.

(1868.)

MAGYARORSZÁG.

Egy lovasember áll a puszta éjben,

Hívő magyarnak élő látomány:

Szúrós szemével – kard a jobbkezében –

Nyugodtan kémlel sorsunk távolán.

S megszólal. Hangja mint gordonka zendül

S mint tenger árja távolból ha zúg:

»Holt népek sorsát vesd ki a szivedbül,

Minden lemondás gyáva és hazug.

Sorsod homálya most még rádsivárlik; –

Várj tavaszig, vagy nyárig… szüretig…

Akard: és lesz még jobb magyar világ itt,

Akard: és itt még csoda születik!

Akard és úgy lesz: minden a tiéd itt,

Tiéd az ország és a hatalom…«

S az éjben, mintha erdőn zúgna végig

És milljó szívből eskü szállna égig,

Fölzeng a szent szó: akarom!…

SZERETNÉK MÉG EGY NYARAT ÉRNI…

Szeretnék még egy nyarat érni,

Egy-két hetecskét áthenyélni,

Tópartot, erdőt, rétet járni,

S egyebet semmit nem csinálni.

Tóparton ülni, napsütésben,

Nagy, boldog magamfeledésben,

Hullámain a zsongó csöndnek

Gyöngyét halászni halk örömnek.

Árnyékos erdőn, tarka réten

Tünődni sok-sok semmiségen:

Játékát nézni fénynek-árnynak,

Virágát szedni kurta nyárnak.

Időnek nemtudója lenni,

Csak járni-kelni, jönni-menni,

Napot könnyelműn elfecsélni, –

Gondatlan szívvel élni, élni!

Nyár végén aztán, bús sóhajban,

Mindentől búcsút venni halkan,

Mégegyszer mindent átölelni,

S nem bánom, – végső útra kelni…

DAL A MESSZE BÉRCOROMRÓL.

Mikor hegyek közt jársz bolyongva,

Nem látsz a büszke bércoromra:

Ott lenn a völgyek rejtekében

A legszebb csúcs is észrevétlen;

De nézz csak vissza messze tájrul:

Szived megdobban, szemed ámul:

Mily diadallal kéklik égre

A fátyolos bérc bús szépsége…

Tűnt ifjúságod távolában

(Óh mért is nem láttad korábban!)

Igy leng feléd a kék homályon

Egy tündérkép, egy régi álom;

Ott leng a fátylas messzeségben

Ragyogón, fájón, szűz fenségben, –

Késő igéret, szent, egyetlen,

Sovárgott és – elérhetetlen…

Ignotus.

(Veigelsberg Hugó.)

(1869.)

HA TE ÚGY SZERETNÉL…

Ha te úgy szeretnél

Ahogy én szeretlek,

De sohase’ volna

Nevető jókedved!

Nyugodatlan szívvel

Párnádra omolva,

Se napod, se éjed –

Nyugtod sohse’ volna.

Fejed lehajolna

Csüggetegen, árván,

Mindig értem sírnál,

Mindig engem várnál!

SZERELEM.

Eszembe jut, amit felejtett,

Fölemelem, amit elejtett,

Megőrzöm, amit eltapos,

Vigasztalom, ha bánatos,

Nem búsitom, mikor nevet,

Azt említem, akit szeret.

A kis kabátját rásegitem,

Nem szenvedélylyel, de szeliden,

Hozzá csak ujjhegygyel sem érek,

Szerelmet tőle sohse kérek

És nem is vallok sohasem –

Ó, milyen forrón szeretem!

BÜSZKESÉG.

A hőn fénylő nap körében

Ott bolyongnak, ott forognak

Láthatatlan láncra kötve

A tűzkeblü csillagok.

A magányos üstökös csak

Pillanatra hull elébe,

Aztán messze, végtelenbe

Kergeti a büszkesége.

Szentessy Gyula.

(1870-1905.)

PUSZTÁN.

Felettem ég a déli perzselő nap,

Köröttem mély csend, lélek sincs sehol.

A szemhatáron ég, föld egybeolvad,

És elmosódik, lassan összefoly.

Oly mozdulatlan, hangtalan a róna!

El-elrepül fölötte egy madár,

És a magasban egyet-kettőt szólva

Alább ereszkedik és tovaszáll.

Ki-kicsillan a távol falu tornya

Szeliden kéklő lombsátor megett,

Ide hallatszik halkan, elmosódva

Amint kondítják hosszan a delet.

Toronyirányból tart felém egy ember,

Vállán kapája, – csendesen halad,

S míg szembe néz a néma végtelennel,

Tekintetében biztos öntudat.

A homloka sürün barázda-hintett,

Napbarnított, de büszke és merész

Arcán verejték ül, – de a tekintet

Az a szabad, nagy végtelenbe néz.

Járása lassu, mozdulata ritka,

Körötte, benne nyugalom honol,

Puszta nevelte, rónaság tanitja

S az a tanító fenséges, komoly.

S hogy elhalad a déli verőfényben,

Kalapot billent, – köszön csendesen.

Tovamegy szótlan, – én csak nézem, nézem,

S egy gondolat fut által lelkemen.

Te vagy a nemzet, rónaság lakója,

Te vagy a mult, ki jövendőnk marad;

Olyan vagy népem, mint hazád, a róna,

Komoly, és méltóságos, hallgatag.

S amint ez ember ment a pusztán végig,

Népek nagy útján így mégy, nemzetem,

Haladsz, szemünknek láthatatlan célig

Nyugodtan, büszkén és fenségesen!

NEM AZ IDŐK…

Nem az idők méhe meddő,

Nem a század vére lomha,

– Minket forgat vad futása

Öntudatlan félálomba.

Míg felettünk összecsapnak

Hihetetlen fényes eszmék,

Csak siratjuk, mint a gyermek,

A nyugalmas álmok vesztét!

Érzi, tudja minden ember:

Forr valami lenn alattunk,

Lángja felcsap itt is, ott is,

Minek még nevet sem adtunk.

Régi, rozsdás láncok hullnak,

Mik a lelket nyűgben tartják,

S várjuk félve, várjuk titkon

A jövendő szörnyű harcát.

Mint a sivatagban járók

Kutatnak a láthatáron,

– Hátha újra jönne, aki

Áttörne a vak homályon,

Aki újra megváltaná

Bűneit az árva földnek,

Aki eljön és letörli

Könnyeit a szenvedőknek…

Makai Emil.

(1870-1901.)

AZ ÖREG ÚR.

Templomba hívják, péntek este.

… Csitt, csendesen jó emberek!

Az orvos senkit sem ereszt be,

Az öreg úr nagyon beteg.

A romlás ellen mi a zsoltár?

Tizen vagyunk épp – mondjuk el.

Hisz ahol ő van, nem kell oltár,

Az isten háza az a hely.

»Mely nem dicsér mindenha Téged,

Szakadjon ketté az a húr –«

Szivébe markol az enyészet,

És csupa szív az öreg úr!

… E résen át, be nem mehettek,

Jól látni – ott a szenvedő…

Ne sírjatok, hisz csak a szentek

Szenvedtek úgy, mint szenved ő.

»Az, aki jámbor, istenének

Nem hányja föl a bánatot –«

Úgy-e, ilyennek ismerétek

Ti mind a jó öreg papot?

Nem zugolódó, nem mogorva,

… Látjátok ajkán a mosolyt?

Mult ünnepen, így mosolyogva

A menyországról szónokolt…

Ki igazgatja, – az a bátyám,

A virrasztók, testvéreim.

Mindannyi boldogsága árán

Könnyítne szenvedésein.

Ha rájuk néz – hogy mosolyognak!

Ha elfordul, mind könnyezik.

Ti mostohái voltatok csak,

Mi volt ő nékem és nekik!

Maga maradt – mi tova szálltunk,

Amire beesteledett…

S míg egy-egy csókra hazajártunk,

Már gyom nőtt a küszöb felett.

Lett volna puha fészke máshol!

De itt dőlt rommá köztetek,

Nem vált el soha templomától,

Nem vált el soha tőletek!

Az est az égen ott talál még

Egy-két elkésett sugarat,

Mikor még nem nyult el az árnyék

S rózsákat ejt le még a nap;

De a magányos öreg úrnak

Ily szépen nem alkonyodott –

Az árnyak, azok ráborultak,

De már a fényből nem jutott…

Két éve, hogy csak romja annak

A tisztes ősznek, ami volt;

A régiből szive maradt csak –

Mondjátok, van-e rajta folt?

A gyülöletből egy szemernyi

Ha rátapadt-e valaha?

Mert nem tudott mást, csak szeretni,

Úgy mint még senki és soha.

Hogy vitte úgy-e házról-házra

A verset, mit a fia írt!

S odaszorítva ajakára,

Ronggyá csókolta a papírt.

Isten helyett egy szőke lányról

Dalolt a pogány troubadour –

És mégis elolvasta százszor,

És sírt, és sírt az öreg úr…

… A zsoltárt hol is hagytuk abba?

Ne vétkezzünk, jó emberek;

Imátokat mi se zavarja,

Én betegünkhöz bemegyek.

Ott folytassátok, hogy a jámbor

Nem halhat úgy meg, mint a gaz –

… Ah, feje fölött gyertya lángol!

Ne folytassátok – nem igaz…

A BOLYGÓ.

Kivetve annyi társsal együtt

A semmiségbe vágtatok;

Lobog a tűz kihalt szivemben,

Ha elfáradtam, újra kezdem

Elől az őrült rohamot.

Pirosló lángok csókja nyaldos

És vágytól reszket a nagy ég;

Izzóvá lesz a könnyű pára –

Bölcsőm a végtelen homálya,

Sírom az örök semmiség!

Az alaktalan, lázas éjbe

Nyughatlan ösztön kergetett;

És mint egy szörnyű végzet rabja,

Jövök, izzó fáklyát ragadva

S uszályom söpri az eget.

Alvó világ, hunyó természet,

Nyugalmadat irigylem én!

Belőled rég kihalt a lélek,

Míg én, dacolva sors tevéled,

Győztem az idők szellemén.

Voltam, mióta él az eszme,

Mely a világra alkotott;

Nem változom, az vagyok éppen,

Ki milljó s milljó évet éltem

S leszek, míg a világ forog.

Leszek és lesznek mind e társak,

Kik velem együtt bolyganak,

Álmatlanul, kietlen éjbe’,

Kikből a sors ádáz szeszélye

Teremtett utitársakat.

Megannyi nyughatatlan lélek,

Ki velem együtt kóborol;

Versenyt futnak őrült rohamba,

Nincs senki, aki elmaradna –

És nem találunk célt sehol!

PLETYKÁK.

Ha sejtenéd, hogy mennyi rosszat

Hallok felőled mindenütt!

Akár egy templomot kifosztnak

S ökölcsapásuk sziven üt.

Hallom: kacér és szivtelen vagy,

Hogy kebleden a rózsa elfagy,

Hogy ami könnyet érted ontok,

Te abból gyöngysort szedegetsz –

Bolondok!

Nekem elég, hogy emlegetsz.

Mondják, hideg vagy, gőgös, álnok,

A vágyad: élni gondtalan!

Hol összefutnak édes álmok,

Ott a te lelked hontalan.

Hiába surranok utánad,

Nem érdekel e néma bánat,

Bár érzed, hogy a sírba rontok,

Hogy odavisznek e dalok –

Bolondok!

Nekem elég, hogy meghalok.

RAB GONDOLAT.

Ha rabja vagyok a hangulatoknak,

Minden gondolatom félve kopogtat

Előbb az ablakodon.

És ha utat nyit jó szived nékik:

Mint a verőfény siklanak végig

Gyönyörű alakodon.

Szeszélyeidet szolgálni sietnek,

Hű katonái ők a hírednek,

Testőreid tábora ez;

Van ki virággal szór tele téged,

Más ölebedként a földre letéved

S pici lábod zsámolya lesz.

Van ki a tükröt tartja elébed,

Van aki hízeleg, mint a cseléded

S göngyöli hajfonatod…

Ha szárnya, ilyenkor arcodat érte –:

Isteni csók! De irigylem is érte

A szerencsés gondolatot.

Nálad így boldogan elmulatozván,

Tér haza mindenik gondolat hozzám,

Azzá, amit ér – te avatod.

Ha törpe, ha nagy, ha fent vagy alant jár,

Azontúl a gondolat szárnya szabad már,

Szabad a szárnya – hisz a rabod!

KÖNNYEK.

Azok a könnyek sohase fájnak,

Melyeket ejtünk;

A siratástól, könyhullatástól

Tisztul a lelkünk.

De fáj az a könny, mely perzseli pillád’

S égeti torkod’,

Mikor egy benső, lelki parancsszó

Tiltja zokognod.

Heltai Jenő.

(1871.)

APÁM.

Egyszerű ember volt apám

És nem hagyott semmit se rám,

Se pénzt, se nevet, se tanácsot,

Legyen emléke mindig áldott.

Tűrte, hogy járjak szabadon,

Sokszor de balga utamon,

Örült, ha vakmerőn repültem

És nem szidott, ha tétlen ültem.

Ha ijesztett a meredek,

Kezem megfogta. Szeretett.

A szive egy volt a szivemmel,

Mért nem lehettem olyan ember,

Mint az apám?

Halk, szűkszavu volt és szerény,

A bánat fátyla volt szemén.

Sok élőt, sok halottat gyászolt,

Az élet néki pusztaság volt,

Száz keserűség pohara,

Kegyetlen izzó Szahara,

Örök homok, kevés oázis.

Sokat bántották. Én is, más is.

De sohasem panaszkodott,

Férfi volt, bátor, bölcs, nyugodt.

A sok bajt elviselte mégis,

Mért nem tanultam tűrni én is,

Mint az apám?

Mikor az ideje letelt,

Lázadozón nem feleselt,

Meghalt, mikor meghalni kellett,

Senkisem állt az ágya mellett.

Én istenem, ha menni kell,

Add, én is így mehessek el,

Éjjel, sötétben, észrevétlen,

Büszkén, magamban, ahogy éltem.

Mikor az élet menekül,

Haljak meg én is egyedül,

Egy vén diványra ráborulva

És senkire se rászorulva,

Mint az apám.

A VÉN KOCSIS DALA.

Van nekem egy öreg lovam

Meg egy rozzant szekerem,

Jó időbe, rossz időbe

Mindig vígan terelem.

Semmi bajom, semmi gondom,

A lovamnak csak aszondom:

– Gyű Madár, hej Madár!

És a többit tudja már.

Napestig a bakon ülök,

Szundikálok, pipázok,

Jó időbe sütkérezek,

Rosz időbe megázok.

Igy megy ez már évek óta,

Nem változik már a nóta,

– Gyű Madár, hej Madár!

Nem változok én se már.

Egyre vénebb lesz a szerszám,

Egyre vénebb lesz a ló,

Kocsi-húzni, uccu-futni –

Néki ez már nem való.

Igy azután mindegy nékem:

Van vendégem, nincs vendégem,

– Gyű Madár, hej Madár!

Se nagy haszon, se nagy kár!

Válogatós úri népség

A kocsimba be nem ül,

Igaz is, hogy cifra rajta

Nincs se kívül, se belül.

Nem is igen kínálgatom,

Félrevágom a kalapom,

– Gyű Madár, hej Madár!

Megélek én így is már!

Néha mégis beletéved

Egy szerelmes ifjú pár,

Készülődik, kászolódik:

Gyű Madár és hej Madár!

Mire lassan nekivágok,

Elfelejtik a világot,

– Gyű Madár, hej Madár!

Édes a csók, csattan már.

Vén lovam is, ahogy hallja,

A világnak nekivág,

Mint amikor a huszárló

Meghallja a trombitát.

Ahogy büszkén lépegetne,

Visszatér a régi kedve,

– Gyű Madár, hej Madár!

De sok csókot hallott már.

Eszébe jut a lovamnak

Az a csók… és az a nyár…

Az a nyár… és az az eskü…

Gyű Madár és hej Madár!

Oly tüzes lesz, amilyen volt,

A gazdája is ilyen volt,

– Gyű Madár, hej Madár!

Bizony annak vége már.

Jobb lesz nekünk lassan menni,

Vén szekerem, vén lovam,

Jobb lesz nekünk megpihenni,

Öreg idő, este van.

Lassan menni, megpihenni,

Hogy ne bántson senki, semmi,

– Gyű Madár, hej Madár!

Miértünk már úgyse kár!

ELŐSZÓ EGY SOHA EL NEM

KÉSZÜLŐ VERSESKÖNYVHÖZ.

Boldog, kinek nagyröptű lelke

Álommezőkön andalog.

Akit királynak koronáznak

Kilenc pogány, szent angyalok.

Én a józanság országútján

Tülekedek, lopok, csalok,

Vékony kenyérért, gyatra bérért

Csak görnyedek, csak agyalok.

Én, aki tudtam szállni bátran,

A szárnyas lórul rég leszálltam,

Ma már nem járok, csak gyalog.

Háttal fordultam már a Napnak,

Kihűlt szivem mélyén fakadnak

Szintelen, elkésett dalok.

ASZTALFIÓK.

Van egy pár régi levelem

Bezárva egy fiókba.

Van egy pár régi levelem,

De elolvasni nem merem,

Csak őrzöm évek óta.

Ott fekszenek némán, fakón,

Örök homályba rejtve.

Elmult fölöttük sok-sok év

És mennyi név és mennyi hév

Itt nyugszik elfelejtve.

Hugom, barátom, szeretőm…

Hány fényevesztett írás!

Az öröm bennük oly kevés,

De mennyi, mennyi szenvedés

És búcsúzás és sírás…

Emlékeim kriptája ez,

Bent hosszú sorba, holtan:

Eskü, hazugság, szerelem

És néhány hajszál lágy, selyem

S az ifjú, aki voltam.

Van egypár régi levelem,

De ezzel is törődjek?

Egy este koporsóm felett

A kegyelet vagy gyülölet

Majd összetépi őket.

Csizmadia Sándor.

(1871.)

A MUNKÁS.

Most senki…

Gyüjtőkamrája egy tömeg izomnak,

Melyet nehéz, kínos igára fognak.

Némán mozgó, hideg, holt gépezet,

Mit más keze irányít és vezet –

Hogy ember is, csak sóhaja

Jelenti.

A gyárban,

Vagy pinceműhely szennyes éjjelében,

Haldoklik vízen és száraz kenyéren;

A két kezéből kincsek omlanak

S maga értéktelen lim-lom, anyag –

Részére szánva rothadás,

Halál van.

A réten

Fényes sugárban megcsillan kaszája,

Tömött fejű kalász bukik le rája;

S mindenkinek terem bőven kenyér,

Belőle csak maga hiába kér –

A jóllakásról – álmodik

A télen.

A bánya…!

Élő hősök közös temetkezése,

S önként szállnak le bús, sötét ölébe.

Nincs ott tavasz, hímes virágu nyár.

A füstölgő mécs ott a napsugár –

A börtön az, a szolgaság

Tanyája.

Az élet

Benne fogamzik meg, belőle árad,

A gyönyörnek forrása nála támad;

Boldogságát, javát mindenkinek:

Szorgalmával lám ő teremti meg,

S neki a nyomor esküszik

Hűséget.

De majd ha,

Ki tudja honnan, egy-egy szikra pattan,

S felgyul a rét, a gyár, a bányakatlan…

A földtekét bevilágítva ég,

Leolvad a bilincs, lehull a fék,

S a fénytől elszökik az éj

Hatalma…

Bán Aladár.

(1871.)

JÉGVERÉS UTÁN.

Dúld szét karoddal, amit adtál,

Vedd el tőlünk a kenyeret,

A tört kalászu asztagoknál

Mégis dicsérünk Tégedet.

Miénk a munka fáradalma,

De a Tiéd az aratás;

A föld ekénket nyögve hordja,

Téged köszönt az ért kalász.

Mindazt, amit e nagy világ hord,

Te önmagadtól alkotád.

A kék eget, az égi tábort,

A nappalt és az éjszakát;

Lengő füvet, himes gyümölcsöt,

Záport és enyhe harmatot:

Mindent szived jósága küldött,

Minden belőled áradott!

Ó, visszatér a kikelet majd

És kivirul a völgy, halom,

A lombtalan fa új rügyet hajt,

Levélke nő az ágakon.

A visszaszállt fecskék dalával

Megtér szivünknek kedve mind…

Ki megfenyített ostorával,

Meg is vigasztal az megint!

Erdélyi Zoltán.

(1872.)

JER KÖZEL, ÉDES…

Jer közel, édes! így, az ölembe,

Szép fejedet vállamra lehajtva,

S míg szerelem-vágy ég a szívedbe:

Forrjon az ajkad hév ajakamra.

Nézd a virágot: lepke ha száll rá,

Szivesen adja szirmai mézét,

S váljon a csók bár lassu halállá –

Éli a percnek mennyei kéjét.

Félve, ha sejtném s bárki ha szólna:

Édes az ajk bár, méreg a méze,

S szörnyü halálnak lesz okozója

Percnyi gyönyörnek mámora, kéje.

Akkor is ajkam szép ajakadra

Forrna, tapadna szomjasan, – érzem.

Szép a halál, ha lány-ajak adja,

Bárha örökre vesztve az éden.

Telekes Béla.

(1873.)

OTTHON.

Ákácos ösvény a dülőben,

Mentén kis kertövezte ház.

Tájáról oly rég elvetődtem,

Csak délibábként leng előttem

Mint örökös csáb, örökös hivás:

Jer vissza, haza, jer, bármerre jársz.

Egy őszülő bús arcu férfi,

Egy megtört, könyes szemü nő

Ott egy a mástól egyre kérdi:

Fog-e még hozzánk visszatérni?

S az idegenből ha tán haza jő,

Vidám, szerencsés, boldog lesz-e ő?

Bekopogtatni szinte félek

A csöndes kis ház kapuján.

Mosolyos álarc, födj be, védj meg,

Ők laknak itt, kik értem éltek:

Két igaz ember, vesztett harc után.

Ne tudják, hogy már én is elbukám.

Hadd mondom el, sorsom mily áldott,

Munkámért hír, jólét a bér.

Hisz elhiszik a fényes álmot,

Mit lelkem rég káprázva látott.

Nem tudják, az ily káprázat mit ér

S hogy jó, ha jut mindennapi kenyér.

Hisz nálunk még a régi minden.

Nyit még virág az ablakon,

Kigyul a fény is szemeikben,

Csak engem űz valami innen.

Öröm mezében járó fájdalom,

Szereped ah, nehéz, nehéz nagyon!

A tékozló fiú regéje

Keresztül borzong szivemen.

Vezeklenék is, de mivégre?

Ki lelke üdvét elfecsélte,

Soha, sehol többé meg nem pihen

És mindenütt, örökre idegen.

SZÜLETNEK OLYKOR…

Születnek olykor szent balsors sötétjén

Óriás lelkek… csupa láng, mesés fény…

Csodás álmokat valóvá teremtve,

Ragyogást szórnak ők minden szivekbe.

Hódoltok nékik, rózsát, babért szórva…

De mit ér nékik a babér, a rózsa?

Dal, kép, szobor, rím nyomán csupa mély seb:

A szív mindég egy álommal szegényebb.

Óh ne mondjátok, hogy isten kegyeltje,

Kinek így pusztul váltig szive, lelke;

S csak úgy boldog, ha ráborul a sírhant,

Mikor még legszebb álma el nem illant.

A GOLGOTÁN…

A Golgotán megült az éjek éje,

A mennyre, földre gyászt verő ború,

S az Isten-ember véres homlokáról

A porba hullt a töviskoszorú.

S elvitték a föld legdicsőbb halottját,

Pusztán sötétlett ott a Golgota…

De ím hajnalra a kereszt tövében

Dús rózsatő állt, üde rózsafa.

Nőtt éjjen át a töviskoszorúból,

Nőtt nyíló szirma, titkos tövise,

S mind a sok gally, a tövises, virágos,

A keresztfát úgy borította be.

S ím jött egy angyal s koszorúba fonta

A gallyat mind, a rózsást, tövisest, –

Nagy, óriási rózsakoszorúvá…

És újra pusztán állt ott a kereszt.

De a világot most is láthatatlan’

Az a koszorú fogja, fonja át:

A szenvedések töviskoszorúin

Szeretet-virág ontja illatát.

Lampérth Géza.

(1873.)

NEM LEHET!

Orvok cselén tőrbe estünk,

S vérzik bár a lelkünk-testünk,

Föl a szívvel, magyarok!

Föl a szívvel, föl a fejjel,

Csecsemő az anyatejjel,

Aggastyán lecsukló fejjel

Reményt egyék és dacot!

Férfi minden korty borában,

Nászünnepén, gyásztorában

Azt igyék!

Pap, ne hirdess más igét!

