TÉLI ÉJSZAKÁK

VÁLOGATÁS

FALUDI FERENC

PRÓZAI MŰVEIBŐL

Válogatta, szerkesztette és jegyzetekkel ellátta:

Szörényi László

Eredeti kiadvány: Téli éjszakák : válogatás Faludi Ferenc prózai műveiből

Budapest : Magvető, [1979] / ISBN 963 270 835 0

ISTENES JÓSÁGRA,

ÉS SZERENCSÉS

BÓLDOG ÉLETRE OKTATOTT

NEMES EMBER.

VÉDELMEZŐ INTÉS A MAGYAR NEMESSÉGHEZ.

Nagyságtok Kegyelmetek!

Ezt a könyvet Magyarországnak, de nem Magyarországrul irtam. A személyes nagyoknak szól, mindazonáltal a felserdült, és már maga eszén, maga szárnyán járó fiatal rend is alkalmas hasznát veheti. Amint is egy szemmel reájok nézett az author.

Készületihez képest, s csinnjára nézve DRAMMA; sokféle beszédekkel, sokféle költött nevekkel mulatozik; maga senki bizonyosra nem példáz. Engem ami illet; se fő, se alacson, se férfiu, se patyolatos rendit hazámnak nem akartam bosszuirással sértegetnem; minthogy is távullétem miatt, se külső okok, se belső szivem járási nem viselhettenek ollyasra.

Emlegeti EUSEBIUS a törvényszékeknek érdemes tagjait, ő ki akkor kivüljebb nem lépett honjánál, az idegen országok erkölcseit restelvén keverni, csak maga nyájának kivánt valamit eszébe juttatni. Én aki utána jártam pennámmal, Anglián szánakozván: csak elhitettem magammal, hogy istenes jobb renden légyen hazánknak törvényes állapotja.

A főasszonyoknak nem csak a másikban, melly igyenesen nekiek szól, hanem ebben a részben is vagyon valami részek. Semmi más egyéb okra nézve, hanem, minthogy szeretik a szépet, utálják meg egyszer valamikor a förtelmes erkölcset, öltözzenek tisztába alkalmaztassák magokat kötelességekhez.

A comoediákat magam jó kedvébül is hegyes szókkal illettem, amint is érdemesek reá. Aki kilépett Pannoniábul, és azon országokon megfordulván kapott bennek, tanum lehet, hogy egyelesleg a nemes embereken sok sebeket ejtenek mái nap is.

In summa: Amit irtam, azért irtam, hogy messze bujdosásaimban ki ne kopnék élő nyelvünkbül, példát adnék sok heverő pennának, olvasásra valót nyujtanék a hivalkodóknak, sok jóra emlékeztetném a világ gondjaiban elmerült elméket.

Költ Rómában, 1744-ben.

Nagyság Kegyelmetek

alázatos szolgája

FALUDI FERENC, S. J.

A BESZÉLGETŐK.

EUSEBIUS, ahétatos ember.

NEANDER, uj s jövevény.

ELEUTHERIUS, szabad.

AEMILIA, tetszetes.

LUCIA, tekintetes.

LEANDER, mindenre kész.

A beszélgetőknek személyek szerint való magyarázása:

EUSEBIUS, egy bölcs és istenfélő, mind a két szerencsében forgott uri személy.

NEANDER, jóra igyekező, iskolákon általment egy urfi.

ELEUTHERIUS, kényén élő, a jámbor élettül idegen uri személy.

AEMILIA, Eleutherius felesége, nemes asszony, urához igen hasonló.

LUCIA, Aemiliával egyet értő kevély dáma.

LEANDER, erkölcsiben változó, udvari s tábori hivatalra készülő.

II. KÖZBESZÉD.

Eusebius oktatja Neandert, a főrendnek kötelességérül a tisztesség dolgában.

EUSEBIUS. A főemberekben két dolgot kell tekintetbe venni: hogy nemesek és hogy keresztyének. Errül másszor, amarrúl (ha úgy tetszik) ma beszélgessünk… Némely urfiakat maga a természet vezérli minden képes jóra, és tisztességes erkölcsre; jóllehet nem olly vigyázva neveljék őket, se ne vesződjenek annyit a leckével körülöttök. Bátor ne értekezzél itt s amott felőlök, homlokokrúl megtudhatod, melly nembül s ágybúl születtek. Vidám ábrázatjok, deli termetek, kellő tetsző magokviselése kimutatják, kik s minémüek legyenek. Szeléd kegyességgel magokhoz édesittik az embereket, szeretetet gerjesztenek a szivekben, de úgy, hogy sértetlen fennmaradjon számokra a böcsület. Akármelly formában légyenek, ámbár tiszta rongyba öltöztesse őket a kételen szegénység, porban forgassa a gonosz szerencse; bátor ők magok szántszándékkal titkolják, de mégis mindenünnen kitetszik, s nyilván kinéz belőlök az uri természet, és nemes vér. Reá tartják magokat, de nem kevélyek; tudják magokat az időhöz és személyhez alkalmaztatni, tudják hol kellessék talpon s lábhegyen állani, mikor s kinek fejet hajtani. Egy szóval minden cselekedetek s beszédek uri módon vagyon, tekintetes, jeles.

Akadunk más rendbéliekre is, akik talán csak azért lettek urfiakká, hogy gyaláztassék a nemesség; megesküdnél reá, hogy a természet mind azon paraszt béreseket akart légyen belőlök formálni, és csak történetbül hullottak címeres pecséttel a világra. Mind azon fának ágai, semmi vagy kevés különbség köztök, gorombák kivül, ostobák belül, hosszú armalist mutatnak, csudanagyra terjed titulusok, de nem felel meg az ahoz tartozó virtus bennek. Ami az elsőket illeti nem szükségesek, az útólsók nem érdemesek az oktatásra, mindazonáltal amazoknak (kikről feljebb szóllánk) nem árthat a tanács; minthogy a jobbnál jobb természetet is elébb segiti a gondos mesterség, és bölcs lecke.

1. Legislegelőször azért elhitesd magaddal, nyersz is mellette, tartozol is véle, hogy jó légy, s jót tégy. Aki ezt méltó gondban s tekintetben nem vészi, el nem kerüli a szégyenvallást; mert engedni fog rosz természetinek, s amerre ragadják indúlati, afelé nyargalódzik, minthogy senki sem szokott magával öszveveszni, vagyis a csintalan erkölcstül tartani nyomos okok nélkül. E lészen nyilván oka, miért hogy annyin meg annyin hireknek s neveknek kisebbségével térjenek vissza a köztársaságbúl. Azt gondolják némellyek, hogy őket a sok pénzzel felbiztatott titulus már példás emberekké teszi, s minden dolgokat ékes festékkel irja; hogy a nagyságos név arany érdemre emel minden képtelenséget; és ha a cimerek tetején korona látszik, már elég fedele vagyon paraszt erkölcsöknek. De ebben nagyot botlanak; mert tudni való, hogy amint a nemes ember a köz rendnek porábúl kiemelkedett, úgy jobban látszik, és okot ád a szóra. Mi nem szokta az értelmes világ a cselekedetet a személy szerint mérsékelni, hanem inkább a személyt cselekedetibül megismérni; ha azért ezek darabosak, parasztok; a méltóságos urfi is efféle vezeték névvel megelégedjék. Ki jól tudja a köznép, hogy természetire nézve semmivel sem alábbvaló a főembernél: ugyanazon porrá lészen teste, s olly érdemes teremtmény lelke a nyomorodott Lázárnak, mint a dúsgazdagnak. Kihez képest mikor a község nem tapasztal egyéb tisztes jeleket az urakban, a cifra ruhánál, s hat lovas hintónál; csak elhiteti magával, hogy őtet szintén ugy illetné, ha kitelhetnék, sőt azt is forgatják elméjében, hogy az efféle nemtelen nemes embereknek nem az érdem nyujtotta a kincset s dicsőséget, hanem vagy a vak szerencse, vagy hamis praktika.

2. Főurak közt, szines társaságban, nagy asztalok fölött hagyj békét a kérkedésnek. A genealogiát, s honnan eredtenek érdemes őseid, melly sürü ágokra terjedt légyen tősgyökeres nemzetséged, ne emlegessed; mert ez gyomorémelgető, és minden udvariságból kimosdott rosz szokás. Nem is mutat egyébre, hanem hogy ben lakik annak szivében a kevélység, akinek szája ily nyálossan hivságoskodik. Eltürik, megengedem, noha nagy nehezen, de alattomban azt gondolják, hogy az urfira reá maradt ugyan sok kézrül a régi füst-fogta nemes-levél, de bezzeg nem a nemes szemérem. Jóllehet öregatyádnak nagyatyja gályás ur vólt, sokaknak parancsolt a széles tengeren, bészedett minden esztendőben százezer aranyot; ha maradékit egyébben osztálossá nem tette, hanem fogyatkozásiban; én őtet szánom inkább, mintsem dicsirem; mert ugyan őtet a szerencse csak azért hordozta magossan, hogy többek szeme láttára gyalázhassa. Fele sem okosság, eleink érdemes cselekedetekkel puffadoznunk, mintha sajátunk vólna. Hogy ők hires emberek vóltak, mi azzal egy hajszálnyira sem vagyunk jobbak: béléphetünk tisztekben, magunknak tulajdonithatjuk titulusokat, de nem virtusokat; mert ez nem olly ingó jószág, melly ajándék, vagy más névvel reánk maradhasson.

A többire nézve: aki sokat piszkál a halottak hamujában, jó szag helyett büzre talál; addiglan keresgéli nemes eleinek eredetit, amig csépre kapára akad; vagy pedig tapasztalni fogja, hogy fertelmes gyilkossággal, és más effélével lettek érdemesek arra, hogy a világ nagyjai közé számláltassanak, és mind szélire mind hosszára nézve messze nyujtózzék titulusok egynéhány etc. etc. vezetékekkel. Hadd nyugodjanak elhalálozott eleid a sötét földnek gyomrában, csendes békességben, ne háborgassad más világra költözött lelkeket esztelen kérkedéssel. Ha jók voltak: nézz a tükörben s kövessed; ha gonoszak: meg ne ártson a példa. Nagyra becsüllem én is az érdemes régi nemességet, de mikor csak pénzzel, s egy darab pecsétes levéllel támogatja magát; ama hires aegyiptombéli templomokhoz hasonlitom, melyekben az égszinü szivárvány bólthajtások, és tornyossan költ aranyos épületek alatt nem lakott más szentség, hanem egy büdös patkány, vagy mérges crocodilus. Érdemesebb nálom az ekeszarva után járó, szántóvető ártatlan gazdaember, a gazdag s gonosz fejedelemnél. Isten s világ előtt, előbbkelő az, aki vitézséggel, vagy más tekintetes cselekedettel tegnap nyerte magának s maradékinak a nemességet, annál: aki mástúl vette s messzirül mutogatja ugyan eredetit, de más egyéb kivánatos jó nincsen benne.

3. Amint nem szép: tulajdon familiájánál dicsekedni, s hányni-vetni régi nemzetségét; ugy csaknem gyermeki alávalóság cégéresen fitogatni maga különös jóságit, imitt s amott viselt dolgaival terhelni más ember fülét. Ha királyod vagy hazád szép tiszttel megböcsült, láss hozzá, tégy eleget kötelességednek, viseld érdemesen, de ne kevélykedjél, se ne dicsekedjél vele mások előtt, noha mind azon Cicero-virági folynának ajakidrúl, minden bizonnyal szégyenpirúlás lesz a vége. Ismértem egy urat: ő kegyelme (hivjuk azonban Fegyverneki Sándornak) voltaképpen vitéz katona egy ember vólt magában: szemében mert nézni az ellenségnek, nagy próbákot tett, semmitűl bátor szive meg nem rettent, ő vólt az első a sáncon, kiki méltán álmélkodott rajta, és még irigyi is nagy fenjáró dicsirettel magasztalták. De imé! Ezen hires nevezetes ember (a hivságnak szele járván fejét) egy téli szállásban, egy asztal felett, meg találá ereszteni csuszamó nyelvét a táborban viselt dolgairúl, s azon órában elveszté minden böcsületit, amellyet erős fegyverével nyert vala a mezőn. Lássuk képit s halljuk beszédét a kérkedő katonának: én (ugymond) ha meg kell vallani az igazat, én vóltam hadi mennyköve a tavali harcoknak: mikor az N. N. helységet megszoritottuk, nappal ezt, éjjel azt vittem végbe; tudja éles fegyverem, és alattam röpdöző paripám, ebben s amabban a csatában mint s hogy forgolódtam. Nékem köszönheti az egész tábor, hogy amott már megrakott fészkébül kitudtam a kevély ellenséget, mert máskülönben veszedelmes kockán forgott volna szerencséje, és talán egy lábig mind elvesztünk vólna… Hallád-e mint folya nyála a jámbornak? Elhitethetné ember magával, hogy ő vólt keze lába mindennek, hogy az ő erős vállaira támaszkodott légyen az egész tábor, hogy a több hadinép öszvekúlcsolt kézzel csak hivalkodva nézett vólna reá, és ő kegyelme Fegyverneki Sándor uram, egynéhányod magával koncolta vólna le, sózta volna bé az egész francia armádát. De nem kevésbe tele ez a dicsekedés; mert noha talán mázsával várta, de lat számra sem jutott neki a dicsiretben: kiki azt végezé magában felőle: hogy Fegyvernekinek továbbra nyujtózik nyelve, hogysem pallosa, sebesebb mintsem tátos paripája; és vitézebb szivénél.

Vedd észre barátom: a nagy öblü és hatalmas folyóvizek csendes méltósággal mendegelnek a föld gyomrában, ellenben a kősziklákrúl érkezett gyülemény vizecskék jobbára zörgéssel és zúgással szakadnak. Ama hires marschal Turenius soha nem beszélgetett maga felől, hanem ha nagy kételenségbül, akkor is igen csendessen, s mintegy szeméremmel. És jóllehet hasznos embere vólt a királynak, sok győzedelmekkel vigasztalta az udvart, okossan parancsolt a népnek, de mégis ha mi vétek történt, magára mutatott; ellenben a szerencsés folyamatját a dolognak, tisztjeinek, katonáinak tulajdonitotta. Melly szépséges magaviselésére nézve nagynak látszatott lenni, még ha vesztett is; és közönségesen mértékletességével nagyobb dicsőséget nyere magának hogy sem győzedelmével… Kövessed szerettem Neander ezt a vitéz bajnakot: viselj dicsiretre méltó dolgokat, de hallgass; jobb hogy mások hordják a cronikákban, sem hogy te a teli asztaloknál feltálaljad.

4. Ojjad magad a fertelmes esküvéstül, és szörnyüséges átkoktúl: se a nemes vérhez, se a keresztyén névhez, se a jó pálca alatt nevelt erkölcshez, se az Evangeliumhoz nem férnek. Megengedem, hogy a gonosz szokás, és mostani módi igen felkapta és derekassan üzi; de azzal senkit törvényesen és jó üggyel fel nem szabadithatott reá, minthogy ami eddig bün vólt, utóbb is az marad. És ámbár mind a község, mind a nemesség óltalma alatt igen elhatalmazott légyen; de amiatt is örök időkig sem talál helyt magának az istenes jóságok között. Hanem ha talán azért a kigyókat, békákat, gyikokat nem kellene bántani, mert buján szaporodnak, és sereggel járnak, avagy a gonosztévőket nem kellene büntetni, mert felessen vagynak. Távol légyen ez tőlünk Neander! A gonosz ártalmasabbá válik szokással; és azért mennyivel inkább rögzik, annyival inkább kell tépni és irtogatni. Egyszóval: ami ellenkezik az áhétatossággal, és meg nem alkuszik az emberséges böcsületes erkölccsel, nem illik egy nemes urfihoz, szemétre való puruttyaság… Vegyünk elő egy-két példácskát, és vonjuk rámára képit a mostani Ángliában fenforgó udvariságnak, nehezen találod tengerünkön túl is a külső országokban mássát!

Öszvetalálkoznak ketten szerencsére (igy köszönti egyik fél a mást): hogy elkárhozzál te pajtás! Be igen örülök, hogy reád akadtam! Nem de nem cifra compliment és szépen mosdott udvariság ez? Előbb a mélységes pokolnak fenekére hengerit, és azután alig birja magát örömében. Vajjon mi jót kivánnak ezek ellenségeknek? Mikor szives barátjokkal imigyen bánnak. Azt gondolják talán, hogy a Gehenna test s lélek hüvesitő vigasztaló hely? És hogy az Istennek szörnyü átka alatt kinlódó lelkek valóban reá találtak a szerencsére?

A másik: nyakába borúlván vele egy járomba fogott régi társának imigyen kezdi: hogy örökkén elkárhozzál eb lelkü; már régen nem láttalak, mint vagy? Meg kell engedni: ez is módos üdvözlés; kettőt foglal magában: kárhoztat s ebbé változtat, az átkot a szitokkal forgatja, hogy szaporodjon a gonosz. Ugyanis elsőben ágyot vet a pokolban, azután a himes ebnek bőribe öltöztet, és egy hitván tréfával azt meri kérdezni: mint vagy? Gondolnám én, hogy aki ama kénköves láng mellett füddögél, nem igen kénnyén éli napjait, és aki ebbé lett emberbül, annak is elég ebül vagyon dolga.

A harmadik: óldalához csiszólván magát egy valakinek, s megszoritván mind a két kezét eképen tudakozódik: Nó kurvasszony fattya hol lévél eddig, mi hir vagyon Londrában? Ez igazán a mi cerimoniánk, és szintén ugy tulajdona ennek a nemzetségnek mint az ángliai gyapjú; nem is szabad ezt a szokást kihordani az országbúl sub poena confiscationis. Noha valóban nem vólna szükséges olly keményen tilalmazni, mert fel mernék fogadni tiz arannyal egybe: se innen, se túl az Oceanum tengeren böcsületes áros embert nem talál. Aki egy marok sárral pofon csapna, nem fogadhatna becstelenebben. Kurvasszony fattya! Ezek a tiszta szeméremben mártott igék nagy merészséget mutatnak, de egy csepp emberséget sem; mikor nem azok nyelvén akarunk beszélleni, akik az útcákon vagy korcsmákon trágárkodnak… Vagy de talán azt kellene mondanunk, hogy igenis inkább szaggatnak az udvariságra, mikor az amolyan koszorú-felejtett anyákkal böcsüllik egymást; mert (ha nem tudtad eddig!) a fattyuság ebben a nemzetségben jele valami nemességnek, máskülönben a köszöntés amint annak rendi nem járna böcsülettel. Mindazonáltal (az uraimék engedelmébül mondván) kevesen vagynak Ángliában, akik örömest látják címerekben a két keresztülejtett rudat).[1]

Tudom, hogy sok himes szinnel s okkal mentegetik ama lustos mondásokat; ugymond egyik közülök: ezekkel az igékkel, hogy “elkárhozzál”, s “kurvasszony fia” senkit sem kárositunk, neveljük a vidám tréfákot, és jó izt adunk a beszédnek… Hallám: de ez a kopasz mentség ki nem szapulja förtőjébül a csunyát, és a goromba erkölcsbül nem farag udvariságot. Jóllehet penig ne ártson annak, aki jó néven veszi, mindazonáltal nem mégyen el véle aki mestere; mert az Isten számban vészi a sértő és szidalmazó igéket, akár mint alkudjál meg iránta pajtásoddal.

Ki azt hányja-veti elő: hogy ez a barátságos öszveszóllakozás nem egyéb, hanem az ángliai nyájasságnak, és igaz szeretetnek nyilván mutatott jele. Kétség kivül lépes-édes mézzel szépen megeresztett nyájasság, és gerjedelmesen heveskedő szeretet: a Pluto rabszijaira füzni jóbarátját, és kicsapni való anyákkal tisztelni, megválik a haragnak és büntetésnek napján. Azonközben elhihetd Neander: hogy ez a barátságos nyájas beszéd fülterhelő nagy kin azoknak, akikben még benlakik a piruló szemérem, másfelül azt jelenti, hogy a gonosszal igen cimborás a már bennek megveszett természet; mert akinek büdös lehellete, jobbára nincsen helyén gyomra. Egyszóval ez a nem tudom mi módos szokás magában paraszt, az iffjak közt botránkoztató, az Isten előtt utálatos undokság.

5. Mikor a kötelesség s emberség megkivánja, hogy a dámák udvarlására menj; kérlek, a keresztyén hitnek törvényei mellett maradj. Ott kin ne hadd az ajtó küszöbénél szólgáddal a szemérmes tisztességet, meg ne felejtkezzél a jámborságrúl, mikor szemben vagy valamelly méltóságos kisaszonnyal; mert egyáltaljában az erkölcsös udvariság öszvefér az isteni félelemmel. Francia és spanyol módra térdet hajthatsz anélkül, hogy megtagadjad a teljes Szent Háromságot. Jóllehet a Szüz MÁRIÁnak tisztelete tilalmas Ángliában, de mégis megálázhatod magadat a dámák előtt minden bálványozás és egyházi büntetés nélkül… Nézhetdsze amoda a palotában: mint esküszik egyik, hogy az előtte való személynek mosolgó arcája teljes paradicsom; penig talán mikor feledtében egyet vicsorodik, gyomort kever. A másik oltárra való méltó szentségnek nevezi, noha talán szebbecske inkább, hogy sem istenfélő, és belül lelke nem oly gazdag malaszttal, mint kivül hajának rengő fürtjei a napkeleti gyöngyökkel. A harmadik: angyali szépségnek mondja, és (hogy a vakmerő bolondság tetejére menjen) istenasszonnyá tészi… Az efféle pogány complimentumok után szabja a mostani világ képes udvariságát. De amint előbb mondám Neander: ez a practica és sürü szokás soha nem teheti igyenessé ezeket a fére horgadott vakmerő istentelen mondásokat. Mindenegy pár bötübül ugyan kiforr a teljes átok, nincs is más módja, hogy kimenthessük ezeket a Pluto unokáit a büntül, hanemha azt mondjuk, hogy nincsenek eszeken. Bár be többet, csak két tucet fakadékot óltanánk az asszonykának mind a két részrül piros arcájára, hamar leszednénk az angyali kegyes szint róla, és ha egynéhány himlővel az öregibül meghintenénk áméttó ábrázatját, talán erdei csudát látnál az istenasszony helyében, és az ő rózsát nyitó mosolygó ajakihoz inkább háttal fordúlnál.

De fére a tréfával, és azt is elnyögvén azonban, hogy férges valami istentelenséggel ez a szokás; azt hozom egyedül elő: hogy az imillyen udvarias hizelkedés gyalázza és rutalmazza inkább, hogysem dicséri az érdemes fejérnépet: minthogy vagy kevélnek, vagy gyáva együgyünek tartja: és igy vagy paraszt, vagy botránkoztató… Tudton tudjuk, hogy ez a patyolatos és búbos rend nem irtózik a dicsérettül, ámbár (per hyperbolen) kelleténél feljebb járjon, és tovább mulatnak ama tükrök előtt, amellyek a rútat is szépnek mutatják. Gyenge eszekre nézve nem tudják megválasztani a hizelkedést az igyenes érdemes dicsérettül. S minthogy mikor a széprül esik a szó, egyik a másik eleibe akar ülni; hamar elhitetik magokkal, hogy reájok példáz a képes dicsiret: azonközben a tréfát a való gyanánt, a jádzó hamis beszédet dicsőséges magasztalás nevében nyeldegelik. Ellenben ha megsajditják, hogy megcsalattattak; tengeri búban merülnek, és csaknem felfortyannak mérgekben. Erre nézve gondolnám, hogy valami keveset engedhetünk gyarlóságoknak, megadván a kellemes böcsületet és tiszteletet nékik, hogy ne fájjon szivek, és fel ne borzadjanak. Mindazonáltal Neander el ne vétsed az utat, félre ne térj valami mocskos barátságra, hogy el ne cseppentse ártatlanságodat: más részrül térdeplő imádásra se borúlj az efféle faragott képek előtt, hogy helyén maradjon az első parancsolat.

6. A nemes urfiak nem szükölködnek az időbül, sok drága óra vagyon előttök, nem tudják hasznát venni, csak heverve s hivalkodva vesztegetik. Fogadd azért tanácsomat: tégy valamicskét félre a 24-bül valami böcsületes olvasásra; ki szép mulatás ez! Gyönyörködteti is az embert, hasznot is hoz. Termékeny ugyan bennünk az elme, de megkivánja a munkát, ültetést, gyomlálást, mint a virágoskert. A könyvnek forgatásival előkerülnek a régi idők s akkori történt dolgok. Olvasással: vesztég ülvén s könyöködre dülvén, megjárhatod széles e világot, Ásiát, Áffricát, Ámericát, minden útiköltség és veszedelem nélkül… A testi gyönyörüségek gőzzel járnak, megtompitják az elmét, nem töltik kedvünket, fárasztják nyers erőnket, és minden egyébrül elfogják szivünket; gyakran baromi indúlatokra, vélte, vagy soha sem ingerlenek jóra… Ellenben az elmebéli vigasztalások vidám szikrát hánynak, és nem tudom mi eleveny tüzzel ébresztik az embert, tisztán tartják magokat, nem hagynak utánnok ásíttó únalmakat, tágítják a magában megszorúlt értelmet, és minden okosságba béöltöztetik. Tovább: ízt és kedvet adnak derekas igyekezetekre, egy szóval: kiékesitik tekélletesképen az embernek nemesebb s legfövebb részét, tudniillik eszünket… Egy túdós értelmes nemes ember, ha kell, napestig is szépen tudja beszéddel tartani uri vendégit. Véle vagyon kincse, mellybül mint eleven forrásbúl folyton-folynak a szép gondolatok, holott mások nem tudnak egyebet emlegetni, hanem az ebészek és lovászok dolgát, a házi kemencét, terétett asztalokat, és szerencse ha a bordélyokon nem végzik. Az ő discursusok holmi gazzal elegyes, sok csintalan tréfákkal cifrázzák, sok pajkos szitkokkal és erős esküvéssel borsozzák. Bóldog Isten! Hányszor vesztettem víg jó kedvemet még a tekintetes személlyek között is! Mennyit terhelték füleimet sovány izetlen beszédekkel az ebekrül, a lovakrúl, olly zajjal s heveskedéssel, mintha az ország dolgát, a nemesség szabadságit vitatták vólna. Néha csaknem elhitettem magammal, hogy mindazon peszér és kocsis inasok szorítottak a kerékben. Untig rángatám ide is, amoda is a gyeplüt; hogy fére csavaritsam a beszédet; de héjában: mert elvégre csak a kerekede elő: a Melampus agár a téren, vagy a Beslia kopókölyök a sürüben viselte-e jobban magát a minapi vadászatnak alkalmatosságával. Mesterségesen amint annak rendi megülni a lovat, ebekkel a bokorból kiverni az ócsó nyulakat, fürj s fogoly után járni, uri szép mulatság, ád is néha méltó okot a beszédre; de mindcsak azon lantot pengetni, a lórúl ebre, ebrül vadra téritteni a beszédet, unalmas és bizonyos jele annak, hogy az uraimék igen alatt jártatják gondolatokat, s nem emelhetik feljebb a négylábú állatoknál.

Egynehány esztendővel ezelőtt gállyába szállottam, és a tengeren túl bizonyos dolgaimban jó darabig késtem; megtérvén egy régi akarómnak látogatására mentem, ki is jó nembül szép értékü egy ember, és akkor valamely tartománynak commissariussa vala. Szinte asztal felett találtam, és pedig illy válogatott ciffrában: innen oldalán egy vadászkürt és táska függött, túl egy béres szolga állott talpán, rajta megnyőtt rongyos köntös, fején egy kopott kalap, alul két marok vendéghaj; ugy hogy hasonlóbb volt valamelly kerti vagy mezei ijegető vázhoz, mintsem tisztviselő személyhez. Emlékezetiben jóformán megfogyatkozott, mert olly idegennek tartott lenni, mintha soha sem látott vólna. Én is valóban illy szörnyű változásán megütköztem, de utóljára ugyancsak egymásra ismérkedtünk, és akkor nyakamra borúlván, szorosan megölele mondván: Eusebi! Édes régi jó barátom, csak az isten tudja, melly szivesen látlak! Várám az utóbbi cerimoniát, legalább hogy értekezzen felőlem, mint szolgált légyen eddig az egészség? Hol jártam költem? Mit láttam útomban? Miben légyen Námúr dolga? Megszállotta-e? Szoritja-e az ellenség? Mastricht alá ment-e a francia tábor? Mit nyere a császár népe Luzzárá[2] megvételével? Reménlheti-e annyi hasznát a helységnek, mennyit költött ágyúporra Te deum laudamus napján? Mindezeket feledtében bocsátá a jó gazdám, minthogy szoros honjánál kivüljebb sohasem lépett teljes életében, a több részei széles e világnak mind azon terra incognita valának előtte. Hab pipáját, és erős bornótját kezdi vala dicsérni, azután az istállóban vezete, hogy megudvaroljam almáskék paripáját, s minthogy útban vala az apró büzös majorságnak udvara, oda is nolle velle bé kellett szaglanom… Eh! gondolnám magamban: ha ez a böcsületes ember békét hagyott vólna a puskának, a könyvekbe tekintett vólna, nem járt vólna annyit az ebek s vadak nyoma után, eszének is adott vólna keveset, s nem mind jókedvének; alkalmatos személy vólt vólna belőle a társaságra: de iffjantan kedves gyermeke lévén a háznak, senki sem meré meghurogatni, többet jára az iskola mellett, hogy sem bé; a házasság nyügibe akadván, feleséges emberré lett tizenöt esztendős korában, hogy megbolondúljon vénségére.

Eszemben sem tűnt Neander, hogy arra kötelezzelek, hogy minden alkalmatosságban syllogismusokat faragván, egybecsatlott beszéddel viaskodjál, sem tropice és a figurák módjára trágyázván az igéket, mint azon virágos táblákat terjegess azok eleibe, kik reád figyelmeznek; a téntán nyalakozó deákok dolga ez, nem illeti a megnőtt nemes embereket. Azt sem kivánom, hogy a vacuum semmiségét, vagy Boyle uramnak a tekerődzött füstök s cserepek közt talált próbáit vitassad. Vagyon elég torkos prókátora mind egyik, mind a másik hypothesisnek. Tovább: ama megfonnyadt régiség is, a materia prima, és a nap körül való nyargalási Copernicusnak, bizvást és jó üggyel kimaradhatnak a beszédbül.

Hasonlóképpen nem szükséges a Mogol-, a Kazul-, vagy Szerecsenországban fáradozni, Pap Janit felkeresni Abyssinában; kevesen vannak az urak közzül, akik elmefutása addig lövellett. Szomszédság hozzánk a német Imperium, közelebb esnek Francia-, Spanyol-, Olaszországok, és a claretto vagy malosa bort kivévén is, adnak szóra valót…

A beszédet, jó Neander, időhez és személyhez kell szabni, hogy kedves légyen és erejében maradjon. Mi haszon vagy gyönyörűség benne a dámákkal görögül, és valamelly falusi licentiátussal zsidó nyelven beszélgetni? Ha nem tudnak hozzá. Amazok, ha a német szót egynéhány francia igékkel felhabarván s megeresztvén, eleikbe adod, már megelégednek véle. Ez peniglen a deákkal is eleget vesződik. Meg ne erőltesd soha a beszédet, mikor könnyen s vigan mehet. Mély dolgokat ne feszegess, mikor nem érti a fél. Egy szóval: sokat láss, hallj, olvass, tanúlj; szerezz hivatalodhoz és uri állapotodhoz képest eltelő tudományt. Ha másfelül megfelel szép értéked bölcsességednek, dupla lészen benned a tekintetre méltó jóság, mellyel támogatván s bátorítván magadat, böcsületesen megjelenhetsz akármelly társaságban.

7. Azok barátságára ne siess, akik náladnál fövebb renden vagynak, se azok közzé ne keveredjél, akik alábbvalók; amazokkal kárt vallasz értekedben, ezekkel böcsületedben… Aki tizezer forintot szed bé egy esztendőben, fel nem tehet azzal, akinek huszezer a jövedelme; előbb-utóbb hátra maradván, csak utánna fog sántikálni keserves kár– és szégyenvallással… Hogy pedig megint előbbi állapotjára verhesse magát, kételen lesz véle, hogy a rövid fársángért hosszú bőjttel adózzon, apróbb falatokat szeljen maga eleibe, alább hagyjon egyben másban jó darabig, minthogy az erszénynek fottig való apadási nem minden belé-fuvással teljesednek.

Másfelől a közönséges emberekkel szoros barátságot kötni, annyiban tartatik, mint garázdicsonként maga méltóságárúl lelépni, darabokra szaggatni az armalis-levelet, és a nemes vért öszveszűrni a jobbágyi alávalósággal. A parasztrüh olly nyavalya, melly könnyen másra ragad a conversátióban, olly mocsok, amellyet nehezen lehet kivenni. Ki kiszt reá, hogy egyszersmind kivetközzél szép nemességedbül; holott még a királyi méltóság ellen semmit sem vétettél? A világnak söpreji a pórok, hasonlók a ragadozó állatokhoz, aliglan nyújtod ujjadat nékik, már az egész kezed után kapnak, és a barátságos jóvóltodért gyalázattal fizetnek. Ha (amint méltó is) fenn akarod nálok tartani a böcsületet számodra, az ő alacsonságokra ne bocsátkozzál. Aki a korpa közé keveri magát, tudod ki harmincadjára kerül; aki egyre pajtáskodik vélek, tapasztalni fogja, hogy eleibe ülnek útóljára; mert nincs arra való eszek, hogy meg tudnák böcsüleni a hozzájok mutatott szelédséget, hanem inkább elbízzák magokat, és bátrabban gorombák. Más részrül az sem tanácsos, hogy nagy gőggel, haragos kevélységgel tekingetvén reájok, mind az adót, úgy megkívánjad tülök az imádó tiszteletet; mert ez az elvetett jószág ellened támadhatna, és akkor rajtad történnék.

8. Vagynak a nagyságos személyek közzül, akik hol a gyengéltető kényességtül, hol pedig a kevélységtül viseltetvén, általlják és szégyenlik magokat a házi gondokban avatni. Felé sem tekintenek mint légyen a conto, mennyi adós keresztekre nevekedett légyen a rovás; holott az oeconomia aligha bírja magát, s csak nem halálán fekszik; mintha semmi különbség nem váltoná az uzsorás nyerekedést az okos gondviseléstül. Elhitesd magaddal Neander: akármelly gróf is finom gazda lehet, bátor vásárrúl vásárra ne taligázzon kalmárkodni. Nem szép dolog szemét béhúnni és aluszékonykodni ottan a cselédes uraságnak, ahol benn is udvarában, kívül is csalton-csalják. Mikor az adósság, és hét, vagy hónap számra való fizetés szaporodik, nem különben mint az árvíz; úgy tetszik, nem ártana hozzálátni. Mikor az asszonyom tékozló, a szolgarend kártékony, hamis; könnyen elsemmisedik ott az ősi maradék, és véle egyetemben az úri status. Mindent kezére adni a vice-gazdának s utánna nem vigyázni, nagy vétek; minthogy az esküdt hűség is némelly próbákon megesik. A gonoszság mikor egyszer elszánta magát, nem agg a kisbíróval, ha nincs kitül mástúl féljen… Emlékezzél meg róla, hogy az értékbül kifosztott s forgatott nemesség teljes gyalázat a mostam világ előtt, és nem állhat lábán, ha ezüstre s aranyra nem támaszkodhatik. Jól számba vesd a jövedelmet a költséggel, és juttasd eszedben, hogy földeket birsz, nem körmöci, selmeci bányákat… A lapos guta csapott már ahoz az erszényhez, melly csak mind négy ezereket ád ki, s nem vészen bé többet kettőnél. Ha eszed vagyon interesbül élj, ne nyúlj a főpénzhez… Londra városába, udvari kapsira, zálog nevében ne hordogasd kastélyodat, kőváradat; még szépen elállhatnak. Kockára, kártyára egyszersmind fel ne tedd öröködet, mert előbb utóbb megnyomorít, s mindenedbűl kiszorit a szerencse; akkor pedig ha a camoeleon módjára csupa levegőéggel nem akarod tengetni életedet, úgy lészen dolgod, mint ama füstös nemzetségnek, mellynek hátán háza, kebelében kenyere, és elvégre úgy, mint ama bujdosó spanyol vitézeknek (cavalieri erranti), kik mind addig járták a világot, míg őket valamelly hóhér felkapta, oszlopos palotájában szépen béfogadta, és az Amán ablakára aggatta szellőztetni. Hidd el Neander mái nap a szegénység szégyenébe nem tud mit tenni: kihez képest vigyázz kevesedre, megemlékezzél vénségedrül, és a szerencse véletlen csapásirúl. A megveszett úri status nem röppenik ujónnan ki, mint a maga porábúl felelevenedett phoenix-madár; ha egyszer elillant, a reménység is utánna ballag, s nem hágy egyebet maga után a gyalázatnál, keserves búnál, kétségben-esésnél.

Tékozló ne légy, se fölöttébb fösvény; vétek mind a kettő. Gyűlölöm azokat az urakat, kiket csaknem felüti a nyavalya, legalább derekasan rázza a hideg, mikor valamicskét kell költeni; akik naprúl napra jobban szorítják markokat, öszvezsugorodnak mint a tengeri csiga maga hajlékában, hogy senkivel közök ne légyen; se magokkal, sem másokkal jót nem tésznek, a tenyésző gazdagság, tömött kincs, és mindenféle bőség mellett szűkölködnek Tantalus módjára. Uram! félek tűlök, mikor óldalom mellett látom, mert aki a pénzt jobban szereti a böcsületnél, látván alkalmatosságát, kiljebb szokta nyújtani ujjait, és az idegen erszény körül egerész. A fösvénység nem jár magán, körülötte forog a sokféle hamisság, álnokság, praktika, mint a sűrűséges raj; ezeket küldi lesbe, lesbül nyereségre. Teljes életben sohase szeresd a pénzt csak magáért, se ne vesztegessed holmi bolondságért. Rabja ne légy, mikor ura lehetsz kincsednek; bátor egy egész spanyol flotta vólna is. Meg ne szegd kedvedet egy hitván garasért. A pénzt se épen semmire, se igen nagyra nem kell böcsüleni.

Udvarodat erszényedhez szabjad, feljebb ne héjazz állapotodnál; avégre ne koplalj, hogy nagyobb udvart tarthass; ne jártasd hintóban a szolgarendet (mint N. N. uram ő nagysága), hogy meg ne mocskolják a liberiát; a gyakrabbacskán inditott mértékletes vendégség jobban támogatja a hitelt (il Credito) felőled, inkább fentartja az igaz barátságot, neveli a köz örömöt, vigasztalja a gondba merült elmét; és jóllehet ez a búcsú is költséggel jár, mindazonáltal nem üresiti fenekig ki a tarsolyt; legalább pénzeddel böcsületet szerezsz magadnak!

9. Mind csak a könyvek s írások közt aggódni, a zavaros gondokban torkig s meg torkig merülni nem jó: kifárad mellette az embernek feje, fonnyad nyers ereje, bomlik egészsége. A természetet nem kell éppenségesen lenyomni; ha kedvére megpihenhet, s hol mikor nyugtát leli, tovább szolgál. Aki (magát hámba fogván) kémélletlenül gyorsalkodik, utoljára megbénul, mint a jófutó ló, ha mind egyre sarkalják. Kihez képest: Interpone tuis etc. aggasd szegre egy darabig a setét gondokat, magad pedig térj szellőre fris égre, kedvlegelő böcsületes mulatságra. Megkönnyebbszik utánna tested s lelked, vérszemet vésznek a megszorúlt s fojtott erek, lecsendesedik előbbi háborújábúl elméd, minden megfrissül s újul benned. Sereggel árulják s kínálják magokat a sokféle vígságok; ezernyi-ezer különbséggel kisztik szemét s kedvét embernek; te azokban válassz, amellyek legjobban tetszenek, és sokban nem telnek; mert a drágán szerzett öröm néha ürömmé válik. Ne kapj ollyas mulatságon, amelly megkivánja hogy ember teljesen reá függessze elméjét; mert illy választással csak terhet változtatnál… Azokat a játékokat meg se izelítsed, ahol a nyereség csak a vak szerencsétül függ; ha peniglen ugyan csak ott szállana meg kedved, legalább duplával, tripla annyival meg ne erőltesd: káros próbák ezek, szépen kifüttyentik a pénzt az erszénybül; egy ülés, egy kockagördülés, egy gonosz tromf többet árthat, hogysem ezer ekéd szerezhet egy egész esztendőben. Csak annyit szabad veszteni, amennyi jó kedvvel lehet… Teremtő Isten! Miket nem tapasztaltam egyszer is másszor is a kártyázó s kockázó iffjakban? Felháborodtak mint a bús tenger, se így se úgy nem találták nyugtokat, mintha mind azon tü s tüske hegyeken ültek vólna, hevültek, reszkettek, izzadtak, rágták ajakokat mérgekben, véres szemeket hánytak egymásra; a sok panaszt, esküvést, szitkot, átkot, úgy keverték mint a játékot, tudnillik oda lévén már a pénz, utána rándula a békeséges türés, és minden böcsületes erkölcs. Megesett volna szivem rajtok, de mint hogy magok vóltak magoknak proszlói és hóhéri, csak az juta eszemben: ám a káros bánkódjék.

Előtalálám minap N. N. uramat, megállétám s megszóllétám: Hová (mondék) olly igen sietve? Azt felelé: bizonyos expeditióra; gondolám hogy tábort emleget, kihez képest illy szókra fakadék: Jó barátom! Mire véljem beszédedet? Most vagyunk szinte a derék télben, nincs még annak ideje, hogy sátorokat terjegessünk, s mezőre menjünk álmatlan vigyázásra, osztán mind a kettőnket elérte már a sok péntek, nem portázni való emberek vagyunk. E szókra valamicskét mosolyodván, azt sugá fülembe: Barátom! Más dolog vagyon előttem: az udvarba kell mennem egynéhány száz aranyokat hintegetni, úri parolámat adtam bizonyos játékra; nem lehet megszegnem; hanem azért jer velem, s légy társom. Erre mentést mentünk az udvarban, holott már készen várta a küzködő fél. Alig fordulék egyet, immár is derekasan cserdüle a kocka kezekben. Eleinten az öreg urat mind jobb kezén vezeté a szerencse, mintha különös és szoros cimborában lett vólna véle, szemében néztem: vigasság, reménység, bizakodás egyelesleg látszattak arcáján, lebocsátá bögyét, felgombolá ajakát, fére tevé süvegét, csípőjére kezét, a nagy öröm csaknem elfogta lélekzetit, mert legjobb renden lévén játéka derekasan nyere. Ellentétben a jádzó urfi elkedvetlenüle, mozog s morog vala, féltem netalántán valami háború kövesse; amint meg is történt; egyszersmind felpattana, fére rugá a széket, oda hajtá mérgében a káros kockát, utána egynéhány pajkos szitkokat, s nemkülönben dúla fúla, mint valamelly Hercules unokája, aki a vadonerdőn nevelkedett, és az oroszlánkölykök között szokott dühösködni.

Azonközben a társamat illeti vala megint a játék, ki is módjával hozzá készülvén, aranyos vitorlákkal kikele a révbül új szerencsét próbálni; de gonosz szele érkezvén egy darabig kerengőben, azután mind hátra hordozá: akkor az urfi megvidúla, és az öreg lesütvén fejét bömböle valamit magában, egyik átkozni kezdé a vakot, a másik áldást monda a hatra, és többre hizlalja vala reménységét… Azután jára kelé még egy darabig köztök a hatlapú veszett jószág, amiglen elvégre szegény barátom, úri parolája szerint, ott hagyá szép pénzét; s tisztességgel böcsülettel mindenét elveszte. Visszajövet tapasztalván hogy igen megváltozott színében s jó kedvében, hogy többet ne búsítsam, azt találám néki mondani: Uram ezt hivád-e előbb játéknak? Ha úgy; mondhatdsza tovább: mint alkuszik meg az aggodalom, a félelem, a keserves kár, a kétségben-esés a mulatsággal? Szinte úgy barátom, mint a tűz a vízzel, a föld az éggel, s a pokol a mennyországgal… Ha te másként vetettél számot eszeddel, nem bánom; én azt tartom: hogy akit egyszer-kétszer megnyújtanak csigán, vagy tüzes fogókkal cipdesnek, kevesebb jajjal és kárral viseli keservét annál, aki napestig imigyen kínlódik.

Ebből észre vehetd jó Neander, mit tartson ember az efféle mulatságokrúl. Futton-fuss azért tőlük, s még messzünnen is kerüljed: keserűség ez a gyönyörűség, igen megszomoritja az embert, s minekutána szerencse nyomorékjává tette, kóldús rongyokat aggatván nyakára az ispitálba küldi.

A vadászat böcsületesebb időmulatás, nemesebb, kedvesebb, azon régiséggel jár a mi természetünkkel. A világ kezdetitül fogva hatezer esztendők forgási s változási után is, mindenkor érdemesen fennmaradott reputátiója, és teljes gyakorlásban forgott sokaknál; mindazonáltal mértékkel kell élni véle, mint az orvossággal, nem zabálva. Mind csak az erdőt lakni, minden berket kihajhászni, a füzesbül a fenyősbe, a sürübül a szálosba, a kicsatlott tacskókkal veritték szakadva fáradozni: munka nem mulatság. Dicsérem azért és jovallom a vadászást, de amellett azt is sokallom ami sok.

NEANDER. A táncrúl, a musikárúl mit mondasz? Nékem úgy tetszik, hogy a tisztesség– s böcsületszerető urfiakhoz igen hozzá illenek.

EUSEBIUS. A világ deliái megkívánják mind a kettőt; úgymint az uriásan nevelt erkölcsnek tulajdon ciffráját. Kétség kívül a tanúlt test szebben jár s lép, igyenesen hordozza fejét, egyaránt vállait, rendbe szedi minden tagjait, böcsületesen tud ember eleibe menni, tőle emberséges illendőséggel búcsúzni. Gyönyörűség látni: mikor egy szépen termett úrfi, vagy magán vagy párasan, helyesen szedi s rakja teljes inait, kellő tetsző móddal viseli jól övedzett karcsú derekát, kezeit, egész testét ezer mesterséggel forgatja, és nem csak maga honja, hanem külső országoknak táncait is módjával ropja. A musikának peniglen ki nem barátja? A kikeleti szárnyos nép fenn a fáknak tetején, az együgyű pásztorság alól az árnyékos erdőknek völgyeiben, az urak drága palotákban mennyit nem ülnek mellette? Mikor a borúlt idők otthonos lakásra szorítanak, és nehezen mennek unalmas óráid, elővenni a lantot, a hárfát, a virgyinát, egyecskét vonni a hegedün, gyengén eresztett énekszóval közbeközbe hangoskodni: édes mulatság… Mindazonáltal legközelebb beszélvén a dologhoz, hivság és mulandóság mind a kettő: más egyéb hasznot nem nyújt, hanem hogy a módihoz szabhassad hajlagó testedet, és néhanéha kedvét találhassad az asszonyi finnyaságnak. Nagyobbra böcsülöm én azokat az úrfikat, akik fejekkel dicsekednek inkább, hogysem táncoló lábokkal, vagy hangos torkokkal.

10. Mikor az ártatlanság elhagyá a világot, akkor kezdénk legelőször fügelevél után nyúlni, köntösökön kapni, hogy mezitelenségünket födögessük! Amihez azért a szemérem nagy kételenségből folyamodott, tudniillik a ruhaeszközhez, abban úgy tetszik nem kellene kevélykednünk, mert dupla szégyen, a szégyenvallásnak béllyegével dicsekedni… Nem mondom, hogy szürben bocskorban járjon a vitézlő rend, kétség kivül illy köntösben rosz látszatja vólna. Többre igyekezhetel azért Neander, selyemre, bársonyra, szőtt, vont aranyra, és gyenge varrásokra is felszabadítlak; csak csendesen légyen. A szabó ne csak testednek, hanem erszényednek és érdemes tisztednek is vegye mértékét, hogy helyén maradjon mindenünnen az illendőség. Akkor vagy igazán való módiban, mikor a ruha nem csak tagjaidhoz, hanem characteredhez is hozzá illik. Láttam, láttam olly világ-oktalanitotta urfiakat, akik a raritás és ujság után lazzadván, magok sem tudták mire bolondúljanak végtére: felforgatták a városnak bóltjait, napestig válogattak a sok színben, sohúl sem tudott megszállani kényes kedvek. Ezen általkelvén nagy nehezen, azután az egész szabó-céhre mentek az illyen s amollyan formákrúl tanácskozni. Talán könnyebben készül néha egy tengeri gállya, hogysem valamelly nyalka urfinak rojtos és perémes gránát skárlát dolmánykája. Jóllehet ugyan, hogy azt tartjuk szép madárnak, mellynek szép a tollazatja; mindazonáltal a böcsületes nemes embernek ékessége nem a ciffra ruha, hanem a jeles vidámság, okosság, erkölcsös reátartás, a belső alázatossággal megalkuvó külső méltóság és a magát ajánló kegyesség. Ezek a jóságok peniglen nem a mente ujjában, sem a skófiommal varrott deliekben, hanem benn a szüvében laknak az emberséges uri embernek, és onnan tetszenek ki mikor kivántatik.

Tennenmagad sem tagadhatod, hogy nem vetközünk ki estve a nemességbül, és nem öltözünk megint reggel belé; mi nyomos okokbúl veszik tehát minden eszünk-kedvünk a ruha pompára és türhetetlen pipeskedésre? Hogy a pénz emberség, a ruha tisztesség, ám másszori mondásombúl hallád; nem kisztlek reá, hogy stoice, ama rusnya philosophusok módjára, se belül a tisztát, se kívül a színest ne változtassad; rongyban s foltos toldalékokban arcátlankodjál; mert egy az, hogy méltán megítélne a színnép iránta; más az, hogy egy vétekért a másikával áldoznál, a hívságot a szennyeskedéssel torlanád; a közép úton járj; vedd hasznát a bóltoknak, tarts szabót; csak hogy a mi ángliai posztónkkal, és valami selyem matringgal ne keressed támogatni a böcsületet, érdemet s méltóságot; mert hogy épen kimondjam: a selyem és abbul szőtt vagy vert posztó nem egyébb, hanem némely férgecskékbűl takaroszott hulladék és sok festékkel forralt ganéj. Ez az a drága szépség, amellyben mi magunkat tetétül fogva talpig boritjuk! Neander ruházd magadat okosan, csinosan, annak módja s rendi szerint emberül; és többet nyersz a böcsületben azoknál, akik gyöngyös és köves öltözettel, cégéres büszkeséggel mintegy eröltetik a népet a térdhajtásra. Nem a külső csúff pompa gerjeszti a szüvökben s neveli számunkra az érdem böcsületet, hanem a bennünk lakozó szép készség és virtus. Ama régi Fabritiust ő megnyőtt zubonkájában, és Curiust a szenellő mellett jobban megtisztelte Róma városa, s inkább tartott tülök, hogysem Caligulátúl, vagy Heliogábalustúl; noha ezeknek szörnyű méltósággal vala állapotjok.