Ne zendíts mást, dal s ima

Az ég magasaiba…

Verejtékünk, vérünk, könnyünk,

Kaszánk, ekénk, kardunk, könyvünk,

Hegedű és zongora,

Tárogató, orgona –

Egy szent magyar harsona –

Harsogja be a világot:

– Igazságot! Igazságot:

Szabadságot, boldogságot.

Fényt, napot és életet!…

Ezer harcba, ezer vészbe

Kit egy csillag tiszta fénye:

Honszerelme vezetett,

Keleten volt Nyugat vértje,

Éltét, vérét nem kímélte,

Orvul tőrt sohsem vetett,

Szent jogáért, igazáért,

A hitért, s a szabadságért,

Csak vérzett, csak szenvedett…

Mert elárult, mert védtelen,

Mert elárvult, testvértelen,

Elesett –

Széjjeltépni, megöletni,

Bitor kézre koncul vetni

Nem lehet egy ezeréves

Nemes népet, dicsőséges

Nemzetet…

Nem lehet! Nem lehet!

NÉGY KIS EZÜSTSARKANTYÚ.

(Az abszolutizmus korából.)

Iglódyné nagyasszonyom

Él csöndesen, szelid búban.

Nem is leli kedvét másban:

Olvasásban… Imádságban…

S négy kis ezüstsarkantyúban.

Van egy kedves ládikája

Cédrusfából, rózsafából,

Benn – egy eltünt álomvilág:

Sárgult levél… hervadt virág

Ifjúsága tavaszából…

A négy ezüstsarkantyút is

Abban őrzi, tartogatja,

S ha feltárul a kis láda,

Akármi van a naptárba’:

Az a nap – az ünnepnapja!

El-elnézi… nézegeti

Fájó, mégis kedves búval…

S elmerengve – multba lengve

Oly édesen mulat lelke

A négy kicsiny sarkantyúval.

Ilyenkor kis unokái

Körülveszik szépen csendbe –

S mesélni kezd a nagyasszony,

Mintha tiszta ezüsthangon

A négy kis sarkantyú csengne…

*

Egyszer volt, gyermekeim, nem is olyan rég volt,

Volt egy árva nemzet… A ragyogó égbolt

Alighogy derengett, elborult fölötte,

Virágos kertjeit, kalászos mezeit

Ősz dere megeste, tél hava befödte…

Megdermedt az ország, mint ki meg van halva.

Gőgös idegen had csörtető hatalma

Tiport, gázolt végig síkot, völgyet, bércet –

S azt hivé nagy balgán: diadalmas kardján

A nemzet szíve is, lelke is elvérzett!

Pedig, – kis fiaim, ezt jól megértsétek –:

Ha hű s rendületlen az a szív és lélek.

Hogy egy nemzet szívét, lelkét is megölje:

Nem kis armádiák, – de a kerek világ

Csörtető hatalma gyönge ahhoz s törpe!

Akkor sem ölte meg. – A hű szív megdobbant,

És a rendületlen lélek lángralobbant!

– Nosza, rá is estek, ahogy észrevették,

S ahol egy dobogott, ahol egy lobogott:

Némulni, hamvadni börtönbe vetették.

Furcsa idő volt az… szomorú is, víg is.

Kacag a lelkem, ha idézem, de sír is.

– Kik még nemrég büszkén mentek vésznek, tűznek:

Vitézi kard helyett most, óh mily fegyverek

Ellenében s milyen fegyverekkel küzdtek!

Hinnétek-e? – Állig vasfegyveres haddal

Szemközt álltak: hetyke, pörge kis kalappal,

Attila-dolmánnyal, sarkantyús csizmával –

S gúnyt ha szórtak rájuk, – összeszorult szájuk

S nem feleltek, csak a sarkantyú szavával.

Ám a sarkantyúban, ha így összepengett:

Az eltiport nemzet élő lelke zengett!

Azt zengte: láttunk már egyebet is, mást is,

Több fegyvert, több vasat, több deret, több havat,

Csörtetőbb hatalmat, nagyobb borulást is!

Azt zengte: fegyveren, vason majd kifogunk.

Szent vértünk védelmez: igazságunk s jogunk!

Azt zengte: megvirrad még ez a sötétség,

Dér, hó eltün innen s kizsendíti Isten

Kertjeink virágát, mezeink vetését!…

– S ezt a dacos, bízó sarkantyú-beszédet

Rémülve hallották a gyászos vitézek.

– Akik így beszéltek, le is csaptak rájok.

Igy jutott börtönbe s ott hervadt örökre

Én boldogságom is – szegény nagyapátok…

Amit bírtak, értek, elkobozták tőle,

De két sarkantyúját elrejtém előre.

A két nagyból – kicsiny hamarosan négy lett

S az apjáé helyett – a kis Bandi gyerek

Csizmáján mind a négy dacosan ott fénylett!

*

Darutollas, hetyke, pörge kis kalapja,

Attila-dolmánya is volt Bandikának.

Mindenki azt mondta: – olyan, mint az apja!

Sohsem éreztem oly büszke boldogságot:

A négy kis sarkantyú pengése enyhité

Szívem sebét, mit rajt az a rablánc vágott.

Bandika napestig az utcán bolyongott,

S pengő sarkantyúja büszkén tovább mondta,

Amit az apjáé… még többet is mondott:

Kettőt elnémíttok? – Jó! – hozzá ezt tette –

Négy beszél helyette!

Nézték a kis vitézt a vasas pribékek:

»Törvényre még zsönge – rabbilincsre gyönge«

Háborgott bennük a tehetetlen méreg…

Mit tegyenek vele? – Végre nagy barbárul

Megragadták ketten a gyönge fiucskát

S pengő sarkantyúit letépték sarkárul.

De Bandi a jussát egykönnyen nem adta:

Rúgott és harapott… s a két hős darabont

Gyenge fehér testét kékre tapogatta.

Ám az anyacsóktól – ez volt ír a sebre –

Meggyógyult reggelre.

Pörge kis kalapját megint csak föltette,

Attila-dolmányát, szép rámás csizmáját

Nagy bátoran másnap megint csak fölvette.

Sarkán ott fénylett már négy kis sarkantyúja.

(Egy nemes katona este visszaküldte,

Én meg azon frissen mind fölvertem újra!)

És pengette megint – halálra is készen,

Pengette keményen az utcán, a téren.

Az én szőkefürtű édes kis vitézem!

Az én kis vitézem… no, hisz már tudjátok:

Az édes apátok.

… Négy ezüst sarkantyúm adom most tinéktek,

S szerető szívemmel szivetekre kötöm:

Jól megőrizzétek, jól megbecsüljétek!

Ki tudja: mint virrad holnapi napotok?

Hátha egyszerre csak tinektek is lesz majd

Darutollas, hetyke, pörge kalapotok.

Attila-dolmánytok, szép rámás csizmátok –

S akkor majd ráveri a kis sarkantyúkat

Úgy, amint én tettem – az édesanyátok.

Ti meg pengessétek, ahogy csak bírjátok,

Úgy, mint az apátok!

Havas István.

(1873.)

ELFELEJTSELEK?

Hangod zenél a szél szavában

A hársak közt a vén hegyen,

A fülemüle-csattogásban

A zugligeti réteken.

S mikor eláll a dal s a szél,

A csend is terólad beszél,

Amint megül a hegy, a völgy felett…

S te azt akarod, hogy elfelejtselek?!

Az esti tó ezüst szinében

Két gyémánt-szemed rám derül,

A tündérarcu messzeségben

Kedved és vágyad hegedül.

A patak pergő gyöngyein,

Erdő lombszegte völgyein:

Sugár alakod ringva száll, lebeg…

S te azt akarod, hogy elfelejtselek?!

Ha Beethoven-szonáta zendül

A művészverte húr szaván,

Ha Chopin édes álma rezdül

Föl a hangverseny-zongorán;

Ha Liszt, Erkel szent hangjai

Szívemig tudnak szállani:

Ott állsz mellettem, mindig rádlelek…

S te azt akarod, hogy elfelejtselek?!

Ha egyedül járok, ha mással,

Kocsin, hajón, porban gyalog,

Fényes nappal, vak éjszakákban,

Hol kis mécs lángja sem ragyog:

Halkan követsz s követlek én,

Én az árnyék, te meg a fény…

Bele ragyog az árnyékba kék szemed…

S te azt akarod, hogy elfelejtselek?!

Megtenném, elfelejtenélek,

De te vagy szép gyermekkorom,

Melytől a szív s dal újra éled,

S kifog a gondon, bún, koron.

Te vagy a Nap, te tiszta ég,

S én rája ne tekintenék,

Hol éjben is néz rám csillagsereg!…

Oh, hogy tegyem meg, hogy felejtselek!

Szilágyi Géza.

(1875.)

EGY SZÓ.

De durvák mind e kopott, ósdi szók!

Rajtuk feketél földi sok salak.

Keresek egy szűzen új, égi szót,

Amellyel lelken csókolhassalak…

Oly szót, miben vágy láza nem tüzel,

Amelyben csak halk gyöngédség remeg,

Ahova lágyan temetném belé

Még el nem sírott minden könnyemet.

Oly szót, mely annál is még édesebb,

Ha szeliden megölel jó anyád,

Melynek örök zenéjét akkor is,

Ha por leszek már, egyre hallanád.

S ó jaj, csupa kopott, vén szót lelek.

Miket elrútít földi sok salak,

S hiába hajszolok új, égi szót,

Amellyel lelken csókolhassalak…

Harsányi Kálmán.

(1876.)

ÉN NEM VAGYOK AZ ÉLET TAGADÓJA…

Én nem vagyok az élet tagadója,

Tudom, hogy szép, hogy édes s nagyszerű;

S tudom: a legkülönb is maga tehet róla,

Ha szájaíze mégis keserű, –

Én nem vagyok az élet tagadója.

De az életet ököllel akarni,

S a pálmaágat büszkén kicsavarni

Mégoly méltatlan kézből sem tudom.

Enyém az árokpart a szent uton.

A végzetet sem látom rettentőnek,

Tudom, hogy bölcsen hömpölygő folyam;

Múlót borít el csak, s örök kalászok nőnek

Életcsirás nyomán, hol elsuhan, –

A végzetet sem látom rettentőnek.

De szándékának jól elébe vágni,

Kicsíny sorsokból gátsövényt csinálni,

Hogy mást döntsön le félrezúdult árja:

Azt nem tudom. Gőgöm nagyobb: bevárja.

Nem, nem vagyok az élet tagadója,

(Ott növök én is, hol kalászok nőnek!)

Csak a borúnak hű szállásadója,

S szeretője egy fekete felhőnek.

Az ős-borúnak vagyok gunnyasztója;

A fény, magának, bennem nem örül,

Aranyporát a nap mögém-utakra szórja,

S mosoly-sír minden ránc a szám körül. –

Nem, nem vagyok az élet tagadója,

Csak mély árnyéka szállt rám gyönyörül.

MINDENEK SIRVERSE.

Itt nyugszik egy marék

Napsugár-törmelék,

Míg vissza nem talál

A Napba,

Életnek a halál

Csak magva.

A HARANG.

I.

Korommá égett két topoly között,

A maga romján gőgösen tiporva,

Áll csonkán, porba dőlt oltár fölött

A villámsujtott templom büszke tornya.

Kereszt, gömb, szélvitorla: mind alant;

Csak egy maradt övé fönn: a harang,

A roppant öblű, óriás harang.

Mázsás nyelvén villámok csaptak át,

Rozsdás vasát csengő acéllá edzve;

És akkor dőlt rá örök némaság,

Mikor fölzúgott volna az egekbe.

Kötele csüng. Gazdája lezuhant.

S most – acél-nyelvvel! – néma a harang,

A tátott torkú, érc-ajkú harang.

Meghalt, ha néma. Hang nélkül: halott.

Ha szava nincs: már a lelke sem élhet.

S mely annyi gyászt, vészt, üdvöt kongatott,

Egy búcsuszó nélkül szállt el a lélek.

Föl sem hördült. Torkán akadt a hang,

Szavától sem búcsúzott a harang,

A néma nyelvű, megbénult harang.

II.

Éj van. Komor éj. Feketén kavarognak a felhők,

Mint mámoros agyban a rémek

Borzongnak a fák. A vihar recsegő szava felbőg,

Mindent fenyegetve, mi élet.

A csonka torony szembe néz vele.

Nem veszthet többet, kössön csak bele!

Fölsír az avar. A gyepen, karikázva, robogva,

Ördögszekerek menekülnek.

Megreccsen a fák koronás ura lenn a fasorba,

S cafrangjai szerte repülnek.

A két topolyfa már csak egy halom

Fekete szén a templomudvaron.

Száguld a vihar. Rohanó paripája bevágtat,

S meghorkan a csonka toronyba.

Majd újra vadúl nekidől, nekiront, nekitámad,

S bomlott tetejét lesodorja.

A holt harang megindul csöndesen.

Még lengni nem tud, de már állni sem.

III.

Megleng, megindul

A holt harang.

Meging, kilendül

Az érc-harang.

A fal megrendül,

Bár lomhán lendül

A tátott torkú, érc-öblű harang.

Új dühvel zúg keresztül

A förgeteg.

A mázsás nyelv megrezdül

És megremeg.

Előbb csak szörnyű vasbunkója reng,

Majd mint a lassú, lomha inga, leng.

És halkan, némán megered

A két meghimbált érctömeg

Egymásra nem találva.

A harang már nagy ívben száll tova,

De nyelve még kereng csak s tétova,

Nem éri el, csak árnya.

Az orkán rácsap. Két marokra kapja

A roppant ércet, úgy lódítja fel.

Rettentő ívet ír le öble, csapja,

S a nyelvre zúdul… ott kondítja el

Első szavát az óriás harang.

Oh mily komorszép csodahang!

Megrészegűl a maga szózatátul,

Zeng, búg és kondul egyre jobban;

Villámmal edzett kék foltos vasábul

Minden zuhanásra szikrák tüze lobban

És ujra, meg ujra, meg ujra ledobban.

És egyre vadabbul,

Szilajabb s szilajabbul

Robog és zuhan erre meg arra;

Kondul, dübörög,

Felüvölt, ledörög,

Félelmesen öblög a hangja.

Megdöngeti váza vasalt fa-fokát,

Nem bír vele semmi tovább,

A hegy is meginogna bele!

Vele száll cafatos kötele.

Megperdül, pattan,

Megcserdül, csattan,

Ez az ő suhogó karikása!

És kongva suhan

És rontva zuhan,

Iszonyú erejű a csapása.

Megreccsen a bak, csikorognak a gyámfák.

Hull, mállik a kő, vakolat,

Megnyílik a fal, s uj rései hányják

A régi romokra az uj romokat.

Tombol, kacag, háborodottan,

Ujjong, hahotáz a toronyban,

Tör, zúz a harang, zabolátlan.

Majd szörnyűt fordul,

Kicsapódik a rombul,

S zuhan…

Ám szava él a halálban!

Kondul, dübörög,

Felüvölt, de dörög,

S vele omlik a büszke torony, fala-váltan.

Ady Endre.

(1877-1919.)

A FÖL-FÖLDOBOTT KŐ.

Föl-földobott kő, földedre hullva,

Kicsi országom, újra meg újra

Hazajön a fiad.

Messze tornyokat látogat sorba,

Szédül, elbusong s lehull a porba,

Amelyből vétetett.

Mindig elvágyik s nem menekülhet,

Magyar vágyakkal, melyek elülnek

S fölhorgadnak megint.

Tied vagyok én nagy haragomban,

Nagy hűtlenségben, szerelmes gondban

Szomorúan magyar.

Föl-fölhajtott kő, bús akaratlan,

Kicsi országom, példás alakban

Te orcádra ütök.

És, jaj, hiába, mindenha szándék,

Százszor földobnál, én visszaszállnék

Százszor is, végül is.

AZ ILLÉS SZEKERÉN.

Az Úr Illésként elviszi mind,

Kiket nagyon sújt és szeret:

Tüzes, gyors szíveket ad nekik,

Ezek a tüzes szekerek.

Az Illés-nép Ég felé rohan

S megáll ott, hol a tél örök,

A Himaláják jégcsúcsain

Porzik szekerük és zörög.

Ég s Föld között bús-hazátlanul

Hajtja őket a Sors szele.

Gonosz, hűvös szépségek felé

Száguld az Illés szekere.

Szívük izzik, agyuk jégcsapos,

A Föld reájuk fölkacag

S jég-útjukat szánva szórja be

Hideg gyémántporral a Nap.

KRISZTUS-KERESZT AZ ERDŐN.

Havas Krisztus-kereszt az erdőn

Holdas, nagy, téli éjszakában:

Régi emlék. Csörgős szánkóval

Valamikor én arra jártam

Holdas, nagy, téli éjszakában.

Az apám még vidám legény volt,

Dalolt, hogyha keresztre nézett,

Én meg az apám fia voltam,

Ki unta a faragott képet

S dalolt, hogyha keresztre nézett.

Két nyakas, magyar kálvinista,

Miként az Idő, úgy röpültünk,

Apa, fiú: egy Igen s egy Nem,

Egymás mellett dalolva ültünk

S miként az Idő, úgy röpültünk.

Húsz éve elmult s gondolatban

Ott röpül a szánom az éjben

S amit akkor elmulasztottam,

Megemelem kalapom mélyen.

Ott röpül a szánom az éjben.

AZ ÚR ÉRKEZÉSE.

Mikor elhagytak,

Mikor a lelkem roskadozva vittem,

Csöndesen és váratlanul

Átölelt az Isten.

Nem harsonával,

Hanem jött néma, igaz öleléssel,

Nem jött szép, tüzes nappalon,

De háborús éjjel.

És megvakultak

Hiú szemeim. Meghalt ifjuságom.

De őt, a fényest, nagyszerűt,

Mindörökre látom.

»ÁDÁM, HOL VAGY?«

Omlik lelkemnek barna gyásza:

Nagy, fehér fényben jön az Isten,

Hogy ellenségim leigázza.

Az arcát még titkolja, rejti,

De Nap-szemét nagy szánalommal

Most már sokszor rajtam felejti.

És hogyha néha-néha győzök,

Ő járt, az Isten járt előttem,

Kivonta kardját, megelőzött.

Hallom, ahogy lelkemben lépked

S az ő bús »Ádám, hol vagy?«-ára

Felelnek hangos szívverések.

Szívemben már őt megtaláltam,

Megtaláltam és megöleltem

S egyek leszünk mi a halálban.

A HALÁL ROKONA.

Én a Halál rokona vagyok,

Szeretem a tünő szerelmet,

Szeretem megcsókolni azt,

Aki elmegy.

Szeretem a beteg rózsákat,

Hervadva ha vágynak, a nőket,

A sugaras, a bánatos

Ősz-időket.

Szeretem a szomorú órák

Kisérteties, intő hivását,

A nagy Halál, a szent Halál

Játszi mását.

Szeretem az elutazókat,

Sírókat és fölébredőket,

S dér-esős, hideg hajnalon

A mezőket.

Szeretem a fáradt lemondást,

Könnyetlen sírást és a békét,

Bölcsek, poéták, betegek

Menedékét.

Szeretem azt, aki csalódott,

Aki rokkant, aki megállott,

Aki nem hisz, aki borús,

A világot.

Én a Halál rokona vagyok,

Szeretem a tünő szerelmet,

Szeretem megcsókolni azt,

Aki elmegy.

A HALÁL LOVAI.

Holdvilágon, fehér uton,

Mikor az égi pásztorok

Kergetik felhő-nyájokat,

Patkótlanul felénk, felénk

Ügetnek a halál-lovak.

Nesztelen, gyilkos paripák

S árnyék-lovagok hátukon,

Bús, néma árnyék-lovagok.

A Hold is fél és elbuvik,

Ha jönnek a fehér uton.

Honnan jönnek, ki tudja azt?

Az egész világ szendereg:

Kengyelt oldnak, megállanak.

Mindig van szabad paripa

S mindig van gazdátlan nyereg.

S aki előtt megállanak,

Elsápad és nyeregbe száll

S fehér uton nyargal vele

Holdvilágos éjjeleken

Új utasokért a Halál.

KÖZEL A TEMETŐHÖZ.

Egy ablaka lesz a szobámnak

És arcomon ezer redő

S száz lépésre a temető.

Kis temető a falu alján,

Olyan szelid s mégis merész:

Holdas éjen szemembe néz.

Hajnalig bámulunk egymásra

S olykor a lelkem is remeg:

Jaj, a temető közeleg.

Engem is visznek titkos szárnyak

S már azt sem tudom, hogy vagyok.

Hogy élek-e? S a Hold ragyog.

Alszik a falu, én virrasztok,

Nézem, nézem a temetőt:

Itt van az ablakom előtt.

Síró, rettegő félálomban

Ezerszer is megkérdem én:

Én szállok vagy ő jön felém?

EGY ISMERŐS KIS FIÚ.

Az a kis fiú jár el hozzám

Mostanában, nevetve, holtan,

Aki voltam.

Édes kölyök: beteg, merengő,

Körüllengi s babrálja lágyan

Szegény ágyam.

Vénülő arcom nézi, nézi

Csodálva s könnyét ejti egyre

A szememre.

S én gyermekként ébredek sírva

Százszor is egy babonás éjen,

Úgy mint régen.

HAZA MEGYEK A FALUMBA.

Szigorú szeme meg se rebben,

Falu még nem várt kegyesebben

Városi bujdosóra.

Titkos hálóit értem szőtte

S hogyha leborulok előtte,

Bűneim elfelejti.

Vagyok tékozló és eretnek,

De ott engem szánnak, szeretnek.

Engem az én falum vár.

Mintha pendelyben látna újra

S nem elnyűve és megsárgulva,

Látom, hogy mosolyog rám.

Majd szól: »Én gyermekem, pihenj el,

Békülj meg az én ős szívemmel

S borulj erős vállamra«.

Csicsijgat, csittít, csókol, altat

S szent, békés, falusi hatalmak

Ülnek majd a szívemre.

S mint kit az édesanyja vert meg,

Kisírt, szegény, elfáradt gyermek,

Úgy alszom el örökre.

JÓ CSÖND-HERCEG ELŐTT.

Holdfény alatt járom az erdőt.

Vacog a fogam s fütyörészek.

Hátam mögött jön tíz-öles

Jó Csönd-herceg

És jaj nekem, ha visszanézek.

Oh, jaj nekem, ha elnémulnék

Vagy fölbámulnék, föl a Holdra:

Egy jajgatás, egy roppanás.

Jó Csönd-herceg

Nagyot lépne és eltiporna.

Szathmáry István.

(1877.)

MI NEM FELEDHETÜNK.

Csitítsd a tengert, míg hatalmas árja

Tajtékzó habjait a szirtbe vájja,

Tigris dühének nyujts enyelgve mézet,

A számumot, mint gyermeket becézzed,

Mondd a villámnak, hogy halk-szeliden

Pihenjen felhő-anyja öliben.

Tedd meg, ha játszi kedved így kívánja!

Csak a magyar szív lázadó keservét,

Dühét, fájdalmát, bús keresztje terhét

Ne merd, ne próbáld csillapítani,

Mert szentek ők, mint Krisztus kínjai!

Mi nem feledhetünk!

Arany kehelyben hozzák be nekünk

A feledésnek csalfa mámorát,

Undorral fogjuk félrelökni és…

És szomjazunk és gyűlölünk tovább!

Csak gyáva, korcs szíveknek nyujt vigaszt,

Feledni azt,

Hogy elrabolták orvul mindenünk,

Mi drága, szent ereklye volt nekünk:

Erdélyt, a kincses második hazát,

Ahol Rákóczi, Bethlen zászlaját

Látták lobogni véres századok;

Hol minden omladékon ott ragyog,

Tüzel, vakít, mint nyári nap heve,

Törökverő nagy Hunyadink neve,

S utódai az Isten ostorának,

A székelyek, mint gránitszírtek állnak!

Mi nem feledhetünk!

A Kárpátoktól le az Adriáig

Dicső, nagy multnak emléke cikázik:

Arad szent sírján új erőre kaptunk,

Bánsági rónán dús kalászt arattunk,

A Zrinyik földjén villogott a kard,

Eb ura fakó, ne bántsd a magyart!

S nem érzed-e,

Miről regél a Tátra zord szele

Késmárk felől süvöltve Kassa táján?

Fülünkbe zúgja: nemtelen, gaz ármány,

Rút cselszövés, mit poklok mélye ringat,

Adá cseh kézre legszebb tájainkat!

Azért hoztuk hát hamvaid haza,

Nagy számüzött, Rodostó csillaga,

Hogy álmaid rabláncok csörrenése

S hű népeid bús jajszava kisérje?

Mi nem feledhetünk!

Arany kehelyben hozzák bár nekünk

A feledésnek csalfa mámorát,

Undorral fogjuk félrelökni és…

És szomjazunk és gyűlölünk tovább!

Testvéreink ott túl a Végeken,

Űzzétek el a gyáva félelem,

Megalkuvás gonosz lidérceit!