11. Minden cselekedeted ollyas minéműséggel légyen, hogy uri személyeddel, s állapotoddal épen öszveférjen. Érte ne heveskedjél; akármelly szemfényvesztő tündérséggel forgassa magát előtted a böcsület: vajki hasznos lecke ez a mostani világ-oktalanitotta erkölcsre nézve. Némellyek mód nélkül horgásznak a böcsületben, elhitetvén magokkal, hogy haszonnal jár; mások, mert édesnek vélik. Ha ugy vagyon: miért nem kóborolják inkább az erdőket a haramiákkal minthogy ezek is nyerekednek; vagy miért nem indulnak fertőzni minden gonoszságban a feslettekkel; minthogy ezeknek is cseppenik valami gyönyörűség legalább a lustábúl.[3]

Szörnyűség csak gondolni is kit mire nem kíszt a böcsület, mikor egyszer elragadta. A kardnak élére bízzák némellyek, és halálos verekedéssel támogatják, mintha a böcsület s embertelenség, a nemes urfi és mészáros közt nem s nem vólna különbség. Ezek: jóllehet Europában születtek, de Amerikábúl származtak, ama kegyetlen cannibalok nemzetségébül, akik emberi hussal élnek, és önnön rokonit hordják a gyomrokba: vagyis az anthropophagusoktúl, akik hasonlóképen vérben zabálnak, s jó ízüen emésztik magok magokat. Mikor a verekedők s vagdalkozókrúl esik szó; igyenesen az effélékre példázunk. Tudhatdsza Neander, hogy az imillyenek, minden nemzetségnek törvényei szerént a gyilkosokkal azonegy büntetés alá vettetnek, és amint egy részrül mérgesen megharcolnak a böcsületért, úgy más úton, Isten s világ előtt, gyalázatot vallanak.

Mintha hallanám, hogy azt mondja egy valamelly felhevült urfiacska: hát a keserves bosszúságot csak torlatlan el kellene felejteni? Nincs különben jó urfi; ha más törvényes módod nincsen, jobb elnyögnöd, hogysem a verekedésben veszned, vagy a hóhér madzagán fulladoznod; a böcsületnek sebei idővel szépen bégyógyúlhatnak; ellenben akinek egyszer lába alá hullott feje, vagy a magoson kibúcsúzott lelke, talpára nem állhat… Mégis ugymond hazudtolással keveri böcsületemet, és világcsúffá tészen, hogy türhessem? Miért nem atyámfia, ha megérdemled? Lám a bün s büntetés azon egy mértékkel vagyon, méltó is, hogy aki vétett, adózzon érette.

De adjuk kezére a pántolódó urfinak, hogy ártatlanúl fogják reá, s büntelen rágalmazzák arrúl, amiben nem vétett; engem ami illet: vagy kerülném előbb a galyibát, vagy lett kora útán megbocsátanék haragosomnak. Valóban kevésre böcsüli az az ember a csendes békességet, s egyetemben drága életét, aki minden aprólékos sérelemért egyikét is s másikát is, oly szörnyű veszedelemben keveri. Valljon uraim mi dolog ez, hogy más porunkét sietve visszük az itélőszék eleibe ezt pediglen nem? Holott a törvény nem csak directe az igazság, hanem a böcsület dolgában is biránk. Nyilván ott a bekkenyője, hogy baggatella, s nem méltó terhes ügy, és azért szégyellünk előlépni véle. Ha ugy vagyon, miért nem tartjuk szégyennek a semmiért a mezőre menni, vért ontani s egymást felkoncolni?

Azt felelik, hogy ez ugyan tagadhatatlan magában, mindazonáltal a szokás már széppé s dicséretessé tette a bosszúállást; kihez képest akiben nemes lélek mozog, inkább leteszi életét, hogysem felvegye a gyalázatot.

Lassan lassan apiummal nevelt Hercules unokája! Egy az: hogy csak az országos fejedelem eredeti Isten után a böcsületnek, ő osztogatja a nép közé kinek-kinek érdeméhez képest, csak őnéki szabad a királyi méltóság ellen vétkes emberek vérével s életével áldozni; más az: honnan érkezett, s ki hozta közinkbe amazt a szokást? Nemdenem a rosszaknak sepreje, akiket a kétségbeesés tüznek, viznek viszen, kivül belől gyötör, akikben az isteni szolgálat teljességgel elhült, lelkiisméret vagy nincsen, vagy ezer sérelmekkel sebes, akik sokféleképpen gyalázzák s mocskolják ezt a nemesb teremtményt, a mi természetünket. Méltó azt is tekintetbe venni, hogy aki ezt a gyilkos mészárlást képes nemes dolognak tartja, annak már az atheisták tévelygése férge rágja bélét. Nem is lehet különben; akinek egyszer a dühösség eszét vette, s mint az erős szájú ló maga kénnyén hordozza, szükségképen azokra a latorságokra vetemedik, amellyek a haragnak tüzes gerjedelmeit valamenténnyire enyhitik, úgymint a bosszúállás. Hogy pediglen ezt többen követik, amiatt nem jámborság, sem deli erkölcs; lám a furcsa ravaszság dicséri s üzi a családságot, a tolvajok a ragadományt, a feslettek a tisztátalanságot: ki méri azért vagy a csalakozást, vagy lopást, vagy a lustos életet javallani, jóllehet cégéres szokással fennforogjanak. A többire nézve: nem lehet már az ég alatt sültebb bolondság, hogysem egy pár ólom golyóbisra, s egy kardvégre bizni életét, s egyetemben üdvösségét. Az olasz szokás teli ugyan ördöngösséggel, de nem olly esztelen; mert ez a nemzet nem maga vérével mosdik ki a bosszúságbúl, hanem ellenségének vesztével torolja; és azért nem szemközt, hanem hát megött kerüli meg haragossát, s hol mikor ingyen sem vélné, akkor veri által szivét. Mi ellenben magunk áskálunk veszedelemet alájunk, önnönvérünk ontásával álljuk a bosszút, és dicséretes dolognak tartjuk lenni, mikor lelkünk kiokádása közt, haldokló szemekkel látjuk, mint tomboljon rajtunk nyertes ellenségünk. Vajki veszedelmes a verekedésben meghalni és jóllehet himezzék az urak a nemességnek s vitézségnek festékivel; de én csak elhitetem magammal, hogy ezeknek a böcsületért viaskodó mártyroknak a más világon kénköves koszorú s örökkévaló szégyen lészen fizetések.

A halál, édes Neanderem, azon renden tartja a főembert a paraszttal! A nemesség, titulus, rakott kincs, utólsó szempillantásoddal elválnak tőled. Legkisebb szolgádot szépen fogadják más világon, ha jól kereste; magadat amoda vetnek, ha bünös lészesz. Nem aki mint született, hanem aki mint élt, s mint hólt: ugy veszi hasznát. Egy szegény áras-mives ember, aki kedvében az Istennek elhalálozott, menny felé mégyen, a dúsok s nemesek, ha az ördöghez részelkedtek éltekben, a pokol fenekére vettetnek.

12. Mái nap az urfiakat igen gyengén s kényesen nevelik; sohasem látott, se nem hallott módi rámákra vonják, és nem tudom, mi képes udvari deliségre csigázzák; de minthogy sok ami sok, utóljára csak a ridiculum és csúfság kerekedik elő. Ezekrül a régi jámborféle főrendtül messze fajzott urfiacskákrúl azt tartjuk, hogy széllel béllett a fejek, és megveszett légyen agyvelőjök: telhetetlenek a sok izetlen tréfában, únalmasok a sok cerimonia miatt, fele comicum, fele tragicum minden dolgok. Ha édes anyjok látta s lakta vólna valamikor Indiát, merném mondani, hogy a majmokkal sógorságban esett; olly közel ütöttek ama csemetékhez, csaknem praedominante bestia.

Nóta s kóta betükre beszélgetnek, mint akik a piacon pénzért cinkoskodnak, úgy jár lábok mint a zsebórának gyenge kerekei, apró-lépve s percenve. Mihelyt reggel kibujnak a puha pelyhek közzül, a tükör elejbe futnak, és asszonyi pipeskedéssel vesztegetik a drága időt: körülettek a szabórend, a kalmárság, szakálverő, hajfodorító inasok, kik is hát megett jó formán nevetik az eszeficamodott urfiacskát, ő pedig maga magát nem győzi eleget nézni és csudálni, mint ama hires Narcissus… Hagyj békét ezeknek; tartsák magoknak a szépséges szokást; ha látod, hogy ki nem feselhetsz ebből a compagniábúl, legalább ne kövessed. Lesz gondod vélek; azon fognak iparkodni, hogy te is nyomdokokban lépjél: mert ő kegyelmek (mint a rühesek) örömest másra fenik a nyavalyát, sőt tapasztalván, hogy nincs kedved hozzá, megkémlik s cirkálják legkisebb lépésedet s beszédedet, avégre hogy csúfképen prosa, metroque kigúnyolhassák. De ne törődjél vele, mert annyi hitelt találnak, mint Cassandra, Priamus király leánya, aki mennél többet jövendőlé Troja veszedelmét, annál jobban nevették. Az ugy igét szájokbúl már közönségesen nemre értjük, minthogy hazugok; az ő gyalázó beszédeket, minthogy rosszak magok, dicséret-névben vesszük. Messzebb nyujthatnám még ezt a materiát, de talán eddig is megúntad.

NEANDER. Még nem isméred az én természetemet; mi nem olly hamar únom, s eléglem én meg a szép beszédet; nem is tudom miben tölthessem jobban időmet, hogysem abban az oktatásban, melly arra tanit: mint köllessék jól töltenem.

ISTENES JÓSÁGRA,

ÉS SZERENCSÉS

BÓLDOG ÉLETRE OKTATOTT

NEMES ASSZONY.

Utóbb pedig:

A HADI ÉS UDVARI EMBEREKET

NÉZŐ

KÖZBESZÉDEK.

TUDÓSITÓ LEVÉL A MAGYAR DÁMÁKHOZ.

Nagyságtok, Kegyelmetek!

Ezt a könyvet az angliai főasszonyok képes udvarisággal fogadták, sőt Londra városában annyi kedvet talált, hogy hatszor egymás után kelletett kinyomtattatni. Tengeren innen hasonlóképen két kézzel kapták, és már is sok idegen nyelven olvastatik.

Nincsen azért reménységem kivül, hogy hazánknak dámái, őket illető erkölcses kegyességgel ne vegyék, és magokat véle ne mulassák, akkor leginkább, mikor se más munka kezeken, se egyéb gond nem fordul meg sziveken, és a vendégtül üres paloták unalmai közt nem tudnak mit tenni.

Tükört tart az egész patyolatos szinnépnek, hogy igazán meglássák: kik s minémüek légyenek. Megmutatja: mi légyen hivatalok, s mire köteleztessenek. Ébreszti, biztatja minden képes jóra, kikeréti a ravasz világ hálójábul, utba vezeti, hogy önnön szivek szándéka szerint szerencsés napokat lássanak e mulandóságban, és dicsőséges szinbe változzanak az egek közt.

Való ugyan, hogy néha csipve, néha mulatva, csaknem neheztelésre valót emleget, akin vagy a kényesség, vagy a gyarlóság megütközhetne; de minthogy az anglus authort nem a bosszúság, se más egyéb rosszalkodás nem viselte, hanem a tiszta szándék, és azt igaz könyörülés: méltatlan vólna iránta vagy megitélni, vagy megutálni.

Hogy pedig némelly szándékit fenébben, a többit lágyabban, itt világos, ott homályos szókkal vitatja; annak kell tulajdonitani, hogy a sziligy asszonyi nemben is nem minden sziv lágy, és nem minden elme egyaránt éles, némellyeknél hosszabb, némellyeknél rövidebb az ész. Amazokra nézve följebb, ezek kedvéért alább kellett tartani a beszéddel.

Példáz holmikor oly nyilván, mintha festékkel akarna valakit leirni: ettől országunkban nem kell megijedni; nem ide szól, hanem a tengernek tulsó partjával tartja közit. Odafelé értsék azért a magyar asszonyságok. Ha ki azonban azon képnek mása, jobb erkölccsel kendőzzék.

Végén: a tábor s udvar dolgárúl egy pár közbeszéddel továbbra nyujtottam munkámat; merthogy az anglus keze után sem találtam különben. Ezt a könyvet legislegelsőbben DORELL JÓZSEF jésuita irta. Aki fordította, marad

Költ Rómában, 1744-ben.

Nagyságtok, Kegyelmetek

alázatos szolgája

FALUDI FERENC, S. J.

III. KÖZBESZÉD.

Eusebius oktatja és feddi a dámákat önnön rendetlen életekrűl.

Másnap jó reggel Aemilia s Lucia kivervén nagy kinnal magokat a puha nyoszolábul, hintóba ülének a mult estebéli commissio dolgában. Elhüle Eusebius szemben ütközvén a követasszonyokkal, azt gondolván, hogy lehet valami bomlása a természetnek, minthogy ez a két kényes test előbb kele most egyszer a napnál, és nem irtózik a hüs harmattul; holott máskülönben dél tájban szokott kimenni a házbul, hogy meg ne ijedjen hosszú árnyékátúl… Eusebius azonban semmit sem hagyott hátra a kellő képes udvariságbul, böcsületesen fogadta, annak rendi szerint kinálta egy-egy csésze cioccolátával; de a dámák mentegették vala magokat mondván: hogy kiki már két gyenge fácánnal béllelt meleg italokat vett bé, hogy a kakuk azon reggel semmit se nyerhessen rajtok.

Aemilia kinyitván leveleit, ugy mond: Uram, sok nevezetes dámáknak képei vagyunk, követséggel jöttünk hozzád ezen egynéhány punctomoknak erejével; alkalmas eszed szerint tudhatod, mire légy köteles. Szóval ennyit, s többet nem mondhatunk: kövess meg bennünket a minapi boszúságokért, és alkalmaztasd magad a most nyujtott articulusokhoz, mind a kettőnek egyáltaljában meg kell lenni.

Eusebius olvasván s hallván ezeket, nehéz-nehezen türheté, hogy hangosan ne nevetne; és valóban ha Aemilia asszony sebes sirással nem özönözte volna mind a két szemét, comoedia lett vólna a követségbűl. Olly zokogva sira, olly öreg könyveket hullata, hogy azt gondolta vólna, aki túdós benne, hogy Favorita névü ebecskéje, kivicsoritván kis fejér fogait, a halálnak árnyékában alkonyodott légyen; mert a dáma ezt igen szerette, ölében nevelte, gyenge pelyhéken nyugtatta, maga rágta a falatot szájában. De az, hogy se nem ebét, se nem bünét, hanem maga keservét s torlatlan bosszuságát keseregte… Eusebius minap[4] a catechismust forgatta vala ezen dáma előtt, feddvén a roszrul s jóra igazitván. Ezt az asszonyom paraszt gorombaságnak nevével vévé; most pedig eszébe jutván, forró cseppekre olvasztotta mind a két szemét.

Eusebius ily állapotban látván Aemiliát, se nem akart nyilván tréfálni, se nem igen szerével reá menni a beszéddel, hanem a közép utat választván, imigyen kezdé: Nagyságos asszonyom! Amint tapasztalom, országos követségben foglalatoskodol ezen böcsületes társoddal, s egyetemben képei vattok a több londrai dámáknak. Ennek ha hire előbb érkezett vólna hozzám méltó személyeteknél: a királynak hintójával fogadtalak volna; de ebben tudós nem lévén, s magatoknak tetszett al incognito, azaz titkon jőni szállásomra: talán nem vagyok méltatlan a bocsánatra.

Amint arányzom, arrul vádoltok, hogy én királyi méltóság ellen való vétekkel vétettem a cimeres fejér népnek! Ily fertelmes bünrül, ha meglett vólna, kétség kivül önnön lelkem-isméretetem is feddene; de minthogy se nem illyenmire élem koros napjaimat, emlékezetem sem juttat ollyast eszembe, semmit sem tudok benne. Én teljes életemben nemességböcsüllő ember voltam, tisztelem mélyen azokat a személyeket, amellyekben az érdem és virtus tündöklenek. Ellenben ahol egyebet nem látok a sima s piros arcánál, egynéhány abroncsokkal feldagadott hosszan nyujtott mantó– vagy menténél, s minden ráncából kinéző kevélységnél; odafelé igen restellem vesztegetnem a böcsületet.

LUCIA. Micsodát! Az úr most sem még sem akarja megismérni maga vétkét, mellyel nagyon megbántotta ezt a böcsületes asszonyságot? A tegnap előtti nap nem ezer esztendő, vegye elő az ur eszét, nyujtsa adiglan emlékezetit; tapasztalni fogja, melly fertelmes mondásokkal terhelte légyen Aemiliát. De nyilván amint akkor minden képes udvariságbul kimosdott, úgy most egy embertelen nemtudommal akarja magát mentegetni.

EUSEBIUS. Másutt is, itt Angliában is közmondás: A törvényben tagadás jó. Minthogy asszonyim, pörben fogtatok, rajtatok állana a próbabizonyitás; én mindazonáltal magam jó kedvébül örömöst megvallom: vólt annyi grátiám, hogy magán vehettem szóra, és szivem szándéka szerint beszélhettem Aemiliával, de nem vólt annyi szerencsém, hogy igaz szivemjárásit igazul venné; nagy nehezteléssel végződött ő részérül a discursus. Azonban ha vétettem, csak egyetlen egynek vétettem; nem érhetem azért fel eszemmel: mint mehetett közpörre a dolog, hanem ha minden egy asszony legio; és ha egyecske maga bibéjét fájdalja, már az egész nemzetségen megfordult a nyavalya.

LUCIA. Akármint légyen, de mindnyájunk ellen vétettél Aemilía személyében. Nem de nem erővel kinszeritettél bennünket a jóságos cselekedetekre? Nem is ugy javasolván ezen képes kinos jóságokat, mint a nemességnek ékességét, hanem ugy, mintha kötelességünkbe járó dolog volna. Nem de nem kigyót, békát, mindenféle csufságot mondottál a mi magunkviselésére? Nem de nem örök keserves kinokat osztottál fejünkre?

EUSEBIUS. Én azt mondottam Aemiliának, hogy tartozik a jóságos cselekedeteknek gyakorlásával; kitámad mellettem a Szentirás; ha kedvetek érkezett, menjetek veszekedni a Szentlélekkel; és vádoljátok szerelmes üdvözitőnket (super scandalo magnatum), mint ha botránkozására valót adott volna a világ nagyjai eleikbe. Csak elhitessétek magatokkal, hogy a biblia ott érdekli, ott sojtogatja hatalmas igékkel a dámákot, ahol legelevenebb az érzékenység bennek, mikor a világi pompárul és hivságos dícsőségérül emlékezvén, nagyobbra böcsülli a paraszt gazda-asszonyt, mellynek minduntalan terh alatt vagyon feje, otthonos munka körül keze, szeme esze mezei erdei gondban, ha jó; akármely tekintetes nemes asszonynál, ha rosz. Forgott az is minapi beszédünkben: egy nyomban jár-e kötelességek és cselekedetek ő nagyságoknak? Tapasztaltam, hogy jó távul szakadtak egymástul. Ebbül vévén okot, ha valamicskét találtam mondani némely dámák fogyatkozásirul, a vólt szándékomban, hogy jobbra változásokat lássa a világ. A felebaráti szeretet vezérletté nyelvemet, és nem valami satyra indulatok. […]

LUCIA. Ne fárassza az úr magát, mi is hallottuk hirét a catechismusnak, Londrában lettünk világra, nem Americában.

EUSEBIUS. Jó szivvel reá békéllek, hogy tudjátok ama legfővebb s legelső parancsolatot; mert maga az Isten szokta irni szivünkben. Ama lecke is mehetett fületek felé, hogy avégre lakjuk e világot, hogy az Istennek nem csak mind földes urunknak, hanem akinek testünkre s lelkünkre egyetemben hatalma vagyon, hiven szolgáljunk. Tudják ezt Londrában a dámák, de megint elfelejtik mint tegnapi álmokat. Nem akarják megfontolni: mi következik belőle, hogy tudniillik mind azok a cselekedetek, mellyekkel nem szolgálják s dicsőitik az ő teremtőjüket, haszontalanok, héjába valók; és hogy mind azok a tétemények, amellyekkel ellene járnak kötelességeknek, messze eltávolitják őket teremtések céljátul. Hogy eligazuljon a további beszéd: tessék most jó dámák legalább muló félben számot vetni tétova röpitett gondolatotokkal, ide s amoda szórt beszédetekkel, héti és hónapi cselekedetekkel; tapasztalni fogjátok, hogy mindezekkel inkább szolgáltatok magatok kényességének, semhogy az Istennek; nem kötelességtek, hanem az vólt előttetek, mint találhassátok kedvét érzékenységteknek.

Ez igy lévén, hogy lehet eleven hit s üdvösséges iparkodó tudomány bennetek arrul, hogy nem mulatni, hanem szolgálni s lelketek üdvességét keresni jöttetek e világra. És arrul: hogy bátor mind a miénk légyen is, amit szemmel látunk és lábbal nyomunk; csupa semmi, ha lelkünket vesztjük. Tagadhatatlan azért: hogy vagy nincsen elevenséggel hitünk, vagy élével eszünk.

AEMILIA. Öcsém asszony! hadd koptassa nyelvét; amiatt minékünk egy hajunkszála sem bomlik. De mégis, Eusebius uram, mikor látjuk végét ennek az embertelenségnek? Ugyan s mely ártalmas csillagzat szülte fejünkre ezt a káros órát, melyben egyszersmind hitünket s eszünket elvesztettük?! Tudjad uram, hogy a te dilemma kapcsos beszéded épen nem udvarias, sőt merném mondani, paraszt. A hitetlenség egy reformált nemzetségben csuda monstrumra mutat, és az esztelenség oktalan bestiára. Hol tetszik ki a mi beszédinkbül, hogy megbomlott eszünk; hol néz ki cselekedetinkbül, hogy oly fertelmes gonosszal teljes légyen akaratunk.

EUSEBIUS. Asszonyom! Ha szemeddel látnád, hogy egy nemes ember valakire költené minden keresménnyét, aki se háladással, se köszönettel nem fogadná, maga pedig a comoediárul a korcsmára s innen oda kóborlana, délig heverne, éjfélig táncolna, kinzaná gondviselő tiszttartóját, meg akarna vagdalkozni birájával: nem mondanád-e, hogy ez az ember vagy ki akar pusztulni javaibul, vagy jó eszébűl?

AEMILIA. Én azt mondanám, hogy nem hallotta hirét a jó gazdának, és restelli a számvetést, és hogy alamizsnával, vagy jóakaróinak kedveskedésekkel akarja tengetni életét utóljára. De uram kérlek szeretettel, ne hasonlitsad ehez a bolondhoz a mi állapatunkat.

EUSEBIUS. Nem is lehet, mert nincsen közel való képes egyenlőség (proportio) köztetek. Mert amazt a gondotlanság csak világi s mulandó szorult ügyre juttatja, tudniillik szegénységre, vékony ebédre, sovány vacsorára, rongyos ruhára, kibül mibül őtet előbb utóbb ugyancsak kisegítheti valami szerencse. De jó dámák, a ti hagymáztok és rosz gazdálkodástok szörnyebb veszedelmekkel jár; mert aki egyszer elveszti a mennyországot, örök kárát vallja; és akit egyszer környülfogott a pokol lángja, azt örökkén perzseli.

LUCIA. Hallád-e Aemilia, a pap az örökkénvalóságnak tengerében pottyant. Nó már tudom, hogy nem lesz vége a prédikációnak, ha itt nem hagyjuk… Eusebius uram, már tegnapelőtt is tudtuk, hogy az isten a paradicsomot barátinak, a pokolt ellenséginek készítette, és hogy véghetetlen mind a kettő. Haszontalan rémettesz, mert közönségesen a főrend itt nem hiszi, hogy mikor ollyast mit cselekszik, bünbe essen, s következendőképen méltó légyen a büntetésre.

EUSEBIUS. Nevezetes asszonyim, közönségesen tudjuk, hogy légyen, s meddig tartson a pokol; és hogy törött útja vagyon: számtalan nép járja, sereggel vagynak rajta (széles e világrul szólván), a vitézlő rend, mindenféle cimeres és zászlós urak, csoportosan a dámák, mi tagadás benne? De mégis a ti kegyes engedelmetekkel eszetekben kivántam juttatni, azt itélvén magamban, hogy bátor ritkán s gyengén emlegessük is ezeket a végső dolgokat; de mégis valami hasznát vesszük. Vajki látom én, s bánom: hogy szeleskedünk ugyan holmikor gondolatinkkal az örök bóldogság s kinok körül, de nem bocsátkozunk bé (usque ad centrum) derék mélységére. Vészem észre naprul napra jobban s jobban, hogy lágyon hisszük s buzgón gyakoroljuk a pokol dolgát. Tapasztalom, hogy a régi pogány Roma s a mostani keresztény Londra közt nincs más egyéb különbség, hanem hogy ők tudatlanok, mi tudósok lévén a hit dolgában, azon egy erkölccsel élünk vélek. Mintha azon egy reménységgel akarnánk kimulni e világbul… A pogány romai dámák akkor időben lecticában vitették magokat friss égre, kedves szellőre, al Campo Marzo.[5] A keresztyén londrai dámák hatlovas hintókban mendegelnek a virágos kertekbe, ezt megunván, festett hajókkal, tafota vitorlyákkal sétálják a tengert… Azok nem vóltak utólsók a theatrumokon, ezek elsők mindenkor a comoediákon… Mulatták azok magokat a táncban, ezek veritékszakadva járják… A romai dámák országokat érő gyöngyöket raktak fülekre s pereceket kezekre, s isten tudja: mire nem bolondultanak vólna végtére, ha a tanács a polgármesterekkel elejét nem vette vólna a dolognak. Meg kell vallani, hogy a mi pénzesházaink (banco) nem érik fel a romai kincses tárházokat, és azért ebben, akármint nehezteljenek, megakad a keresztyén londrai dámák pompára vágyódása… Jóllehet azonban, amint kezdém mondani, hogy egy-két lattal alább szállott légyen a pompa, a drága gyöngyök, gyémántok s arany mü a mi dámáinkon; de mégis többet nyom értékeknél. És ugyanazért a pogány Romához hasonlítván magunkat, a mi kevélységünk nagyobb és már türhetetlen. […]

Mind ezeken fellül még az is nehéz hitelben vagyon előttem, hogy rosszul nem cselekesztek! Nem rosz dolog-e a bölcsőtül kezdvén egész a koporsóig száznyi-száz, ezernyi ezer uj s meg uj haszontalanságokkal tölteni költeni a drága napokat? Nem rosz-e e világnak buborék mulandóságába, és árnyék semmiségébe minden boldogságot helyheztetni embernek? Nem rosz-e csak rothadandó testecskénket ékesgetni, musicával, tánccal, comoediákkal fülünknek, lábunknak, szemünknek kedvét keresni, szegény lelkünkrül mellyen megfelejtkezni? Hihető, kedves édes asszonyim, hogy még eddig nem érkeztetek annyira eszetekkel, hogy ezt jól megfontolnátok, és azért mind visszaértitek a dolgot. A rutat szépnek, a rosszat jónak, és az ólcsó semmit csudanagy drágaságnak itélik, mint az éretlen eszü gyermekek. Engedjétek meg azért, hogy gyengén szépen levegyem a hártyát szemetekrül, tulajdon minémüségek szerint adogassam a dolgokat elejtekbe.

Nincsen embernek drágább kincse az időnél; minden szempillantás egy egész örökénvalóságot ér. Az üdvözült lelkeknek bóldog állapotjok nem egyéb, hanem némely jól töltött időcskének jutalma. És a kárhozottaknak jajos sorsok nem egyéb, hanem a rosszul veszteglett óráknak érdemes büntetése. Tudjátok-e böcsit a mennyei malasztnak? És mi légyen az isteni dicsőségnek szinrül szinre való látása? Egyik is, másik is a múlton múló s többször elő nem kerülő időnek méltó ára. Akik már a pokol kemencéjében égnek, semmi tengeri siralmakkal meg nem engesztelhetik többet a bosszuálló Istent; holott mi az Istennek malasztjával, egy szempillantásban letörülvén büneinket, kegyelmet nyerhetünk, és érdemesekké lehetünk az ő szine látására. Ebből a következik, hogy az örök bóldogság, és a kárhozat az időtül függenek. Ti mégis nagyságosan-nagy dámák azt meritek mondani, hogy nem cselekesztek rosszul, mikor a szép időt rosszul vesztegetitek.

Hány millió lélek vagyon ott alatt a földnek gyomrában kinban jajban, akik éltekben ugyanazt danulták, amit a mostani világ leányi: mi rossz vagyon benne, ha igy vagy ugy mulik az idő? Bezzeg tudják most, de heában, bezzeg siratják hogy esztelenül élték véle, de haszontalanul; bezzeg fohászkodnak utánna, de nem reménységgel, hanem kétségbeneséssel. Ha a nagy Isten időt árulna abban az átkozott setétségben, az egész pokol kinyujtaná kezét érette. […]

EUSEBIUS. Értsük egymást, asszonyom; az egy Isten, itélő birája az emberi nemzetnek; ő emeli dicsőségre hiveit, ő ejti kinokra pártosit. Én a setét Pluto országát nem laktam, Lucifer rovásán nem olvastam: ki s mennyi kárhozik jövendőben… Mindazonáltal ha a Biblia hiven tanit a jórul és roszrul; ha az életnek és veszedelemnek utjárul igazán tudósit: a felebaráti szeretetnek sérelme nélkül merem mondani, hogy sok, mondám sok s még egyszer is mondom: sok kényes maga kedvén élő dáma nem jó utat választott más világra, következendőképen veszteni fogja üdvességét. Mondják, de heában, hogy az lelkiisméretek tiszta, mint a kék ég, mikor felhő vagy háboru nem birja. Szivek édes békességgel lecsendesedett, mint a nyugodt tenger. Vallják: hogy ujesztendőtül fogva egész más karácsonig egyet sem botlik szemek, nyelvek, lábok… És hogy minden órának legkisebb folyamló részecskéjét rendire igazitott mértékkel töltegetik; és ugyanazért szeretik a maga talpán álló, vagy más függő és zsebórákat. Hogy ezt elhihessük mi is, lássuk muló félben (csak Angliárul beszélvén): mint kezdik s végzik a napot a dámák.

Legbizonyosabb hirét hallottam, hogy délelőtt három órával, nem is előbb, lábheggyel igen csendesen bélépik asszonyához a komornék leány, ordere szerint. És legis legelőször leporozván a tükröket, felfedi a toeletta-asztalt[6] s annak módja szerint minden eszközit, és szükséges készületit gondosan, okosan elintézi. Rendre rakván a sürü és hajválasztó füsüket, melléjek a vendéghajat s hajport. Amoda a pézsmaszelencéket, szagokat, essentiákat, a könnyen habzó francia szappanyokat. Ellenében a függőket, nyakszoritó gyöngyöket, gyürüket, pereceket, reszketőket, seregével a foglaló és gombos tűcskéket, sok iskátulákat a fekete musch-formákkal. Temérdek sok gyólcs, bub, csipke, fejér és minden szinü készületekkel egyetemben… Azonban minthogy már közel ásit a nagyságos asszony, hátrább áll a leányzó, s előbb nyomódik nagy pompával a madame! A tükörrel mint valamelly idegen istennel kezdi tanácsát egészségérül, szépségérül: tudniillik hizott-e, apadott-e ez éjjel? Gyül-e vagy oszlik arcáján, ajakin a piros? Tisztán maradtak-e szemei? Inog-e valamelyik fogacskája? Azután simitja homlokát, tépi szömöldekit, lefelé orrát, hátra szoktatja füleit. E meglévén, lassan-lassan kigombolitja sok papiros csigákra kinzott hajait, ad numerum: hol eresztett, hol pediglen picin gömbölü fürtökre osztja. Gyengén megjárván a füsükkel, izibe reá másod magával mind a két kézzel hozzá fog a fejporzáshoz; ezt mind addig üzi gyözi, amig az egész szoba teli telik ködével; nem mutatnak a tükrök, s maga csaknem megfullad belé. Osztán egyet pihenik a párnás széken (canape), mert más izzasztó gond vagyon előtte, tudniillik a bub!

Vajki nehéz munka a bubot okosan feltenni! mert ez a kikötött cimere a szépségnek: evvel mutatja eszét, s módi finom izit a dáma; ha vall, evvel vall böcsületet az assambleában; azért, ha ki jobban reá talált, kész mindenkor kivájni mind a két szemét asszonypajtásának, kire mire nézve nem hertelenkedik válogatásában. Tizszer is megjárja szemeivel valamennyi bubok vagynak az egész szobában; ahol megszállott kedve, azt gyorsan a tükör elejbe viszi, alája bukik, meg leteszi, meg felveszi, elvégre ugyancsak foglaló tűcskékkel fejére szegezi. Csak az, hogy a karimája, és külsö lefolyó csipkezeti iránt még nem tud magával megbékélleni; mert némellyek horizontaliter laposan, némellyek verticaliter tornyosan, mások ad medios gradus elevationis ki feljebb, ki alább szereti merevenyiteni… Ezen is általvervén magát, a legutólsó csinját veszi elő a cifrának: teli hinti az asztalt a fekete musch-formákkal. Itt megint derekasan haboz elméje a különb-különféle sok inventio és capriccio miát. Nem tudja eltekélleni magában: mennyit s mekkorákat válasszon a százbul? A jobbik vagy bal szeme végére ragassza-e a hóldocskát? Alája-e vagy fölébe a csillagot? Hol ültesse pofájára a kis tafotákot a fiastyuk, vagy Göncölszekere módjára. Nevetné hát mögött örömest a leányzó, ha el nem árulná a tükör… Mennek azonban az órák, és déli magosságra érkezik a nap; észre vévén azért magát az asszony, gyorsalkodik a több pipeskedésben: abroncsokba ugrik, övedzik, kendözik, tandem belé buvik egynehány végmateriában s maga magának a tükör felé két három térdhajtással kedveskedvén, szörnyü méltósággal mendegél az ebédlőházba. Hirét vévén a szakács, küldi egymás után a fogásokat… Az asszonyom a kiskéssel itt is amott is piszkálván, egyszersmind elizetlennedik, s hallgat mint a bálvány. Ha kérdik, mi lelte? Ez a válasza: Lám megmondám, hogy a tyukfiak igen kövérek lésznek, és a galambfiak igen ösztövérek; emez édesebb lehetne, ez pedig türhetetlenképen sós. Meg kell engedni, hogy a jó isten szép eledelekkel kedveskedett az embereknek; de az ördög szegődött a szakácsok mellé konyhánkban. Most juta NB. legelőbben az asszonynak eszében az Isten, azonban az ördögöt sem felejtvén el! Ime előttünk vagyon immár, hogy az istenáldotta napnak a fele okos, hasznos, üdvösséges munkával ment légyen végbe; semmi angyali elme nem intézhette vólna jobban el a tündöklő Napnak lépésit, és azért az asszony cento per cento interessét várhatja más világon.

Ebéd után az estvéli gondok kerülnek elő; béhurcoltatja s emelteti magát a madame a hintóba, mintha se kezével se lábával nem birna. Már tudják a hámba fogott lovak, hogy a piac felé kell táncolni. Holitt rendire járja az asszonyság az áros bóltokat, egyiktül selymeket és azokbul szőtt materiákat; a másiktul keneteket, füsteket, kendőző vizeket; a harmadiktul, a legújabb módi formára már letőzött, és felszárnyazott bubokat, kézre valót azon opera s csipkemüvből, utóljára a kövekbül és más ráritásbul is válogat valamit; s a kalmároknál hagyván alkalmas adósságot, hazatér, hogy lerakhassa a vásárfiát.

A tükörnek menvén, már nem tetszik ami rajta vagyon; frisebben öltözik, s a forgó szél megint azt adja fejébe, hogy a kocsiban üljön sok utcák látogatására, vagyis inkább maga mutogatására. Valóban is nézik és csudálják sokan: kiuszován festett, habzó, tágos, kevély tubinmantóját, amely alig fér a nagy födeles hintóba, álmélkodnak mások rajta, hogy birhatja füle a hüvekni nagy napkeleti gyöngycsöppöket. Csudálják mások a sok boldogságot fején és arcáján, a heábavaló sok szolgarendet körülette… Pörög azonban és csattog hintója egyik utcán bé, a másikon ki; osztja maga minden felé az udvari fejhajtásokat és mosolygást. Tudakozódik felséges nagy dolgokrul: ki érkezett légyen Francia– és Németországbul Londrába? Ki tért ki a városbul mezei mulatásra? Ki s mennyi ment férjhez a hajadon rendbül? Hány dáma találja magát nehéz óráiban? Ki bábája s ki lészen komája… Azután ha valami táncra, vagy más titkos mulatásra nem igérkezett, a comoediára mégyen minden bizonyosan. Imigyen élnek a dámák Londrában és talán másutt is, hétfőn, kedden, s egész héten, tizenöttel kezdvén s negyven esztendőkkel végezvén.

Már könyörögve kérlek benneteket, keresztyén, okos, bölcs asszonyim! Mondjátok elő: melly óra a sok közül, mi jótétemény ment áldozatul az egek felé? Mit szenteltetek fel az Istennek? Melly jóságra nézve vagyon oly szép nyugodt csendességben lelketekismérete? Mi biztat róla, hogy nem lészen rosszul dolgotok jövendőben? Mi választja a keresztyén dámát a pogány asszonyi képtül? A paradicsomnak jegyesét a Lucifer szolgálójátul… Chinában a dámák (akik keveset tudnak a más világi gyönyörüségekrül) nem élnek különben; mintha a mi angliai dámáinktul vették vólna szakasztott módját rendtartásoknak: vesztegetik az időt sokféle heábavalósággal mint ezek … öltöznek, vetköznek, örökkitig valamint ezek… Kényesen tartják testeket magok, imádtatják másokkal szinte ugy mint ezek… Kiszijván a már koros napok testekbül a nyerseséget, és leszedvén arcájokrul a fiatal pirost, csuda kendőzéssel s titkos mesterséggel fóltozgatnak magokon amint ezek… Ha mit eleikbe ád az inclinatio, annak meg kell lenni; akár szép légyen akár rut, akár jó akár bün… Azoknak is, ezeknek is minden boldogságok csak a gyönyörüség, és ellenben leggyülöltebb ellenségek a virtus. Ugyanis azért, ha ily egyenlőséggel vagyon a pogány chinai és a keresztyén angliai dámáknak dolgok, féltelek benneteket Londrának leányi, hogy ugy haltok meg mint ők; mert akik azonegy uton járnak, azonegy helyre érkeznek.

LUCIA. Nincs különben; igen szépen mosdott satyrával találtad ujólag megböcsülni a dámákat, mesterségesen lerajzolván őket tetétül fogva talpig. Csak az, hogy merő gondolom kép (sine originali) és hivalkodó elmédnek haszontalan bujdosási. Mulatni akartad eszedet és nyelvedet, minket pediglen boszontani. Csak elhittem, hogy ritkán járod a templomokat; mert, ha azokban méltóztatnál megjelenni vasárnapokon, szemeddel látnád, hogy ott is sűrűn tisztesen megjelennek a dámák, szinte ugy mint a virágos kertekben, vagy a sétáló utcákon.

EUSEBIUS. Nagy kötelességgel veszem, hogy reám emlékeztetett az asszony. Idevaló az is: mire pereg zsebórájuk a dámáknak vasárnap s innepnapokon.

A vasárnap tudni való, hogy nyugodalomnak napja, és e végre tovább alusznak, többet hivalkodnak a dámák. Némellyek orvosságot vesznek bé, hogy megmenekedhessenek a predikációtul; mert a pap sok igazat vet szemekre, vagy pediglen igen irtóztató szörnyü dolgokat mond a más világrul. Vólt egy oly dáma Londrában, amelly vigan himbálódzott a kinyilt sediában, frissen forgolódzott a táncban egész héten, de szombat estvén jobbára valami nyavalya érte; sőt maga pulsusán derekasan tudta, mely tova légyen még a predikációnak és térdeplésnek napja, minden lunarium vagy calendarium nélkül. De ugyan csak mentek s mennek mások is sereggel a templomban, inneplő szép ruhákot látni, ujmódi deliségeket kapni, megismérkedni, valakit megkövetni a tegnapelőtti elfelejtett udvarlás, vagy visita dolgárul; minthogy az egyház a bocsánatnak helye. Ha e nem vólna; csak háromszor látná őket a templom: mikor megkereszteltetnek, mikor férjhez mennek, mikor eltemettetnek. – Nem csuda azért, ha restellik az imádságot, félnek a térdepléstül, szégyellik az ahétatos könyörgést… Hanemha Darius király törvényét (noha errül még nem végezett a parlamentum) veszik tekintetbe, ki megparancsolá, hogy semmi kéréssel ne hasogassuk az egeket, és semmi panasszal ne busitsuk az Istent.

Ugy lépnek bé mint Caligula császár a templomba, nem Istent imádni, hanem az emberektül imádtatni, nem megszállani szivvel és szemmel a szentség előtt, hanem inkább egyikkel is másikkal is nyughatatlankodni; arcapirulás nélkül fel s alá, elő hátra, jobbra baba tekinteni. Ha aprétnak is valami kevés imádságot közbe-közbe; tiz annyit s jobb izüen nevetnek hozzá, tőznek, tollaznak magokon minduntalan. Irigylik ha ki szebben öltözött náloknál, rutalmazzák ha kinek nem vólt most egyszer annyi gondja a cifrára. Megitélik ha ahétatos; képmutatásnak tulajdonitják, ha csendes magaviselésében. Neheztelik, ha nem elég mélyen hajlott a térd számokra. Ha szerencsére jó beszédes társhoz férkezhettek; előveszik a trécselést, oda nyujtják az inasnak a könyveket, s egy fertály óráig két annyit mondanak, mennyit a pap fenn a széken huzomos egy óráig.

A templom s ebéd után a bálványozó zsidókkal surrexerunt ludere, kártyáz, kockáz, ostábláz az egész compagnia: nem is ingyen, nem csendesen, nem kis ideig, hanem sok pénzbe, alkalmas fösvénységgel, s csaknem éjfélig. A dámák az elsők hozzá, s útolsók tűle. – Ők terhelik a játékot annyira, hogy már nem mulatság. Mikor a szólgáló egy füstös fazekat tör a konyhában: tüzes nyárssal mennek mind a két szemének; de a játékban nem szánynák üresiteni urok erszényét, sőt egy ütésen veszteni minden jegypénzét már férjhez menő leányoknak… Ha szabad Angliábul egy lépést tenni Roma városába, ott kevés esztendők alatt egy hercegasszony elannyira megszerette a játékot, hogy jobbára ember egyebet nem látott kezében a kártyánál. – Szemébe jövendölék sokan, hogy előbb utóbb ugyancsak a játék felett fog meghalni; ugy is történt. Osztani kezdé más herceg urnak s magának a leveleket, de el nem végezheté; lehanyatlott hirtelen a székbül s kiajánlá lelkét… Ez a hercegi személy hóltig játszott; a mi dámáink addig amig élnek. Szeretném tudni már, mi különbség légyen köztetek.

LUCIA. Bár elő se hoztuk volna az áldott vasárnapot!

EUSEBIUS. Látom, csipi az asszonyokat az igazmondás s mégis vitatják: hogy semmi rosszat nem cselekesznek. Az én fogyaték eszemnek pedig ugy tetszik, hogy nem nulla avagy semmi vétek, a templomot illyeténképen förtöztetni, az imádságnak helyét csevegéssel, trécseléssel, emberszólással bétölteni. A szemeket nem oda elő ahová kellene, hanem ide-oda s amoda hátra forgatni, ahová nem kellene. Szivvel elmével nem a szentséghez járúlni, hanem a tegnapi táncban, a mái jó lakásban s musicában fárasztani, az istenes könyvek s jóra emlékeztető képek helyett a kártyákat forgatni, azon játékban egyetlen egy fiatoknak szép portióját, és egyetemben hű szegény szolgátoknak sok verétékkel érdemlett szegődött bérét és jutalmát elveszteni. Csak az, hogy a ti rosszul köszörült eszetek, és kővé keményedett lelketek isméreti, még fertelmes roszban sem talál rosszat! Ki tudja? Talán semmi rosznak nem mondanátok, ha azonegy cselekedettel Moysesnek mind a két tábláját megszegnétek. Vagy ha tucin számra nyelnétek s falnátok bé az öreg büneket.

Amig ezeket mondá Eusebius, kimondhatatlan kinban valának a dámák; a felebaráti szép intést ugy vévék bé, mint a keserü pilulákat: szinváltozással, szivszorongatással, félrevont szájjal, könyvező szemmel. – A méreg s passió maga magát annyira nevelte bennek, hogy se csendesen nem tudtanak hallgatni, se okosan beszélleni a dologhoz. Egyik a másiknak azt mondá: valljon hol látta s kitül tanulta a mi dolgunkat? A másik pedig: hogy talán még a tükörrel is tud beszélleni? Talán kémeket küld nyomunkba? Hanem ha ez a rosszalkodó ember, maga párját gyalázza hólta után!

Azokért nehezteltenek pedig leginkább reá, amiket a vasárnaprul mondott. Eképen amennyivel tovább nyujtózott nyelvek, annyival jobban öszvezsugorodott kis eszek. – Eusebius megszánván ő kegyelmeket, lágy könyörülő szókkal kereste lecsillapítani, sok okkal móddal bizonyitván, hogy ő mindenkor fentartotta az érdemes megböcsülést a dámák számokra, amint néhány alkalmatosságokban próbákkal is megmutatta. Mostanság ugy történt efféle beszédekre fakadása, nem hogy a dámákat sértegesse, rutalmazza, hanem, amennyire engedik, oktassa… De szertelen felforrván az alteratio bennek, könnyebb lett vólna a forgó szelet zabolán hordozni, vagy a háborodott tengert lenyugtatni, semhogy e két nagyságos asszonykát megengesztelni… Egyik a másik szavába kapván, mind a ketten Eusebiusra támadván, addig öntögeték a párlugot ősz fejére, amig magok megeléglették. Egyet pihenvén azért, és minthogy csendes szeled udvarisággal figyelmeze mindenre az öreg ur, és semmi kedvetlenséget nem mutata a sok csoportos gyalázatok között: gratiat érdemele és békesség lőn köztük. […]

E szókra Eusebiushoz fordulván Neander, ugy mond: Vallyon jó uram mitül vagyon, hogy oly igen szerencsétlenek a dámák a jóra!? Mondám, szerencsétlenek; mert valóban szerencséjét veszti azon, aki nem gondolván éltében az Evangéliummal, elvégre nem jut teremtésének céljához.

EUSEBIUS. Igazán mondád: szerencsétlenség, és ami több, közönséges az egész fejér renden. Aemilia asszony előtalálta való okát, hogy a rosz gyermekneveléstül függ. A fiatal dámákat ugy nevelik, mintha a török császárnak csordáját akarnák vélek szaporitani. Az anyák nagy gondját viselik testeknek; lelkekkel egy cseppet sem agganak, mintha semmi jussok nem vólna a mennyországhoz.

Szóllatlan gyermekségétül fogva hét egész esztendőkig ugy bánnak véle, mintha csak mind azon test vólna, és semmi lélek nem mozgana a kisasszonyban. Tollazzák, himezik, hizlalják; mindent kezére s kedvére adnak; semmire sem tanitják, semmiről sem feddik, semmi büntető eszközzel nem íjegetik. Hol pedig itten észre kellene venni az anyáknak, hogy jóllehet a picin pupa még nincsen érett ésszel; mindazonáltal vagyon nyers érzékenység benne, amelyre nézve, hol szépséges szóval s kedves ajándékokkal, hol fenyegetéssel minden illendőségre s képes jó erkölcsre lehetne hajtogatni és szoktatni… De amint mondám: a mostani nem-édesanyák, – e hét esztendők jártában ezzel nem agganak; hanem palotás módi pálca alatt nevelik: kézrül kézre adják apolgatásra, ölelgetésre, nyalják-falják, öblökben rengetik, bársonyon nyugtatják, aranyban, biborban takarják, a legkényesebb csemegékkel táplálják, azon közben az imádságnak és isteni félelemnek még hirét sem hallja, ennek helyében a francia ABC-ét és mindenféle hivságot vernek kis fejében.

Mikor már csirázik, és kiszinlik valami eszecske belőle; akkor sietve-sietnek véle a mamma belső kamarájában, igyenesen a tükör elejbe leckére: mint s hogy kellessék véle tanácskozni. Oktatják azután a toaletta dolgában, mutatják a kendőzésnek eszközeit, mennyire légyen szabad nevelni az arcákon a pirost, hogy meg ne sokallják a szemek; s mint kellessék elejét venni, hogy a veriték le ne mossa és el ne árulja a vendégszínt; mi vizekkel lehet frissen s gyengén tartani a testet!

Maga sem tagadja a fejér nép, hogy legelső gondja s legútolsó célja légyen a szépség; kihez képest minden dáma kötelességének tartja, hogy érte légyen teljes igyekezettel, a természetet mesterséggel segitse, ha ez nem elég, erőltesse is; hogy idegen vizekkel mosódjon, hogy elejét vegye az arcagyalázó himlőknek, leigyenitse a kiülő fakadékokat, kellő szinben, tetsző gyengeségében tartsa nyomos időkig kényes bőrit. – Ezeken a leckéken által kell menni akkor tájban a kis dámának, holmikor ezer mártyromságot szenved; mert irgalmatlanul csigázzák derekát, feszitik vállait, támasztják állát, furdalják füleit, reszelik fogait, tépik szömöldökit. Hogy meg ne hizzon, sanyaru böjtre fogják, kevés kenyeret, és rizskásárul higan leszürt egy kevés levecskét adnak elejbe. Derekának mértéket szab az anyja, és aszerint abroncsoztatja, akár vehessen lélekzetet s akár nem. Eképen kinozzák kivül belül a donzellát, csak hogy tessék a világnak.

Felserdülvén, táncra s musikára hajtják; mikor már annak rendi szerint csossza s ropja a menuettet, és a kótabetükön fel s alá tud valamicskét danulni; mikor megtanulta, mint pittyengeti ajakit a többi, mint hunyorit ide is amoda is, mint haboz módiáson a legyezővel: víg örömét mutogatja az anyja, fenjen dicsiri érette, s biztatja, hogy böcsületet fog vallani a conversatioban. Mindazonáltal (ugymond) még két fertelmes módi bünt tapasztalok benned jó leányom: még vadocska vagy, és igen szemérmetes; a jeles udvari dáma nehezen pirul, nem változik szinében, nem vonogatja magát minden aprólékért, nem minden árnyékra nézve pillant ijedelmesen. A gyermek, hogy kedvét találhassa anyjának, megszokja az arcátlanságot, derekasan szemtelenkedik, és hogy annál is jobban béöltözhessen a mondott szokásokba, talpig kivetkezik a régi szüzeket késérő szemérembül és jámborságbul.