Csak várjatok, csak bízzatok: lesz itt,

Lesz még e földön nagy leszámolás,

Amikor majd minden rovás,

Bűn, céda gaztett elnyeri jutalmát,

S felvirrad újra a magyar szabadság,

Magyar dicsőség fényes napja rátok!

Testvéreink, ti nem hiába vártok,

Feltámadás e büszke dac nekünk:

Mi soha, soha nem feledhetünk!

Miklós Jenő.

(1878.)

ANYÁCSKÁM.

Még ma is, sokszor

Elfog az álom,

Suhanva jársz-kelsz

Régi szobámon,

Nesze se hallik,

Zaja se támad –

Rendezed, óvod

Kicsi szobámat.

Szemem lehúnyom,

Tartson az álom.

Drága anyácskám,

Viaszk-virágom!

Százfele voltam,

Sokfele jártam…

Boldog, ha mostan

Hozzád találtam.

Apa is meghalt.

Haza nem járok –

De tőled most is

Levelet várok:

»Gyere már egyszer,

Ha csak egy napra

S édes fiacskám

Vigyázz magadra.«

Riadt szememmel

Szemedbe nézek,

Húsz éve vagy már

Por. Könny. Enyészet.

Hogy elborított

Életem alja!

»Csitt, kis fiacskám,

Apa ne hallja« –

Pásztor Árpád.

(1879.)

UNGVÁR.

Ez hát a város, hol születtem?

Oh, tőle mily idegen lettem.

Az ismeretlen, szürke házak

Ki tudja, hogy már mikor láttak?

Házak! Én rátok nem emlékszem,

És mégis itt él hány emlékem!

Hány emlékem, – mik nincsenek meg,

S örökké szívemben lebegnek.

Itt járt anyám derülten, szépen,

Ifjusága szent idejében.

Még nem is voltam a világon,

… És mostan mégis menni látom.

Menni az utcán… Homlokára

Rásimul éj-hajkoronája.

Itt élt apám… Álomkép nékem,

Meghalt, mikor még alig éltem.

Az ungvári kis temetőbe

Van valahol sírja benőve.

S ha szellő száll felém a légben,

Egy el nem csókolt csókját érzem.

S anyám haja!… A muló évek

Mily hófehérre festették meg.

Minden érzés szívembe árad

S úgy megsiratom az utcákat, –

Az utcákat, miket nem jártam,

Egy sírt, melyet meg nem találtam,

Egy szempárt, melybe sohse néztem,

Éveket, melyeket nem éltem.

DIOGÉNES.

Jött bíboraranyban Macedónia hőse

S a hordó előtt mosolyogva megállt.

Diogénes kinn ült, ebédjét főzte,

És meg sem is nézte a messzi királyt.

Esős idő volt, borús az égbolt,

A felhőkön gyéren tört át a sugár…

Peplonja rongyos, folt tetején folt, –

Hogy égjen a tűz már, guggolva vár.

Ősz haja ritkás, ráncos az arca,

Nézi a lábast… Alig lobban a láng…

Mit néki Sándor nagy híre, harca?

… Csak a nap melegebben tűzne le ránk!

Mert lassú a vér már, hűlő az élet,

Ami ma rózsa, holnap avar,

– Csak guggol kavarva a hitvány ebédet –

Győzőt és vesztőt Hades takar.

Felhő hasad s a kék szabad égen

Lepke napfény száll csillogva szét.

Diogénes hátát csiklandaná éppen,

De Sándor árnyéka elállja tüzét.

És megszólal Sándor: – Bölcs, mire vágyol?

Bármit kérsz, adni módomban áll.

S mond a vén ember az utca porából:

– Állj kissé félre a napból, király!

Móricz Zsigmond.

(1879.)

A GYERMEK HAZAMEGY.

(Érzések Erdély kapujában.)

A gyermek az ősi házba,

öreg szülői kedves köribe,

hol a diófa lombja bókol,

hol a mogyorós mókusa libeg,

hol szűzvirágok koszorúja int:

siet, jön, vágyik,

az ősi lelkek édes otthonába.

Óh régi századok!

évezredek!

Atilla dörgő lovai!

húnok sistergő nyílai!

Csaba csillagtipró,

ragyogó, lobogó tündérhadai!

Itt villog a lengő sátrak

s bozótos paripák tüze:

a hegyek kövein, a bércek erdein,

s égnek a fényjelek

a bánatos Ma ködein át…

Ködök, ködök,

titokzatos mélységűek

feküdtek a hegyek, völgyek,

a kopár ősz kapuján,

mikor a gyermek szeme

mohón keresi

a távoli határokat.

Ködök, ködök

s az őszi nap

mint ezüst tükörön

önfényét veri.

De szavak, szavak,

édes ízű szók csendülnek az ajkakon,

vídáman, mint gyermekjátékszerek,

gömbölyün, mint aranykavicsok,

guruló kacagással,

mint tündérek szent susurlása…

S a vándor, aki evez a bánat tengerén,

a vándor, aki száll a garaboncás köpenyén,

szívén ütést,

lelkén örömet,

életén boldog fordulást érez:

búsító ködök mélyén édes fényt talál.

Hogy a köd mélyén ember és ember

egymás kezét,

egymás szívét keresi,

mint eltévelyedett gyerekek

az élet vad vásárjában

és óh, csoda:

egymást nem értők

együtt mennek tovább,

bokrok s bozótok,

farkasok és kígyók

szigorú telében…

egymást meglelik…

Hegyek!

ködökbe borult égi tavak,

szigetek a dobogó föld

és a lobogó ég ölén:

mily áhítattal csókolom

rögötök.

Óh, szűnjön meg a magába maradt

árva lelkek félelme s bánata,

s csattanjon ki az Akaraterő,

s ezernyi ezer életcsirát

istápoljon fel a Tavasz napjaira!

Mert nem a sírás s nem a könnytörlés,

hanem a termő Élet

az Emberé.

Ködök, ködök! nyeljétek el a

megalázó kolduskodás,

vigadozó könnyelműség

rothadásos lidérceit.

Bátorság, bátorság, bátorság jövel!

Jöjjön az Értés, jöjjön a Jóság,

jöjjön a Szerelem:

a Jövő úttörője.

A szent uté,

amelyen vígan dübörög

az élet szekere:

előtte a Munka,

fölötte az Áldás

s vídáman dalol a bakon a víg legény

ismerős dalokat

szegény…

Legyen áldott

a köd

s legyen boldog és ragyogó

tavaszod:

Erdély!…

Erdős Renée.

(1879.)

URAM, URAM!

Uram, Uram, nem kérek ajándékot,

Sem dús fizetést, sem ami megillet –

Én és a lelkem, most már arra várunk,

Hogy megnyithassuk aranykertjeinket;

Hogy rajta belépj ünnepi pompában

És megízleld termésünk és tudásunk –

Mert földnek idegen már a mi létünk,

S világnak idegen a virulásunk.

Uram, ezer éjszaka könnye hullott,

Míg megérett a szőlőtőn gerezdünk.

Féltünk a téli hideg harmatoktól,

Uram, őrt álltunk és verejtékeztünk…

Gonddal neveltünk Te tiszteletedre

Minden virágot – s eleget gyomláltunk –

Korán kelők és hallgatagok lettünk,

S míg nőtt a munkánk: elfogyott az álmunk.

Uram, Uram, mi jó kertészek voltunk,

S ha mi imánk volt: azt dalolva valltuk.

S ha készülődtünk hangos ünnepekre:

Nem a magunk dicsőségét akartuk.

S hogy ünnepünket Te visszavetetted:

Belenyugodtunk és panaszt nem tettünk.

Mentől kevesebb helyünk a világban:

Annál nagyobb és virulóbb a kertünk…

Uram, minden nap egy-egy új barázda,

Amit így vágunk – s míg elfogy az élet:

Készen leszünk s méltók, hogy befogadjunk

Téged, Uram és a végtelenséget.

JER IDEGENBE…

Jer idegenbe, keressünk egy kunyhót,

Kicsinyke kunyhót, szalmafödelest.

Te végy kapát és ásót a kezedbe

Én a tűzhelynél keresek helyet.

Csak hadd csurogjon rólad a veríték,

Csak hadd marja a konyhafüst szemem.

Boldog leszek, ha foltos rokolyában

Ringathatom majd síró gyermekem.

Boldog leszek, ha esti pihenőre

Ölembe hajtod elfáradt fejed,

Ha eléd tálalom majd vacsorádat,

A fehér tejet, barna kenyeret.

Ha dolgoznom kell reggeltől napestig,

És dolgozom majd édes-örömest –

Jer idegenbe, keressünk egy kunyhót,

Kicsinyke kunyhót, szalmafödelest.

Móra Ferenc.

(1879.)

A FÖLD.

Parasztasszony volt Rózsi néni,

Nekünk jóformán idegen.

Egy este mégis ide hozták

A tanyájukról betegen.

Esett a hó, a szél sodorta,

Ép gyertyaszentelő előtt

S mert mind rokonok a szegények,

Hát befogadtuk őt.

A doktor urat drágállották,

Hát Matyi Verát hívtuk el, –

Kisruhavarró, javasasszony,

Templompribék, meg ami kell.

Kapott lisztecskét, egy kis búzát,

Tyúkot, vajacskát, zsírt, babot,

S megkente nyúlhájjal az asszonyt,

Aztán ráolvasott.

De Isten rendelése ellen

Sokat még a nyúlháj se ér,

Fogyogatott Rozál az ágyban,

Akár a megszegett kenyér.

Már tudta is, hogy meg kell halni,

De róla sohse ejte szót,

Csak a csuklójára csavarta

A szentelt olvasót.

S hogy az első hetipiackor

Az ura hozzá betekint,

Még azt se tudakolja tőle,

Hogy búsulnak-e odakint.

Pedig jól éltek és közöttük

Sohase volt szentségtörés, –

Mégis csak azt kérdezte meg, hogy

Zöldül-e a vetés?

Olyan volt már, akár az árnyék,

De azért mégis kitelelt,

Csakhogy mindig aludt a jámbor

S ha szóltunk hozzá, nem felelt.

Csak ha a tanyáról bejöttek,

Olyankor hallottuk szavát:

– Ugyan nyitják-e már a szőlőt

Minálunk, odaát?

Húsvét felé virágos ággal

Kedveskedett ura neki:

A kis oltvány a tüköralma

Első virágát hozta ki.

Hogy jól kötött-e, minden szirmát

Letépte gonddal a beteg

S hogy kár volt akkorát letörni,

Csak azt jegyezte meg.

Még azon éjjel rosszabbul lett,

Álmában félre is beszélt,

A halál mesgyéjére térve,

Szokatlan máktermést remélt.

»Lehetett volna cirkot vetni

A pusztaföld sarkába is…

Sokat kárál az a bodor tyúk…

Vizet!… jaj Is…, jaj Is…«

Amikor eszméletre tére,

Elhívtuk hozzá a papot.

Az ura egy-két könnyet ejtve,

Mellette imádkozgatott.

»Ki ne peregjen ám a borsó,

Azt meg kell szedni idejin« –

Szólt s eláradt az örökálom

Lehunyott szemein.

Azóta, ha a tanyaszélben

Elnézem a kövér rozsot,

Érzem mindég, hogy éjjelente

A Rozál lelke szálldos ott.

És terhes ágra, ért kalászra

Bő áldást hinteget,

Tovább őrizvén azt a földet,

Amelybül vétetett.

Farkas Imre.

(1879.)

A KIS KADÉT.

Szerelmes volt a kis kadét

Szerelmes volt szegény, – nagyon.

Gyakran felejté ott szemét

Az átellenes ablakon.

És egyszer éjjeli zenét

Ablak alatt amint adott,

Elmulasztá a kis kadét

Az éjjeli gyakorlatot.

Rögtön raportra rendelék

S kiált az ezredes nagyot:

»Miért mulasztá el kadét

Az éjjeli gyakorlatot?«

Felelt a kedves kis kadét

S a hangja meg-megremegett:

»Ezredes úr, már rég, de rég

Egy szőke kis lányt szeretek.

Az irodával vis-a-vis

Egy virágos kis ablakon,

Ottan szokott kihajolni

Az én szép, szőke angyalom.

Ha ezredes úr elmegyen,

Már én azonnal ott vagyok

S nézem hosszan, szerelmesen

Az átellenes ablakot.

Húzattam tegnap éjjelen

S könnyeztem hozzá, oh nagyon…

Ezért nem voltam én jelen

Az éjjeli gyakorlaton.«

És meglepé az ezredest

Egy édes emlék, régi dal,

Eszébe jut sok kedves est…

Ő is volt egyszer fiatal.

Hány éve már… tudj’ azt az ég,

– Tünődik édes álmokon –

Igen, volt ő is kis kadét,

Szerelmes volt ő is nagyon.

Hogy megfutták a trombitát

S a svadron büszkén elhaladt,

Meg-megtáncoltatá lovát

Egy zöldzsalus ablak alatt.

S egy zöldzsalus ablak alatt

Szerenádot ő is adott…

Ő is mulasztott e miatt

Sok éjjeli gyakorlatot.

S büntetni kell ilyesmiért,

A regula kivánja ezt.

Remegve áll a kis kadét,

Szólni hallja az ezredest.

Az őrnek szól, rosszkedvüen:

»A kadét büntetést kapott,

Elmulasztá könnyelmüen

Az éjjeli gyakorlatot.

S lecsukhatjátok már ma őt,

Kap három éjet és napot!

… Csukják az irodába őt

S hagyják nyitva az ablakot!«

DAL.

Jelentéktelen vallomások –

Egy csomó szines semmiség,

Titok, melyet mindenki sejt már

– De oly édes titkolni még.

Pillanat, melyen akaratlan

Egymásba simul a kezünk.

Tekintet – édes, hosszú – melyre

Szivünk mélyén megreszketünk.

Csók, amely ott ég a nekem szánt

Hervadó jázmin levelen –

Ti azt mondjátok rá: gyerekség,

Mi úgy hívjuk, hogy: szerelem.

Kaffka Margit.

(1880-1918.)

KATÓKA MEGHALT.

Halovány, gyenge kis személy volt,

Akiről szól az ének,

Jött-ment köztük a borral, hogyha

Mulattak a legények.

Aki ránézett, azt hihette,

Feljáró, kósza lélek,

Ijedt nézése, – ritka szója:

– Kocsmárosné Katója.

Volt, hogy borközbe egyik-másik

Átfogta derekát:

– »Csókolj meg rózsám, eszem azt a

Rubintos pici szád!«

Mondta Veér András! – »Gyerek az még,

Héj, – nyughass tőle hát!«

– S békén maradhatott azóta

Kocsmárosné Katója.

Ádvent vasárnapján üres volt,

Csendes a korcsma tája,

Hogy Veér András hozott menyecskét

Ma van a lakzi nála.

Szól a muzsika, – idehallja

A csárdásasszony lánya.

Mire gondol, – ég a tudója

Szegényke kis Katója.

És akkor, – tán lidércet látott,

Ki, a setétbe lesvén,

Megindult lassan, tébolyogva

Csillagos, fagyos estén.

Csak valami hitvány ruhácska

Volt fázós, gyenge testén,

Ment, ment, – úgy szédült be a hóba

Csárdásné kis Katója.

A JÁTÉKSZER.

Valahol egy szomoru asszonyt

Látott meg Don Juan,

Ki mint a porcellán, fehér volt

És csendes, szótalan.

Gondolta: Jó volna összetörni!

Megtudni, benn mi van?

A szivében mi van?

Közelbe ment, elnézte-nézte

S a szive elszorult.

Ráismert! Egyszer ez a bálvány

Már a kezébe volt.

»Egy érintésre vége volna,

Kegyelem néki!« szólt.

– Törött szobrocska volt.

LEÁNYKÉRÉS.

Fehérzimankós, téli éjszaka,

Éjféli miséről jöttünk haza,

S járt legelül, – csuda hallgatagon,

A jegyző úrral – Mária hugom.

A férfi szólt az erdő szélinél:

– »Hallotta-é, kisasszony, mit beszél

Kettőnkről együtt a falu?« – – »Tudom!«

Sietve mondta Mária hugom.

A rozsvetés dülőjin szólt megint:

– »A szóbeszéd igaz lehetne mind,

Ha jönne vélem, – mindig egy úton!« – –

»Igen!« – felelte Mária hugom.

Még egyszer szólt a szérüskert megett:

»Édes kis madaram, fáradt lehet!

Adja a karját!« – – S ment hallgatagon

Hozzásímulva Mária hugom.

Várnai Zseni.

(1880.)

… BEH SZÉP.

Angyali kisded

Anyjának lenni,

Bölcsőt rengetni,

Nótát zengeni

Beh szép.

Gügyögő hangra

Gügyögve felelni,

Nyügös síráson

Elkeseredni

Beh szép.

Piciny kezecskét,

Lábacskát csudálni,

Ébredést lesni,

Aluvást várni

Beh szép.

Gyermekmosollyal

Bút hesegetni,

Kereső szácskát

Kebelre tenni

Beh szép.

Gyermekmosolyban

Gyermekként feredni,

Bánatot elvetni,

Édeset nevetni,

Gyermekmosolyban

Gyermekké lenni

Beh szép.

Lendvai István.

(1880.)

A RONGYOSOK.

Mikor már nem volt Magyarország,

csak bánat volt és gyász meg szégyen,

megcsúfolták pribékek négyen,

s fejfára írták már a sorsát:

ökölbe lázadt pár marok,

s fölálltak rongyos magyarok.

Ruhájuk rongy volt, tépett zászlók

halálcafatja, végső rongya.

Hajuk bozontos, dúlt kalongya,

a gyomrok – hajh – nagybőjtöt gyászlók.

De ősi vasból a karok.

Igy mentek, rongyos magyarok.

Igy mentek ők, szegénylegények,

így mentek, istenes betyárok.

Sátruk az ég, ágyuk az árok,

s a szájukon kegyetlen ének.

Rengett a nyugati sarok,

hogy mentek, rongyos magyarok.

Ruhájuk rongy volt, késük csorba.

A szájukon kegyetlen ének.

De merre mentek, bús legények,

hullott az osztrák, hullott sorba.

Sebhedtje holtig nyavalyog,

úgy verték rongyos magyarok.

Vacogtak mind a bécsi tornyok,

futott-repült a gőgös Prága,

hidegláz állt a félvilágba,

nyüzsögtek rémült márkik, lordok,

mint hangyaboly ha zavarog,

miattuk, rongyos magyarok.

S bár Sors kapitány rájukmordult

s el kellett dobni kést meg flintát,

mert így végezték hitvány tinták,

örök hír lett e gyáva korbul:

volt még becsület, volt marok,

voltak még rongyos magyarok.

Bodor Aladár.

(1880.)

ERDÉLY FELÉ.

Te hű, meleg erdélyi földdarab,

Amellyé anyám szive porladt széjjel,

Szivem feléd húz most, keres, tapad,

Mint csecsemőszáj anyamellre éjjel,

Mint delejtű a földsarok iránt,

Amely felé nagy törvény tűz irányt;

Te hívsz, anyám szivével örökölt

Erdélyi föld.

Álom, régi, súlyos, lidérces éjben,

Sóvárgó, bujtó nagy erdélyi álom,

Alvó harang Szent-Annató-fenéken,

Mely vészre kondul rémes éjszakánkon,

Álom, belőled ivott lelkem lávát,

Te ragadsz, hívsz és szívsz hadak útján át

Északifénybe gyúló éjszakákon,

Erdélyi álom.

Oh vér, sötét csöppekben most is hulló,

Erdélyi vér, énrajtam is te futsz át,

Halántékomban te zugsz, mint a dúló

Viharszél, mikor sodorja a pusztát.

Vér, kit gyülölség mar ki az erekbül,

Szavad az én eremben is fölzendül,

Hívsz, itt vagyok, én, tévedt, messzi ér,

Erdélyi vér.

Harc, harc, öröktül – végeszakadatlan,

Fajt fajra bujtó ős erdélyi harc,

Mit külön forral minden kis völgykatlan,

Minden tavasz, minden ház, minden arc,

Örökbe hagyva apáról fiúra,

Vágylak, várlak, kihíva és bosszulva,

Gyönyör lesz, ahogy izmaimba marsz,

Erdélyi harc.

Kés. Hirtelenebb, rövidebb a kardnál,

Közelebbi, bosszúlóbb, makacsabb,

Jó, vállaljuk, új harcban, ha ez használ,

Jőj kés, farkasfog, mely orvul harap!

Megmártom pengéd veszett eb nyálába

S megcsókolom, éjféli lesbe állva:

A fajtám védem! Jer új igaztevés:

Erdélyi kés!

A PESTI FIAM.

Én még ittam a Marosból. Szememben

Benn páráll még havasunk ködös kékje,

Ismert sziklák, fenyvek őrt állnak bennem,

Ismert rét selyme zsong ujjam hegyébe.

… Téged itt síkok, városok dajkálnak,

Havasi kürt benned át nem rian,

Mások benned a vizek, ködök, árnyak,

Leszel eléggé majd az én fiam?

Sziklás ösvény nevelte a lépésem,

Úgy fogok lépni bárhol is, mindvégig,

Visszájára markolom föl a késem,

S az eltett bosszú bennem holtig vérzik.

Te síkon jársz, a lépést könnyen váltod,

Szád máskép ejt már pár szót, mint a szám,

Más nap süt itt, más lesz nappalod s álmod,

Az én fiam maradsz-e igazán?

Bennem még liheg menekültek éje,

A megszállt falunk, megtapodott sírok,

Negyvennyolc még: aggok könnyes beszéde,

Nekem nem: múzeum s történetírók.

Bennem még kiszórt hamvak kavarognak,

Csontjaimban égnek a századok,

Benned, óh fiam, ők mind halványodnak,

Jaj, lehetsz-e az, aki én vagyok?

Tán zengőbb, lengőbb zászlóként bomlasz ki,

De selymedből egy szentkép kifakul:

Hét vár, félhold… Benned meg fog szakadni

Erdély; Erdély a fiamból kimul!…

S fölborzolódva és halálra válva

Fogok egy nap búsan hökkenni rád,

Mint idegent szagló vad, ha meglátja

Idegen falka közt az ő fiát!…

Oláh Gábor.

(1881.)

HÓ.

Az ősz Gazda (dicsőség szent nevének!)

Fehér cukor-port hint a földre le,

Keserű életünk fanyar gyümölcsét

Cukrozni tán vele.

Vagy bántja tán e földi bús sötétség

Örök fényhez szokott szemét, talán

Gyémánt-fehérre festi csillagunkat

Az egyik oldalán.

Vagy időtlen unalma szórja kedves

Játék gyanánt parányi csillagok

Hó-záporát, mutatni: ős kegyelme

Mily végtelen ragyog.

Vagy szemfedőt akar borítni véres

Csatáink szinterére, hogy soha,

Míg forog a mindenség, reá ne szálljon

Új élet mosolya.

– Hull hallhatatlan zengéssel e tündér

Kéz remekelte égi diadém;

Az ember: rátapos és sárba fojtja

Bambán és könnyedén.

A SZÖRNYŰ LOVAS.

Fekete ménen vágtat egy lovas,

Az útat vad taktusban szinte marja.

Rá mord felhőből sötét hó havaz,

S a magános lovasnak nincsen karja.

Zabolátlan, kantártalan lova

Szilaj vaksággal zúg az út-gerincen.

Sodorja irgalmatlan tétova…

És a szegény lovasnak lába nincsen.

És a szörnyű lovasnak szája van csak,

Őrült fájdalma önmagába mar,

S míg oldalt erdők, városok rohannak,

Vadul ordít: »Magyar vagyok! Magyar!«

BABONÁSAN SÜT A HOLD.

Babonásan süt a hold.

Hajnal előtt, éjfél multán,

Kinn az élet országútján

Megy egy élő, meg egy holt.

Egyik árnyék, másik álom,

Egyiknek sincs hangja sem.

Halkan, lopva, csöndesen

Mennek a szép holdvilágon.

Űzi őket hold-mosoly.

Meginognak, meglebbennek,

S hajnalán a végtelennek

Bús árnyékuk egybefoly.

Most az élő már a holt

És a holt az eleven.

Fönn egy sárkány-fellegen

Lovagolva ül a hold.

Szerteválnak, újra árnyak,

Egyik élő, mása holt;

És a fényben összefolyt

Országúton szinte szállnak.

Jegenyefák dala szól,

Holdsugárok tánca kél,

Halkan dúdol kósza szél,

Csillag hull az ég alól.

Babonásan süt a hold,

Megy az élő, megy a holt.

Fehér torony szinte reszket,

Fázón hányja a keresztet.

Az országút úgy rohan

Visszafelé, mintha tán

Ezen a nagy éjszakán

Törne gátat száz folyam.