Azonközben jőnek, mennek az esztendők, erőt vesznek, vastagodnak a gonosz indulatok, sereggel érdeklik a kisértetek, a nem tudom mi kivánságok tartalék nélkül járják szivét, a mindenféle hivság ide s amoda ragadja. A kisasszony hül, fül, nem tud hozzá, mint kellessék magát megtartóztatni, nem bir a testi indulatokkal, nem esze, hanem csak kedve után járdogál. Az anyja másfelül mint a bálványt ugy öltözteti; a szolgarend pedig mint istenasszonyt ugy imádja. Akire haragos szemet mutat, jajos annak sorsa, hetes beteg utána; akire pedig mosolyog, már dicsőült léleknek tartja magát lenni; mert tudja, hogy kedvében vagyon az asszonynak.

Gyönyörüséges szép tragico-comoediát láttam N.N. ő excellentiája házában. A hagymáz, kétlem, ha vihetné-e embert többre; aprólékos nem tudom mi egy dologban valaki ellene talált mondani a kényes kisasszonynak, elannyira neheztelt iránta, hogy az egész palotás rendet szörnyen megijesztette, mert magát azon órában ellelte a hideg, méltóságos anyja asszonyának a pulsusa azon egy postán járt; hogy meggyógyuljon a gyermek, orvosságot vett bé az anyja, sőt még a komornék leányon is eret kellett vágatni. Ehez hasonlót talán még Lucianus sem látott álmaiban. Hogyha a jó méltóság megrivasztotta volna hevenyében a mérges gyermeket, és szokott helyén tapogatta vólna sudaras csipő vesszővel; elfelejtette volna a dödörgést, és se maga, se a komornékleány számára nem kellett vólna orvosért futtatni. Csak ebbül is kitetszik, miképen rontja, veszti a természetet az imillyen s amollyan udvari educatio, és módi nevelés.

Tovább nemcsak romlik a kisasszony a nagy gyengéltetés, hizelkedés és kevés anyai gondviselés miatt; hanem mind ezeken felül sok rosszat tanul a komornék szolgálótul… Mert ha Bettának vagyon szeretője: közös mindenben a kisasszony, ennél vagyon kulcsa a titoknak, ő igyengeti a dolgot, az ő pecsétje alatt mennek a levelek, az ő szobájában tartatik a consilium és fő tanács. Szemeivel látja, füleivel hallja mindazokat az esztelenségeket, amellyek fenforognak azok között, akiket perzsel a Cupido, és akikben a passio nagyobb a lelkiisméretnél, és isteni félelemnél… Ezek a nem szinte szüzen előkapott, és bátor csak játékképen gyakorlott mulatások, igen sebesitik a fiatal dámákat, fajtalan képeket irnak elméjekben, sok tüzet raknak szivek alá. És jóllehet időtlen korok miatt vagy nem veszik észre, vagy nem tapasztalják annyira, de idővel felforrván a gerjedelmek, lesz kinok s gondok nagy is miatta. Amit ifjantan az ebbéli dologban a nyers elme magában kapcsol, még görbe vénségében is nehezen felejti.

Eddig amint láttuk, derekasan előigyekezik, okul, tanul a leányzó a világ dolgában, de azonban tudatlan marad a JESUS Kristus iskolájában; ásit mindjárt s unalmak érik, mikor a keresztyéni tudományt emlegetik, sőt (Angliárul szólván) nem tud választást tenni az Evangelium, és zsidó Thalmud, vagy török Alkorán között. Nem is csuda; mert ha (per privatam revelationem) azaz különös isteni jelentés által nem, mint férne máskülönben hozzá: minthogy senki sem viseli gondját, senki sem oktatja. Anyja asszonya maga vagy restelli, vagy szégyelli az ebbéli papolást, vagy nincs üressége, se regvel: minthogy délig öltözik, se délután: minthogy estig mulat a vendégekkel. Minap ő excellentiája azzal találá magát mentegetni, hogy eleget aggódik a két testtel; megepedne a sürü gond miatt, ha még két lélekre is kellene vigyáznia.

Hogyha már az édes anyja egyetlen egy születtét ily könnyen felejti, csak elhihetjük, hogy a komornék leánynak még annál is kevesebben aszott ez a gond szivéhez, minthogy a méltóságos asszony csak himezi s tollazza magzatját, azután amoda rugja magátul, mint a strucc madár, maga hintókázik s mulat; nyilván Betta is inkább ollón szitát forgat a cathechismus helyett, hogy tegnapi álmát fejtegesse, vagy pediglen mesemesével tartja a kisasszonyt, osztán talán maga sem doctoressa az isteni tudományban, annyit tud hozzá: mi végre mozogjon a lélek testében, ki s mi okra nézve hozta ki előbbi semmiségébűl e világra, mondám, annyit tud hozzá, mint a négy napi gyermek. A többi szolgarendrűl szólván, feléje sem mér menni.

Már az imigyen nölt s nevelt világ leányábul mit várhatunk? Mely ezermestere mindenféle hivságnak; az istenes erkölcsnek és az idvességnek dolgában pedig ostoba s tudatlan? Amely csak ez árnyékvilágnak tündér pompáját forgatja elméjében; a mennyei dicsőségre még múló félben sem tekint.

Vallyon mint lesz dolga, mikor a gonosz gerjedelemnek gyuladási háborgatják szivét; minthogy még eddiglen senki sem ijegette a lángoló pokollal? Mi nyomós okoktul viseltetvén veti félre a buja kivánságokat, ha nem tudja, hogy fejünk felett vagyon a gyönyörüségnek tengere, és csak azok részesülnek benne, akik itt alatt a lustosban nem zabálnak… Félten-féltem én azokat a szüzeket, amellyeknek szemek előtt se büntető ostor, se magát kináló kedves ajándék nem forog! Idővel, alkalmatossággal csak jó kedvek szerint élik a világot, a gyönyörüségben torkig, a hivságban telhetetlenül, a ruhapompában tovább az erszénynél, a kevélységben mindenek felett… Megszokván ifjantan, mikor férjhez mennek, annál is inkább megkivánják, kézzel-lábbal érte vagynak, és szörnyebben gyakorolják, mindaddig, amig teljességgel ki nem vénhednek belőle.

Jó asszonyim, amint megkivántátok, ugy előtökbe adtam: mi légyen az oka, hogy tudniillik a mi országunk és városunk szinei, a dámák rosszak, mert rosszul nevelték őket.

AEMILIA. Uram, nincs tagadás benne! Ha már előtaláltad rosz nyavalyánkat; nyujtsad jó orvosságát, szépen megköszönjük.

EUSEBIUS. Az én hivatalom nem ide felé mutat. Mindazonáltal a dámák kérése parancsolat; kételen vagyok véle, hogy engedelmeskedjem.

MEGSZERZÉS

A HADI ÉS UDVARI

HIVATALRÚL.

I. KÖZBESZÉD.

Eusebius oktatja Neandert a hadi embernek hivataljárul és kötelességérül.

Elmentenek a dámák, magán maradának Eusebius és Neander. A húzomos hosszú beszéd meghozta az appetitust, a konyha sem késett, táloltak, ebédlettek. Asztal után (előkerülvén a hüs órák) sétálni indulának a tenger partja felé. Ott találák Eleutheriust és Leandert, akik a sok monda-monda után előkapván a villongást, jó forrón öszveveszének egy vitorlyás gályán. Erre Neander azt találá mondani: Félek uram, hogy mahólnap tórra ne menjünk; mert Eleutherius uram ebéd után örömöst forgatja a nyársot, és Leánder katona embernek tartja magát lenni. Minap azzal dicsekedett előttem, hogy egy téli quártéllyában harminc emberen vágott légyen eret. Közöttök azután esett sok szó a vitéz próbákrul, amig megkiváná Neander és addig busitá Eusebiust, hogy ex ordine: rendszerint oktatná a hadi embernek hivataljárul és kötelességérül. Az öreg ur reá igérkezett; mindazonáltal más napra halasztotta.

1. Az nap regvel imigyen kezdé: la courage, a bátorság, isteni szentség a katona előtt! Ezt viseli szemén, ennek áldozik, erre tart számot minden hadi ember, kicsintül fogva nagyig, a fő generálistul kezdvén az utólsó sereghajtóig. Mindazonáltal nem mindnyájan ismérik igaz közelséggel: sokan igen innen esvén, ügyetlenül kérkednek véle; mert csak rosz lárma támadjon is, annyira dobog szivek, hogy ugyan reszket tőle a vasderék, forró nyárban is fáznak ijedtekben, ha hirtelen reájok üt az ellenség; másutt kantároznak, és jobbik lábokkal keresik a kengyelt. Más sokan túl s tovább ragadtatván, vakmerőséggel vétenek; mert gyenge elmével, éretlen tanáccsal, megátalkodott akarattal, szembéhunyva, nyakra főre rohannak a veszedelmekbe.

Értsed tovább Neander: nem minden haragos temperamentum bátorság, kiváltképen az emeféle, melly gyakran változik, apad s dagad mint a thermometrum. Örömest vitézkedik a poharakkal, a mezitelen karddal nehezen, fenyegeti ellenségét távul; ha közel látja, más jut eszében. Aki vóltaképen bátor, mindenkor bátor s mindenütt: sátorban, mezőn, télben, nyárban, gyalog, lovon, éjjel, nappal, előtte a seregnek szinte úgy, mint közepiben. Se nem azért megy ellenségére, hogy meghaljon, se nem azért kerüli, hogy meg ne haljon, se nem kémélli kelleténél többet életét, se nem vesztegeti.

Most erre vigyázz Neander: könnyebb a haragos tengerben iragalmat, a hideg jégben lángot és sebes tüzet, lágyulást a gyémántban találni; mintsem efféle vitéz készséget, és hadi bátorságot a mocskos lelkü és bünnel fertős katonában. Mikor a bünös lélek a csaták és vijadalmak közt észreveszi, hogy eleibe nyujtózik a halál árnyéka; mindjárt eszében jut a pokol, akkor (amint tőlök hallottam) zöld kerekeket hány a szemek, bomlik eszek, se fegyverekkel, se magokkal nem birnak.

2. Hogyha azért Neander valaha megszeretnéd a fegyvert, és a Marsnak kockája után kivánkoznál szerencsét próbálni: érte légy, hogy jó keresztyén légy; mert ha a rosz keresztyén elvész, a katona is ott lesz! És ha amaz kárhozik, a hadnagy uram is adózik. Ébren, készen légy mindenkor, quantum ad bonam conscientiam, hogy azon vig arcával mehess a halál és az ellenség eleibe; minthogy a halál a dandárral jár, és leginkább ott forgolódik, ahol a két vitéz sereg egymásra rugaszkodik. Veszi dézmáját, való, itt amott széles a világon; mindazonáltal legtöbb halmokat rak a katonatestekbül. Ha valakivel kezet fog: azzal frigyet nem köt, nem tud a capitulatióhoz, nem néz a fő vagy alacson tisztre, senkit parolára Roma s Bécs városába nem bocsát.

E végre nézve, jóllehet minden élő embernek, de leginkább a katonának szól ama mondása Kristus urunknak; vigilate: hogy ne aluszékonykodjanak az üdvösség dolgában. Mert az ő hivatalok azt hozza magával, hogy a tüzes labdák, mezitelen kardok, sürü ólommag között forgolódjanak; holott bizonytalan: vissza tér-e a vitéz, aki előbb irámlott, vagy nem? Osztán: bátor tüz, vas meg ne eméssze is; a rendetlen élet, álmatlan vigyázás, megerőltetett természet hányot fektet le bennek. In summa: ha más emberek ellen egyes nyillal megyen a halál; a katonákat ezer kaszával üldözi. Ily szörnyü veszedelmekre nézve azért távul légy minden büntűl; vigabban fogsz viaskodni, és ha letészed is életedet, mezőn hagyod vitéz fejedet: legalább nem veszted lelkedet, hanem a tábori aggodalmok után örök nyugalommal vigasztalod.

3. Nem illik a keresztyén vitézhez, hogy mint valamely spáhi, vagy jáncsár a török portán, csak böcsületért vagy pénzért hordozza a fegyvert. Noha magában nem bünös, de mégis méltatlan igyekezetek ezek. A mi régi eleink, és dicső emlékezetü bajnokaink, a szent oltárrul vették kardokat, és nem más végért rántották ki hüvelyébül, hanem hogy hüségeket mutassák fejedelmekhez, oltalmazzák szerelmes hazájokat, jót tégyenek maradékjaikkal, nem utálták a földi böcsületet, de nem is izzadtak csupán érette; hanem az istentül várták jutalmokat… Ide nézz, erre tarts azért Neander, se pénzedet, se böcsületedet nem veszted véle, sőt megfelelvén jó keresztyén módon hivatalodnak a mezőn, kincset raksz magadnak más világon.

Elhitesd magaddal, hogy egy pár koszos sárga pénzért, egy vivat kiáltásért, és hogy béfurhasd nevedet az uj hirekben, nem méltó étlen, itlan koplalni s epedni, rongyban csühödni, egymást érő próbákkal vékony szálon szerencséltetődni életedet. Amit ma kapsz, azon hólnap más ellenséged osztozik; tegnap vivat kiáltással magasztaltak azon próbán forgó társaid, holnapután megejtvén a szerencse, táboros kacagással gyaláznak, és az uj hireknek s krónikairásoknak talán csak más világon veszed hangját.

Nem gondolnám, hogy vitézséggel ujjat vonhass Lucenburggal, okosságra nézve Tureniussal; lészen mindenkor egy álgyú lövésnyire való köztetek! És mégis ez a két hadi vezér nyugszik a setét sirban. Eleget dicsirte az elsőt del la Rue, a másodikát teljes beszédekkel égig magasztalta vala Flechier; de amiatt ugyancsak nyugosznak s oda vagynak. Hasonlóképen a sok nyomtatott gazetta-hirek, örömlövések, és márványban metszett hadi viselt dolgok miatt se nem támadtak fel a világra, se nem hüvesülnek a másikon. Ugy vagyon Neander s nem különben: kevés hasznát veszik a hóltak, hogy őket az élők igy s amugy emlegetik versekben, theátrumokon, krónikákban. Ha isten után fogtak fegyvert, veszik jutalmát; ha félre horgadozott szándékok: másutt fizetnek érette.

Hadakozzál azért pro hona causa, cum bona conscientia, sancto motivo: jó üggyel, jó lelkiismerettel, szent szándékkal. Vigyázz lelkedre, és az Isten vigyáz böcsületedre; bátor elfelejtve légyen is neved a háládatlan világ előtt, dicsőséges lészen az egekben… A martyrok szent serege nem veszekedett e mulandó böcsületért; kisebbséggel éltenek, és gyalázattal multának ki a világ szemei előtt, mint a gályás rabokat ugy ostorozván, s mint a cégéres gonosztévőket ugy sententiázván őket; most pedig dicsőségbe öltözvén, korona vagyon fejeken, győzedelmes pálma a kezekben: egeket, földet bétöltenek szép emlékezettel… Vagyon hirek azoknak is, kik őket üldözték, ugymint Maxentius-Iulianusnak Romában, Taikosama fejedelemnek Japoniában; de nem jóbul, se nem böcsülettel, hanem hogy miatta többet kinlódjanak ők, és mi okuljunk.

NEANDER. Nincs tagadás a többiben; hanem azon ütköztem meg: pro bona causa! Mintha a közkatonára, vagy közép tisztre bizták vólna, hogy serpenyőre tegye és mérsékelje, mely jó üggyel inditanak tábort egymás ellen a koronák. Ne vétsek véle: eddig oly hiszemben valék, hogy az urak dolga a parancsolás, és a szolgák kötelessége a szófogadás. Értse reá, akit a belső tanácsba nem bocsátanak, hogy vagyon okok a fejedelmeknek a bajvivásra (hanemha nyilván kitetszenék az igazságtalanság); máskülönben több háboru támadna benn az országban, mintsem kivül. Eddig, amint mondanám, ily hiszemben valék.

EUSEBIUS. Hogyha kezdetitül fogva a mi időnkig, a többieknél sem mondott vólna egyebet a Credo a te hiszemednél, Neander; annyi vérontás és szörnyü pusztulás nem történt vólna országunkon. Mikor a fő gubernium, királyos tanácskozással, valamit végez a hadakozás dolgában: azon országnak öreg s apró tagja megnyughatik rajta, és fegyvert köthet igaz saját fejedelme mellett minden más egyéb ellenvetés nélkül. Mindazonáltal előbbi akkori beszédemmel más valamire igyekeztem: azt akarám in specie mondani, hogy nékem nem tetszik, mikor a mi urfiaink, ha tisztet otthon nem kapnak, a francia liliomra, és spanyol oroszlánra támaszkodnak, kereskednek a hadi szolgálottal, s életekkel plus offerenti, mint az uzsorások a marhával. Az ő próbátlan pallosok nem tészen választást a jó és rosz ügy közt; ő kegyelmek azt tartják, hogy ott vagyon a dupla igazság, ahol sok duplont rakogatnak tenyerekre.

6. Emberségesen kell bánni a katonákkal, mert emberek és nem fenevadak. A kegyetlenség ketté törheti csontjokat; de ritkán farag a roszbul jót. Bosszúra igen, de vélte ingerli bánatra a legényeket. Innen történik néha meg, hogy forró ütközetekben nem az ellenségre, hanem előtte járó tisztire szegezi puskáját. Vajki szereti a szép szót és szeléd intést a közkatona; jobban s vigabban enged néki, mintsem a somfabotnak. Hasonlóképen méltó dolog, hogy a nagyok a közép tiszteket megböcsüljék.

Esmértem egy kapitánt Angliában, akinek jobban járt nyelve, hogysem fegyvere, többet tudott az esküvéshez semhogy az ütközethez, frissen forgatta nádpálcáját, egy sem vólt szüz tőle az egész compagniában; de mikor harcra kellett vólna menni, mind visszatáncola paripája. Ő kegyelme egyszer hadnagyának azt találá mondani, hogy térdet hajtson előtte, s mélyebben köszöntse; máskülönben (nagy esküvéssel szabóda) levereti lábárul. Nem teheté azonban szerit; mert a hadnagy erősen és okosan viselé magát, mikor amaz ördögösködött sok puruttya fenyegetéssel. Hogy azért a bosszúságot torlaná, tovább s fenjebben durváskodott. De rajta vesztett; mert látván az egész compagnia a hadnagy emberségét, és a kapitánynak embertelenségét: hangos kacagással, és fris vivat kiáltással addig hámpolá, a mig szégyenében csaknem leroggyant inárul. A tréfa más és harmad napra úgy elhatalmazott, hogy le kelleték néki tenni a commandót. Akinél sóval sóznak: tanuljon belőle.

Dávid hárfapengetéssel kikergette a késirtetet Saulbul; gondolnám, hogy katonaszitkokkal ezt végbe nem vihette vólna. A káromkodás és átkozódás csak arra telik, aki mestere. Szép és hasznos dolog vólna, hogyha a vitézlő uraim kiigazittanák a táborbul, mert szörnyü és gyalázatos dolog: terheli a böcsületes füleket, gyakorta versengést támaszt a szives jóakarók között, és ami legtöbb, mindenkor haragra inditja a mennynek, földnek és az egész természetnek teremtőjét. Ugy tetszik, hogy nem lehetetlen dolog, hogy valamelly tisztnek fennmaradjon böcsületi; bátor szitokkal, átokkal ne vétsen az Istennek! Ugy tetszik, hogy engedelmességre birhatja alatta való katonáját; bátor ő maga ne engedelmetlenkedjen a feje felett lévő urának! Ugy tetszik, hogy a királynak sem igen tetszik, hogy tulajdon lelke kárával épitsen, jobbitson szomszédján, szolgáján, a tábori köznépen.

Ami téged illet, Neander: öltözzél tiszta hadi erkölcsben, a szépihez szokjál. Add meg a szegény legénynek az övét, hallgass panaszira, tégy igazságot mennél előbb lehet; ne kinozd, ne boszontsad képtelen igékkel, ne terheld veréssel. Maga jó kedvibül szolgál. Ember, és hasonló hozzád természettel!

Bátor légy, udvari és nyájos, senkivel igen szoros barátságot ne köss, senkihez idegenséget ne mutass. Vitézül viseld magadat a mezőn, moderate, mértékletesen a conversatioban. Ha e mellett az ethica mellett hiven megmaradsz: készen vár a böcsület, érdem és előmenetel. Ha ellenben bottal és mosdatlan szájjal akarsz elhiresedni a katonák és tisztek közt: megcsal a reménység; a jó hir, böcsület, szeretet nem az erőszaknak, hanem az udvariságnak gyümölcse. Ha sokan emlegetik pálcádot, talán sokan félnek tüled; de kevesen látnak jó szivvel. A félelem a gyülölségnek atyja, melly ha megfoganszik a katonák szivekben, jobb akkor a tisztnek hátrább állani, semhogy a legények közt forogni; mert maholnap ő kegyelmének szól a puska, mikor a megbántódott katonának méreg száll a szivére és előtte az alkalmatosság. Ha kérdezed, kibül beszéllek? Megmondom: Experientia docuit.

7. Büntesd büntesd meg isten nevében, ha mit ollyast vétett a katona; mindazonáltal keresztyén kegyelmességgel, és nem tyrannia-kegyetlenséggel. Értse az egész regiment, hogy az igazság mondja a bünösre a sentenciát, nem harag, gyülölés, bosszú, etc. Vegye észre az egész nép, hogy a büntetésbül kinéz mégis valami irgalmasság. Légyen mindenkor valami idővontatás a sentencia és executio közt; mert aki ma bünösnek tartatik, annak hólnapra kelvén talán kitudódik ártatlansága. Az ebbéli dologban soha sem ártott meg legalább a kevés hallogatás; de bezzeg megártott a hertelenkedés! A halál olly szembéhunyás, amelytűl egy egész örökkévalóság függ. Nem keresztyén szokás oly szörnyü sietéssel kitaszitani embert a világbul, hogy előbb meg se gondolhassa: mire jut a másikon. Eh Neander, szinte ugy meg hólt üdvezitőnk a közkatonáért, valamint a főgenerálisért. És ha a bünös megérdemlette, hogy elveszesse e mulandó életét; amiatt még vagyon jussa a menyországhoz. Engedj néki időt, hogy a jövendőrül okos rendelést tehessen; ám ha ugy kell meglenni, az akasztófárul mehessen a paradicsomba. Adj melléje lelki gondviselőt, aki igazgassa, biztassa, s bóldogúl küldje az örökénvalóságra.

Ha lehetséges, légyen előbb része az Ur vacsorájában. Nagy dolog a halandó embernek ezen utolsó vigasztalását tagadni, vagy meggátolni. Az Isten, aki az ártatlan Ábelnek vérét megkereste Cain egytestvérén, rajtatok megkeresi lelkét a hirtelen és készületlen halállal kimult felebarátoknak. Aki az irgalmasságnak ajtaját ki nem nyitja szomszédjának, zárva találja magának is a szükségnek óráján. Haragra gerjeszti a nagy Istent; ki is bátor hallassza büntetését ideiglen, de előkeresi ama kegyetlen tiszteket más világi ostorra! Ne mentegessék az urak azzal magokat, hogy a hadi törvény kemény; tudjuk ezt, és azt is tudjuk, hogy nincsen oly udvar, oly törvényszék, amely a lelkekre hatalmát nyujthassa. Az Isten birója a lelkeknek; az ő jussa, hogy a lelkekre ajándékot vagy büntetést osztogasson.

BŐLCS, ÉS FIGYELMETES

UDVARI EMBER.

ELSŐ SZÁZAD.

ELŐLJÁRÓ BESZÉD A MAGYAR NEMESSÉGHEZ.

Nagyságtok, Kegyelmetek!

Nem a jámbor igaznak szabják a törvényt, és a bölcset nem tanácsos tanáccsal terhelni. Mindazonáltal a tanúlt okosak is köszörűlik eszeket leckével, és az erkőlcses jóság is teként a parancsolatokra.

Lehet azért ennél amannál, együtt is másutt is valami kelete ezen könyvecskének, amelly aliglan költ ki Spanyolországban, azonnal maga nyelvére, maga betőivel nyomtatta a francia udvar. És közönségesen az udvari bölcsek jóizűen, se nem kis haszonnal olvassák. Erre képest méltónak itéltem lenni, hogy a főrendek magyarul is megismérkedjenek véle.

Udvari Embernek neveztem, minthogy Monsieur Amelot de la Houssaye sem tett egyebet könyve homlokára. Méltán is, mert leginkább az udvari személyhez alkalmaztatott, mély értelmű maximákat foglal magában, amint bövekben tapasztalni fogják, akik nem sietnek vélek.

Egyrűl követem, és más egyre kérem a kegyes olvasót: ne nehezteljen, ha forditásomban néha csak mellette találtam járni a spanyol authornak; ki akadékos szeges munka, az idegen nemzetnek nyelve járását, és annak tulajdonát, szakasztott ugy magyarossan ejteni! Kérem pedig arra: meg ne itéljen, se ravaszkodásra ne vélje amit irtam; fegyvert, óltalomeszközt kivántam a hamis világ ellen adni, nem rosz politikát hinteni nemzetem eleibe.

Ami a stilust illeti, ha olly cifrán nem trágyáztam, amint hazámnak kényessei szeretnék, vagyon kis mentségem: iffiantan kezdettem, távul bújdosva irdogáltam jobb részeit és csak pihenő órákkor. Ezek mellett a magyar nemességnek ajánlván s óltalma alá bizván munkámat, maradok

N.-Szombatban 1750.