A temető megindul,

Néma harang megkondul,

Jegenyefa hajladoz,

Csillagos ég nyiladoz.

Valami nagy rejtelem

Lesz úrrá az éjelen.

Babonásan süt a hold,

Megy az élő, megy a holt.

Peterdi Andor.

(1881.)

AMIT A KALÁSZOK BESZÉLNEK.

Még ránk hajlik s csókol az alkonyat

S kalászaink ringók, hullámosak,

És szemeinken a harmat ragyog,

Ha jönnek a nevető hajnalok.

És nemsokára: ez a mi sorunk,

A kaszák alatt elvész a nyomunk.

S gulákba raknak minket e helyen

Számunkra akkor sincs még kegyelem,

Cséplőkkel rontanak ránk a karok,

S kivernek fejünkből minden magot,

Aztán porrá zúz a hengermalom,

O jaj, de kegyetlen a hatalom!

És aki ápolt minket és vetett,

Nem adhatunk mi annak kenyeret,

Kalács leszünk a dúsak asztalán,

S vető apánk éhezni fog talán,

Tarisznyájában nem lesz egy falat,

Ha majd az inséges tél rászakad.

S mi olyan tehetetlenek vagyunk,

Részünkből senkinek sem adhatunk;

Bénák vagyunk, erőtlenek, vakok,

A föld mélyébe cövekelt rabok.

Ha karunk volna és látó szemünk,

A poklok ura sem bírna velünk.

Ha lábunk lenne, száguldó szelek

Oly gyorsan nem hasítják az eget,

Ahogy mi futnánk a tarlókon át,

Keresve a szegények otthonát,

És megzörgetnénk minden ablakot,

Mondván: eljöttünk, kaput nyissatok!

Ti általatok vagyunk és leszünk,

Ti adtatok termő lelket nekünk,

Ha vihar dúlt, ha égetett a nap,

Ott voltatok velünk az ég alatt,

Veletek nőttünk, száradunk, fogyunk,

Egy az életünk és egy a sorunk.

ÖRÖK ÉLET.

Nem félek a haláltól, én Uram,

Tudom, bennem örök az élet;

Ha megjártam véges földi utam,

Végtelen fényes országodba térek.

Porból alkottál és porrá leszek,

De soha meg nem semmisülhetek.

Megtérek földanyámhoz egy napon,

Fáradt fejem ölébe hajtom,

Nem lesz vágyam, célom, akaratom,

Szememre búcsúcsókot küld az alkony

És rám borul az örök éjszaka,

Úgy ringat el az édes földanya.

Itt meg tovább ragyog a kikelet,

Szedik gyümölcseit a nyárnak

És lesznek verőfényes szüretek,

Hajnalok kelnek és napok lejárnak,

De én már többé itten nem leszek,

Máshol kezdek meg egy új életet.

És újra érzek majd viharokat,

Látok szivárványt, eget, tájat

És újra űzök délibábokat,

Járom az erdőket, napos pusztákat.

Bogár leszek, kis pillangó talán,

Vagy bimbózó ág ifjú rózsafán.

S ha újra jő a hervadás szaka,

Megint csak haza, visszatérek.

Ó mindig vár az édes földanya,

Bármi vagyok: virág, bogár vagy féreg.

Igy szállnak sírba nagy évszázadok,

Velük megyek, velük feltámadok.

Ó nem félek én attól, szent Uram,

Hogy szemeim álomra zárod,

Tudom, hogy merre vezet az utam,

Bármily nagyok is a messze világok.

Mert örök vagy Te mindenek felett

S én részed vagyok, voltam és leszek.

Dutka Ákos.

(1881.)

A VÉN POHÁR.

Egy vén pohárral játszom olykor,

Egy ó pohárba töltök régi bort,

S emlékszem egy derűs lakásra, –

Halavány fiatal anyámra,

Kinek ez drága, féltett holmi volt.

Emlékszem – és a vén kehelyből

Megszépült ködként száll felém a mult:

Gyermekkorom, szép ifjúságom

Táncol körül, mint drága álom

S kezem egy olcsó rossz szivarra gyújt…

Száll száll a füst, s a vén kehely nő,

Öblében táncol elmúlt életem:

Játékok, – régi délutánok.

Kacagó víg gyermek barátok,

A szent tavasz: az első szerelem.

Te szent kehely! Te vén varázsló!

Könyes szemem oly áldóan csodál,

Öblöd mindig csordúltig álljon.

Hadd játszom véled ifjúságom

Éltem borával telt szines pohár.

HAZA KELL MENNEM…

Haza kell mennem, – a földem izent.

A földem: a váradi nagytemető;

Haza kell mennem: apáink sírján

Inog a fejfa, mozdul a kő.

Anyánk házában idegen nóta,

Bujdosó koldus az árva hugom…

Haza kell mennünk, a földem izent,

Ha oda veszünk is a vándoruton!

Szálljon elém e vádoló ének

Lázadó kínnak, sajgó kelésnek,

Hódító hordák útjára fekvő

Rejtett kígyónak, meztelen késnek,

Menj haza lelkem bolygó lidércnek:

Magyar lelkekben lobogó tűznek;

Anyám szavával holtig daloló,

Menj haza, ha százszor visszaűznek.

Vidd dalom, vidd a szó nyilait,

Hogy irdatlan éjen súgva suhogjon

Fekete versek tört ütemén,

Fáradt sziveken szüntelen doboljon.

Vidd dalom, vidd a szó parazsát,

Hogy millió testvér lelkein égjen:

Sírjon, sikoltson alatta a kín

Ezen a hosszú elátkozott éjen.

Haza kell szállnod: parancsol a föld,

A lázadó váradi nagytemető,

Haza kell mennem: apáink sírján

Inog a fejfa, mozdul a kő,

Anyánk házában idegen nóta,

Bujdosó koldus az árva hugom, –

Haza kell mennünk, hallod-e testvér,

Ha oda veszünk is a vándoruton.

Falu Tamás.

(1881.)

KESZTYŰS EMBER.

A hangom nem kiált túl senkit,

Senkit nem fordít meg szavam.

Tudom, hogy szive van a csendnek,

S a szivemnek csak csendje van.

Lábujjhegyen lépek az utcán,

Hol annyi unt zajt ver a láb.

Ablakából megriadt lélek

Nem néz utánam legalább.

Gondolatomon kesztyűt hordok

És fehér kesztyűt hord kezem,

Nem érzem meg a boldogságot,

Amikor kezetfog velem.

Somlyó Zoltán.

(1882.)

GYENGESÉG PANASZA.

1.

A létra száz, ezer fokán

verejtékezve mentem végig.

És hogy’ van az – és hogy’ van az,

hogy nem jutottam el az égig?

Itt a szivemre kő esett,

ott megcsuklattak a sirások; –

Ó, hogy’ van az, ó, hogy’ van az,

hogy mégis feljutottak mások?

Az ember holtra fárad el,

míg átfutja e kicsi pályát…

Én nem tudom, én nem tudom,

hogy mások ezt hogyan csinálják?…

2.

Énnékem fáj a fájdalom

S ha éget a seb, akkor éget!

S a bánat, hogyha megaláz,

hogyan mutassak büszkeséget?

Gyenge vagyok, ha gyűlölök!

De haj, erős a szeretetben!

Ezért vagyok ritkán erős:

mert jajj, az ember szeretetlen!

Szeretetlen és hűtelen’

én gyenge szivem elsötétül…

Add Uram, hogy erős legyek

a Szeretetnek erejétül!…

SEPRŐ…

Szivem mellé kiscselédnek fogadtam

az öregedés szelid-bús nyugalmát.

Most ez söpri ki szivem sok sugalmát,

mely nem méltó már evilági zajban.

És most söpör, ha reggel van, vagy este.

Szivem körül az udvar olyan fényes,

mint hold körül, ha kemény télben éj lesz

s a földet hónak bundája beeste.

Mert kell a szívnek seprő, amely békít;

ha elvégezte dolgát már a másik:

a seprő, melytől szivünk sebbé vásik, –

hogy a pokolban lássuk meg az égit!

Söpörd, kis seprő, kiscseléd, mogorva

hangomnak ércét, haragom’, szeszélyem’;

mert ők okozták sok-sok-sok veszélyem,

S dalolj hozzája haláldalt, morogva.

BOSZORKÁNYOS ÉJ.

A város csatakos. Sötét a lámpasor.

– Fiatalúr, az éjjel jól megáztál.

Nedvesen csillog pár sötét torony

S a szél a síkos háztetőkön mászkál.

Két mezitelen karját kétfelől

emeli, ejti gyáván hadonászva.

Most átugrott egy egész utcasort;

most leguggolt egy sötét, magas házra.

Most tápászkodik; újra lábraáll.

Ott egy eresz, – ijedten áll felette:

mi lehet ott?… Egy boszorkány talán

a seprüjét futtában ott feledte.

Gellért Oszkár.

(1882.)

IGÉRD MEG KEDVES.

Igérd meg, kedves, ha meghalok,

Nem halsz utánam.

Megvárod majd a szép öregség

Alkonyi hervadt báját idelenn,

S nekem időt hagysz fönn a virradatra,

Hogy fölkészüljek rügyező magányban

Az új találkozó elé.

Engedd nekem e kék magányt! csak addig,

Míg visszafiatalodom.

Engedd nekem, engedd a vágyat,

A vágyat, kedves, mely onnan is feléd száll

És egyre angyalibbá finomul.

S aznap, ha majd tipegve jössz felém

Csillagról csillagra lépve:

Hadd fussak elébed

Tárt karral én s hadd kapjalak ölbe

Fiaddá ifjulva, kedvesem, anyám.

S ujjam hegyével illetve

Hadd vegyem át magamra

Homlokod redőit s hajad havát:

Hogy most már te ifjulj vissza helyettem!

S apád legyek, kedves, s te az én kicsi-kis lányom.

S így játszadozzunk ott fönn ketten

Salakos földi életünknek

Tiszta emlékeivel örökké.

TIKKASZTÓ, FOJTÓ…

Tikkasztó, fojtó éjszakában

A hold ezüstjét hinti szét.

Hát élni jó? Hát élni szép?

Olyan nehéz a lábam.

Nem táncol immár, csak tapos…

Olyan nyílt, egyszerű az élet.

Nincs benne semmi, semmi mélyebb.

Csak a halál titokzatos.

S a holnap lopva itt terem…

Szín ébred, szürkül, nő a kétség,

Megy a sötét, jön a Sötétség.

Élet jön: csupa sejtelem.

Hold halaványul, hűsszelű

Hajnalba hajlik… Csak szelíden,

Csak halkal érintsd gyönge szívem

Halál! kemény vagy s egyszerű.

A TOLVAJ.

Ha rámköszönt majd a végső alkonyat,

Fogjátok le a szám s szemem kezetekkel.

Nem akarom, hogy földi részem

Még tán kifecsegje, mi addig egészen

Enyém vala: pár bús titkomat.

Enmagam szobra, – vak, rejtélyes szobor

Legyek majd azokban a pillanatokban.

Nem akarom, hogy bárki tudja:

Szemem sugarának vajh merre visz útja.

Hitem ha volt, most hova sodor.

Mint tolvaj, aki loptam az életem,

Úgy megyek el majd mindig csak kettőt lépve.

Egy-kettő… így. Aztán a porba

Halk-óvatosan lehajolva, guggolva,

Lábam nyomát elegyengetem.

Kemény Simon.

(1882.)

PERCEK.

Percek! ti apró, drága percek;

Lágyan simít puha, fehér kacsótok,

Ajaktokon nedves-forrók a csókok,

Körém tipegve, énekelve jertek.

Hamvas gyermek-angyalok jertek,

Elkábítnak az együgyű beszédek,

Melyek azt mondják: szép és jó az élet,

S virágoznak, gyümölcsöznek a kertek.

Nem gondolok én arra – percek,

Hogy ha órák lesztek majd, mint gyötörtök.

S ha évek: mily kegyetlen összetörtök;

Míg ti beszéltek, bút, bajt elfelejtek.

Nekem nincs mult, jövő – csak percek.

Ők mindig dúsak, ifjak és kegyesek,

És nem engedik, hogy kétségbeessek,

Ó Végtelen kis gyermekei, jertek!…

FELHŐ.

Nincs házam: ázom, ha esik;

Nincs párnám: fázom, hogyha fagy;

Nincs ablakom: nem láthatok;

Nincs vígságom, aki kacag.

Nincs… semmim sincs, csak életem:

E rossz ruhával mit tegyek?

Hadd tépjék a bú varjai

És szaggassák a gond-ebek.

Ó mily szegény utas a test,

A lélek benn mily csöppke mécs,

Mily sok, amit botlik, esik

És amit megy, az mily kevés!

Babits Mihály.

(1883.)

ZSOLTÁR GYERMEKHANGRA.

Az Úristen őriz engem,

mert az ő zászlóját zengem.

Ő az Áldás, Ő a Béke,

nem a harcok istensége.

Ő nem az a véres Isten:

az a véres Isten nincsen.

Kard ha csörren, vér ha csobban,

csak az ember vétkes abban.

Az Úristen örök áldás,

csira, élet és virágzás.

Nagy, süket és szent nyugalma

háborunkat meg se hallja.

Csöndes ő míg mi viharzunk,

békéjét nem bántja harcunk:

Az Úristen őriz engem,

mert az ő országát zengem.

Az Ő országát, a Békét,

harcainkra süketségét.

Néha átokkal panaszlom,

de Ő így szól: »Nem haragszom!«

Néha rángatom, cibálom: –

tudja, hogy csak őt kivánom.

Az is kedvesebb számára,

mint a közömbös imája.

Az Úristen őriz engem,

mert az Ő zászlóját zengem.

Hogy daloljak más éneket,

mint amit Ő ajkamra tett?

Tőle, Hozzá minden átkom:

hang vagyok az Ő szájában.

Lázas hang talán magában:

kell a szent Harmóniában.

S kell, hogy az Úr áldja, védje

aki azt énekli: Béke.

EGY PERC, EGY PILLE…

Hopp, ma pille költeményem

ne szégyenkezz szállani: –

üdvözöllek, új reményem,

Örömöm hullámai!

Ti viszitek messze széllyel

széllel-béllett vágyamat

és ha elfáradtam, éjjel,

illatos diólevéllel

ti vetitek ágyamat.

Milyen jó hogy vágyam tajték,

könnyű béllelése szél!

Reng reményem habja: rajt még

hajszálamra sincs veszély.

Viharától mitse félek:

én mindég föllül vagyok;

páncélossal sem cserélek,

mint afféle széllel-béllett,

hogy olyan könnyű vagyok!

Hátadon, diólevélen,

vess, habom, hát ágyat itt!

Habon és diólevélen

aki könnyű, nyughatik. –

Ember, a tengert ne célozd

megbékózni: nem lehet!

Hiu hittel ne acélozd,

vak teherrel ne páncélozd

habra hányott lelkedet.

ÉDES AZ OTTHON.

Mikor a szöllő leve buggyán

barnul a fanyar berkenye,

kalászt szentel a dülő útján

az Egyház, az Isten menye,

nap arany sávot vet a falra

s a vidám iskolásfiuk

táskafület lóbálló rajja

a tanteremből rétre fut:

édes az otthon.

Mikor a zsaluk leeresztve,

mert félhomály kell, nem üveg,

Lord hűs kövön, nyelvet eresztve

hemperg – és áll a légysüveg;

keresztútnál, hol tócsa poccsant

máskor, most por füstölg eléd:

izzadtan áll meg s levest loccsant

az ebédet vivő cseléd:

édes az otthon.

Mikor a nappal megin’ enyhe,

mikor az ember újra víg,

mikor csupán a beteg renyhe,

amikor a diót verik,

mikor szellőztetik a pincét

s a gazda a tanyán időz:

őrizni a hegyeknek kincsét

fényes fokossal jár a csősz:

édes az otthon.

S mikor a kályha tüze pattog,

mikor a szoba jó meleg,

halkan a régi óra kattog

s jégcsapot olvaszt a gyerek:

Benn nyájas körtől víg az asztal

s a meghitt lámpa gyul korán,

bár új hó ablaknál marasztal

merengni lepkezáporán:

édes az otthon.

PETŐFI KOSZORUI.

»Avagy virág vagy te, hazám ifjusága.«

Hol a szem, szemével farkasszemet nézni?

Ki meri meglátni, ki meri idézni

az igazi arcát?

Ünnepe vak ünnep, s e mái napoknak

szűk folyosóin a szavak úgy lobognak,

mint az olcsó gyertyák.

Szabadság csillaga volt hajdan a magyar,

de ma már maga sem tudja, hogy mit akar:

talán zaja, csöndje

és úgy támolyog az idők sikátorán,

mint átvezetett rab a fogház udvarán

börtönből börtönbe.

Ki ünnepli Őt ma, mikor a vágy, a gond

messze az Övétől, mint sastól a vakond

avagy gyáván bujik,

s a bilincses ajak rab szavakat hadar?

Csak a vak Megszokás, a süket Hivatal

hozza koszoruit.

Oh vannak koszorúk, keményebbek, mint a

deszkák, sulyosabbak, mint hantjai kint a

hideg temetőnek!…

Kelj, magyar ifjuság, tépd le a virágot,

melyet eszméinek ellensége rádob

emlékére – kőnek!

Kelj, magyar ifjuság, légy te virág magad!

Nem drótos füzérbe görbítve – légy szabad

virág szabad földön:

hogy árván maradva megrablott birtokán

mondhassa a magyar: »Kicsi az én szobám,

kicsi, de nem börtön!«

Avagy virág vagy te?… légy virág, légy vigasz!

Legyen lelked szabad, legyen hangod igaz

az Ő ünnepségén:

Koporsó tömlöcét aki elkerülte,

most hazug koszoruk láncait ne tűrje

eleven emlékén!

Juhász Gyula.

(1883.)

TESTAMENTOM.

Szeretnék néha visszajönni még,

Ha innen majd a föld alá megyek,

Feledni nem könnyű a föld ízét,

A csillagot fönn és a felleget.

Feledni oly nehéz, hogy volt hazánk,

Könnyek vizét és a Tisza vizét,

Költők dalát és esték bánatát:

Szeretnék néha visszajönni még.

Ó, én senkit se háborítanék,

Szelíd kísértet volnék én nagyon,

Csak megnézném, hogy kék-e még az ég

És van-e még magyar dal Váradon?

Csak meghallgatnám, sír-e a szegény,

Világ árváját sorsa veri még?

Van-e még könny a nefelejcs szemén?

Szeretnék néha visszajönni még!

És nézni fájón, Léván, Szigeten,

Szakolcán és Makón a hold alatt,

Vén hárs alatt az ifjú szerelem

Még mindig boldog-e és balgatag?

És nézni: édes anya alszik-e

S álmában megcsókolni a szívét

S érezni, most is rám gondol szíve:

Szeretnék néha visszajönni még!

MAGYAR IDILL.

Alkonyodik. Aranyos köd

Száll a földre. Szól a pásztor

Méla tülke. A lugasban

Oly sötét lesz a borostyán

És az égen szende búsan

Indul a hold kék mezőkre.

A napverte ablakokban

A muskátli újra éled

És a kertben harmatot sír

A verbéna. A csicsergő

Fecske mind ereszre röppen.

És a nap szelíd halállal

Elköszön a barna tájtól.

Esteledik. Most az élet

Mélyebb s tágabb a világ is.

Messze gyárnak búg a kürtje

És munkások andalognak

Hazafelé hűs homályban.

Homlokomon csókod érzem

Drága vendég, boldog ihlet

És fölnézek áhítattal,

Mint a gyermek, mint a táltos,

Ázsiából ősi pásztor,

Kerek égnek földerengő

Első, halvány csillagára.

GYÓNÁS.

Magyarság, fajtám, lettem volna én is

Bátor Botondod, bárdos és csatás,

Bizánc portáját vágtam volna én is,

Szerettelek, tán jobban soha más.

Szenvedtem érted és vérzettem érted

Belül, – a seb fájóbb, ha vér se jő, –

De jaj, már engem elfáradt legénynek

Szült bús anyánk, a magyar őserő!

Én már megálltam és csak alkonyatkor

Imádtam bíborában a napot,

Mely tán utolszor áldozik amott:

De bűnben, gyászban mégis csak fiad volt,

Apátlan árvád, aki most neked

Nem adhat mást, mint csüggedt éneket!

KÉRDÉSEK.

Az éveket, a messze, messze szálló

Szép éveket, Uram, ki hozza vissza?

Vagy várja őket örök kikelet?

Szerelmemet, a messze, messze illant

Szűz csodaszarvast, Uram, hol lelem meg?

Vagy várja őt is egy örök csalit?

A bánatot, a messze, messze elment

Szent felleget, Uram, hol látom újra?

Vagy várja őt is örök üdv ege?

Az életet, a messze, messze tévedt

Víg életet, Uram, még megtalálom?

Vagy tán a Fájdalom csak az örök?

Balla Ignác.

(1883.)

MAJD HOLNAP!

Megint nem történt semmi, semmi sem!

Fáradt ütemben ezt veri szivem.

Az életem ma is csak céltalan.

– Majd holnap, holnap! – bíztatom magam.

És elhagyom a mát magam megett,

Mint vándor, szürke mérföldköveket.

Egyik sem az, amelynél megpihen

S nyugtot találna nyugtalan szivem.

Én csak megyek tovább, a perc rohan,

Megyek fáradtan, oh de boldogan.

Mert eggyel több… de eggyel kevesebb,

Hogy holnapod, te szív, elérheted!

Nem nézek vissza, csak megyek tovább

S űzöm örökké holnapok sorát.

Hol késtek hát ti, igaz holnapok,

Akiktől mindent, mindent megkapok?

Mért nem szórjátok kincsetek felém,

Hogy tékozlásom újra kezdeném.

S ne lenne életem, mely elszakad,

Üres napok tarka szalagja csak…!

… Megint egy nap, – s megint nem láttalak!

VÁRNI…

Várni… jöjjön bárki, történjen bármi,

Várni egyre, mást se tenni: várni!

El-elaltatni a lobogó lángot,

A lázadozót, a büszkét, a falánkot.

Békét kötni gyáva türelemmel,

Álmokat hazudni látó szemmel,

Lesni a percet, az órát, a napot

S felszedni, amit koncul hagyott!

Megalkudni minden pillanatért

S közben a szivünkből hullatni a vért,

Vágyni, epedni, szomjúhozni,

Mit fog vajjon a holnap hozni,

Mely elszívja belőled az erőt,

Mint a ma, a tegnap, a tegnapelőtt,

Mely elcseni mind ifjonti heved,

De lassan, lopva, hogy észre ne vedd!

S amíg a lelked lassan elcsigázza,

Kilobban szíved minden láza

S nem vágyol többé a sasokkal szállni,

Csak óvatosan a földön járni –

Várni…

Harsányi Lajos.

(1883.)

A BÉRES.

Szikár alakja csupa in s izom.

Tatár arcából kiállnak a csontok.

A szerbre nem rég még ordítva rontott

S szerette őt a hangos garnizon.

Most újra béres. Csendes, hallgatag;

Hegyesre kenve nagy fekete bajsza.

Négy ökrével nincs izgalom és hajsza,

Lomhán kérőznek a szilfa alatt.

Majd cifra jármuk szörnyű nyakukon

S ragyogva mennek a szántás felé

A zsendülő füves dülő-uton.

Az eke mélyen megmerül a földben.

Kibontja négy öl ostorát a béres

S egy víg pacsirta zúgva égre röppen.

A MAGYAR PAP.

Agg rácson belül áll nagy sárga háza.

A folyosója hűvös és homályos.

Szobái falán ódon, barna képek.

A tölgyszekrényen komoly hallgatással

Nagycsatú könyvek.

Egy dunántúli vén kakukkos óra.

Halkan ketyeg s ijedt kiáltást hallat.

A mutatója réz-vörös hegyéről

(Mint szalmaszálról szines buborékok)

Tünnek a percek.

Távol az udvaron a gazdasága,

Fehér ökrök és jóillatu szénák,

Álmos cselédek, félők nagyuruktól,

Ki hallgatag s kinek a keze s szíve:

Mint alabástrom.

Atyja, ura a nagyhatáru népnek,

Kezét fogja s Isten kezébe vonja.

Ő a part, rév, sok kis gond méla bölcse

És szent. S áldott legyen, mert ő nevelte

Hős fiainkat!

Tompa László.

(1883.)

KELJ FEL ÉS JÁRJ!

Nagy kőbe koppant, zúzott fejedet

Veted-e már fel és mikor veted,

Ember, te csüggedt, kínoktól alélt?

Az ár, mely levert, rajtad átrohant,

Már elhuzódott, s halld, ezernyi hang

Hirli, hogy ismét megmozdult a lét.

Az iszap által meghajtott füvek

Rendre megint zsendülni kezdenek – –

S romok, gyász fölé, sebekre szerül

Jó, hüvös fátyol: feledés szövül.

Csak te ne tudnál feledni, szegény,

Ember… legárvább a föld kerekén?

Ejh! búdat vesd a szélbe könnyedén!

S nézd a pacsirtát – felfelé nyilal!

A nap, a nap is ott fenn hogy ragyog,

Onnan melenget sugaraival,

S rád fentről szórnak fényt a csillagok. – –

Mozdulj te is hát és emelj fejet!

Csillagok közt van neked is helyed,

Lendülj feléjük, hisz azért vagy ember!

S tudd meg, hogy még sok öröm, szenvedés vár –

Az élet szólít – hallod? –: kelj fel, kelj fel

És járj!

Gyóni Géza.

(1884-1917.)

LANTOS ÉNEK PRZEMYSL MEGVÉTELÉRŐL.

(1915. július)

Sasok vára ellen muszka ármádiák

Mikor sokasodtak,

Halál zsoltárait ottan én daloltam

Végvári sasoknak.

Halál zsoltárával végvári szép sasok

Mikoron kiszálltak,

Muszka toportyán közt véres aratása

Volt ott a halálnak.

Ha én kiáltottam: rajta magyar, rajta,

Tíz muszka kevés volt akkor egy magyarra.

Sasok vára ellen muszka toportyánok

Hogy felkerekedtek,

Mint a sebes zápor hullott a golyója

Gyilkos fegyvereknek.

Mint a sebes zápor úgy ömlött a vér ott,

Árkok kiöntöttek, –

De a sasok vára muszkák rohamára

Mégse, mégse dőlt meg.

Ha én kiáltottam: vágjad, magyar, vágjad,

Sürü gyásza volt ott a fekete cárnak.

Sasok vára körül muszka toportyánok

Addig ólálkodtak, –

Barmai elfogytak, karmai elkoptak

Végvári sasoknak.

Kutak kiapadtak, férgei dagadtak

Mételyes oduknak.

Ó iszonyú napok: végvári szép sasok

Döghúson pusztultak.

S mely gőggel nevette muszkák lihegését,

Sasok büszke várát bevette az Éhség…

Verje meg az Isten, hetedízig verje,

Aki benne vétkes;

Ne segítse vissza fiút az anyjához,

Testvért a testvérhez.

Lassú sorvadásán csak a temetése

Legyen neki ünnep, –

Döglődő kutyánál aki kutyább sorsra

Juttatott bennünket, –

Hogy akik ott voltunk muszka farkas réme,

Penészes börtönben sírunk fel az égre.

DÖGMADARAK.

Dögmadarak, hova szálltok?

Korai még vijjogástok.

Nem hulla még, ami fekszik, –

Sok sebével bárhogy festik.

Megrázkódik s lecsap rátok –

Dögmadarak, hova szálltok?

Egész világ kit széttépne:

Övig vérben Árpád népe,

Tucatra jár már az ellen –

Eggyel többtől meg nem retten.

Nem kripta még a Kárpátok –

Dögmadarak, hova szálltok?

Magyar homlok verítéke

Jó volna már terítékre.

Hősök vérén ami érett,

A gyümölcsöt leszednétek.

Igy csinált már az apátok –

Dögmadarak, hova szálltok?

Kincses Kárpát dús ölében

Ott dajkált egy ezredéven;

Nektek csurrant bora, méze,

Nekünk csak a szenvedése;

Ugy dajkált, mint az anyátok –

Dögmadarak, hova szálltok?

Ezüst folyók, halmok, kertek

Nem virultak, csak tinektek;

Tietek volt minden gyöngyük,

A mienk csak sírgöröngyük!

Most fordítva akarjátok?

Dögmadarak, hova szálltok?

Dögmadarak, hova szálltok?

Korai még vijjogástok.

Nem hulla még, ami fekszik –

S rövid az út Bukarestig.

Keserű lesz lakomátok, –

Dögmadarak, meglássátok.

JULIS LEVELE.

Ne félj, hogy nem várlak –

Ha úgy vánszorogsz is,

Mint a béna koldus

Vad Szibériából:

Édes uram, fáradt,

Lesz aki megcsókol

Lesz aki elápol.

Ne félj, hogy nem várlak,

Lehet a királynak

Arany a pálcája,

Gyémántos a trónja –

Édes uram, sápadt, –

De nem büszkébb rája,

Mint én a mankódra.

Ne félj, hogy nem várlak.

Királyfi jöhetne

Aranyos hintóval

Kérni szeretőnek –

Édes uram, bágyadt, –

Mégse tudnék én már

Elszakadni tőled.

Vad Szibériába

Láthatsz nőstényfarkast,

Ahogy támogatja

Harcon sebzett hímjét, –

Édes uram, árva, –

S te az asszonyodat

Utolsóbbnak hinnéd?

Ne félj, hogy nem várlak.

Ha úgy vánszorogsz is –

Panasz se, csak áldás

Szakad ki a számon;

Csak haza jöhess már

Édes, édes uram,

Bús katona párom.

RAB MAGYAR IMÁJA.

(1915. május)

Csukódjatok be rácsos ablakok;

Isten szemei csak ti nyíljatok.

Isten szemei, fényes csillagok,

Rabságos éjben, bús térdeplésben

Lássátok szegény esdeklő rabot.

Magyar tanyákon zúg a fergeteg;

Magyar határon dúl a vad sereg.

Isten szemei ébren legyetek,

S kit vert sok átok, ti virrasszátok,

Ti virrasszátok árva népemet.

Kárpát sziklái égig álljanak;

Tokaj vesszői vassá váljanak;

Tépjétek össze erdei vadak,

Ki gyűlölt kézzel rombolna széjjel

Ezer esztendős szent oltárakat.

Kúnság mezőin ami megterem

Ölő fegyverben ólommá legyen,

Magyarád mustja méreggé legyen:

Tiszai tájon kunyhó se álljon,

Kunyhó se álljon soha védtelen.

Csukódjatok be rácsos ablakok, –

Erdők szálfái mind őrt álljatok.

Isten szemei, fényes csillagok,

Rabságos éjben, bús térdeplésben

Igy imádkoznak a magyar rabok.

ÖRÖME VAN A PACSIRTÁNAK.

(Bátyám halálára: 1917. VI. 12.)

Börtönudvarból zöld mezőn

Hajlik az út a temetőbe.

Fehér deszkák közt fehérebb sziv:

Az én édestestvérem fekszik.

Mögöttem börtönőr halad.

S fejem fölött, az ég alatt

Pacsirta szálldos körbe-körbe.

Szabad madár, áldott madár

Ujjong, cikáz, dalol, nevet.

Lent botorkál a gyászcsapat;

Betegsziv, rabság, gyászfogat –

S öröme van a pacsirtának.

A nyári égben most lelt társat:

Ujjongó csókkal most köszönti

Testvér, a te jó lelkedet.

Előttem már a temető;

Betegség, rabság, ravatal.

Mögöttem börtönőr halad.

S fölöttem tiszta ég alatt

Felujjong, mint a diadal,

Pacsirta-csók, pacsirta-száj –

S hull, hull, alá, alá, alá

Szédült szivemre ez a dal:

»Áldott lelkét, fehér lelkét

Véres csaták, rossz emberek

Soha-soha el nem vehették,

Mert szenvedőn is szeretett.

Testvéred volt és testvérem lett,

S most már a boldog ligeteknek

Drága szelid vendége lett –

Hol béke él és szeretet.«

SIRVERS.

(Krasnojarsk, 1916.)

Hazai domb lesz vagy idegen árok

Bús sírom füve amelyen kihajt,

Kopott fejfámon elmosódó írás

Bolygó vándornak ezt hirdesse majd:

Boldog, ki itt jársz, teérted is

Megszenvedett, ki lent nyugszik, a holt;

Véres harcok verték fel hirét,

De csak a béke katonája volt.

Balázs Béla.

(1884.)

TAVASZ VOLT.

Piros este kertbe mentem

Hervadt akácfürtre leltem

Piros este haloványan

Azt is földről felemeltem: –

Hát tavasz volt?

Hóvirágok – első méhek –

Gesztenyefagyertyák égtek –

Hol kellett volna megállnom?

– Egyszer először szólt ének

A mezőről.

Egyszer felriadtam. A hold

Idegen, nagy, eleven volt.

Denevér szállt el előtte. –

Akkor, az, az a tavasz volt.

S valaki várt.

Barna este kertben járok,

Talán valamire várok.

Vajjon mostan mi múlik el

Holdak, dalok és virágok

Mögött rejtve? –

Szép Ernő.

(1884.)

IMÁDSÁG.

Ki űlsz az égben a vihar felett,

Én istenem hallgass meg engemet.

Hozzád megy szívem, itt szavam dadog,

Hazámért reszketek, magyar vagyok.

A népekkel ha haragod vagyon,

A magyarra ne haragudj nagyon.

Ne haragudj rá, bűnét ne keresd,

Bocsáss meg néki, sajnáljad, szeresd.

Szeresd, vigyázz rá istenem atyám,

El ne vesszen veszejtő éjszakán.

Mert itt a népek nem tudják, mit ér,

Hogy olyan jó mint a falat kenyér.

Hogy nem szokott senkit se bántani,

Lassu dallal szeretne szántani.

Édes istenem te tudod magad,

A bárány nála nem ártatlanabb.

Te tudod ezt a fajtát, mily becses,

Milyen takaros, mily kellemetes.

Te látod életét minden tanyán,

Te tudod hogy beszél: édes anyám.

Te tudod a barna kenyér ízét,

Te tudod a Tisza sárga vizét.

Te tudod hogy itt milyen szívesen

Hempereg a csikó a füvesen.

Tudod a nyáj kolompját ha megyen,

Édes szőllőnket tudod a hegyen

S keserű könnyeink tudod Uram,

Hogy mennyit is szenvedtünk csakugyan

S hogy víg esztendőt várunk mindenér

S hisszük, hogy lesz még szőllő, lágy kenyér.

Óh keljetek a magyart védeni

Ti istennek fényes cselédei:

Uradnak mondd el arany arcu Nap,

Mondd el szerelmes délibábodat.

Dícsérjed a Balatont tiszta Hold,

Hisz szebb tükröd a földön sohse volt.

Csillagok, értünk könyörögjetek:

Kis házak ablakába reszketeg

Szerteszét este mennyi mécs ragyog…

Könyörögjetek értünk csillagok.

A FALU ÉJSZAKA.

Teli van az ég ezüst pitykével.

Mi tündöklik a tejúton éjjel?

Tán az Isten mosolya.

Dávid képe álmodik a holdban,

Szól a tücsök, csak nem tudni hol van,

Szín ezüst a pocsolya.

A fa mintha elfáradva állna.

Milyen csendes a kazalnak álma.

Hova bútt a kis madár?

Az udvarban üres szekér árvúl,

Csüng a szerszám görbülő rúdjárúl.

Minden ajtó zárva már.

De ijesztő sötét a vakablak.

A kutyák de nyugtalan ugatnak.

Csizma toppan, bús, nehéz:

A halál sétál a pallón végig

Fekete szűrben, kaszája fénylik,

Minden ablakon benéz.

HOMLOKOM LASSAN LEÁLDOZ.

Olvastam a felhőt, a tengert,

Tavaszt meg őszt végig tanúltam.

Utaztam éven, éven átal.

Álmodtam és ébredtem én.

Gyászommal nem kellek halottnak,

Nem kellek gazdagnak szivemmel,

Szavammal nem kellek szegénynek,

A síró gyermek meg nem ért.

A rózsa nyíló szája néma,

A szélütött fa nem ölelhet,

Az őrült víz néz, rám nem ismer,

A fölkelt hegy hideg tetem.

Vad állat kódorog a pusztán,

Tolong a tűz a föld belében,

Jég cirkál a világok mellett,

Fönn lesnek spicli csillagok.

Itt homlokom lassan leáldoz…

Sírom felett a Hold vihog már,

Csodálkozom, csodálkozom még,

Örökkétig csodálkozom.

Nagy Zoltán.

(1884.)

SIRIRAT.

Vándor! ki erre jársz, szemed ha szélben

Hajlongó fák között e kőre lelt,

Kérlek, ne hidd, hogy én valaha éltem.

Bizarr szeszély állítá ezt a jelt,

De nincs halott mélyén a puszta dombnak.

Emléket itt a Semminek emelt

Egy bús bolond, betegje balga gondnak,

Ki élt, remélt, búsult saját dalán

S örült könnyén a hervadó falombnak.

Ó jaj nekem, ha gondolod: talán

Éltem s tünődöl elveszett nevemnek

Betűin s létem régi hajnalán.

Légy átkozott és sírj mikor nevetnek,

Ha megzavarsz a Semmi lágy ölén

S ne tudd, mi boldog, akit elfelednek!

Ó kérlek, menj! Vidítson, mint jövén,

Zöld lomb, bogár, aranyló napsütés,

Feledd a szót a völgy kopott kövén

S megáldalak! Az édes enyhülés

Legyen tiéd s mi már enyém: a Béke,

A Tökéletes Megsemmisülés

Elmondhatatlan édessége!

SÖTÉT SZOBÁBAN.

Jó volna most kóbor kutyának lenni,

Kullogni nedves esti tarlón fázva

S lent függő felhők permetegjén ázva,

Útszéli árok mélyén megpihenni.

Vagy ordas farkas, tépett, ösztövér,

Kit űztek hajtók hómezők homályán

Bús szürkületben s zsombékos tanyáján

Elnyulhat végre tördelt nád tövén.

Ziháló nyúl a szántáson, ledobbant

Szegény pára, mely széttekint a roppant

Mezőn, ahol futott remegve nemrég.

Vagy föld alatt vak éjben bús vakond:

Se kín, se kéj, se szerelem, se gond,

Se gondolat, se terv, se vágy, sem emlék.

MADRIGÁL.

Szobám sötét, bársonylik a homály,

S melegen néz rám, mint mély szemek tükre,

Mint a magáé. Ó ha jönne most,

Ha jönne most, ha jönne, lelkem üdve,

S szólnék: «Az est most barna bársony, látja,

S nézze, mi szép magányos gyertyám lángja,

Nézd, nézd, arany tőr a homályba ütve!»

És mondanám: «A lég kint tiszta kék,

Kék kristály kint az alkony, lelkem üdve!»

Szobám sötét s a szívem is sötét.

Most másra gondol s úgy ül szemlesütve.

És nem jön el. De ég szivemnek vágya,

Sötétben ég, magányos gyertya lángja,

Szép vertarany tőr a homályba ütve.

Reichard Piroska.

(1884.)

NYÁRI ÉJ.

Álomszerü fényét hinti a hold – –

varázslatos csöndbe merült a berek,

a kósza szél is álomra hajolt,

fű szála se ing, levél se remeg,

mozdulatlanul állnak a fák – – –

Most minden küzdés, élet elpihent,

most meghalt az öröm és a bánat,

csak illat van és hő, holdfény és csend

és mozdulatlan nagy néma árnyak

s szikrázó csillaggal hintve az ég – –

Állok az álmodó nagy fák alatt

nehéz csöndű, kábító éjszakában

s elhagy minden emberi gondolat,

úgy érzem: gyökeret ver a lábam

s a fák sejtelmes álmát álmodom – –

Lesznai Anna.

(1885.)

FÁJ A SZIVEM…

Vídám virágok közt

Téres kertben játsztam.

Víg virágok vertek,

Kergetett a tág kert,

Lombos hársak alatt

Lobogva lihegtem,

»Fáj a szívem, vedd el«.

Utakon, esteken

Kéz a kézben jártunk.

Szórt szavak szirmai

Szállottak a szélben,

Mosolyok fürtjéről

Peregtek a könnyek,

»Fáj a szívem, vedd el«.

Kerek gyermekszemek

Kékjében fürödtem,

Pici simítások

Selymébe símultam,

Lelkem kibogoztam,

Keblem kibontottam,

»Fáj a szívem, vedd el«.

Fájdalmas szívemet

Csokrokba csempésztem,

Rimekbe rejtettem,

Könnyekbe burkoltam,

Kacajba ringattam,

Csókba fullasztottam,

»Fáj a szívem, vedd el«.

Hársfa lombos szívét,

Ember szomjas szívét,

Gyermek szívós szívét

Belém gyökerezte,

Könny, kacagás, csókok

Belém torkollottak,

»Fáj a szívem, vedd el«.

Érett csillagfénnyel

Súlyos éjben állok

Szívek szüretjének

Megalázott kelyhe.

Te, kinek kezében

Mindenek elférnek,

Hívd magadhoz borát

Vággyal édes vérnek,

»Fáj a szívem, vedd el«.

KÉSŐN ÉRKEZEM.

Hogy hazatértem, egy-két éjjen át,

Hallottam még a csalogány dalát;

S hogy harmadnapon örömváró füllel

Lestem hangját az énekes bozótnak,

A csalogányok némák voltak!

A tavasz végdala jutott nekem, –

Ez életem!

Mikor engem ringatott a karján,

Nem volt fiatal asszony már anyám,

S hogy nőttem, gond és teher tért a házhoz.

Anyácskám gyakran így szólított engem:

»Vigaszt keresek nevető szemedben,

Ifjúságom búcsúja vagy nekem

Én gyermekem.«

Gyerek léptekkel sok oly házban jártam,

Melyben azóta csend s magány van.

– Sok olyanba, mely már aludni készül,

Udvaraikba víg virágok keltek,

Melyek nevei nótát énekeltek:

Százszorszép bokor, – égő szerelem

Nyílott nekem!

Hosszú uzsonnák a hársfa alatt

Megrövidültek. Az idő halad.

Nappal eloszló tarka pipafüstben,

Kiket kertünkben együtt ülni látok,

Megöregedtek mind a jó barátok –

Újak nem jöttek. Im megértem, –

Egy kedves világ végét értem.

Emléket mos el minden tűnő óra,

Minden alkonnyal elhangzik egy nóta,

Mit többé senki sohasem énekel

És minden évben egy-egy régi ház

Becsukja nehéz tölgyfa-ajtaját –

Dudvás kertben sápadt virág terem

Oly későn érkezem!

Kosztolányi Dezső.

(1885.)

ÉNEK VIRÁG BENEDEKRŐL.

Jaj, hogy szerettem volna élni régen,

Vén századok bús mélyein, korábban,

Mikor a lélek nyilt, a jóság s nem ma

A buta »modern technika« korában.

Otthontalan bolyongok, hazavágyván

És sírva vágyom vissza, ami volt már,

Akkor a szemek föl az égre néztek

S úgy állt a szív, mint liliomos oltár.

Az emberek akkor meghaltak őszen,

Mosolyogván az aszú, édes őszben

Szivükbe hordták az örök szerelmet

S mindig holdfényben mondták, hogy: szeretlek.

Jó emberek között folyt volna éltem,

Tán itt, ahol most élek észrevétlen.

Köröttem – esős akvarell – Tabán,

Nyugodt lennék, vagy boldog is talán.

Ülnék otthon az ablakmélyedésben,

Sétálnék egy-egy régimódi, halvány

Leánnyal a haldokló némaságban,

Vagy bogarásznék a Gellért-hegy alján

És új boron, mikor habos a rámpás –

Kapukulcs a kezemben s kézilámpás –

Korhely árnyékomat nyomomba húzván

Mennék haza a kormos, süket utcán.

Aztán csak várni – az élet elröppen –

Horatius-t olvasni, esti ködben,

Álmodni mélyen és álmodni resten

S télen táncolni, túl, a kicsi Pesten.

Ma, hogy a föld vérünk, könnyünket issza

Szeretnék futni: vissza, vissza, vissza.

Itt szomszédomban, az ordas hegyek közt

A »szent öreg« élt, Virág Benedek.

Kovakővel gyujtotta meg a gyertyát

S lúdtollal körmölt magyar éneket.

Akkor se ismerték nálunk a költőt,

Futó szegény vad, elbujt reszketeg,

Görcsös szókat gyalulva gyúlt szemekkel,

Tág pupillával nézte az eget.

Sokszor megállok most, hol lakott rég

S alázatosan és magamba szálló

Lélekkel kérdem, mi maradt belőle?

Egy kis küszöb s egy villamos-megálló.

De én gyakran elmentem volna Hozzá,

Hogy lelkemet szava beharmatozná,

Piruló arccal néztem volna rája,

Hogy mit mond papos és szigorú szája,

Lobogó nyakkendővel és kalandos

Frizurával, én ifjú, ósdi lantos

Olvastam volna néki órahosszat,

Versekbe szedve a Hazát, az Aether-t

És írtam volna Daphnis-ról s Chloé-ról

S »Magyar Jövőnk«-ről vagy száz hexametert.

Ő meg bólintott volna a homályon

S én lehajoltam volna, hogy megáldjon.

Zsinóros, régi atillát viselt még,

Ráncos kezű és prédikáló bölcs volt.

Szobája, mint az agg papok szobája,

A szekrényében likőr és gyümölcs volt:

És dícsérvén a poézis hatalmát

Átnyujtott volna versemért egy almát…

MOSTAN SZINES TINTÁKRÓL ÁLMODOM.

Mostan szines tintákról álmodom.

Legszebb a sárga. Sok-sok levelet

E tintával írnék egy kisleánynak,

Egy kisleánynak, akit szeretek.

Krikszkrakszokat, japán betűket írnék

S egy kacskaringós, kedves madarat.

És akarok még sok másszínű tintát,

Bronzot, ezüstöt, zöldet, aranyat.

És kellene még sok száz és ezer

És kellene még aztán millió:

Tréfás-lila, bor-színű, néma-szürke,

Szemérmetes, szerelmes, rikitó.

És kellene szomorú-viola

És téglabarna és kék is, de halvány,

Akár a színes kapuablak árnya

Augusztusi délkor a kapualján.

És akarok még égő-pirosat,

Vérszínűt, mint a mérges alkonyat.

És akkor írnék, mindig-mindig írnék,

Kékkel húgomnak, anyának arannyal;

Arany-imát írnék az én anyámnak,

Arany-tüzet, arany-szót, mint a hajnal.

És el nem unnám, egyre-egyre írnék

Egy vén toronyba, szünes-szüntelen,

Oly boldog lennék, Istenem, de boldog.

Kiszínezném vele az életem.

ÉN NAGYON SOKAKAT SZERETTEM.

Én nagyon sokakat szerettem,

Én vágytam arra, vágytam erre,

De aki úgy szeretett engem,

Anyám az életet szerette.

Ő úgy szerette, hogy megállott,

Az úton elmaradt, lekésett.

Ő úgy hajolt, hogy összeroskadt

S a porban azt mondotta: élet.

Az életet bámulta folyton

Mint egy menyasszony mindig-ifjan,

Apám szemében kezdte nézni

És nézte aztán arcainkban.

Csak a szívét hallgatta halkan

Mély-kék szemekkel, megbűvölten,

Csak a tünő időt figyelte

S arcát nem látta a tükörben.

Ő járt, tudott és látva-látott

Fájó ideggel szótlan álmot.

Megszentelt engemet a lelke:

Az ő lelkétől vagyok áldott.

Neki nem volt korán könnyezni,

S könnyezni nem volt soha késő.

Ha ment az erdőn, ment az úton,

Ketten mentek: az élet és ő.

Sírt és dalolt bús mátkaságán,

Bölcsők között sírokra görnyedt.

A képeskönyve volt az élet,

Nem vitt magával soha könyvet.

A fiait csókolta némán,

Halottjait némán temette.

Én nagyon sokakat szerettem,

De ő az életet szerette.

MULT ESTE KISSÉ…

Mult este kissé lehajoltam,

S feleségem azt mondta halkan,

Őszülsz fiam.

Tompán a lámpafénybe néztem,

Aztán zavartan fütyürésztem,

Búsan-vigan.

Mint a hold-udvar őszi éjen

Olyan volt most a lámpa nékem,

Oly hallgatag.

Ádám fiunk már álmodott rég

S én mintha messze-messze volnék,

A föld alatt.

Az ablakokat mind bezártam

S úgy ültem a budai házban,

Mint aki fél.

Eszem azon járt, ama tincsen,

Zörgette a szél a kilincsem,

Az ősz, a szél.

Egy ember járt itt, csúnya ember,

Szakálla kender, a november,

Jaj Istenem.

Én láttam őt, mint apró-cseprő,

Söpör-söpör, kezébe seprő,

Jól ismerem.

A kapudat hiába zárod,

Hiába bújsz, fejedre károg

S oly bús a dal.

Nevetni nem hagy, sírni sem hagy,

Azt dudorássza egyre, nem vagy

Már fiatal.

Rédey Tivadar.

(1885.)

TRAGIKUS TÁJ.

Az ég itt nem felhőtelen

Se hajnalon, se estelen,

Se déli napverőn.

Sötét felhők gomolyganak,

Mint száz sötétlő gondolat

A lázas agyvelőn.

S a fák – ó nézd csak, nézd: a fák!