Nagyságtok, Kegyelmetek

alázatos szolgája

FALUDI FERENC S. J.

I. MAXIMA.

Mostanság minden állapot nagyra ment; a világ előtt való színes

magaviselés pediglen legfővebb helyre mesterkedett.

Ma több kivántatik egyetlen egy bölcshez, mintsem régenten (Görögországban) mind a héthez. És nagyobb mesterséggel kell akárkinek is forgatni dolgát a mostani világ esze után okúlt egy emberrel, semhogy ennek előtte egész egy nemzetséggel.

II. MAXIMA.

Indúlattal és ésszel.

E kettőn, mintegy annyi sarkokon fordúl meg minden tekélletesség. Aki egyikével béves, a másikában pedig megfogyatkozott: szegett szerencséjének más fele hijával vagyon. Nem elég éles elmével valamihez készűlni, hanem ahoz termett kész alkalmaztató erő, és természet szerént való jó foganatos indúlat is kivántatik. A fogyatkozott szegény eszűek leginkább abban szerencsétlenek, hogy nem tudnak választani a hivatalban, tisztben, tartományban, jó akarókban; innen tőrténik az eltökéllett szándékoknak nyugatatlan megváltoztatása.

IV. MAXIMA.

Az értelem, és módjával bátorkodó szív nagyra emelik az embert.

Minthogy ez a két tulajdonság nem mulandó jóság emberben; el-tovanyújtja hirünket s nevünket, sőtt halhatatlanokká tészen emlékezetünkre nézve. Annyit nyomsz a világ deliái mértékekben, a mennyire segét bőlcseségednek ereje. Az értelmes embertűl minden kitelik. A bőlcseség maga magának déli világossága. Az értelmetlen ember peniglen sürű homályban forog: nem kűlönben mint a főldnek kereksége, mikor a tengerben merült napnak elalkonyodott árnyékában borúlt. A bőlcs tanács, és erős sziv, vezérlő szeme és iparkodó keze mindeneknek. Egyik a másik nélkűl előmenetelre nem mozdít; mert a fenhéjázó bátorság, tudomány nélkűl, önnön kárára erőlteti az embert: az értelem pedig, szivbéli foganatos erő nélkűl, tenyészetlen és meddő.

V. MAXIMA.

Arra tarts, hogy el ne kerűlhessenek az emberek.

A faragott kép nem azzal lészen bálvánnyá, hogy arannyal burittatik, hanem azzal, hogy imádtatik. Akit a szerencse okossággal megszeretett, inkább kivánja, hogy adósi utóbb is reá szorúlván, tiszteljék, hogysem kellemes hálaadással mint valamely aranyburitással terheljék. További reménységnek ürügyével, mint zőld ággal maga részire vonzani egy valakit, udvari cselvetés; ellenben akármelly szolgálatért a hálaadást adó gyanánt szaporán bészedni, paraszt erkőlcs; mert amint a várakozó reménység emlékezéssel jár, ugy a meglett kifüzetés a vett jórúl való feledékenységgel páras. Előbb kelő az ember, akitűl egyebek tőbbet várnak, és várván kedvére járnak, hogysem más egy, aki a kőlcsönt nagy fénnyel visszakéri; minthogy kételenségekből kióldozván őket, nincs utóbb, mivel böcsűltesse, avagy kellesse magát vélek. Ha ki a forrásbúl untig ivott, hátat mutat néki. Mikor kifacsarjuk a naráncsnak levét, ezűst csészébűl pad alá hagyigáljuk üres bélét. Mihelyt tapasztalják az emberek, hogy tőlünk nincs mit várniok kűlönben, hanem nagy zálognak örvével: megúnnak bennünket, elidegenednek tőlünk, és más hasznosb emberekre téritik az előbb nekünk szánt tiszteletet. Meg ne vessük ezt a fő titkú leckét, hanem arra tartsunk, hogy innen utóbbi szolgálatunknak beszegődtetésével szükségesekké tegyük magunkat; amonnan pedig a még hátramaradott adósságnak emlékezetit fentartatván vélek, egy általjában el ne kerűlhessenek bennünket még a nagy méltoságok is. Mindazonáltal ugy emberkedjünk, hogy a nagy hallogatást meg ne sokallják, s el ne unják kötelességeket. Azonkőzben arra is vigyázz: mikor te kűlönös hasznodat kelleténél többet vadászod alattomban, kárba ne keverjed a benned bizottakat.

VII. MAXIMA.

Uradon ne láttassál győzedelmesnek lenni.

Minden győzedelem gyűlölséges az ellenfélnél; ez a nyereség peniglen, és diadalom, minthogy azokat bosszontja, akiknek udvarolnunk kell s engednünk, bátor ne légyen eszelős, de valóban veszedelmes. Természet szerént irtózunk minden urallástúl, és kiváltképen a feljebbező parancsolóinknak amennyére lehet rázogatjuk nyakunkrúl igáját: melly fonákul fordult, és visszajáró képtelenség vólna tehát, ha ki önnön urának uraságára ásitozna. Aki ezt jól általérti, hahol mit nyer is urán, mentegetni, és titkolni fogja, mintha szándékján kivűl történt vólna, nemkűlönben mint egy elmés kisasszony, melly ugy mértékeli az ékesgetést, mint ha a cifrára, és kellő szinre nem is kivánkozott vólna szaggatni. Akadunk itt-amott afféle emberekre, kik a szerencse, és természet egyéb ajándékiban az elsőbbséget ingyen s jó kedvvel másnak engedik, mindazonáltal keresve sem találunk olly fő, és fejedelmi személyeket, akik az elmebéli viadalban veszteni akarnának. Az értelem: királya a több lélek javainak, melly maga erejével is naggyá tehet bennünket, és szintén azért ennek sértegetése királyi méltóság ellen való vétek. A hercegek, és fejedelmek mindenkor arra arányzonak, hogy fennforogjon a világ előtt méltóságok. Megengedik ugyan, hogy őket segélgessük, de egyáltaljában nem, hogy meggyőzzük. Tanácsiddal úgy menj feléjek, mintha csak eszekbe akarnál valamit júttatni. Oktatásnak szinével veszedelmes hozzájok járúlni. Tanúlj a csillagoktúl: ezek noha a fényes napnak csillámló fiai, mégis annyira sohasem vakmerőlködnek, hogy az ő szine előtt fényeket ragyagtassák.

IX. MAXIMA.

A nemzetünkre fogott fogyatkozásokat erkőlcsinkkel kell meghazudtolnunk.

A Főld gyomrábul kiforró folyamok, azon ereknek egészséges, avagy ártalmas tulajdonságaiban részesülnek, amellyeken általszivárkoznak. Az ember az égnek, melly alatt születik, azon tártománynak, mellyhez szokik, jó avagy gonosz természete után javul, avagy korcsosodik. Tőbbel tartozik emez amannál hazájának; minthogy egynek a másikánál jobb éltető éggel, szerencsésb csillagzással kedveskedett. Nincsen olly ékes, okos, erkőlcsös nemzetség széles e világon, melyhez szó nem férne. Vannak együtt is másútt is, némelly östűl maradott, és a nemzetségekre eleredett vétkek, mellyeket felkapván a szomszéd országok, magok között vigan gyalázzák s terhelik miattak a külső atyafiakat, hol különös kérkedésre, hol kőz nyájasságra nézve. Ember érette, aki hirében kisebbedett hazája igye mellett felserkenvén, nem kárallja fáradtságát mind addiglan, amig azonnak fogyatkozásit meg nem jobbitja, avagy a rutalmazó vidékséget igyenes emberséges erkőlcsivel meg ne hazudtolja! Nem marad érdem jutalom nélkűl: széllel terjed hire s neve, fejlógatva, ország s világ azt fogja mondani felőle: nesze a ritka madarat! Százezer közűl ezen egyet, aki hazája nemzetséges mocskábúl ki tudott mosdani. Vannak az országos vétkeken kívül más egyebek is, mellyek mintegy tulajdonképen csak bizonyos uri fő házokhoz, vérséghez, hivatalhoz, tiszthez ragaszkodnak. Ezek, ha elejeket nem vesszük, meg nem harcolunk vélek, nem irtogatjuk: buján elszaporodnak mint az utálatos gyomok, kivégeznek mindennémű jó erkőlcseinkbül, éktelen csudaalkotmánnyá, és gyűlőlséges emberekké tesznek bennünket.

XII. MAXIMA.

A természet eszközeit nyujtja, a mesterség kikésziti bennünk remekmunkáját.

Nincsen olly válogatott szépség a kerék ég alatt, amellyhez több nem férne. Nincsen a természetnek erejében olly mindenünnen tekélletes alkotmány, mellyen valami éktelenség, és vad szin nem maradna, hogyha a gondos mesterség ezer kezével innen is, amonnan is tapogatván, nem igazitana rajta. A tanult mesterség hozza helyre, amiben a természet megfogyatkozott; ha peniglen mi jót talál benne, azt is jobb rendbe vészi, és elébb segiti. A természet, mikor ajándékit osztogatja, csak fele készűltében oltja belénk, másfelé kimunkálkodását a mi gondunkra bizta. Minden természetbéli szép indulatink, hajlandó s tulajdonságink, felette nyersen s darabosan maradnának, ha mellettek untalan nem mesterkednénk. Melyhez képest erkőlcstelen, s mindenre alkalmatlan az az ember, aki a természetnek együgyű állapotjával könnyen megelégszik. Mert tudnivaló, hogy csak ott vér fészket a tekélletesség, ahol maga nyomát hatta a mesterség.

XVII. MAXIMA.

Módját s rendit, amelly szerint szoktál eljárni dolgodban, néha változtassad;

kiváltképen mikor irigykedő szemek vigyáznak reád.

Mindenkor azon egy formán folytatni dolgát, és az elcilzott szándék után ugy járni, hogy nyilván kitessék igyekezetünk, ártalmas. Mert ellenségink, kik mintegy vártaállásokon ólálkodnak reánk, kikémlik, kárban ejtik, és haszontalanná teszik fáradságinkat. Kőnnyű megejteni a madarat, ha röptében egyenes utat tart, nehéz, ha csavarog, s ide is amoda is sebesen ellövellik. Mindazonáltal ritkábban indúljunk ezekre a kerengő csapásokra, hogy netalántán nyomot hagyjunk magunk után, és reájok ismervén pártosink, elől hátúl meg ne kerűljenek bennünket. Vannak e mesterségben felette gyakorlott csalárd emberek, akiket alkalmas munka megcsalni. Az okos játszó azonban nem vet ollyas kártyát, amellyre lesben vagyon társa, hanem annak helyében azt, amit ingyen sem reménylett vólna.

XIX. MAXIMA.

Előre ki ne hiresitsd szándékodat, hogy utóbb szégyent ne vallj,

ha meg nem felelhetsz igéretednek.

Abban közönségessen szerencsétlen a mi állapotunk, mikor idétlen korán elhiressedik, hogy azután a reá következendő dolgok kevesebbet nyomnak, hogysem az előbbi reménység, és hitel vala felőllek. A mi igyekezeteink gyakorta igen kicsapnak, holott határos, gyarló tehetségünk. Könnyű az elmének tündér képzésekkel játszadozni, de nehéz munka mindazokat végbe vinni. Mégis, minthogy eme képzések kellemetes szinben tüntetik magokat, hozzájók hajól, s utánnak indúl vágyódásunk, oly biztában, hogy részesűl bennek. Többet igér magának, hogysem elnyerhet, nagyobbra erőlködik, hogysem kitelik tőle; innen vagyon, hogy ember kivánságának eleget nem tehet. Azonban tapasztalván, hogy megcsalatkozott reménysége, inkább abban fáradoz, hogy előbbi nem igazán biztató vélekedésébűl kimenekedhessen, hogysem a már kitetsző állapotnak alábbszállott érdemét avagy feljebb segitse, avagy továbbá hiresitse.

A hitegető reménység után vigan elinduló embert, gyakorta igen megejti a szerencse, és szintén avégre őtet akképen kell igazgatni, hogy csak annyival kináljon, amennyit adhat, s többekben tégyen részessé, hogysem kivánva vártunk tőle.

A bizodalmas kezdet ugyan alkalmas tartalékja a felőlünk való sok gyanú gondosságoknak, nem is árthat akármelly dolognak szerencsés kimenetelében; mindazonáltal jobb, és dicsőségesb, ha kikerekedett munkánk méltósága, meghaladja egyebek várakozó reménységét, és sokkal nagyobbat foglal magában a valóság, hogysem igért légyen a meghittség. A kedvetlen történetekben pedig ezt az oktató törvényt visszaértsed; mert mikor a következendő gonoszt szörnyen öregbitjük, és utóbb kisebb mértékben bocsátkozik reánk: kevesebb szégyent vallunk mellette, alább is száll az emberek nyelvessége miatta, könnyebben is viseljük el annyival, amennyivel eleinten többet temérdékeskedett.

XXI. MAXIMA.

A szerencsével okossan kell bánni.

A szerencsének is vannak mindenünnen bizonyos törvényei, minthogy az értelmes ember előtt nem minden dolog véletlen történet, hanem helyes iparkodásának előre kilátott, és utóbb méltán várt jutalma. Némellyek megelégednek azzal, hogy egyszer valamikor a tündér szerencsének palotájához férkezhettek, holott szép termettel megállapodván hosszadalmas türéssel mind azt lesik, várják, hogy reájok nyissa ajtaját.

Mások jobban cselekesznek: okos bátorsággal elébb lépnek, értelem– s lélekbeli mindenféle jóságókkal felszárnyozván magokat, sebessen üzik, kergetik a forgandó szerencsét, mind addiglan, amig közelebb szerződvén, kezet nem foghatnak, és kedvek nem telik véle… Mindazonáltal, ha ugyancsak józanon akarunk okoskodni, kiki maga szerencséjének mestere. Jövő s menő vendég a szerencse; aki okossággal megy elejbe, tovább maraszthatja; aki magát nem tudja hozzája alkalmaztatni, hátat mutat néki. Aki ésszel, szerencsével is bir; szerencsétlenek jobbára csak az esztelenek.

XXII. MAXIMA.

A mostani világ szájaizi szerint való tudományú emberrűl.

Szokása az igen ritka jeles embereknek, hogy a mostani világban fenforgó, kellő, tetsző szép tanulságra szert tégyen. Tudjon akármely társaságban afféle dolgokkal kedveskedni, hogy beszédjén megnyugodjon a társ, és utóbbi hallgatásra iz maradjon benne. Emlegesse inkább a hallani méltó ritkaságokat, szót ne szaporitson a már kihirlelt, és sok nyelveken kapott ujságokrúl. Beszélje béves légyen, éles, édes, de csendes nyájassággal, magaviselése udvari erkőlccsel. Alkalmatosságtúl várjon; csak akkor amikor, s ugy amint illik, beszéljen.

Gyakorta az elmés rendes tréfa mélyebb bocsátja fullánkját az emberi szivbe, és szerencsésb ügyiben, hogysem a nagy göggel való erőszak. Ama mesterséggel, melly jó okkal s móddal magát tudja alkalmaztatni az értelmesek társaságában, többet nyerünk, hogysem a hét tudományokkal, mellyek ugy mint artes liberales igen fenjárnak máskülönben.

XXVII. MAXIMA.

Nagyobb gondod légyen a dolognak belső érdemére s jóságára,

hogysem külső tekéntetes szinére.

Nem a mennyiség, hanem a minémüség választja a tekéletességeket. Ha miben felette való jóság találtatik, ugyanaz ritka, és kevés szokott lenni. Ellenben ami a ritka, és a kevés jóknak mértékén kivűl, innen is, túl is terűl, annak érdeméhez gyanú fér. Még az emberek közt is a nagy termetű és testes óriások, érdemekre nézve, néha kisdedek s törpék. Némellyek a könyveknek potrohát, s temérdekségét nézik inkább, hogysem belső velős jóságát, mintha szerzői avégre irták vólna azokat, hogy lenne a kezeknek mit emeljenek, és nem azért, hogy a jóra igyekező elme hasznot hajthasson belőle. A mennyiségre és sokaságra mód nélkűl szaggató emberek, még eddig nem igen fennjen jártatták dolgokat, jobbára feljebb erőlködtek, hogysem repűlhettek. Igy járnak azok, akiknek a polyhistoria után viszket eszek. Ezek minden könyvhez béköszönnek, minden tudományt meglátogatnak, de csak muló félben; mindenütt fut, fárad elméje, csak otthon nincsen. A belső tekélletes jóság, noha külsőképen sem nagynak, sem soknak nem tessék lenni, vóltaképpen méltóságos érdemű, nagy böcsűletet, és tisztességet szerez a vitézlő renden lévő fő uraknak, kivált ha felséges dolgokban jeleskedik.

XXVIII. MAXIMA.

A ritka emberrűl.

Kűlönözzön 1/ finom izzel. Nagy bőlcs ember vala, akinek ugyanazon nem tetszett, ami az alacsonnemű sokasságnak tetszett! Még a tekélletesb javallási is a hajadon pórnépnek, akármely zajos dicsérettel hangoskodjanak, elégtelenek arra, hogy a ritka emberek rajtok kapjanak. Némellyek camoeleon-természetűek, kikben megveszett a kóstoló iz, és az elmebéli választó erő, még az Apollónak sziveket vidámittó édességes mulatságiban sem találják előbb kedveket, amig sokaknak ajakirúl nem zeng a dicséret felőlök. 2/ Kűlönözzön értelmével. A ritka bőlcs meg nem nyugszik azon, mikor sok tanullatlan elme, magafeledett álmélkodásra veszi dolgát, és ujjal mutogat reája; mert akiben szaporátlan az ész, minden aprólékra felgombolja ajakát, avagy tátja száját, mint valamelly istencsudájára. Azonközben mikor a tudatlan község erre s amarra bámul, az éles elmék távúl járnak a nagy csoporttúl, és ezen csatlakozó himes szines vélekedést különös hasznokra térétik.

XXIX. MAXIMA.

A feddhetetlen emberrűl.

Aki ugyanaz: esszel indúl, okkal jár. Hatalmassan pártját fogja az emberséges igyenességnek. Félelem, szerelem, erőszak, vagyis más egyéb emberi indulatok s tekéntetek miatt eltekélett szándékárul félre nem horgad. Hiven bátran kitámad az igazság mellett. A józan értelemnek határainál egy nyommal sem lépik kivűljebb. De ki adja ezt a drága, ritka phoenix madarat látnunk? Minthogy az igazság, és hamisság az emberi gyarlóságot alkhatatlan[7] birják. Sokan s meg sokan azon együgyü igyenességet felséges szókkal magasztalják s javallják, de nem magok számokra, minthogy helyt nem adnak néki. Kővetik némellyek el messze, de veszedelmes próbákra kelvén, kiadnak rajta ha rosszak, titkolják ha ravaszak. Holott az igaz szünek tiszti s hivatalja az vólna, hogy szerelmes barátinak tekénteteket, s maga hasznát félre tégye, minden erőszakos hatalomnak ellent álljon, mikor azon tanácsolja; mert ezek ama végsö próbák, amellyekben gyakortább szerencséltetődik s kárt is vall az igyenesség.

Ama csalárdoknak sincsen szüki, akik mind az Istennek, s mind pediglen a természetnek törvénnyeitűl elhajulván a két öszvényt per abstractionem metaphysicam közleni akarják, hogy se egyiknek, se másiknak ne látassanak vétteni. Mindazonáltal az emberséges ember előtt ez az alakozás nem egyéb hanem szemtelen csalakozás. Abban dicsekedik, hogy ő eltekélett szándékja szerént a jóban váltózhatatlan; és másokra bizza a cigán-üllőn költ, eszefúrt practicákat. Az igazság, és emberség az ő gyámola, ezekhez részelkedik. Ha történet szerint némelly személlyektűl el talál idegenűlni, nincs vétek az ő meghasonlásában; mert ő senkit el nem hágy, hanemha kit előbb elhagyott a jámborság.

XXX. MAXIMA.

Ne szaggass afféle tisztekre, avagy mesterséges tudományokra,

amellyeknek érdemek már alább szállott, mindezeknél is kevésben a chimaerákra.

Mert az ebbéli hiuságos alkotmányokkal jobbára szégyent, ritkán vallunk böcsűletet… Sokféle szakadási vannak az agyasságtul származott különős találmányoknak. Az értelmes ember mindnyájoktúl méltán irtózik s messzünnen távulit. Némellyek felette idegen, és kelletlen izzel birnak, azokban gyönyörködnek, azon avott, és felében elsemmisedett régiségeken kapdoznak, amellyeket az értelmesek már emlegetni is restellik. Mások csak az ujságok után lazzadnak, és magok szülte elméjek tegnapi találmányival akarnak kedveskedni. Való ugyan, ezáltal széllel terjed hirek s nevek, de nevetéssel nem javallással, kissebbséggel nem böcsűlettel. Vigyázzon azért a tudóssak rendén lévő szinnép: igen válogató, és magános izű ne légyen. Azokra erővel ne szaggasson, amellyekbűl mások csufot űznek. Nem szükség ezeket egyenként előlszámlálni, mert nyilván mutogat reájok és elég fennjen kacagja őket az értelmes világ.

XXXVII. MAXIMA.

Értsed a tréfák dolgát beszéd közt; s tudjad helyes feleletekkel mássát adván,

tennen hasznodra téréteni.

Hihetetlen mélséges titok vagyon a tréfákban. Bocsátkoznak gyakrabban szántszándékkal efféle mesterséges fogásokra az emberek, kellő tekéntettel, kedves mosolgással ide is amoda is röpittik ajakokrul a játékos igéket, noha mind azon kisértetek, mellyekkel arra igyekeznek, hogy nyelvünkre csalhassák szivünknek járását, és kibeszéltessék velünk belső titkainkat. Hallatnak némellykor gonosz akaratbúl származott, méregben forralt mardozó tréfák is, mellyek akikre csapnak, azokat mint a sebes mennykőveknek szelleti, szörnyen a földhez verik, hirébűl, nevébűl, szép böcsűletibűl egyszersmind kiforgatják. Sokan vannak, kiket a külső erőszak, és felfegyverkezett irigység ki nem ejthetett a hercegi személlyek kedvébűl; holott ezt hamar végben vitte egy hatalmas tréfaszónak fullánkja.

A harmadik rendbéliek azok, mellyek jóbul hozatnak elő, hogy alattomban kedves embereinknek hireket s igyeket böcsűletessen előgyámolitsuk. Ezeket is igen gyengén és trágyássan szokták feladni, senkit sem kénszeritvén ugyan a hitelre, de mihelyt a képes dicséret béfoganszik a szivekben, elhatalmazik, és kivánt magasztalásokra válik azoknak, akiknek részekre mondottak. Ehez mindenűnnen mesterség kell; egy részrűl, ha mikor halljuk: az efféle áméttó szinbeszédek maszlagán hirtelen ne kapjunk; más részrűl hogyha mi igyekezünk valamire, rejtett horga ki ne tessék szándékunknak, máskülönben amennyit jóakarónk számára rakunk, és épittünk: annyit fogunk más felűl lehordani, és ontani. E dologban legbátorságosb tanács, oly rendeléssel lenni, hogy előre tudjuk, hol, mikor s kikkel légyen az efféle beszédben közünk. Ugyanis könnyebb megveszteni erejét a már készen várt csapásnak.

XXXVIII. MAXIMA.

Akkor jó embernek félben szakasztani dolgát, mikor még szolgál a szerencse.

Ez az értelmes játszóknak törvények. A bóldog szerencsével annak idejében okos mesterséggel visszatérni, annyiban tartatik, mint a bátor próbákkal előbb rugaszkodni… Hasznos embernek néha azon megnyugodni, amit a szerencse akkoriglan nyujtott, és mintegy pihenve elő is, hátra is tekénteni, melly bátorságos helyre álljon fére a megszerzett böcsűlettel, kivált mikor már tekéntetessen fenvagyon.

Amely szerencse egy végben hosszut tart, ahoz csak gyanúban kell biznunk; jobb azon, melly néha néha változással mutatja magát, hol tisztán adja fel örömét, hol pediglen ürömmel ereszti meg: minthogy nem annyira biztat fel bennűnket, és mégis nálunk hagyja izét a kedves reménységnek… Mikor nagy szerencsék következnek egymásra, veszedelmes; megszorulnak, és szörnyen bomlanak.

Nem kell azért attúl tartani, hogy ha ritkábban tér bé hozzánk a vendég szerencse; mert duplázott ajándékival egyszersmind helyre hozhatja, ha mit előbb el talált mulatni. Ellenben szűkségképen megunja azt az embert, akit egy huzomban igen sokáig hordoz maga hátán.

XLIII. MAXIMA.

Azokkal tartson értelmed, kik kevesebben; nyelved járása azokkal, kik többen vannak.

Amint nehéz a révésznek hatalmas folyamokon a sebes vizek, és erős szelek ellen hajókázni; ugy haszontalan, sőtt veszedelmes a reánk áradott sokaságnak mondási vagy szokási ellen támadnunk, bátor jó szándékkal s ügyessen légyen is meg. Még eddig ebben a dologban csak az egyetlen egy Socratesnek szolgált a szerencse.

Némellyekkel különbözni a vélekedésben, annyiban tartatik, mintha esszel itélettel meg akarnánk harcolni vélek, és azért neheztelésre fakad… Holitt egy részrűl az keseriti a bosszuságot, hogy aprólékos dolgokon ütkőznek meg az elmék, más részrűl, hogy jóakaróink ellenséginkkel tartanak a kitámadt kérdésben.