Az égbe fúrja mind magát

Feltarthatatlanul…

Tar ágát nyújtja koldusul,

Egy percben: dússá lombosul,

Más percben: lombja hull.

A földet szemmel áthatod

S a gyökerét is láthatod,

Mint rút vipera faj

Tekergenek, vonaglanak

A gyökerek a fák alatt

És mind egymásba mar.

Száguld robajjal a patak

Hurcolva holt faágakat

S a sziklán megtörik;

S az irgalmatlan vad vizek

Már semminek, már senkinek

Képét nem tükrözik.

Fészket hord a fa sudara

S minő az erdő: madara

Szakasztott épp olyan,

Tépázott tollú és fakó

S dúlt álmiból irtóztató

Rikoltó dal fogan…

Igy hallottam s így láttam én,

Hogy sűrű erdőn jártam én

Egy csüggedt év nyarán

S kedvem bánat hamvába holt –

A gyász a tájnak gyásza volt?

Vagy magamé talán?

Tóth Árpád.

(1886.)

FÉNYLŐ BÚZAFÖLDEK KÖZÖTT.

Ha olykor lassú esti sétán

Az országút merengve páros

Sor jegenyéjét messze járom

S mögöttem elmarad a város, –

Megállít a nagy búzaföldek

Ragyogása az esti napban,

Nyújtózkodnak a sárga táblák

Fénylőn, komoran, mozdulatlan;

Valahonnan az erdőszélről

Viszkető kis szelek sziszegnek,

De keleti ős lustasággal

A nagy táblák alig zizegnek;

Alszik a sűrű, jó magyar föld,

S oly különös, ahogy mogorván

Sütteti sok busa kalászát,

Mint sörényét egy vén oroszlán,

Mely idetévedt Európa

Hegyei s tengerei közzé,

S vadásznak rája ezer éve

S ezer tőr és háló kötözné,

És már nem bánja. Elcsigázott

Remek teste elnyúlt a napban,

Már néki mindegy, várja sorsát

Fénylőn, komoran, mozdulatlan;

Vagy tán egy bősz ugrásra vár még?

S kalászvillantó esti tűzben

Nagy ős dühét forralja lassan,

Félelmesen és egyszerűen?

S majd talpa nagyságos ütése

Végigrendül Európa hosszán,

Mielőtt elalunna végkép

Az Ázsiából jött oroszlán?

Ki tudja? Óh, te furcsa, drága,

Vad búval és bő vérrel ázott

Komor magyar föld, csöndes este

Megsimítom fénylő kalászod;

Lásd engem, kócos, bús jobbágyok

Sarját, rég megtett gyermekének

A fínom, csábító Nyugat, de

Láttodra egy-egy régi ének,

Valami kancatej-szagú dal

Lelkem ős pusztáiból följön,

És jajgat a nap hunyó fényén

S meghal az esti búzaföldön.

JÓL VAN EZ IGY.

Hogy miért vagyok többször szomorú,

Mint víg, óh kedves, kár úgy számbavenni,

Jól van ez így,

Lásd, kell szomorú embernek is lenni.

Kell lenni szívnek, amelyben kihajt

S dússá érik az élet szenvedése, –

Vak, ferde mag,

Mely mégis, mégis istenek vetése.

S lásd, van az úgy, hogy ez a bús vetés

Legsúlyosabb kalászát akkor kapja,

– Furcsa titok, –

Ha jó időknek fénylőn süti napja.

Sokszor meg mintha mély, nyugodt öröm

Acélos fénye éppen őbelőle

Csillogna ki,

Ha ráhullt a könnyek meleg esője.

»Bánat«, – mondod, – de bánat és derű

Között a határ olyan egyszerű-e?

Hátha a bú

Ize kapat a legbölcsebb derűre?

Hátha a végső Aratás után,

Mikor sarló alá hull lassú szára,

Belőle kél

Szent kenyér az istenek asztalára?

KORA MÁRCIUSI NAPSUGÁR.

A végtelenből jött, de a platánok

Hallgattak, a sok zord, kevély sudár,

– Csak villámtól reszketnek a titánok,

Mit nékik egy kis halavány sugár! –

S ő félve zuhant alá, a mogorva

Törzsek között oly sötét volt a kert!

De lenn egy csöndes, paraszti bokorra,

Egy alázatos, vak pajtásra lelt.

Akkor a sugár szelíd arany szája

Súgott valamit s meghalt a sugár,

Ám megszületett március csodája:

Ezer rügy-szemét rányitotta már

A vak bokor az elámuló estre,

S minden szeme a Végtelent kereste.

Szegedi István.

(1886.)

VIDÉK.

Rámront magánya, gyertyafény-unalma,

a félhomály a szűkös udvaron;

az este, mint a kávé, sűrü, barna

s nehéz, mint ólomsúlyu két karom.

Itt nem üres szó ám az élet terhe,

itt lassan jár az ember, nem rohan,

a levegő is kevesebb tán erre

s az ég oly iszonyúan messze van.

De boldog az, aki innen kilábol,

akit a fény, a forgatag ölel,

akinek rész jutott a nagyvilágból

s csepp életét nem itt veszíti el.

És aki mindent könnyen elfeledve

hazára lelt szabadabb ég alatt…

Engem is elvitt sorsom kénye-kedve,

de belőlem valami itt maradt.

Az óra ismerősen ver kilencet,

anyám simítja végig két kezem;

ez a vidék engem már el nem enged,

én ide már csak hazaérkezem.

Áprily Lajos.

(1887.)

ESTI DAL.

Ültem bent a két fiammal

tűzvilágos pamlagon.

Jött az este, barna koldus,

könnyesen jött és vakon.

Őszi zápor dobverése

peregett az ablakon.

Két fiacskám karcsu testét

átölelte két karom.

(Hármas árnyék játszva lengett,

nőtt mögöttünk a falon.)

És az esttel víg dalokra,

Grimm-mesékre jött a gond.

Búgott künt a szél dorombja,

óriási bú-doromb:

Fognak-é majd lelkesülni

Új világok tavaszán

fény-imádó, büszke szemmel

fent az ember magasán?

Vagy kavargó ködbe hullva

minden álmuk úgy vesz el:

tolla-foszlott, csonka szárnnyal,

ember csúcshoz oly közel?

Vagy az ösvény gyenge gyepről

Vadbozótú láphoz ér,

és a csalfa láp iszapja

újra vér, jaj, újra vér?!…

Ültem bent a két fiammal

s mint az óriás-kigyó,

tűzvilágos pamlagunkon

úgy büvölt a vizió.

Két fiacskám karcsu testét

félve fogta két karom.

(Nőtt az árnyék, óriásra

nőtt mögöttünk a falon.)

S vércse-csőrü kín csapott rám,

régi kínnal vérrokon –

és a falra sors-sötéten

felkomorlott Laokoon.

LEVÉL.

Mi itt a téli Szép titkát kerestük

halott falukban, hó-hullámokon,

s beporozott az erdők zuzmarája,

lelkünk a tél lelkével lett rokon.

Ajándékozhat szint és dalt a nyár is:

fehér hazánk a vad-nyomos határ.

December és dér. Madaram a holló,

monumentális, büszke gyászmadár.

Ha meghalok, nagyon megváltozom majd:

átszállok egy kis kék felhő-közön

és a tavasz lelkére rátalálok

s a fiatal tavaszba költözöm.

Fénnyel jövök vagy fuvalom zenével

s a hó megindul téli házakon,

lerázom az akácok zuzmaráját

s a jégcsapok vizét megcsorgatom.

Lecsapok a hó-rejtő fűz-berekre

s a varjú-tábort messze kergetem,

felvillanok egy csiklandó sugárban

s a néma pásztort megnevettetem.

A barna felhő búskomor szívébe

Csóvát dobok, hogy zivatar legyen –

s egy éjjel diadalmasan leszállok

felleg-vizekre szomjas Őrhegyen.

Halomba, zápor-gyöngyösen letépem,

ami virág van száz vadrózsafán

és virradatkor óriás csokorral

bedobom a leányok ablakán!

TETŐN.

Ősz nem sodort még annyi árva lombot,

annyi riadt szót: »Minden összeomlott…«

Nappal kószáltam, éjjel nem pihentem,

vasárnap reggel a hegyekre mentem.

Ott lenn: sötét ködöt kavart a katlan.

Itt fenn: a vén hegy állott mozdulatlan.

Időkbe látó, meztelen tetőjén

tisztást vetett a bujdosó verőfény.

Ott lenn: zsibongott még a völgy a láztól.

Itt fenn: fehér sajttal kinált a pásztor.

És békességes szót ejtett a szája,

és békességgel várt az esztenája.

Távol, hol már a hó királya hódít,

az ég lengette örök lobogóit.

Tekintetem szárnyat repesve bontott,

átöleltem a hullám-horizontot

s tetőit, többet száznál és ezernél –

s titokzatos szót mondtam akkor:

Erdély…

Füst Milán.

(1888.)

A PÁSZTOR

Tört szívvel, melyből fájdalom csordul,

Lejti táncát a szél s közben búskomor…

Felhők szállnak el felette zordul

S már az alkony éjszakába fordul.

S a barna hegyről rég lejött a nyáj,

(Mint barna fejről göndör fürt lehull),

S a nedves réten sír a vízmadár

S a pásztor botra támaszkodva vár,

Míg az éji falura a barna ősz

Kietlen csöndje ült; s már hűs verem

Az égnek boltja. Melyre nesztelen

Szállong a sötét föld alól a gőz.

Kunyhójának akkor lángja éled

S míg nem egy félszeg gondján bibelődik,

Magános asztalán hosszú időkig

Még a hűvös gyertyalángba réved.

S míg éji úton lándzsás éji csősz

Korhol duhajt, ki csendjét felveré,

A kövér, sötét föld alól a gőz

Békésen száll a csillagok felé.

A SZŐLŐMŰVES.

Lám, a Medve ragyog s fiát veri: csöndre tanítja.

S lejjebb lassan, valamint tavirózsa, leúszik a Hattyú.

Alant sötétül a kékség s a hűs domboldalt beborítja,

Melyre fehér házat, kicsikét, százat egy óriás parittya

Fekete, tar venyigék közt össze-vissza szórt…

S tiszta éjjelen, mélyen a hold alatt repül

S fénylő, gyors felhőket űz az őszi szél…

– S már ő is menni kész, – csak épp hogy néz körül,

Ki a súlyos fürtöt óvta: ím, hogy itt a tél

A szótlan szőlőműves is pihenni tér.

Jön, leballag a hegyről s hol borpincék nehéz szaga terjed,

Puttonyát s számos szerszámait hűs kamarába teszi vissza…

S míg felenged a tél s a hordók kotyogó bora erjed

Vidáman heverész és derűs kedvvel borocskáit issza

S tiszta bölcseségnek örül, amíg kívül hull a hó.

EGY EGYIPTOMI SIRKÖVÖN.

Élek és kiáltok, hogy halld, – de vajjon még meddig kiáltok én?

S vajjon kinek kiáltok én?

S meghallják-e vaj’ a századok, hogy egy ember élt itt?

S vajjon elbolyong-e jajszavam a századok rengetegében – s nem hal-e el?

S vajjon tovább hullámzik-e a századok fekete tengerében,

Ha oly gyengén lejt is majd tovább,

Mint nagy viharban kis hullámfodor?

S vajjon kinek kiáltok én, ha nem érti más,

Ha nem érti senki más, mit mond e jajszó?

Ha nem érti senki más, hogy mit tanultam én,

Hogy mit szenvedtem és mit láttam én?

Ó mért is szólok hát s mért nem némulok el?

S mért hirdetem egy élten át örök fájdalmamat

S hogy szenvedéseteknek őse én valék!

Mért kell alamizsnát kérnem Tőled, átkozott Utókor,

Hogy tekints vissza majd reám az Idők és Szenvedések

És Nagy Viharok rengetegéből, – át hullámon és ködön,

Gondolj egy másodpercre reám, – mint a hajós,

Ki nagy viharban siklik át az örvény feketeségén

S szellemszemekkel látja társát ott alant,

Amint lágy mohára hajtja elfáradt fejét

S gyengéden úgy öleli elfáradt szívéhez

Egyetlen kincsét: az örök éjszakát!

Emőd Tamás.

(1888.)

BÓLYAI.

A könyvesház kék ablakából látni,

Hogy jön az est az országúton át –

Ködöt füstölnek, párát eregetnek

Künn a kémények és benn a pipák.

A polcokon ó-könyvek díszelegnek,

Sok titkos írás, ábra, jel, betű.

S a csillagok szigorú mesterének

Arcára hull az alkonyi derű.

A hold kisüt. Kopernik barna képe

Mosolyog most a homályos falon,

Sárga pergamen, lúdtoll, lila ténta

Pár tompa folt az íróasztalon.

A hold ragyog. Bólingat már a bölcs agg,

A kemencében is szunnyad a szén,

S a vén magyar szent lelke áthajózik

A csillagok és számok tengerén.

Karinthy Frigyes.

(1888.)

MARTINOVICS

Először Sigrayt vezették köztük el,

Szolárcsik felbukott a lépcsőhöz közel,

Szentmarjai vadul ellökte a papot,

Hajnóczy sírva ment, Őz Pál viaskodott.

Martinovics – így szólnak a régi krónikák –

Ájult volt, amikor a padra hurcolák,

Nyitott, tajtékos ajkán nehéz mosoly, fakó,

Két hóna alá nyulva cipelte a bakó.

Kuszált, vizes haja, sovány gyermek-feje

Rácsuklott csendesen a hóhér mellire,

S melyet nyirkos pirossal az olvadt vér elöntött,

Két karja átölelte szeliden a fatönköt.

Turcsányi Elek.

(1889.)

EGY CSILLAGOT KEZEMBE VETTEM.

A hold, a sandaképü hold,

Ma megölelt és rám hajolt.

A fákon apró lángok égtek:

A csillagok a fákra léptek.

A csillagok a fákra léptek;

A fák az úton összeégtek.

*

Egy csillagot kezembe vettem;

Nem égetett; zsebembe tettem.

Hazáig hoztam ezt a kincset;

Itt vettem észre csak, hogy nincs meg.

Tán nem szereztem igaz úton,

Hogy elvesztettem így az úton;

S majd azt hiszed, hogy ez csak álom;

De elhozom, ha megtalálom.

Engedd meg, hogy csókot ne adjak;

Engedd meg, hogy visszaszaladjak!

DE PROFUNDIS.

Unt életemnek szürke kőfalán

Kihajlok, mint a börtönök virága:

Itt éltem hát, tenyérnyi helyre zárva,

Egy pesti bérkaszárnya udvarán.

Élet! Hatalmas, duzzadó Titán!

Hát ezt adtad? Hát ezt a sorsot éljem?

Kakas vagyok, de vérzik bóbitám;

S elmúlok én e naptalan sötétben…

JANUÁR.

Mögöttem egy évvel több van

S vár rám eggyel kevesebb,

Ablakomon téli köd van,

Ott több van, itt kevesebb;

Ablakomon téli köd van,

Itt kevesebb, ott meg több van –

Január, Január,

Ami tűz volt, hamu már!

Karosszékben üldögélek,

Kályhám dalát hallgatom;

Elkárhozott, gonosz lélek

Zörget ajtón, ablakon;

Elkárhozott, gonosz lélek

Ajkán is csak ez az ének:

Január, Január,

Ami tűz volt, hamu már!

Sik Sándor.

(1889.)

A FÉSZEKRŐL.

Te vagy a fészek,

Puha vagy, édes és meleg.

S én oly keveset gondolok veled.

És oly sokszor máshova nézek.

És megvetem a régi fészket,

A régi meleget,

És a régi egyformaságot.

Szédülő fejem vándorolni késztet,

Keresni más vidékeket.

Szivárványszínűbb új világot,

És ismeretlen fészket.

És elmegyek, örök elégedetlen,

Hazátlan bujdosó gyanánt,

És sose tudom, mért sírós a kedvem,

És nem tudom, mi bánt.

És szállok, szállok, messze földeken,

Szüntelenül és pihenéstelen,

És egy sajgó vágy egész életem:

A régi fészek melegére.

És te vagy az anyamadár,

És én vagyok pelyhes fiókád,

A csupa-vakság, a csupa-mohóság,

Aki mindig máshova vágyik,

Akit hív minden félhomály.

És botorúl és elbízottan

Kiszállok bizakodva, bátran

Nap-nap után. És te utánam

Sírva nézel és gondsújtottan.

És én nyugalmat nem találok

Sehol a végtelen világon.

Mert ott sír bennem, bárhol járok,

Aggódó, fájó csipogásod

Hívógató, síró zenéje.

És mindenhonnan visszavágyom

Szerelmes szíved melegére.

Te vagy a sziklaszál,

Melyen a fészkem épül,

Amely az apró dombok tömegébül

Messze-magasra szökken és magában,

Egy – óriás – magában áll.

És röpke szárnyam, fürge lábam

Akárhová visz engemet,

Csak körötted keringhetek,

És nem lehet távozni tőled,

S nem látni téged nem lehet.

Bejárhatom a rég halott időket,

És lelkem messze jövendőkbe szállhat:

Nem lehet vissza nem kívánni

Amaz egyetlen sziklaszálat.

Te vagy a Hegy,

És a hegyet nem lehet túlrepülni.

Te vagy a völgy,

És a völgyből nem lehet kirepülni.

Te vagy a lég,

És a leget nem lehet átrepülni.

Te vagy a föld,

És a földről nem lehet fölrepülni.

És Te vagy a Határ:

Csak Tebenned lehet repülni.

Itt nem lehet és nem szabad,

Csak szépen, csendesen megülni

És énekelni és örülni.

Mert Te vagy minden: a szirt és a fészek

S a szerelmes anyamadár.

GYERMEK AZ UTCÁN.

Piszkos falak, csatakos utca,

Szennyes november, kültelek;

A járda szélén víg zsivajjal,

Rongyból spárgált ökölnyi göngyöt

Izzadtan rugdos egy sereg

Botlábu, vézna kisgyerek.

Bádogkürtők és tűzfalak közt

Átsurran egy-egy pillanatra

Egy útjavesztett napsugár,

Szökdécselő aszfaltbogárkák

Rajára le-lekandikál,

S egy más világról muzsikál.

Muzsikál szöcskés réti fűről,

Szamócás erdőt emleget,

Ribiszkés, almás kerteket,

Csengős csikót, bocit, báránykát,

És kislibák és kiskutyák közt

Sok barna boldog gyermeket.

Ó mennyi futkos pilleűző,

Métás, pilinckés víg gyerek!

És birkózik és hempereg.

Mezitláb járnak puha fűben,

Fehér szalonnát falatoznak

És kakastejes kenyeret.

Zeng, zeng a jövevény sugárka,

Életpirosan, melegen.

De ők lihegve kiabálnak

S rongyoska lábuk rugdalózik

A szennykimarta köveken:

Nekik a nóta idegen.

A járdán túl, egy kapumélyben

A Jézus Krisztus áll fehérben.

Az egyik szeme mosolyog,

A másik sírva nézi őket

S testén megindul mind az öt seb

S a kőre könny és vér csorog.

Lányi Viktor.

(1889.)

LITÁNIA.

Ó éjszakáim hajnala,

Ó álmaim őrangyala,

Te könnyes szemmel nevető,

Te szűzi szívvel szerető,

Te mindig engem pártoló,

Te soha el nem pártoló,

Vigasztaló és ápoló,

Te jó, te hű! te hű, te jó!

Mivel telnek a napjaid?

Tán öntözöd virágaid,

Tán nyűtt ruhákat foltozol,

És éjente sikoltozol,

Az éjbe tép a sikolyod,

Reggelre elszáll mosolyod,

És elboronganak szelid,

Bánatos szép szemöldeid.

A hajad mint az őszi est,

Amit a hold ezüstre fest,

A lépted zeng mint a zene,

Mintha a padló csengene.

Ha küszködök, ha vétkezem,

A kezedre emlékezem,

Mért nem vagyok most is veled,

Lázas, nyöszörgő kisdeded?

Fejem öledbe hajtanám,

Fehér kezed omolna rám,

És mondanám, mint hajdanán:

Anyám, anyám! anyám, anyám!

Remenyik Sándor.

(1890.)

AZ IGE.

Vigyázzatok ma jól, mikor beszéltek,

És áhitattal ejtsétek a szót,

A nyelv ma néktek végső menedéktek,

A nyelv ma tündérvár és katakomba,

Vigyázzatok ma jól, mikor beszéltek!

E drága nyelvet porrá ne törjétek,

Ne nyúljon hozzá avatatlanul

Senki: ne szaggassátok szirmait

A rózsafának, mely hóban virul,

Úgy beszéljen ma ki-ki magyarul,

Mintha imádkozna,

Mintha aranyat, tömjént, myrrhát hozna!

És aki költő, az legyen király,

És pap, és próféta és soha más,

Nem illik daróc főpapi talárhoz,

S királyi nyelvhez koldus-dadogás.

Vigyázzatok ma jól, mikor beszéltek,

Vigyázzatok: a nyelv ma szent kehely,

Ki borát issza: Élet borát issza,

Előre néz s csak néha-néha vissza –,

S a kelyhet többé nem engedi el!

AZOK A KIS LÉTRÁK.

Azok a kis létrák!

Gondoltok-e rájok?

A vagon-koporsók,

A vagon-lakások

Kicsiny hidacskái.

Anyaföldhöz kötő

Utolsó hidacskák,

Horgonyok, vasmacskák.

Mikor felhúzódtak,

Magasba vonódtak:

Komor jeladások!

Magyarok, magyarok,

Gondoltok-e rájok?!

Ha az a sok kicsi

Létra eggyé lenne:

Jákob lajtorjája

Hosszabb nem lehetne,

Istenhez valaki

Rajta fölmehetne!…

AMIG A NAGY KÚRIÁN ÁTMEGYEK.

A Kolozsvári Református

Collégiumnak, Alma Materemnek

ajánlom szeretettel.

Ősz mosolyog a nagyudvar felett,

Amelyen most gyakorta átmegyek,

Ha nem is négyszer Isten egy napjába’,

Mint hajdanába.

Az udvaron métázó gyerekek,

Zsongitó, édes lárma…

Behunyom a szemem… még meglehet

Valamiből szekundát fogok máma.

Aztán mégsem az emelet emel…

Elnyel a pince szája.

A nyomdába megyek.

Apokaliptikus vasszörnyeteg

Bömböl ott lenn: a nagy rotációs,

Itéletes idők titánja,

Vértelen harcunk negyvenkettese,

Vele van beszédem, vele.

Reá akarok bízni valamit,

A lelkem titkait,

És megfésülni őket utoljára,

S megáldani, mint a mesék királya

Búcsúzó fiait,

És úgy bocsátani el a nagyvilágba.

Ősz mosolyog a nagyudvar felett,

S a hűvös, késő őszi nap sugára

Megilletődve, elfogódva száll

Egy kis diáklány aranyos hajára.

Egy percre megszünt minden földi átok,

Az Inferno halkabban dübörög –

Irigyelik a napfényt a diákok.

Forbáth Sándor.

(1890.)

A HOLD ÁRNYÉKA.

Jártál-e már a kertben éjjel,

Mikor a tél ezüstfehérrel

Díszíti fel a néma fákat?

S a holdfényt megcsillanni láttad?

– Ó, mennyi pompa, mennyi szin!

A hó, a drága hermelin:

– Palást királynő vállain –

Virraszt a rózsák álmain

És dús prémjének hattyuhátán

A hold árnyéka halkan, árván

Remegve, kúszva, imbolyog…

– Ilyenkor arra gondolok:

A messzi-fénylő égitesten

– Magáról holtig-elfeledten –

Nem lakik-e valódi énem,

Akit árnyékként kell kisérnem

Nekem is itt, egy életen,

Túl perceken s túl éveken?

A nappalok tán álmok voltak

S árnyéka vagyok csak a holdnak,

Mely szürke sátorán az égnek

– Mikor a csillagok kiégnek, –

Mint titokzatos idegen,

Eltűnik halkan, hidegen…

Zilahy Lajos.

(1891.)

A RÉGI HÁZ KÜSZÖBÉN.

Kezembe ejtve homlokom

Ülök a korhadt küszöbön.

Te régi ház, elmult időmet

Köszönöm néked, köszönöm.

Köszönöm néked régi udvar

A fák alatt a lenge hintát,

A kis padot, a szép lugast,

Amit befontak ágak, indák.

Köszönöm néked régi udvar

A búvócskát, a kergetősdit,

A kisleányt, amint vigyázva

Egy nagy fa mellől leskelődik.

Köszönöm néked régi ház

– Ez minden ami megmaradt –

A nyilakat, a jó parittyát,

Az első lelőtt madarat.

Ó köszönöm szelíd anyámat,

Amint gyümölcsöt osztogat,

A bátyámat, a két nénémet

És köszönöm a húgomat.

Köszönöm néked régi ház

– Köszönni valóm annyi van –

Ó köszönöm halott apámat,

Ki így szólt hozzám: Kis fiam!

Mindent elvesztve, férfi-szívvel

Köszönöm néked, köszönöm,

Hogy megengedted, hogy még egyszer

Leüljek itt a küszöbön.

KATONATEMETÉS.

Grabowno mellett, messzi lengyel földön,

Ütközet közben délután

Nagy baj esett egy rekrután.

A földre térdelt, földre hullott rögtön

S hogy ráhajoltak bús, paraszt vigasszal

– Tes’vér, az istenit, mi az,

Fakó vagy, mint a méhviasz, –

Szemet nyitott és szólalt gyenge hanggal:

– Őrmester úr, már vége, nincs tovább…

Én meghalok most, – érezem –

Csak azt az egyet kérdezem,

Hogy temetik a halott katonát?

– A hóttat fiam? Aki meghótt? – Várjál.

Nem egyszerű a sorja annak,

Ha egy halottra ráakadnak!

– Én láttam eccer fenn Szulosszovánál.

Elébb vigyázva szépen megmosdatták

S hogy meglegyen a végtisztesség,

A szegény vitéz árva testét

Nemzeti zászlók selymébe csavarták.

Kerestek néki csendes, drága sírt

Egy vadvirágos, kerek dombon,

– Hej, tes’vér, istenemre mondom,

A híres ezred könnyhullajtva sírt!

Aztán felálltak mind a századok,

A tölgykoporsót vállra vették

S ahogy lassan szekérre tették,

A tisztek is mind kardot vontak ott.

– Be gyönyörű vót ez a bús menet!

Koszorút vittek örökzöldből

És hat szurokfekete csődör

Húzta lassan az ágyúszekeret.

Majd bakacsinba’, vont-arany-szoknyába’

Jöttek a tábori papok, –

Három tartott szavallatot,

– Egyik keresztet emelt a jobbjába’.

– Ott vót a sarzsik legnagyobbika –

A sír mellett, a keresztfánál

Levett kalpaggal állt a Császár

S az égre zengett hatvan trombita…

– Na, mi az, tes’vér, nem felelsz?

… Puha

Alkonyfény hullt a tájra

S a sárga tarlón egymagába’

Holtan feküdt egy rongyos rekruta.

Arra ballagott három szanitéc, –

Sok volt a munka, – vállra kapták,

A hantot gyorsan rákaparták

És tovább ment a három szanitéc.

Lányi Sarolta.

(1891.)

VALAMI HALK VIRULÁST…

Valamit, valamit, ami hasonlítson az örömhöz,

csak amiként a fű a fához

s a csillaghoz a mécsvilág,

valamit, valamit…

Akárhonnan, akármi, csak nevessen

mint harmatos arccal réti virág,

vagy mint a gyermek anyamellen,

akármi, csak nekem nevessen…

Valamit menteni, menteni kéne

a mult kincséből, kicsit, akármit,

szomjú zenéket, szép mosolygást

s a jó szemek meleg kis mécsvilágát…

Nem csillagot, két jó szemet csak,

sötéten át is szívbe fénylőt

s valami halk virulást…

Valamit, valamit, ami hasonlítson az örömhöz!

AZ ANYA DALOL.

Őnála nincsen kedvesebb,

nincs boldogítóbb, jobb, se szebb.

Enyém ő, mint enyém e szem,

amivel őt nézem, lesem.

Ha drága szája rámnevet,

felejtem sok bús évemet.

Ha feje nyugszik mellemen,

jöhetnek ezren ellenem.

Belőlem él ő, benne én,

egyek vagyunk mi: ő, meg én.

Halvány, halvány a szerelem,

egyetlen fény: a gyermekem.

Ifj. Bókay János.

(1892.)

OTT…

Ott kéne élnem dús rétek között,

Ahol darázs döng a virág fölött,

Hol a rétalja öblös kikötő,

Úszó vitorlás a szitakötő.

Ahol a barna, szikkadt anyarög

Csizmám alatt mogorván dübörög,

Hol az alkonyig nyujtózik a tarló

S a hold helyett az égen fényes sarló.

Hol barnabőrű asszony és legény,

Szemvillanása, dereka kemény,

Ahol istenáldott kenyér a bor,

Ahol halál után is áll a tor.

Ahol a vastag éj úgy leterül

Mint fázó bárányra a pásztorszűr.

Sötétet, csendet csak az eb ugatja,

Pimasz emberszó át sosem lyukasztja.

Ott kéne laknom tornácos kis házba’,

Káromkodva, vadászva, pipázva,

Ahol a nap a pitvaron ragyog,

Ahol érezném, hogy magyar vagyok.

Templomba járnék, átalkodott pogány,

Fohászkodnék a szent litánián,

S beinvitálnám aztán a papot,

Hogy borba mártsuk a vasárnapot.

Pohár, tarokk, jó zsíros anekdóta,

Politizálás, néhány régi nóta,

Hogy bent felsírjon egy-egy ősi húr, –

És én volnék a tekintetes úr.

Jegyző, tanító, mind édes komám,

(Csak a doktort kezelném mostohán)

Kutyául bánnék a botos ispánnal,

De emberül a lyányszemű vizslámmal.

Ott kéne élnem, hol a szelid dombnak

Karcsú tornya van, s a karcsú toronynak

Ágyúércből öntött öreg harangja,

S a vén harangnak borús, méla hangja.

A földre dőlnék, ha az óra int,

Barna magyar rög lehetnék megint,

Melyből a délibábos ég alatt

Magyar búza, magyar élet fakad.

Rozványi Vilmos.

(1892.)

ÖRÖK RITHMUS.

Hívtad anyagnak, erőnek, világnak,

Asszonynak, pénznek, mert bús méheiben

Ezek mindnyájan Őt hordják királynak…

És Néki mégis csak egy neve van: Isten.

Ha belenéztél; bús magaddá vélted,

Igy merészkedtél a Vele való harcig,

De így tudtad meg, hogy minden emberélet

Az Ő álma s Ő tebenned is alszik.

Im sorsod egyszerű képe. Gyermek mókáz

A tükör előtt nyöszörögve, kacagva.

Pojácát, hőst, ördögöt, angyalt próbálsz

S a Szent Tükör ezt mind magába fogadja.

Magadnak szól Neki szóló szerelmed.

Örök titok. Eszed hiába harcol.

Halálod percén Ő fölébred benned,

Te pedig Benne csöndesen elalszol.

Ember és Isten kölcsönös nagy álmok,

A végtelenség legszebb dalai;

Az Örök Rithmus őrzi a világot,

Hogy ébren legyen mindig valaki.

Bartalis János.

(1893.)

KERESLEK.

Kereslek, Isten, a földben, a virágban, a fákban

és mindenütt megtalállak.

Ez az én Istenkereső időm.

Kereslek a fényes tavaszban,

az erdők virágos feje int: itt vagy.

Kereslek az esőben, a szomjas

vetések susogják: jelen vagy.

Kereslek a fűben: érezlek, tapogatlak.

Ez az én boldog Istentaláló időm.

A hegy azt riogja: Im, megtaláltad te az Uradat,

A vizek azt harsogják: Nem vagyok többé árva.

Most már nyugodtan hajthatom szemem álomra.

Eljött az én Istenem.

Érzem szívem melegét, érzem hátam borzongását.

Hallom a fellegek suhanását,

Nem vagyok többé egyedül.

Reggel köszöntenek a virágok: Ember társam!

Este köszöntenek elfáradt állatok: Élet sorsomos!

S ha az emberek köszöntés nélkül haladnak el mellettem,

már az sem baj.

Ha káromolnak: akkor sem haragszom.

Mert én megtaláltam az én Istenemet.

Ó, halleluja! Halleluja!

Nadányi Zoltán.

(1894.)

A KÖLTŐ.

A költő, kit senkise emleget,

a költő festi kékre az eget.

A rózsaillatot ő leheli,

a csillaglángok az ő szemei.

Ő hajtja a Dunát és a Tiszát

és a leroppant hídon ő visz át.

A zászlórúdon az ő lelke leng

és ő fegyverzi fel a meztelent.

Mint ősanya, szűl, táplál, betakar,

őnélküle nincs ország, nincs magyar.

Őnélküle nincs tél, nyár, semmi sincs,

ő az ajtó, a kulcs és a kilincs.

Ő nem is ember. Őt nem lelitek.

Legfeljebb hűlt helyét ölelítek.

Az öngyilkos ölelheti csak át,

mikor tárt karral leveti magát.

A TESTŐR

Itt nyugszik ő, sok bécsi hölgy

szerelme. Költő, dalia.

Királynénk szép Terézia

testőre, Bessenyei György.

Itt nyugszik ő, Bakonszegen.

Nem Bécsben és nem egyebütt.

Lovával együvé feküdt,

kifent bajusszal, délcegen.

Kalandozott és megpihent.

A lármás, fényes Bécs után

ölébe vette őt puhán

a csend. A bakonszegi csend.

Én nem a testőrt tisztelem,

hanem azt, aki hazatért,

otthagyva minden csatatért.

És állt a parton dísztelen.

A zöld Berettyót látta itt,

a borzas fákat, bokrokat,

miután látta már sokat

a szép királyné vállait.

Ült csendben a tornác zugán

és nézte a bukó napot.

Aztán a toll után kapott,

utolsó szalmaszál után.

Bizony utolsó szalmaszál.

Bizony, fuldoklik, aki él.

De aki több a többinél,

e szalmaszállal partra száll.

AZ AKÁCFA HALÁLA.

Tóték alatt, az aljban

kidöntik az akácot,

mely legmesszebbre látszott.

Kérdeztem, hogy mi baj van,

szegény fa mért lakol?

hibás-e valahol?

És szívemet ütötte

a favágók szava:

Kútgémnek kell a fa.

Tavasz van körülötte,

sugárzik rá az ég,

száz évig állna még

lombot, virágot ontva

és zengetné naponta

a legszebb madarat.

De mostan persze, persze,

tövére csap a fejsze

és csak a csonk marad.

Ledöntött, összerugdalt

sudarát elviszik,

itatja majd az udvart

s ő maga nem iszik.

Robotba elgyötörve

néz le a kútgödörbe,

nyöszörgős, görbe, rút,

aszott, fekete rúd.

Jaj, régi, régi bánat,

hogy dőlni kell a fának,

hogy ég felé mutatni,

lombot, virágot adni,

dalolni nem elég.

Konyhára hasznot úgy hoz,

ha odaáll a kúthoz,

vagy üst alatt elég.

Végzet sikolt belőle,

mikor recsegve dől le.

Mécs László.

(1895.)

RABSZOLGÁK ÉNEKELNEK.

Hajrá! igásan hajszol, űz

parancsolónk, az Élet

s mert tudjuk, hogy a szekerét

húzzuk, tanítjuk: Lélek…

Akár tövis, akár virág

mivel vág minket: vérzés

borzong a lelkem, harmatoz

s mi énekeljük: Érzés…

Néha eldugja ostorát

s kényszer-lejtőkre rendel:

hisszük, magunktól rohanunk

s gőgünk azt mondja: Ember…

Néha hajcsárt vesz közülünk,

az lesz kezében ostor,

oly szépen pattog, prédikál

s mi azt mondjuk: Apostol…

Mit Isten be nem fejezett,

mert már talán megunta:

száz bábel-tornyot épitünk

hiába s mondjuk: Munka…

Ezernyi borzalom riaszt

viharban, tűzben, vízben

s egy nagy talány: a túlvilág

és felkiáltunk: Isten!!

Hajrá! ösztön-ostorral űz

vermes, tavaszló tájra,

hol cselesen virágot szórt

s mézet a verem-szájra,

vakon rohanunk, csordamód

s míg méz gyöngyöz a szájon,

mi azt gügyögjük: Szerelem

és felsóhajtunk: Álom…

Parancsolónknak új öröm:

újabb rabok figyelnek

az ostorpattogás felé

s mi sírva súgjuk: Gyermek…

Hajrá! tovább csak, hajt urunk,

hol vár egy barna mélység:

sírunk, üvöltünk, kapkodunk,

az úr kacag: csekélység…

Csókoljuk véres ostorát,

De senki, senki nem talál

izgalmat s míg vakon beugrunk,

ájultan suttogjuk: Halál…

Erdélyi József.

(1896.)

JULISNÉNI TÜCSKE.

Vén özvegyasszony

volt Julisnéni,

Istenre maradt,

Istent dícsérni.

Senkije sem volt,

de volt egy tücske.

Az dalolt néki

altatót este.

Midőn ágyában

Istent dícsérte,

az a fekete

diák kísérte

egyhangú arany

hegedűszóval,

melynek mintha csak

vonóhúzója

lenne a tücsök,

húrja pediglen

valahol bent a

fáradt szívekben

zengne unatlan

szaggatott nótát,

melyhez a lélek

tartja a kótát

s észrevétlen ki-

ejti kezéböl

és titkos álom-

örvénybe szédül.

Az a tücsök is

megunta nála,

vágyott népesebb,

vígabb tanyára.

Megszökött volna

minden bizonnyal,

de Isten gondolt

a jó asszonnyal,

mert Julisnéni

csak észrevette

s görbebotjával

visszakergette.

Mégy vissza tüstént,

Oktalan tücske,

ha betalál itt

kapni a fecske,

ki hegedül majd

nékem estenden,

az embertelen

halálos csendben.

Ne hagyj el, tücsköm,

szívem lakója,

egyetlen földi

vigasztalója.

Joga volt ahhoz

az egy tücsökhöz,

joga mennybéli

hegedűsökhöz.

Marconnay Tibor.

(1896.)

MICHELANGELÓ: DÁVID.

Magad voltál Dávid, ki szembeszállott

a nagy látszattal és a Csöpp-Igazság

talapzatává tetted a világot:

Te voltál a győzelmes Fiatalság!

Toscana hegyei mind Góliátok!

Te szemben állsz velük s ők messze hajtják

hős vágyadat, amely a tájba látott:

s most is Te vagy a győztes fiatalság!

Hiába téptek barázdákat évek

orcádba és hiába torzították!

Te már meglenditetted a Parittyát!

A test, a Látszat elbukik; a Lélek,

ezer Dávidnak lelke győzni fog:

az elfojtott igazság győzni fog!

Zsolt Béla.

(1898.)

AMIG A TENGER ALSZIK.

Az ég ma roppant alagut,

Belészakadt a tenger.

Drágám, a tenger elaludt,

Oroszlánszive nem ver.

Halott vermében feketén

Kisért tengernyi titka,

S a parton felmeredek én:

Sziklák között a szikla.

Most láthatsz: most nem bánt a hab

Megháborult szeszéllyel.

Még sosem voltam szabadabb

És tisztább, mint ma éjjel.

Ma nyúljon két gyermek-karod

E pálmás sziklapartig,

Mert hófehér és nagy vagyok,

Amíg a tenger alszik.

Ó, néha őrült itt az éj,

Vihar jön Afrikából,

Hispániából kél a szél,

Provánsz esője páhol.

Angol hajón nyöszörg a tat,

Villám vet szörnyű dicsfényt,

És elragad az áradat

És megpörget kavicsként.

Kavics-sorsát ma nem nyögi

Fehérlő sziklalényem,

Hangom nem fúl el ördögi,

Gyülölködő zenében.

Nem dúlják véres karnagyok

Álmát a hangszereknek.

S én suttogom: magyar vagyok!

S én suttogom: szeretlek!

Megszólalok, miként a szfinksz,

S nem Isten szól belőlem,

E táj varázshatalma sincs

A zengő, árva kőben.

Tócsák partján volt sziklafok,

De most tengerbe ívell,

S itt is csak régi bánatot

Dobog mély sziklaszívvel.

Ordítanék, de nem merek,

Mert a tenger felébred

S mint ifju, győztes hadsereg,

Kürtjébe fúj az élet.

S míg küzd a víz, s a szikla is,

Hangom halódva zeng el,

És eltünök magyar kavics,

Mert elborit a tenger.

A FEKETE VITORLA.

Mennykő veri, szélvész sodorja,

Orránál örvény mérge zsörtöl,

Viszi a fekete vitorla.

Föld, amely elszakadt a földtől,

Megátkozott, torz sárdarab:

Ki rajta van, mind gályarab.

Buzát visz, ámde itt nem esznek,

Bort hord, de tikkadt a torok:

Itt csak eveznek, csak eveznek.

Lapátjuk iszapban forog,

Télen fagynak, nyáron vacognak:

Kik rajta vannak, jaj azoknak!

Hajók, ha jönnek, nem köszönnek,

Lámpája nincs, s a vaksi roncs

Vágtat a megvadult özönnek.

Halász, ha bárkádon bolyongsz,

Rohanj innen, hogy el ne kárhozz:

Mint bús bitó, úgy áll az árboc.

Madár, ha arra húz az ék,

Hussanj tovább az esthomályba,

Mert égi szárnyad csonkra ég.

Ez nem hajó, nem ősi gálya,

Nincs rév, vasmacska nem csörömpöl:

Föld, amely elszakadt a földtől.

Isten veri, ördög sodorja,

Éhes patkányok tépdesik,

Viszi a fekete vitorla,

Amig szilánkra szétesik.

Imecs Béla.

(1898.)

KŐTÖRŐ.

Könnyű léptekkel elsuhannak

Mellettem néma emberek,

Kocsik szaladnak össze-vissza,

Felbúgnak kusza kürtjelek,

Út szélen, megfeszült karokkal

Töröm, zúzom a köveket.

Itt kész vagyok. Holnapra messze

Végzem a munkám szótlanul,

Társak jönnek itt-ott az úton,

Amely a végtelenbe ful,

S a kalapácsom felragadja

Egy kéz, ha majd karom lehull.

Lehet, hogy valamikor egyszer,

Munkámból annyi ha marad,

Mikor szántóföld lesz a környék,

Hol valaki búzát arat.

Az út helyén, hol voltam egykor,

A gép egy percre elakad,

Vagy víz mossa alá az útat,

S a medre mégis elkerül,

Vagy temető lesz itt e helyen,

Ahol küzdöttem emberül,

S alig-alig szakad fel a rög,

Mely csendesen más rögre dül.

Olykor, ha könnyes lesz az alkony,

Játszik velem a képzelet,

Midőn elnézek itt az úton

A tünő emberek felett,

S az út végét szeretném látni,

Megtudni, hogy milyen lehet?

De mindez táguló szememnek

Felvillanó játéka csak,

Sohase lankadó erővel

Karom a vad kövekre csap,

Kétségeken túl, szörnyű hittel

Építgetem az utakat.

Fodor József.

(1898.)

NAGY MADARAK.

Nagy madarak, tátongó szárnnyal,

Rohannak a légürön által,

Fényében a rőt alkonypírnak –

És ahogy nagy köröket írnak,

Utjukat az égi határon

Bámulva, rettegve csodálom.

És szállnak a madarak, szállnak,

Mélyébe a növő homálynak

És ahogy fölöttem elrengnek:

Körülrepesnek s énekelnek, –

Sok-sok madár, tűzpiros szárnyon,

Olyan a daluk, mint egy álom.

Egyik így szól: »Kit meg se látott

Szemed: nézd bennem ifjuságod!«

Másik: »Nézd bennem a szerelmet!«

Másik: »A hit vagyok, száz terved!«

Más: »Én a rajongás, az álom!« –

S hogy szól, mind száll, túl a határon.

És szállnak a madarak, szállnak

Mélyébe a növő homálynak

És ahogy fölöttem elrengnek

Újak jönnek, éjsötét rendek,

Éjsötét rendek, zúgó szárnyon,

Mikor már a többit nem látom.

És szól egy: »Én vagyok a bánat!«

Másik: »Én az életutálat!«

Másik: »Én a reménytelenség!«

Másik: »Én a fásult ridegség!«

Más: »Én az örök munka-járom!«

Más: »Én a gúny minden csodákon!«

És mostan mind egyszerre zúg fel:

»De amíg élsz, mi nem hagyunk el;

Elszállt sok csaló ifjú társad,

De örök a kín és a bánat,

S mint íves híd folyóhullámon,

Keresztülér minden határon!«

És szállnak a madarak, szállnak:

»Hidd: nincs értelme a világnak!

Hidd: nincsen cél a végtelenben!

Hidd: az ember merő véletlen –

S buzgalma jövőn, haladáson,

Tündöklő tettek: hiú álom!

Mint tétova levél a szélben,

Röpköd a sok csillag a térben.

Mert hullt levél mind: és lerázta,

Min ott nyilott, az Élet fája: –

Megőszült e fa és szélháton

Elszórta lombját a világon!

Hervadt csillag-lomb, rőten, tarkán

Viszi, fújja a világorkán,

Viszi: s az élő, rátapadva,

Féreg, még az időből rajta,

Mikor ott nyilt e lomb az ágon –

S most gyenge, hogy róla leváljon!«

Sárközi György.

(1899.)

HESS, TE FEHÉR GALAMB!

Hess, te fehér galamb!

Mért szálltál az én tornyomba?

Mért tollászkodsz jegenyémen?

Mért repdesel fejem körül?

Hess, hess!

Nem, nem,

Nem szállok el innen.

Hess, te fehér galamb!

Kigyúlt váram kilenc sarka,

Tűz nyelte el kilenc kapum,

Lángok rágják kilenc termem,

Füst nyaldossa kilenc tornyom,

Szikrát köpköd zsindelytetőm,

Hess, hess!

Nem, nem,

Nem szállok el innen.

Hess, te fehér galamb!

Jegenyémet szelek tépik,

Leveleit lekopasztják,

Száraz ágát megtördesik,

Kérgét összehasogatják,

Gyökereit éhenvesztik,

Belébe férget ültetnek,

Síró törzsét megrepesztik,

Hess, hess!

Nem, nem,

Nem szállok el innen.

Hess, te fehér galamb!

Varjak ülnek a szivemben,

Gerlék zokognak szájamban,

Hollók vájják szemeimet,

Héják tépdesik hajamat,

Baglyok huhogják nevemet,

Sasok kiáltanak értem,

Fekete szárnyaim nőttek!…

Hess, hess!

Nem… nem…

Nem szállok el innen…

Szabó Lőrinc.

(1900.)

SZÉNÁSSZEKÉR MENT ÁT A VÁROSON.

Szénásszekér ment át az éjszaka

a városon, az uccánkon, fehér

holdfényben, – ó, hogy fölfigyeltek a

fülledt házsorok! Hogy nyujtóztak és

nyöszörögtek a roncs kőrúti fák!

Szénásszekér ment át a városon.

Jött, ment, suhant, dalolt és lebegett,

úszott a fényben, úszott, énekelt, –

nekem dalolt! Nekem hozta el a

falusi holdat, tömzsi tücsköket,

lompos komondort, rétet, aratók

illatos dalait, mezei nők

barna bőrét, ekét és vödröket,

cigány-nyirettyüt, dünnyögő dudát,

nekem hozta el kormosderekú

bikák szemében az erős napot,

a trágyát és az egek árvizét,

a záporban megduzzadt dombokat,

erőt, kitartást, önzést, szigorú

szeretetet, – mind-mind nekem! nekem!

Nekem hozott mindent s míg áthaladt

a tétova és perverz városon,

az éjszaka kőrútján: szívdobogva

hallgattam, hogy nőnek köröttem a

fák, füvek, erdők, s távol ormokon

roppant testét végigterítve hogy

lélekzik ős álmában a hegyek

tölgyhomlokú, bozontos istene.

[1] Papi süveg.

[2] gyaur = a törököknek keresztény: hitetlen.

[3] hűbérbirtok.

[4] Ebből a szép dalból alakult az «Őszi harmat után» kezdetű híres kuruc bujdosó-nóta.

Table of Contents

Címlap

Előszó.

Vásárhelyi András.

ÉNEK A SZŰZ MÁRIÁHOZ.

Apáti Ferenc.

FEDDŐ ÉNEK.

Erdősi Sylvester János.

AZ MAGYAR NÉPNEK, KI EZT OLVASSA.

Szegedi Kis István.

A MAGYAROK SIRALMAS ÉNEKE A TATÁR RABLÁSRÓL.

Tinódi Sebestyén.

BUDAI ALI BASA HISTÓRIÁJA.

Ilosvai Selymes Péter.

AZ HIRES, NEVES TOLDI MIKLÓSRÓL VALÓ HISTÓRIÁBÓL.

Batizi András.

AZ KRISZTUS FELTÁMADÁSÁRÓL.

Balassa Bálint.

KATONA-ÉNEK.

BÚCSÚ-ÉNEK KEDVESÉHEZ.

BUJDOSÓ ÉNEKE.

ÓCEÁN MELLETT.

BÚCSÚ-ÉNEK HAZÁJÁHOZ.

TÁNC-NÓTA.

AZ Ő SZERELMÉNEK ÖRÖK ÉS MARADANDÓ VOLTÁRÓL.