Az igyenes igazság nem fér minden emberhez. A csalárdfogásoknál már módi. Az elmebotlás amint közönséges, ugy tulajdona az alacson rendnek. Kihez képest a bőlcsnek valóságos elmejárásit nem kell az őszvekeveredett község csoportjában, utcán vagy piacon keresni; mert ottan nem beszél maga nyelvén, ajakára nem bocsátja, amit szivében forgat… Azon országutján jár a többséggel, senkivel pörben nem száll, ellenmondással se jelét, se szinét nem adja különböző értelmének.

Két dologra tart számat, hogy maga ellent ne mondjon, s másnak se adjon okot az ellenmondásra. Mennyivel serényebben általfutja a dolognak mivoltát, annyival inkább késik maga itéletinek kinyilatkoztatásival. Szabadon parancsolhat minden ember maga gondolatival, ugy észmélkedhet amint kedve tartja. Nehéz is, nem is illik egyáltaljában a tőlünk elhorgadt, meghitt persuasiót ebben erőltetni. Mindezekre nézve a tudós okos ember meg szokta magát vonni, tür, hallgat, és ha mikor egyben másban kibeszélli is magát: titkon, és csak a bőlcsekkel kőzli.

L. MAXIMA.

Ember tartson maga magátúl.

Egyátaljában semmit ollyast el ne kővess, amelly miatt utóbb magaddal őszve kellessék veszned. A nemes elmét a véle termett minden jóra igyekező hajlandóság vezérli, amelly is szorosabban tartja a szépséges erkőlcsök öszvénnyén, hogysem akármely külső erőszak. Ha mi az emberség: és jámborsághoz nem fér, ahoz kőzöd ne légyen, inkább magadtúl tartván, hogysem szégyenpirulástúl, vagy egyéb bűntetéstűl. Seneca tanácsa után: böcsűletesb embernek magátúl félni, hogysem más fenyéttéke alatt rettegni.

LII. MAXIMA.

Változás és háború se ne légyen, se ne tessék benned.

Meg nem hasonlani, fel nem háborodni, tulajdona a nagy sziveknek. Akik effélék, uraságra termettek, minthogy azokat illeti a méltóság, akikben olly sziv lakik, melly nehezen bomlik s indul. Ugy vagyon dolga a szívnek a kivágyó, nyughatatlan indulatok miatt, mint a testnek ő nedvességére nézve. Ártanak mind amazok, mind ezek, mikor mód nélkül szaporodnak és felforranak. Ha pediglen leginkább amazok ki találnak törni ember száján, legottan csorba esik a böcsűletben. A bőlcs illy alkalmatosságban bir magával, megállja azon vidám orcával mind a két szerencsét, nem fualkodik a jóban, nem ütközik meg ha gonosz, senki indulást, vagy szinváltozást nem tapasztal rajta, mindnyájan méltán szemre veszik, és csudálják mint egy tekélletesen lecsendesedett embert, aki a szerencsének, és időnek változásira meg sem mozdúl.

LIV. MAXIMA.

Bátorsággal.

A hólt oroszlánytúl még a félénk nyulak sem futnak. Az ébren vitéz emberrel ellenben, nem tréfa a tréfa. Aki az elsőnek enged, maga ellen bátoritja a másodikat, és elvégre a többit is. Aki előre meg nem győzi a galibát, hová tovább nagyobb baja lészen véle. A nagy vitéz szűnek bátorsága foganatosb, hogysem akármelly testi csontos velős erő. Amint azért a kardot ugy bocsátjuk hüvellyébe, hogy annak idejekor kiránthassuk; azonképen a bátorság ugy szoruljon szivünkbe, hogy mindenkor készen légyen óltalmunkra kitámadni. Ártalmasabbak a szivnek, hogysem a testnek lankadási. Sokban sok tekélletességek vannak, de minthogy semmi nyers érzékenységet nem mutatnak, csak hólt számban, és eltemetve laknak bennek. Vedd észre: a természet nem ok nélkűl adott a szeléd galambnak epét, a méhecskének méz mellé fullánkot, az emberi testben a puha hus közé csontokat… A te szived se légyen azért merő lágyság.

LVII. MAXIMA.

Bátorságosabban járnak akik elmélkedve.

Elég szaporán folyamlik dolgod, ha jól. Amelly mű hamar kész, hamar vész. Amit örökös maradékinkra akarunk nyujtani, elévé hosszú és mintegy örök készűletet kiván. Az okos emberek előtt semminek sincs böcsi, hanemha tekélletes; minthogy őkivűle semmi maradandó nem lehet. Aki tövébűl s fundamentumábúl ért a dologhoz, csak azon szándékozhatik illy messze véle. Ami sokra böcsűltetik, sokba telik. Ami legdrágább a bánnyászoknál, legkésőbben érik, és legnehezebb.

LIX. MAXIMA.

Kedves folyamotjakor dolgaidnak el ne felejtsed,

hogy forgandó a szerencse.

Akit a szerencsének az udvarában a kegyelem és grátia ajtaján szépen béfogadnak, azont gyakran az unalomnak kapuján ki szokták igazitani. Kihez képest elővegye eszét, okos figyelemmel kétfelé tekéntsen az ember, és fővebb tanácsit nem a kezdetnek pompás készűletiben töltse, hanem arra fordítsa, mint lehessen tisztességgel böcsűlettel jó vége. Megtőrténik még a szerencsének saját fajzatin is, hogy a dicsőséges kezdetnek örömi keserves siralmokra olvadozzanak. Tudják ezt a bőlcsek, és azért nem biznak sokat a kőzrendnek eleintén való javallásihoz (mert tudni való, hogy kiki jó széllel indúl a partrúl), hanem akkor vigyáznak, melly itéleteket forgassanak egyelesleg az emberek, mikor a kezeken forgó dolgok vége felé szakaszkodik. Kevesen vannak, kiknek egyenlő hir légyen nyomokban eleitűl fogva utóljáig dolgoknak, minthogy a szerencse sem szolgál végig. Kegyes mosolgással fogadja vendégét, csúf kacagással bucsúzik tőle.

LXIII. MAXIMA.

Nem kis dolog valaminek (bátor kicsin légyen)

első szerzőjének lenni.

A játékban szerencse, ha ki annak rendi szerint első; minthogy ő a nyertes, ha egyébként egyenlő mértékben vagyon a sors. Akik első szerzői valaminek, ugyancsak első szűlötti a szerencsének; és noha mások csuda nagyra birják is, amit amazok kezdettek, el nem kerűlhetik a szót. Minthogy azt szokták felőlök mondani, hogy szép utakra mutatnak ugyan, de mások kezdettek tőrni. A bő elme addig nem találta nyugtát, miglen valami magaszűlte ujsággal nem tekénteteskedhetik a világ előtt. Ezt peniglen nem gőggel fitogtatja, hanem csendessen, alkalmatossággal, módjával rakogatja elő. Efféle dicséretes találmányokkal mindenkoron találsz magadnak helyt a hires emberek lajstromában. Némellyeket a böcsűlet inkább ingerel az előségre a második szerben, hogysem a második űlésre az elsőben.

LXV. MAXIMA.

Finom iz.

A finom iz nemkülönben megkivánja a leckét, mint az értelem. Mikor a nagy elme fenjen jártatja magát, a kivánkozó jó iz is utánna siet; érvén tárgyokat, egyűtt lelik, s legelik kedveket. Mekkora légy, abbúl vedd jelét: mely messze érkezik készséged, és emelkedjenek indulatid? A ritka, és szertelen készség, csak a felséges dolgokon kap. A nagy száj nagy falatokkal telik. A nagy elme nagy dolgokhoz tartja kőzit. Őelőtte a terhes gondok nem gondok. A legfővebb tekélletességekkel is csak aliglan elégszik meg. Mint a virágos kertek kedves illatot, ugy a bőlcsekkel való társalkodás jó izt hágy maga után, mely idővel erőt vészen, és megrögzik bennünk.

Meg se gondoljad, hogy ez a finom iz valami finnyáskodásban légyen helyheztetve; sőtt a válogató finnyasság utálatos bolondság, minthogy őtet a kényesség szűli, a kevélség neveli. Ezekben ámbár a bőlcs Isten több s más világot alkotna, mégsem tehetne eleget a sok csavargó, ide s amoda nyargaló tündér vágyódások miatt.

LXIX. MAXIMA.

Az erkölcs, és idegen szokás dolgában

semmi alávalóságra nem vetemedni.

A nagy, és állhatatos ember békét hágy a majmoskodásnak. Nem könnyen vészen erőt rajta a csak minap támadott új szokás, vagy külső országokbúl érkezett erkőlcs… Jobbnak tartja, hogy ember magában szálljon, egy vagy más félrehorgadazó indúlatit, csavargó szivejárásit rendbe vegye, és ha erővel nem lehet, mesterséggel győzze magát a jóra… Aki másra bámul, magárúl elfelejtkezik. Aki szomjan iszik, és mohón zabál ottkinn, nem szintén tisztán lakik, el is veszti izét az otthonos jónak. Irtóztató szörnyűség azokat látni, kik minduntalan kivágynak, módira szaggatnak, és szertelen szokásokra vetemednek. Mert nincs rendtartás életekben, nyugtató csendesség szivekben. Hanem mint a bús tenger magában kűzkődik; ugy ezeknek habzó elméjekben rengenek, és nyughatatlankodnak a gondolatok, egymásba kapnak a sokféle zavarosan torlott szokások, veszekednek az erkőlcsök, ugy hogy elvégre se az értelem kőztök igazságot ne tehessen, se az akarat magával ne birhasson, hanem mind a ketten a már fenekére fordult természettel veszni induljanak.

LXXII. MAXIMA.

Egy ollyan emberrűl, aki nem sokat akadoz az eltekéllés dolgában.

Kevesebb kárt vall, ki nem szinte oly jól végzi dolgát annál, aki semmire nem tudja magát böcsűletesen eltekélleni. Akármely műszerszám s eszkőz többet s inkább rozsdásodik hevervén, hogysem véle élvén. Többszőr is másszor is akadunk olly irresolutus emberekre, a kik semmirűl sem tudnak végezni. Kétes szivvel válagatnak a tanácsban, sohúl teljesen meg nem száll kedvek… Hogy megmozduljanak, ugyancsak megkivánják az ösztönt, nem is azért, hogy megfogyatkozott eszek, hanem hogy erőtlen akaratjok. Való ugyan, hogy a kész elme is néha megáll a galibás dolog előtt; mindazonáltal serénnyen s bátran kivágja magát. Vannak amollyanok is, akik sebes elmével hamar elintézik dolgokat, s mint a villám, tartalék nélkűl futnak s jutnak szándékok végére. Ezek nagy tisztekre nyöltek, minthogy vagyon hozzá fogható eszek, és nyers eleven erő bennek, hogy könnyen s vigan viselhessék; ha látnád mint kezdjenek hozzá, annyiban tartanád, mintha elvégezték vólna. Régen egy illyen ember törvényt szabott volna a mostani világnak, s mellette reá érkezett vólna, hogy másnak is. Nem kivánván, hogy a szerencse kedvezzen, csak ne ellenkezzen, már teljes bátorság vala minden dolga.

LXXV. MAXIMA.

Ritka példákat rakogass elődbe, nem is annyibul,

hogy csak kövessed, hanem ha lehet, hogy felűl is muljad.

Sok szép tükörős példák forognak előttünk, amellyekben mint eleven könyvekben megláthatjuk, mint mehessünk böcsűletre. Válogass bennek, viseld minduntalan szemeden, ne csak hogy utánnok, hanem hogy előttök is járhass. Siratta Nagy Sándor Achillest, nem keservében hogy meghólt, hanem irigy-mérgében; mert vitézségének hire nagy vólt. Ugyanis a tisztesség után járó, és méltóságkivánó nagy sziveket leginkább gyötri, legjobban ébreszti, mikor hanggal szóllamlik meg hire, mit követett légyen el emez s amaz. Ami a félemlő irigységet le szokta nyomni, ugyanaz neveli s emeli a nagy emberekben a bátorságot.

LXXVI. MAXIMA.

Ne mind azon tréfát.

Akiben szaporátlan a tréfa, termékeny az okosság. És noha a játékos nyelv kedvet gerjeszt, de több böcsűlettel jár a szerével tanácskodó elme. Akinek minden nyelvjárása teljes tréfa, nem szinte teljes ember, nem is érdemel több hitelt a hazugnál; mert azonképen félre vonja a valót, és játszik az igazsággal. Sőtt mint hogy a sok heábavalóság kőzt ritkán mutat derék eszt; olly gyanú is vagyon felőle, netalán csak csőppszámra légyen benne. Bizonyos az, hogy akár mint tapsoljanak körűlőtte, senki bőlcsnek nem tartja azt, aki mindent s mindenkor tréfára üttet. Elmehet ugyan (amint utóbb megmondjuk) néha sétálni, magát s másokat mulatni a megvidult elme; de jobbára otthon maradjon.

LXXVII. MAXIMA.

Minden emberhez hozzáilleni.

A forgott udvari emder Protheus légyen. Bőlcs ha bőlcshez részelkedik, vidám ha vidámhoz. Finom mesterség ez, mellyel minden játékban minden kártyát elüthetsz. A hasonlóság s egyenlőség szerzi öszve a sziveket. Vigyázz, kinek-kinek merre hajtson indulatja, és ahoz alkalmaztasd magad. A szomoruakkal te is buskodjál, a vigakkal te is mosolgó orcát mutass, a szint szinhez szabván, és vélek azonegy nyomban járván, kivált ha ollyas a személy, akinek jó akaratjátúl függ utóbbi szerencséd. Valóban kényes jószág ez, csuda sokat foglal magában. Azoktúl jobban telik ki, akik messzebb látnak, igy is amugy is tüntethetik magokat, minden erkőlcsbűl ki, s megént szaporán bé tudnak öltőzni.

LXXIX. MAXIMA.

A vig és mulatozó emberrűl.

Mikoron mértéket tart, és modjával jár, nem vétek. Sőtt egy lat tréfa, nem kűlönben, mint a fűszerszám az étkeknek, nagy izt ád a beszédnek. Még a nagy emberek is rőpitenek néha tréfákat, és vig beszéddel játszadoznak, mindazonáltal csendesen és szert tartván méltóságokra, nem az alacson beszédnek seprejébűl adják fel a tréfát, hanem szin– s finom igék alatt sebes elméjekénk tisztán mulató forrásibúl gazdálkodnak. Mások leginkább akkor veszik elő a tréfát, mikor haragszomra mutatnak a szivek, és a tűzes beszédeket mosolgó ajakkal, lágy igékkel enyhitgetik. Egy szóval a mulató elme csendes szűnek jele, és csudaképen kelleti magát.

LXXXIV. MAXIMA.

Tudjad kellemes hasznát venni még ellenségidnek is.

Megkivánja a mostani ravasz világ, hogy ember minden dologhoz szinte ugy, mint az ártalmas fegyverhez okosan nyuljon. Aki élibe kap, sebbel rántja vissza kezét; aki pedig markolatjába, óltalmazhatja magát véle. Hasonlóképen kell bánni az ellenséggel, kinek nem jó minden részrűl feléje menni. Egy okos ember több hasznát tudja venni ellenségének, hogysem a tudatlan kész jóakaróinak, bátor csoporttal legyenek is. Az ellenünk törekedő gonoszság néha-néha ugy néki köszőrüli nyers igyekezetünket, s ollyas dolgokat vitet velünk végbe, amellyekre (csendes napokat élvén) soha se erőnk, se bátorságunk nem lett vólna.

Sokan ugyanazon eszközzel tudtak magosra menni, amellyel irigyi arra intéztek, hogy hanyatt essen szerencséjében. Vigan mosolgó s kedvünket kereső jóakaróinknak hizelkedése ártalmasabb gyakorta, mintsem eskűdt ellenségünknek agyarkodása. Mert amaz vagy menti, vagy födögeti vétkeinket; ezen pedig szemünkre vetvén okot ád jobbúlásunkra.

Az irigység olly tükőrt forgat előttünk, mellyben ember maga magát igazán megláthatja ha akarja, a hizelkedés és ápolgatás hamissat mutat. Kihez képest abbul haszon forr ki; mert belé nézvén, vagy elejét veheted azoknak, a mellyekrűl méltatlanul feddeni készülnek ellenségid, vagy pediglen kitisztulhatsz belőlek, ha tapasztalod magadban. Bizonyos az, hogy kimondhatatlan figyelemre tanit bennünket, mikor tudjuk, hogy irigy szemek, és fondorló nyelvek kőzött forgolódunk.

XCV. MAXIMA.

Fennmaradjon a várakozás felőled.

Sok szines képes változásokkal hitegessed a világot, hová tovább mind többre biztatván, és mindenbűl jobb, s meg jobb izt hagyván az emberekben. Az értelmes udvari bőlcs nem teszi fel minden eszét az első játékra; adogat ugyan elő probára valamit erejében, tudományában, de okos mértékkel, ugy horgász a böcsűletben vélek, hogy utóbbra hagyja az őreg fogásokat.

XCVIII. MAXIMA.

Titkon tartsad szivedet.

A magokat kinnfitogató indulatink s induló vágyódásink árulják el szivünket. Az okos dissimulatiónak szűki ne légyen benned, ha hol s mikor kivántatik. Aki szinével mutatja kártyáit, legjobb játékját elveszti. Figyelemmel, és szive-fedve kell embernek a csalárd mostani világgal bánni; mert igen vigyáz a beszédre, és igen kakucsál szivünk titkaira. Ugy viseljed magad, hogy szemre ne vehesse kűlönös szándékidat, máskűlönben keserves károddal kereskedel őnnön hasznára.

XCIX. MAXIMA.

A jót jó szinben.

Nem belső titkos bőcsire, hanem külső kellő, tetsző szinére nézve nyeri érdemét akármi előforgó állapot, mert egy részrűl kevesen nézik ben, más részrűl felesen megelégesznek a külsőséggel. Mi böcsűletet vallunk azért az emberek előtt akármelly dolgukkal, mikor széki s veleje jó szép, ha kivűl csunyára mondják.

C. MAXIMA.

Az okos keresztyen, jó philosophus, igaz udvari emberrűl.

Tettében, és teljes valósággal illyetén légyen az udvari ember. Mindazonáltal homlokán ne hordozza, és semmi uttal ne kérkedjék véle. Igaz panasszal mondhatjuk, hogy lefogyott légyen érdemére képest a régi józan philosophia, és közönségessen már a világ restelli a bőlcselkedést, holott az ahoz termett elméknek ez vólna legszebb gyakorlása. A philosophiát Seneca hajdant szépen bévezeté Rómába, böcsűletre emelte az udvarban, holott jó darabig teljes dicsőséggel fényeskedett. Minálunk pad alatt hever s gunyoltatik, jóllehet ha a világ egyszer szemre, azután észre is venné, hogy nélkűle minden tudomány hibáz, tántorog az okosság, és se ize, se rendi a valamire való beszédnek.

MÁSODIK SZÁZAD.

ELŐLJÁRÓ BESZÉD A MAGYAR NEMESSÉGHEZ.

Nagyságtok, Kegyelmetek!

Minthogy valami böcsűletet vallott a főrendnél Udvari Emberem, és már kész pénzzel keresve sem lehet találni benne, amint a panaszok hozzák; az előbbi száz maxima után más százot bocsátok. Késtem ezekkel, megvallom, rész szerént, mert másutt járt gondom, rész szerént, mert bizakodtam némelly friss pennákba, hogy a mihez én kóstolva nyúltam, ők keletit látván, előbb utóbb végig nyujtják. Vastag reménységembűl már kifogytam, látván, hogy akaróim általlják magokat az idegen munkába ártani; magam vontattam azért a múlt télben.

Ami a maximákat illeti, ezekben is megvagyon a Laconismus, nyers fontos rövidség. Vettem munkám alatt észre, hogy az author az azon egyet kétszer is mondja, vissza is, azaz: amit előbb javaslott, aztot utóbb tiltja. Ezeken senki meg ne ütközzön, mert amit kétszer hoz elő, azt kellő különbséggel emlegeti, amit vissza, vagy ellenkező értelemmel látszik mondani, azt, az ellenkező alkalmatosságok váltják, úgymint a letartást és reáviselést, egyik egykor jó, a másik máskor jóbb. A többire nézve, utat mutat ebben a setétes erkölcsű világban. Aki érti és követi, hasznát veheti, Isten velünk.

Pozsonyban, 1770.

Nagyságtok, Kegyelmetek

alázatos szolgája

FALUDI FERENC, S. J.

I. MAXIMA.

Egy része a világnak csuffal neveti a másikát;

vét mind a két fél valami esztelenséggel.

A világ előtt akármi is csak aszerént jó vagy rosz, amint forog az itélet felőle. Amit egy része kiván, keres, dicsir; azt a más fél gyűlöli, kerűli, gyalázza. Türhetetlen kényesség vólna mindent maga kűlönös kedvéhez szabni. Nem attul függ tekélletessége valaminek, hogy egy valakinek tetszik. Mennyi az ember, annyi a tetszés. Amint különbözünk szinnel, tekintettel, ugy izzel itélettel. Nincs fogyatkozás, mellyre ne légyen valakiben valami kivánkozás.

Ne busulj azon, hogy valakinek nem tetszik ami néked tetszik; mert ugyancsak lesznek, kiknek tetszik. Hasonlóképen el ne hidd magadat, mikor ami néked tetszik, másnak is tetszik; mert itt amott lésznek, kiknek nem tetszik. E dologban ugy igazulhatsz el, ha ahoz tartasz, amit azok javasolnak, kiknek a bőlcsek rendin székek és szavok vagyon. Nem egy magános itélettűl, nem egy bizonyos szokástúl, nem egy időszámtul függ teljes érdeme akármelly jeles dolognak.

VII. MAXIMA.

Ne lássák rajtad, hogy megelégszel magaddal.

Önnön magával semmiben meg nem elégedni, alattjáró erőtlenség; magának mindenben eleget tenni, fennjáró bolondság. Aki maga dolgát mindenben helyén hagyja, jelét adja, hogy sokban tudatlan. Való ugyan hogy maga elvéltében boldog lehet az elképzett contento, és vigasztalás miatt, de ki felel meg tekintetirűl és böcsűletirűl. Hogy némellyek könnyen megelégszenek dolgokkal, attul vagyon, hogy nem érik fel eszekkel a másokban leletsző sok szépet és jót. Mindenkor hasznos vólt maga felől kevesebbet tartani, rész szerént azért, hogy nagyobb gonddal folytassa ember maga dolgát, rész szerént pedig azért, hogy, ha nem esnék szive szerént, felettébb meg ne szivelje.

Aki előre megsajditja a csapást, könnyebben türi. Nem telik minden, mindenkitűl ki. Homerus is holmikor aluszik. A dolgoknak jó vagy rósz kimenetele, sok környülálló holmitül függ. Ami egy alkalmatosságban vigan megy, másban megakad. Aki ezt nem veszi méltó tekintetbe, nem reméllő, hogy eszére térjen, sőtt inkább megerősödvén benne a hamis elhitetés, gondolom-bóldogságával mulatozik. Azonban ez a csalatkozás gyökeret is vér, magot is bocsát, és szaporodik utánna a sokféle nem reménylett galiba.

X. MAXIMA.

Meg ne várd, még szerencsédnek napja elnyugodjon.

Az udvari bőlcs előbb áll el a dolgoktól, hogysem markában szakadjanak, és a félbe hagyással menti meg magát valami csapástúl. A hanyatló nap még alkalmas fényében a felyhők alá buvik, mintha azt akarná, hogy a világ föggőben maradjon, és ne tudja, lenyugodott-e vagy nem. Állj félre jókorán, hogy ollyasmi ne teljék rajtad, melly megkeserithetné szivedet.

Meg ne várd hogy a szerencse hátot vessen, attúl tartván, hogy eleven ne kinozzon a keverves fájdalom miatt, és halva ne hagyjon az oda veszett böcsűletre nézve. Az okos lovagló, gyors paripáját száján tartja, netalántán sebes futtában véletlen botlással letegye urát szégyenvallással. Némely dámák előbb ketté törék tükröket, hogy utóbb belénéztekben meg ne szomorodjanak búcsúzó szépségek miatt.

XV. MAXIMA.

Alkalmaztasd magadat azok izetlenségéhez,

kiket el nem kerűlhetsz.

Megszokjuk a rosz, rut arcákat, képes hogy a rosz természetekkel is megalkudjunk, kivált ha reájok szorúltunk. Vannak vad és izetlen emberek, kikrűl azt mondhatjuk, hogy se vélek se nélkülek nem lehetünk. Az okosság azt adja előnkbe, hogy ezekhez nem különben, mint valami utálatos ábrázathoz jó korán szokjunk. Netalántán véletlenűl reájok ütközvén, iszonyú ujság légyen előttünk, melly megárthasson. Meglehet ugyan, hogy első tekintetre hülünk, réműlünk, tartunk tőlök; de napok telvén, ezen irtózások mind eltünnek. Nem kivántatik több, hanem hogy az efféle rút embereket, másként fessük saját elménkben, e meglévén, könnyebben eltűrjük őket.

XX. MAXIMA.

Alkalmaztasd magadat az időköz.

A bőlcs még bőlcseségét is úgy forgatja, hogy a mostani világhoz illjék. Ha mit tud is abbúl, amit a fennforgó szokás letett, vagy megvetett; úgy viseli magát, mintha nem tudná: változton váltózik nyelvünk, és kényes izünk. Az előbbi beszéd már avott régiség, ujra szaggat a világ. Ami taval szép volt, már ma teljes rút. Hogy ebben ne vétsünk, azokat kövessük, akik a javában tudnak válogatni. Az udvari bőlcs azért, a mostani világnak rendihez szabja mind külső viselését, mind belsű eltekéllésit, jóllehet a régi szokást jobbnak tartsa lenni: mindazonáltal ki vévén az istenes erkőlcs állapotját, mert ennek mindenkor helyén, és maga méltóságában kell maradni.