Gyergyai Albert.

AZ «ÁRGIRUS KIRÁLYFI»-RÓL SZÓLÓ HISTORIÁBÓL.

Rimay János.

REMÉNYSÉGEM.

Szenczi Molnár Albert.

XXVII. ZSOLTÁR.

Geleji Katona István.

AZ ÖREG GRADUÁLBÓL.

Beniczky Péter.

ISTEN A HADAK VERŐJE.

Zrinyi Miklós gr.

A ZRINYIÁSZBÓL. Zrinyi halála.

Gyöngyösi István.

A «MURÁNYI VENUS»-BÓL.

Liszti László gr.

A MAGYAR MÁRSBÓL. Erdődi Péter lovasai.

Kőröspataki János.

A LUPUJ VAJDÁRÓL VALÓ ÉNEKBŐL.

Koháry István gr.

A MINDENHATÓ ATYÁHOZ.

Petrőczi Kata Szidónia.

SEBES ÁRVIZEKNEK...

Rádai Pál gr.

AZ ATYAISTEN DICSÉRETE.

Amade László br.

DAL.

ÉN ANGYALKÁM...

Faludi Ferenc.

FORGANDÓ SZERENCSE.

UTRAVALÓ.

A FESZÜLETHEZ.

Ráday Gedeon gr.

VIZ, SZÉL, BECSÜLET.

Orczy Lőrinc br.

A BUGACZI CSÁRDA.

Gvadányi József gr.

FALUSI NÓTÁRIUS BUDAI UTAZÁSÁBÓL.

Baróti Szabó Dávid.

EGY LEDŐLT DIÓFÁHOZ.

Rajnis József.

MÓZES ÉNEKE.

Bessenyei György.

BARCSAY ÁBRAHÁMNAK.

Révai Miklós.

A KIKELETRŐL.

Péczeli József.

KIRÁLY ÉS KAPÁS.

Virág Benedek.

BÁTORITÁS.

LANTOMHOZ.

BARÓTI SZABÓ DÁVIDHOZ.

AJÁNDÉK.

EGY KIS VIGASZTALÁS.

AURÓRA.

AZ ÖRÖMHÖZ.

A KALITKÁBA ZÁRT MADÁRRÓL.

A POÉTA ÉS A MÚZSA.

DUNA ÉS KIS FOLYÓ.

Ányos Pál.

EGY BOLDOGTALANNAK PANASZAI A HALAVÁNY HOLDNÁL.

Verseghy Ferenc.

LILLA.

KLÁRIKÁHOZ.

Kazinczy Ferenc.

BERZSENYIHEZ.

A SZABAD ERDÉLY, A TÖRÖK ELÜZETÉSE UTÁN.

A NÉMET FIU.

Fazekas Mihály.

ESTI DAL.

Pálóczi Horváth Ádám.

VIDULÁS.

Ujfalvi Krisztina.

EZ AZ ÉLET...

Bacsányi János.

SZEDJÜK ÉLETÜNK VIRÁGIT...

Szentjóbi Szabó László.

AZ EGYÜGYÜ PARASZT.

Dayka Gábor.

TITKOS BÚ.

A VIRTUS BECSE.

Kis János.

HIMNUSZ A BÖLCSESÉGHEZ.

Kisfaludy Sándor.

A «KESERGŐ SZERELEM»-BŐL.

A «BOLDOG SZERELEM»-BŐL.

CSOBÁNCZ.

Csokonai Vitéz Mihály.

ALKU.

A REMÉNYHEZ.

A TIHANYI ECHÓHOZ.

MÉG EGYSZER LILLÁHOZ.

SZEMREHÁNYÁS.

MEGKÉRLELÉS.

A FOGADÁSTÉTEL.

KESERÉDES.

MIÉRT NE INNÁNK.

SZEGÉNY ZSUZSI A TÁBOROZÁSKOR.

Berzsenyi Dániel.

FOHÁSZKODÁS.

A MAGYAROKHOZ.

WESSELÉNYI HAMVAIHOZ.

A KÖZELITŐ TÉL.

OSZTÁLYRÉSZEM.

FÉLTÉS.

A FELKÖLT NEMESSÉGHEZ. A SZOMBATHELYI TÁBORBAN.

Vitkovics Mihály.

BÁCSI SZEKERESEK.

Szemere Pál.

EMLÉKEZET.

Fáy András.

A MŰVÉSZ LEPKE.

Kisfaludy Károly.

BUDAI HARCJÁTÉK.

RÁKOSI SZÁNTÓ A TÖRÖK ALATT.

SZÜLŐFÖLDEM...

A BARÁTSÁGHOZ.

VÉG PART.

PIPADAL.

ALKONYI DAL.

MOHÁCS.

Kölcsey Ferenc.

HIMNUSZ.

ZRINYI DALA.

A SZABADSÁGHOZ.

RÁKOS NYMPHÁJÁHOZ.

VANITATUM VANITAS.

IGYUNK DERÜRE...

Dukai Takács Judit.

MEGKONDÚLTAK...

Aranyosrákosi Székely Sándor.

A SZÉKELYEK ERDÉLYBEN. Részlet az első énekből.

Vörösmarty Mihály.

SZÓZAT.

A VÉN CIGÁNY.

SZÉP ILONKA.

FÓTI DAL.

LISZT FERENCHEZ.

A BUVÁR KUND.

A MERENGŐHÖZ.

A SZEGÉNY ASSZONY KÖNYVE.

KIS GYERMEK HALÁLÁRA.

PETIKE.

HAJ, SZÁJ, SZEM.

MAGYARORSZÁG CIMERE.

Czuczor Gergely.

HUNYADI.

KORA HÁZASSÁG.

A BOROS VÁNDOR.

KIS LEÁNY.

A FALUSI KIS LEÁNY PESTEN.

KORTESKEDÉS.

Bajza József.

ÉBRESZTŐ.

BORÉNEK.

SÓHAJTÁS.

A VIOLÁHOZ.

AZ UTAS.

Szemere Miklós.

BORDAL.

A FALU BOLONDJA.

MÁSNAK IS VOLT...

BÖLCSŐDAL.

Csató Pál.

KIS BABET.

Székács József.

ESTI IMÁDSÁG.

Garay János.

KELET NÉPÉHEZ.

MAGYARORSZÁG 1848-BAN.

KONT.

A ZARÁNDOK.

MÁTYÁS KIRÁLY GÖMÖRBEN.

Losonczy László.

A VÉN CIMBALMOS.

Kriza János.

ERDŐVIDÉK AZ ÉN HAZÁM...

A HAZATÉRŐ KATONA.

Szemere Bertalan.

A SZÁMKIVETETT.

Eötvös József br.

BÚCSÚ.

VÉGRENDELET.

A MEGFAGYOTT GYERMEK.

Kemény Zsigmond br.

PETŐ ÚRFI.

Erdélyi János.

KÖNYÖRGÉS.

MÁTYÁS A SZÁNTÓ.

Szigligeti Ede.

A FURULYÁCSKA.

Sárosy Gyula.

SZÜLETÉSEM NAPJÁN.

A HUSZÁR.

Arany János.

A GYERMEK ÉS SZIVÁRVÁNY.

CSALÁDI KÖR.

A WALESI BÁRDOK.

V. LÁSZLÓ.

TETEMRE HIVÁS.

A RAB GÓLYA.

FIAMNAK.

IRÓSZOBÁM.

NÉMA BÚ.

DAL.

Tompa Mihály.

A MADÁR, FIAIHOZ.

A GÓLYÁHOZ.

IKARUS.

PANASZKODJAM TALÁN...

ŐSZI TÁJNAK...

TÉLEN NYÁRON...

LEVÉL EGY KIBÚJDOSOTT BARÁTOM UTÁN.

Vachott Sándor.

GYERMEK ÁLMAI.

GYÖRGY ÚR HALÁLAKOR.

SÓHAJ.

Mentovich Ferenc.

A TÉL.

Beőthy Zsigmond.

BORDAL.

MEGTARTATUNK!

Lauka Gusztáv.

ESTI HARANGOZÁSKOR.

Hiador. (Jámbor Pál.)

KOSSUTH.

Szelestey László.

BALATONON JÁR A HAJÓ...

KETTEN ÜLTEK...

Kerényi Frigyes.

HARANGSZÓNÁL.

Petőfi Sándor.

NEMZETI DAL.

A HAZÁRÓL.

CSATADAL.

ÉLET VAGY HALÁL!

A MAGYAR NEMES.

PATÓ PÁL ÚR.

A VÁNDOR LEGÉNY.

ANYÁM TYÚKJA.

FÜSTBE MENT TERV.

SZÜLŐFÖLDEM.

FALU VÉGÉN KURTA KOCSMA.

A TISZA.

A HARAGHOZ.

AZ EMBER.

HA FÉRFI VAGY, LÉGY FÉRFI.

SZEPTEMBER VÉGÉN.

MINEK NEVEZZELEK?...

TE VAGY, TE VAGY, BARNA KIS LYÁNY...

EZ A VILÁG AMILYEN NAGY...

RESZKET A BOKOR, MERT...

BOLDOG ÉJJEL...

TEMETÉSRE SZÓL AZ ÉNEK...

BEFORDULTAM A KONYHÁRA...

EGY GONDOLAT BÁNT ENGEMET...

AZ ÉN KÉPZELETEM NEM...

Lisznyay Kálmán.

A MATÓCZKY UDVARÁBAN.

Tóth Endre.

HÁROM MADÁR.

Temérdek. (Jeszenszky Danó.)

BORONGÁS.

Jókai Mór.

AZ ARANY ÉS AZ EMBER.

RÉGI DAL, RÉGI DAL...

Lévay József.

MIKES.

AZ ARADI NAP.

LÁTOGATÓK.

A TEMETŐN...

Greguss Ágost.

HALADT...

AZ ÉLET KERTJE.

Zalár József.

SAMIL HAZÁJA.

Gyulai Pál.

HORÁTIUS OLVASÁSAKOR.

ÉJI LÁTOGATÁS.

HADNAGY URAM.

MARGIT SZIGETÉN.

AZ IGAZSÁG ÉS HAMISSÁG.

A SZÉL ÉS A NAP.

Vajda János.

A VIRRASZTÓK.

A GYILKOS.

AZ ÜSTÖKÖS.

TÖMLÖCTARTÓ LEHETETT...

LISZT FERENCHEZ.

NÁDAS TAVON.

UTOLSÓ DAL, GINÁHOZ.

LÉGY VIDÁM...

VASÚTON.

Petőfiné Szendrey Júlia.

KEZD MÁR TOMBOLNI...

NE HIGYJ NEKEM...

Madách Imre.

A HALÁL KÖLTÉSZETE.

Szász Károly.

ANGYAL ÉS ÖRDÖG.

HAZÁMHOZ.

FÜLEMILE DAL.

Tóth Kálmán.

ELŐRE!

SZILÁGYI ERZSÉBET. I.

NEM, NEM...

FÜTYÜL A SZÉL...

KIK VOLTAK A HONVÉDEK?

A HALÁL.

Vida József.

BŐ SZÜRET.

Boruth Elemér.

SZOMORÚFŰZ ÁGA.

Dalmady Győző.

DALOLÓ LEÁNYOK.

ÉJI FURULYASZÓ.

Komócsy József.

A HARANGOK SZAVA.

Tisza Domokos.

A TÉL KIRÁLYA.

Tolnai Lajos.

A SZEGÉNY VÁNDORLÓ LEGÉNYRŐL.

Győri Vilmos.

A RÉGI KARSZÉK.

MESE.

Thaly Kálmán.

ÁRPÁD APÁNK...

JAJ DE BÚSAN HARANGOZNAK...

Torkos László.

ÁLDOTT KEZEK.

Csengey Gusztáv.

A FOGOLY LENGYEL.

Csepreghy Ferenc

A ROVÁS.

Rákosi Jenő.

JUDIT ÉS HOLOFERNES.

Udvardy Géza.

SZABADBAN.

Kiss József.

ÁGOTA KISASSZONY.

Ó MÉRT OLY KÉSŐN...

FOGYTÁN A RIM...

TRAGÉDIÁK.

SIMON JUDIT.

GEDŐVÁR ASSZONYA.

Dömötör János.

SÓHAJ.

Nógrádi Pap Gyula.

HEGYEK KÖZÖTT.

A LUDAK.

Arany László.

HUNOK HARCA.

Tóth Ede

HÚZZAD, HÚZZAD...

Dóczy Lajos br.

A CSÓK.

KÉT BIRÁLAT.

DONNA PAULA.

Jékey Aladár.

REGGEL.

Góbi Imre.

IMRE.

Szabó Endre.

NEHÉZ ÓRA.

AGGLEGÉNY-NÓTA.

KARÁCSONYKOR.

Ábrányi Kornél.

FELEJTÉS.

A NŐ SZIVE.

Ábrányi Emil.

HOVÁ TEMESSETEK.

MAGYAR NYELV.

NINCS HALÁL...

NE SÉRTSD MEG...

MÁRCIUS TIZENÖTÖDIKÉN.

TIZENHÁROM.

Pósa Lajos.

MI A HAZA?

A MÁRCIUSI IFJUSÁG.

DAL A HAZÁRÓL.

KIS KUNYHÓBA VÁGYOM...

MAGYAR VAGYOK.

Endrődi Sándor.

DICSÉRTESSÉK AZ ÚR JÉZUS!

KÉZIMUNKA.

PÁRBESZÉD.

HAJÓK TALÁLKOZÁSA.

A CZELLI BÚCSU.

FERGETEG.

Bartók Lajos.

UTAZÁSI VÁGY.

MIDŐN SZERELMÜNK...

KÖD SZÜRKÜL...

A MAGYAR IFJUSÁGHOZ.

TAVASSZAL SZERETNÉK MEGHALNI...

KÁRPÁTI EMLÉK.

Indali Gyula.

LABDÁZÓ FIUK MELLETT.

Vargha Gyula.

A HALÁL HIDJÁNÁL.

SZÜLŐIM SIRJÁNÁL.

NYÁRI DÉL.

ÉLNEM KELL.

Várady Antal.

AZ UTOLSÓ SOR.

A STRASSBURGI HARANGOK.

CSELI CSÁRDA.

A CSILLAGOK RÓLAD BESZÉLNEK...

Jakab Ödön.

ÉDES ANYÁMNAK.

HAZASZERETET.

A CSALOGÁNY.

HOGYNE SZERETNÉLEK.

Reviczky Gyula.

ISTEN.

IMAKÖNYVEM.

A CSAVARGÓ.

SZÁMLÁLGATOM...

SZERETLEK-É?

MIKOR MÉG SIRNI TUDTAM...

BETEG VAGYOK…

PÁN HALÁLA.

Inczédi László.

BETEGÁGYNÁL.

SZENTKÉP AZ ERDŐBEN.

Bárd Miklós. (Kozma Ferenc.)

NEM ÉN!

A SIR ELŐTT.

GOND.

ISTEN-ÉRZÉS.

Komjáthy Jenő.

KÉRDÉS.

KÖRFOLYÁS.

ÓH JAJ NEKEM!

EL AKAROK ÉGNI.

UJ JÓZSUE.

MENJ ÉS NE ÉRINTS...

Rudnyánszky Gyula.

FUT AZ IDŐ...

KETTEN VAGYUNK...

TE TÜRELEM, TE JÓSÁG...

TELE VAN A KERT VIRÁGGAL...

ISTEN ÁLDÁSA.

Koroda Pál.

A TÁVOZÓHOZ.

Czóbel Minka.

MEGNYUGVÁS ÉNEKE.

ÖRÖKRE, MINDÖRÖKRE.

Benedek Elek.

FEKETE NAGY JÁNOS, ADORJÁNI BALÁZS.

Lőrinczy György.

FÖL, A VÉGEKRE!

A SAS HALÁLA.

Kozma Andor.

MAGYAR PUSZTÁN.

Ó, JER FELÉM...

ÚJ RABSZOLGA.

SZÉLCSÖND.

Fülöp Áron.

BREKEKE ÚR ÉS KURUTTY NÉNE.

Szávay Gyula.

ÜZENET.

A SZIV.

HOGY MEGCSÓKOLTAM JUCIKÁT.

Szabolcska Mihály.

HORTOBÁGYON.

A GRAND CAFÉBAN.

LEÁNYOK.

A HAZASZERETETRŐL.

Radó Antal.

KEREKES MÁRTON.

SOVÁNY VIGASZ.

KIVÁNDORLÓ HAJÓ.

Pap Zoltán.

ISZOGATOK, DALOLGATOK...

Gárdonyi Géza.

KRISZTUS ÁLMA.

ÉJJEL A TISZÁN.

LEVÉL A TANYÁRÓL.

MIKOR A GYERMEK...

BÖLCSESÉG A HULLÁMOKON.

A LENGYEL HATÁRON.

Petri Mór.

A PÁLYABÉR.

HARANGSZÓ.

Benedek János.

A SZABADSÁG-SZOBORNÁL.

Lipcsey Ádám.

HANGULAT.

Szalay Fruzina.

ALTATÓ.

LEGÉDESEBB.

TŰNŐ NAPOK.

Móra István.

ÉN MÁR BETÖLTÉM...

Zempléni Árpád.

ISTEN KARDJA. I.

NIMRÓD FIAIHOZ.

SZEBEN ALATT.

VÉGIG AZ ORSZÁGON.

KIS VIRÁG.

DALOK.

Feleki Sándor.

FÉSZEK AZ ÁGYÚCSŐBEN.

Vértessy Gyula.

ELTÖRT JÁTÉKSZER.

Palágyi Lajos.

FELTÁMADT ÓRA.

VAN-E MÉG?

LIVIA.

VÁNDORÚT.

Sajó Sándor.

MAGYARORSZÁG.

SZERETNÉK MÉG EGY NYARAT ÉRNI...

DAL A MESSZE BÉRCOROMRÓL.

Ignotus.

HA TE ÚGY SZERETNÉL...

SZERELEM.

BÜSZKESÉG.

Szentessy Gyula.

PUSZTÁN.

NEM AZ IDŐK...

Makai Emil.

AZ ÖREG ÚR.

A BOLYGÓ.

PLETYKÁK.

RAB GONDOLAT.

KÖNNYEK.

Heltai Jenő.

APÁM.

A VÉN KOCSIS DALA.

ELŐSZÓ EGY SOHA EL NEM KÉSZÜLŐ VERSESKÖNYVHÖZ.

ASZTALFIÓK.

Csizmadia Sándor.

A MUNKÁS.

Bán Aladár.

JÉGVERÉS UTÁN.

Erdélyi Zoltán.

JER KÖZEL, ÉDES...

Telekes Béla.

OTTHON.

SZÜLETNEK OLYKOR...

A GOLGOTÁN...

Lampérth Géza.

NEM LEHET!

NÉGY KIS EZÜSTSARKANTYÚ.

Havas István.

ELFELEJTSELEK?

Szilágyi Géza.

EGY SZÓ.

Harsányi Kálmán.

ÉN NEM VAGYOK AZ ÉLET TAGADÓJA...

MINDENEK SIRVERSE.

A HARANG.

Ady Endre.

A FÖL-FÖLDOBOTT KŐ.

AZ ILLÉS SZEKERÉN.

KRISZTUS-KERESZT AZ ERDŐN.

AZ ÚR ÉRKEZÉSE.

»ÁDÁM, HOL VAGY?«

A HALÁL ROKONA.

A HALÁL LOVAI.

KÖZEL A TEMETŐHÖZ.

EGY ISMERŐS KIS FIÚ.

HAZA MEGYEK A FALUMBA.

JÓ CSÖND-HERCEG ELŐTT.

Szathmáry István.

MI NEM FELEDHETÜNK.

Miklós Jenő.

ANYÁCSKÁM.

Pásztor Árpád.

UNGVÁR.

DIOGÉNES.

Móricz Zsigmond.

A GYERMEK HAZAMEGY.

Erdős Renée.

URAM, URAM!

JER IDEGENBE...

Móra Ferenc.

A FÖLD.

Farkas Imre.

A KIS KADÉT.

DAL.

Kaffka Margit.

KATÓKA MEGHALT.

A JÁTÉKSZER.

LEÁNYKÉRÉS.

Várnai Zseni.

... BEH SZÉP.

Lendvai István.

A RONGYOSOK.

Bodor Aladár.

ERDÉLY FELÉ.

A PESTI FIAM.

Oláh Gábor.

HÓ.

A SZÖRNYŰ LOVAS.

BABONÁSAN SÜT A HOLD.

Peterdi Andor.

AMIT A KALÁSZOK BESZÉLNEK.

ÖRÖK ÉLET.

Dutka Ákos.

A VÉN POHÁR.

HAZA KELL MENNEM...

Falu Tamás.

KESZTYŰS EMBER.

Somlyó Zoltán.

GYENGESÉG PANASZA.

SEPRŐ...

BOSZORKÁNYOS ÉJ.

Gellért Oszkár.

IGÉRD MEG KEDVES.

TIKKASZTÓ, FOJTÓ...

A TOLVAJ.

Kemény Simon.

PERCEK.

FELHŐ.

Babits Mihály.

ZSOLTÁR GYERMEKHANGRA.

EGY PERC, EGY PILLE...

ÉDES AZ OTTHON.

PETŐFI KOSZORUI.

Juhász Gyula.

TESTAMENTOM.

MAGYAR IDILL.

GYÓNÁS.

KÉRDÉSEK.

Balla Ignác.

MAJD HOLNAP!

VÁRNI...

Harsányi Lajos.

A BÉRES.

A MAGYAR PAP.

Tompa László.

KELJ FEL ÉS JÁRJ!

Gyóni Géza.

LANTOS ÉNEK PRZEMYSL MEGVÉTELÉRŐL.

DÖGMADARAK.

JULIS LEVELE.

RAB MAGYAR IMÁJA.

ÖRÖME VAN A PACSIRTÁNAK.

SIRVERS. (Krasnojarsk, 1916.)

Balázs Béla.

TAVASZ VOLT.

Szép Ernő.

IMÁDSÁG.

A FALU ÉJSZAKA.

HOMLOKOM LASSAN LEÁLDOZ.

Nagy Zoltán.

SIRIRAT.

SÖTÉT SZOBÁBAN.

MADRIGÁL.

Reichard Piroska.

NYÁRI ÉJ.

Lesznai Anna.

FÁJ A SZIVEM...

KÉSŐN ÉRKEZEM.

Kosztolányi Dezső.

ÉNEK VIRÁG BENEDEKRŐL.

MOSTAN SZINES TINTÁKRÓL ÁLMODOM.

ÉN NAGYON SOKAKAT SZERETTEM.

MULT ESTE KISSÉ...

Rédey Tivadar.

TRAGIKUS TÁJ.

Tóth Árpád.

FÉNYLŐ BÚZAFÖLDEK KÖZÖTT.

JÓL VAN EZ IGY.

KORA MÁRCIUSI NAPSUGÁR.

Szegedi István.

VIDÉK.

Áprily Lajos.

ESTI DAL.

LEVÉL.

TETŐN.

Füst Milán.

A PÁSZTOR

A SZŐLŐMŰVES.

EGY EGYIPTOMI SIRKÖVÖN.

Emőd Tamás.

BÓLYAI.

Karinthy Frigyes.

MARTINOVICS

Turcsányi Elek.

EGY CSILLAGOT KEZEMBE VETTEM.

DE PROFUNDIS.

JANUÁR.

Sik Sándor.

A FÉSZEKRŐL.

GYERMEK AZ UTCÁN.

Lányi Viktor.

LITÁNIA.

Remenyik Sándor.

AZ IGE.

AZOK A KIS LÉTRÁK.

AMIG A NAGY KÚRIÁN ÁTMEGYEK.

Forbáth Sándor.

A HOLD ÁRNYÉKA.

Zilahy Lajos.

A RÉGI HÁZ KÜSZÖBÉN.

KATONATEMETÉS.

Lányi Sarolta.

VALAMI HALK VIRULÁST...

AZ ANYA DALOL.

Ifj. Bókay János.

OTT...

Rozványi Vilmos.

ÖRÖK RITHMUS.

Bartalis János.

KERESLEK.

Nadányi Zoltán.

A KÖLTŐ.

A TESTŐR

AZ AKÁCFA HALÁLA.

Mécs László.

RABSZOLGÁK ÉNEKELNEK.

Erdélyi József.

JULISNÉNI TÜCSKE.

Marconnay Tibor.

MICHELANGELÓ: DÁVID.

Zsolt Béla.

AMIG A TENGER ALSZIK.

A FEKETE VITORLA.

Imecs Béla.

KŐTÖRŐ.

Fodor József.

NAGY MADARAK.

Sárközi György.

HESS, TE FEHÉR GALAMB!

Szabó Lőrinc.

SZÉNÁSSZEKÉR MENT ÁT A VÁROSON.

Jegyzetek