Igen is való, hogy a jó erkőlcs szörnyen meghasonlott; addig őltözünk az ujságba, amig kivetközünk a jámborságbúl. Nem hiszünk másnak, mert kétes a beszéd; nem bízunk máshoz, mert nem felel meg ajánlásinak. Ha ki csendes, igaz, hiv: a régi tárházba való, senki sem követi. Rosz időben élünk! a virtus igen alatt, a gonoszság nagy fenn vagyon. Éljen a jámbor bőlcs ugy, amint legjobban lehet, ha nem lehet úgy, mint kivánna.

XXIV. MAXIMA.

Hagyj békét a rágalmazásnak.

Jele, hogy már férges annak hire, aki másnak kisebbségére buzgó. Némellyek tulajdon mocskokat a máséval mentegetik, és ha igy sem szapulhatják ki: szinnel szépitik, hogy bédughassák szemét a világnak. Még mások azzal vigasztalják magokat, hogy többen is béllyegessek azzal, amiben magok vétkesek, ez pedig hitván, sőtt esztelen vigasztalás.

A gyalázkodóknak büdös a szájok; nem is lehet különben, minthogy egy egész városnak vagy községnek minden tisztátalansága oda takaroszik, és onnan forr ki. Aki más büdösséget keveri, maga büdösödik. Kevessen vagyunk minden eredendő, vagy reánk ragadott valami fogyatkozás nélkűl. Ki egyben, ki másban vétt. Tagadhatatlan, hogy szó fér hozzánk. Csak az isméretlenek mentek.

Aki böcsűletit szereti, kerűlje, hogy ollyas lajstromkönyvnek ne mondassék lenni, mellybe öszverakódott, és sorra osztatott mindenkinek gyalázatos mocska. Az ollyan embert az okos világ utálatos büzhedt dögnek tartja, mellynek tűrhetetlen nehéz szaga messze terjed, soknak árt.

XXVI. MAXIMA.

Duplán vétt, aki vétkét nem rejti.

Titkos hajlandóságinkat mesterűl titkoljuk; miért nem fogyatkozásinkat is? Közönségesen az egész gyarló világ hol esik, hol botlik, legalább némelly aprólékokban. Mindazonáltal ollyan különbséggel, hogy a bőlcs maga vétkének tud szint, vagy fedelet adni, hogy ne lássék, vagy másként lássék; a bolond pedig azt is kihiresiti, amit jövendőben akar elkövetni.

A mi böcsűletünk hogy helyén maradjon, inkább megkivánja azt, hogy ne tudja a világ hibáinkat, hogysem azt hogy tudja helyes jó végezésinket. Idevaló a régi mondás: Ha nem szinte tisztessen, legalább eszessen. A nagy urak vigyázzanak, mert fennvannak, hamar tünik szembe akármi vétkek, mint a forgó napnak fogyatkozása. Még a szives meghitt barátod elől is takard okossan félre némelly vétkeidet, hogy meg ne utáljon vagy csudáljon. Sőtt ha már nincs orvossága, tennen magad emlékezetedbűl is tudd ki.

XXIX. MAXIMA.

Panaszod ne hallassék.

Akármelly méltó panaszoddal is kárba kevered böcsűletedet. Inkább okot adsz arra, hogy utóbb is megbántsanak, mintsem arra, hogy megszánjanak. Módot mutatsz azoknak, kik előtt le akarod tenni keservedet, hogy bosszúval készülvén ellened, tudhassák, hol s mint férhessenek legjobban hozzád. Mentségre valót is nyujtasz haragosidnak, minthogy panaszidbúl azt tanulják, hogy nem ők az elsők, akik megbántottak, és igy a vigasztalás helyett, mellyet vártál, kárt s gyalázatot vallasz, mellyet nem vártál.

Jobb politicafogás ez, azokat dicsirettel emlegetni, kiknek emberséges kedveskedéseket tapasztaltuk, hogy akik hallják, látván hal’adó szivünket, hasonlókra gerjedjenek. Holitt a távúl lévőknek nyilván való megdicsirése annyit tészen, mint a jelenlévőknek alattomban való megkérése. Ekképen az egyes dicsiretnek dupla hasznát várhatjuk azokrúl ezekre téritvén a kereskedést.

Az okos félre tér panaszival, eltakarja fogyatkozásit. Inkább emlegeti: hol, mikor, kitűl, hányszor vett, nyert böcsűletet. Ezeket hirdetvén, szaporitja bátoritja jóakaróit, rémétti ellenségit.

XXXIII. MAXIMA.

Inkább bolondúl a többivel, hogysem magán bőlcsen.

Azt tartja (józan értelemben) a politica. Mert ha a többi mindazon, egyikével sem vesztesz. Ellenben ha csak magad magán kivánasz okos lenni, mindnyájoknak bolondja lészel. Amerre ragad, vagy nyom a sokaság, oda felé kell tartani. Nagyobb bőlcseség néha valamit nem tudni, vagy olly szinét mutatni, mintha nem tudnád. Kételenek vagyunk véle, hogy számos sok emberek köztt éljünk, többen vannak a tudatlanok. Aki csak magán vagy magános módon akar élni a csoportban, vagy fele istenség, vagy egész barom. Azonban a felső mondást igy lehet lágyábban ejteni: inkább okossan a többivel, hogysem magán esztelenűl. Némellyek csak chymaera dolgokban akarnak különősködni.

XXXVIII. MAXIMA.

Amint mennek, hadd menjenek a dolgok.

Akkor vagyon legnagyobb haszna ennek a leckének, mikor vagy a közönséges, vagy a különős dolgoknak tengere felháborodik. Az emberi társaság holmikor örvényes, és a sokfelé oszlott akaratok, ritkán vannak szélvész nélkűl. Illykor tanácsos, bátorságos helyre félre állani, amig lassan-lassan szünik a háboru. Nem minden orvosság gyógyit; némelly meg is árt. Hol a természetnek, hol az erkőlcsnek szokott menésére kell bizni a dolgokat. A tanult orvos azon mesterséggel tudjon adni és ne adni gyógyitó eszközbűl. Néha legnagyobb mesterség, semmivel sem terhelni a beteget. Némelly zenebona amint magátul forr fel, úgy magátúl lehül. Annak idejében engedni, annyiba tartatik, mint utóbb meggyőzni. Mikor a kút felzavarodik, nem tisztúl avval, hogy keverik, hanem azzal, ha békét hagynak néki. Az egyenetlenség alkalmatosságában, legjobb magát belé nem ártani, hanem menő menésére hagyni, hogy annyival is előbb csendesedjen.

XXIX. MAXIMA.

Vedd méltó tekintetbe szerencsés és szerencsétlen napjaidat.

Ugy értsed: vannak napok, órák, amellyekben akármint erőlködjünk, semmire sem mehetünk. Akármint forgassuk, változtassuk, nem esik dolgunk kedvünk szerént. Egy-két próbán megfordúlván, észre lehet venni, kedvez-é az időkor vagy nem? Ha nem: kéméljed fáradságodat, állj el, hadd abba. Néha nem érkezünk eszünkkel, beszédünk nem jár vigán, pennánk nem végzi dolgát. Ki dicsekedhetik véle, hogy mindenkor mindenre kész? Az erkőlcs dolgában hol buzgóbbak vagyunk, hol lankadunk, szivünk hol felforr, hol lehül. Elménk hol fut, hol megakad, sőt szivünkben is esnek változások. Annyi ereje vagyon rajtunk az időnek.

Némellyek mindenben szerencsétlenek, mások egyre szerencsések, mások kevés iparkodással jól járnak, alig nyulnak valamihez, már készen találják. Néha elménk magátul mindenbe béigazodik. Akaratunk, kedvünk, erőnk mindvégig szolgál, sebessen, s jó módjával készűl, amit előveszünk. Ez az igaz ideje, hogy serkenjünk, kézzel lábbal rajta legyünk, semmit se mulassunk el a kedvező órábul. Az okos azonban, nem mondja mindjárt magára a sententiát, ha mikor egyben másban megakad, hogy roszkor fogott hozzá. Se nem tartja mindjárt boldog órájának, ha valami keveset pillant a szerencse; mert egyik is, másik is csak vak történet lehet.

XLIV. MAXIMA.

Más dolgával valamibe ereszkedni,

hogy ember a magáét jól végezze, tanácsos.

Ez a mesteri fogás nagy haszonnal jár. Még a szent dolgokban is vagyon kelete. A lelki tanitók mástól kezdik, mással végzik dolgokat. Valami titkos vendégszint kiván, mellynek tekintetére nézve elhitesse magával a fél, hogy amit forgatunk, az ő hasznára válik, és ezen okra nézve őnként hajuljon szándékunkra, azonban amig azt lesi, mi bátor úton eligazúlhassunk dolgunkban.

Tanácstalanúl semmibe se bocsátkozzál, kémeskedve jár most a világ. Magyar mondás: a vizbe ne lépj, mig kővét nem látod. Azokkal leginkább tapogatva, akiknek első feleletek nem szokott lenni. Ezek távul se vegyék észre, hogy nagy, vagy nehéz dolgokkal megyünk eleibek, kivált ha idegenek hozzánk. Ez a lecke azért a vezeték szándékra mutat. És ha jól veszed fel, tapasztalni fogod, hogy vagyon horga, s haszna.

XLV. MAXIMA.

Sebes ujjodat ne mutassad.

Mert könnyen belé akadnak, kik ártani akarnak. Azonban ha megtörténnék, panaszod ne hallassék. Az emberi gonoszság megörűl rajta, hogy tudja, hol légy gyengébb és érzékenyebb, és ott üt reád. A morgolódásnak pedig, vagy keserű panasznak iránta, csak ez a haszna, hogy nehezen hallják. A rosz szándék untalan ólálkodik, addig kerűl bennűnket ellenségünk, addig forgat, amig az elevenre nem talál, azaz amit legnehezebben érzünk.

A bőlcs azért ne mutassa sebét, isméretlen maradjon fogyatkozásira nézve, ha miben vétett a természet rajta, vagy pedig az emberi gyarlóság. Még a balszerencse is abban tőlti kedvét, mikor ott sanyargathat bennűnket, ahol legjobban fáj. Észre ne vegye senki, hogy sajnossan esett valami, még azt se, hogy valami kedvünk szerént történt. Azért az előbbit ne, hogy hamarább vége légyen, azért az utóbbit ne, hogy tovább tartson.

XLIX. MAXIMA.

Tovább háritani maga vétkét.

Titok fekszik e maxima alatt. A fő gondviselők gyakorta reá szorúlnak; abban áll: biztos pajzsod légyen a gonoszkodó szivek és nyelvek ellen, azaz ollyas szerető hiveid, akik helyetted vigán és okossan felvegyék a csapásokat. Nem származik valami tehetetlenségbűl, amint a tudatlan rosz elmék itélik. Hanem inkább messze látó bőlcs-fogás, mellyel ember maga helyében mást valakit tud előállítani, akire hárithassa vétkét.

Nem mehet mind ugy, mint akarjuk, se nem tehetünk mindenkor mindenkinek eleget. Légyen azért embered, kinek erős szive elbirja, és te kedvedért örömest magára vállalja (szoros űgyedben) a sürű szemre-vetést, a község morgolódását, a balszerencse ostromit; avval kérkedvén, mintha ő vólna feje s oka, néked pedig semmi részed azokban, amellyet felkapott, és téged terhelhetne a világ iránta. Megcselekszik ezt azok, akik benned biznak és tőled várnak.

LII. MAXIMA.

Oda ne siess, ahol s kik mellett fénnyét vesztheti böcsűleted.

Közönségesen, aki tekélletesebb a világ előtt, becsűletesebb is. Aki jobb s több, előbb ül; az alább való hátrább. És ha az utóbbinak jut is valami a böcsűletbűl, csak maradék lészen. Tündöklik a Hóld, míg maga forog a csillagok között; de mikor a nap támad, vagy elindúl, vagy nem szolgál. Egy ollyashoz ne közelits, kinek nagyobb fénye téged homályba borit. Azokhoz részelkedjél, kiknek setétesb létek téged látszatósabbá tehetnek.

Ekképen látszott szépnek lenni a római álnok Fabulla (amint Martialis mondá), mert nálánál rútabb leánytársaival szokott sétálni. Kerűld azért, mikor rajtad áll, azt a gyülekezetet, mellyben te volnál az utólsó, hogy alacsonságoddal nagyobbra ne neveljed a többinek érdemét és böcsűletit, magad rövidségével. Mikor az erkölcs, vagy tudomány dolgában elébb akarsz menni, a legforgottabb emberekkel légyen köződ. Mikor magad magadat akarod mutatni, a középszerűek kőzött forgolódjál, a hol magad lehess a jobbik.

LVIII. MAXIMA.

Tudjad hasznát venni jóakaróidnak.

Ez is alkalmas mesterség. Némellyek hasznosabbak, ha közel, ha mások ha távúl vannak. Némellyekkel jobb a levél által való végzés (correspondentia), hogysem az egyre üzött társalkodás (conversatio). A távúllétel miatt a két félnek fogyatkozási nem idegenitik őket el egymástól, mert nem látszanak. A barátságban nemcsak a mulatást vigasztalást, hanem leginkább a hasznot kell várnunk. Jóakaródban ez a három meglégyen: unus, verus, bonus, mert mindened.

Akik valóban jók, kevesen vannak, és minthogy nem igen tudunk hozzá, mikor választunk benne, annyival is ritkábban vagyon részünk a jókban. Nehezebb az állhatatos barátságot fentartani, hogysem barátságot kötni. Ollyast keress azért, aki nem ingó, bátor úgy légyen most, idővel régi barátod lészen. Egyáltaljában azok legjobbak, amellyekkel szép egyességben jó s balszerencsével, már sok pénteket elértünk. Nincs olly kedvetlen magánosság, mint jóakaró nélkűl lenni. A szives barátság sok jót szerez, sok rosztúl ment meg. Egyetlenegy vigasztalásunk a gonosz szerencsénkben, és sokképen való vidámitója lelkünknek a jóban.

LIX. MAXIMA.

Tűrd el a tudatlan együgyűeket.

A felette tudós emberekkel nehéz megalkudni. Amennyire nevelkedik bennek a bölcsesség, annyira a tűrhetetlenség. Nehéz annak, ki mindent általlát, mindenben eleget tenni. Epictetus mondása szerént, életünknek legjobb igazgató törvénye a tűrés. Minden bőlcseségnek fele része ezen nyugszik meg. Minthogy bolond a világ, kigondolható, hogy nagy tűredelmességre kell szert tennünk, kivált az együgyűekre nézve.

Gyakorta magunk haszna reászorit bennünket, hogy elszenvedjük azokat, kiktűl várunk; holitt adatik alkalmatosság, hogy magunkat meggyőzzük. Az áldott tűredelmesség szerzi meg nyugtát szivünknek, és bóldogokká tészen mulandó életünkben. Aki tűrni szenvedni akar, költezzék e világbúl, vagy menjen valami pusztába lakni, ha kényessége megengedi, hogy maga magát eltűrje magános létében.

LXIII. MAXIMA.

Annyira meg ne szánd a szerencsétlent,

hogy miatta szerencsés jó emberednek kedvébűl kiessél.

Amiben egy szerencsés, abban más szerencsétlen. Némelly személyekrűl mondhatjuk, hogy nem vólnának szerencsések, ha sok mások miattok nem vólnának szerencsétlenek. Tulajdona azoknak, akiket lenyomott a szerencse, hogy balsorsokon sok sziv megesik, és sok hitván szánakodással vigasztaltatnak. Azt is tapasztaltuk, hogy akiket boldog állapotjokban gyűlölt a világ, nyomorúságokban könyörűlt rajtok. Az sem ritka dolog, hogy annak mérges bosszúja, aki felemelkedett másnak esetével, irgalmasságra fordúlt légyen.

A bölcs ezek között vigyázza meg szörnyű fordúlásit a sikos szerencsének, hirtelen ne végezzen valamit, egyért aki nyomorog, másnak ne vétsen. Vannak, kik csak azokat késérik, kiket lerontott a szerencse, hogy panaszt mondjanak, és halljanak. Tegnap, mikor még boldogúl vólt dolgok, kerűlték őket; ma, hogy rajtok esett, szoros barátjok. Ez a dolog, jele lehet ugyan holmikor valami lágy, jó és nemes természetnek; de nem mutat tovább látó éles elmére. Mert ez a vége, hogy azok, kiket még jóbb kezén vezet a szerencse, elidegenűlnek azoktól, kik örökős társai a szerencsétleneknek, attúl tartván, hogy ezek számába ne rojja őket a világ.

LXVII. MAXIMA.

El ne hadd magadat.

A legveszedelmesebb alkalmatosságokban legjobb oltalom a bátor nagy sziv. És mikor az már kezd lankadni; szomszédos részeihez kell folyamodni, azaz, vedd elő eszedet, hogy segitsed szivedet. Aki illy izben fel tudja magát találni, felén túl vagyon már megszorult ügyinek. Se el ne hadd, se meg ne add magadat a gonosz szerencsében; mert ha rabbá tészen, tűrhetetlen lészen.

Némellyek nyomoruságokban csak panaszt és kétséget forgatnak, nem látnak magokhoz, nem erőlkednek, hogy kifeselhessenek inségekbűl, és azért duplán érzik sullyát. Aki magával teljes ismiretségben vagyon, meghányja eszét, és tud találni orvosságot sebének. A bőlcs, ha mindjárt közepette vólna is leggonoszabb csillagzatjának, kitekeri magát (ha emberi erőben vagyon a dolog) és victoriát fuj.

SLXXII. MAXIMA.

Azokkal, kik már többet nem veszthetnek, szővetséget ne köss.

Igyenetlen ott a barátság, ahol egyiknek vagyon, a másiknak nincsen. Kinek nincsen, utoljára szemérme sincsen. Nagyokat indit a bus kétség rajta, addig forgatja, amig maga önként vakmerő eltekéllésekre rándúl, és a tilalmasra is kinyújtózik, alkalmas gyalázatjára társának, és jó barátjának.

Nem vólna képes azért, hogy egy emberséges ember valami hitván barátságért szerencséltesse vagy keresményét, vagy hirét. Sok esztendőkbe, nagy kinba telik mind a kettőnek megszerzése. Keservesen esnék, egy szempillantában elvesztése, fájdalmas vólna véres veritékűnknek siralmas cseppekre való változása.

Gondolja meg a bőlcs, hol, mikor, kivel, mennyit veszthet. Forgassa elméjében becsűletit, és történhető kárát; jusson eszébe, ahol közel a veszedelem, jó a késedelem, azaz tanácstalanúl semmire se lépjen, vagy ugy lépjen, hogy idején korán visszaránthassa lábát, és megmentse magát: bátor azonban ez meglégyen is, de a szégyen dolgát helyre nem fogja hozni, hogy egy gazembert csaknem veszedelemben forgott.[8]

LXXVI. MAXIMA.

Tudni, vagy értekezni.

Értelem nélkűl nem lehet érni. Ha otthon nincsen, kérj kölcsön, azaz ha nem érted, értekezzél. Vannak sokan, akik nem tudják, hogy tudatlanok, meg mások, kik azt vélik, hogy tudósok, és tudatlanok. Azok a fogyatkozások, mellyek az elme megfogyatkozásábúl erednek, orvosolhatatlanak. Merthogy a tudatlanok nem ismérik magokat, nem veszik észre, mi hiával vannak. Mehetnének némellyek valami bőlcseségre, ha bőlcseknek nem tartanák magokat.

Attúl vagyon, hogy noha kevés a bőlcs, még az is hivalkodik, nincs dolga; minthogy senki sem mégyen feléjek tanácskozni. Se nem kisebb az ember avval, se kisebbséget nem vall, hogy mástúl tanácsot kér; sőtt ha érti, felveszi a tanácsot, és tud véle élni, nem csak hasznot hajt magának, hanem becsűletire is válik. Forgasd meg minden ügyedet józanon, hogy ki ne forgasson belőle a gonosz szerencse.

LXXVII. MAXIMA.

A mindennapi öszvekerűléskor felette barátságos ne légy.

A mondott barátsággal se nem jó mást megkínálni, se mástúl felvenni. Aki feladja, veszt méltóságában, aki felveszi, becsűletiben, és a két fél között megszünik a tisztelet. A csillagoknak nincsen közök az alsó világgal, azért megtartják fényeket. Aki tisztes reátartással viseli magát, fentartja böcsűletit; aki lefelé tart erkölcsével, megvettetik. Ami már közönséges az emberek közt, annak fogy érdeme, s ára leszáll.

Aki közönséges mindenkivel, arra sokféle rüh ragadhat, és jobbára ez az oka, hogy gyarlódunk erkőlcsinkben. A felettevaló barátság egyáltaljában nem tanácsos. A nagy urakkal veszedelmes, az alább valókkal disztelenség, a parasztokkal esztelenség; mert ezek nem tudván mi a kegyesség, kötelességűl veszik a dolgot, s utóbb is megvárják. A magát könnyen kiöntő barátságra való hajlandóság, igen alacson elmének a jele. A magyar közmondásban vagyon: Aki mindennek barátja, mindennek bolondja.

LXXXVI. MAXIMA.

Megismerni a fogyatkozásokat,

akármelly fényes méltóságnak fedele alatt légyenek.

A forgott okosnak el ne kerűlje se szemét, és eszét, akárkiben légyen a vétek; ha mindjárt vont aranyba öltözzön is. Múlt időkben gyakorta az aranykoróna alól is sok rút rozsda látszatt ki. Nem nemesedik azzal a paraszt vétek, hogy nemes vérbe keveri magát. Meglehet, hogy a vétkesek holmikor nagyra mennek, mindazonáltal a vétek senkit sem tészen naggyá. A nagy urak példáiban kisztő ösztön vagyon, sok fertelmességre reá bátoritja és birja az egyűgyű elméket. Az alacson rend régenten Romában úgy megszerette a fő rendnek testi hibáit, hogy a sánták kedvekért sántikálni kezde; nem vévén észre, hogy amit a nagy urakban elhallgatunk, ugyanazért a nemteleneket pirongatjuk és gyalázzuk.

XCIII. MAXIMA.

Szemhegyre kell venni azokat, kik más dolgával bocsátkoznak valamibe,

és magok hasznokkal mennek ki belőle.

Nincs jobb ellenlecke az álnok hamisság ellen, a szemes elmés vigyázásnál. A ravasz ellenség ellen eszefurt ember kivántatik. Némellyek akkor dolgoznak leginkább magoknak, mikor más munkájában látszanak fáradozni. Aki ennek az álpraktikának kulcsára nem akad, kételen lesz véle, hogy maga kezével szedje ki a parázs alól a gesztenyét, hogy más nyalánkodhasson véle, azaz maga kárával másnak használjon.

XCVI. MAXIMA.

Vedd észre jó csillagzatodat.

(Ne értsed pogány módon).

A szerencse senkit sem felejt úgy el, hogy holmikor ne pillantson reá. Ha ki nem veszi hasznát, attúl vagyon, hogy nem veszi észre, mikor kedvével megkinálja. Sokan béjárók a hercegi személyeknél, hatalmas uraknál, hires bőlcseknél; nem tudván ki légyen iktatójok, vagy vezetőjök, csak azt tapasztalván, hogy vagyon szerencséjek azokhoz.

Némelynek vagyon jó neve, és böcsűlete egy nemzetségnél, a többinél nem. Némelly jobb előmenetelét találja ebben, hogysem a másik városban. Vannak, akik a palota dolgával inkább bóldogúlnak, hogysem a tábori hivatallyal, holott mind a kettőre készek; alkalmatosok, egyenlő dicsirettel megfelelhetnének, amint egyiknek, úgy a másiknak. Az apróbb tisztségek állapotja hasonló különbséggel jár.

Igy jádzik a szerencse, és keveri a haladóknak dolgát! Kiki azért ismérje meg a magáét, mert ezen a ponton fordúl meg haszna és kára. Szemén tartsa csillagát, mert ha elveszti, nem lesz vezére. Ha arcúl fordul szerencséje, kapjon üstekébe.

XCVIII. MAXIMA.

Tudjad általűltetni magadat.

Vannak nemzetségek, kik közt még a nagy érdemű ember sem mehet elő. Költözzön azért, az idegen főld termékenyebb lészen szerencséjére nézve, tovább lépve előbb lép. Gyakorta embernek maga hazája mostohája. Az otthonyos irigység sokat lenyomat. Az ismérősök között a titkos vétkek sem titkok, hová tovább jobban megártanak.

A kis varrótő, mellyre mi számot nem tartunk, a pogány országokba költözvén, drága áron váltatik. Az elvetett töredékeny üvegcserép, alig hordozóskodott a tengeren túl, már is többre becsűltetik a szin-gyémántnál. Minden külső portéka együtt s másutt kedves, böcsős, vagy azért, hogy ide s oda messzűnnen érkezik, vagy hogy távúllyabb, jobb szorgalommal készűl. Láttunk azokbúl, kik magok szurdékokban semmire sem mehettek, ott-kin már bálványok. Mi őket csudáljuk, mert nem látjuk. Azok, ahol vannak, őket tisztelik, emelik, mert messzűnnen való ujságok. Aliglan tudjuk megbecsűlleni (úgyszólván) azokat a faragott képeket, amellyeket minap ugy láttuk kertünkben, mint törzsőköket.

HARMADIK SZÁZAD.

ELŐLJÁRÓ BESZÉD A MAGYAR NEMESSÉGHEZ.

Nagyságtok, Kegyelmetek!

Nagy kedvem érkezett, hogy ezen harmadik századdal végét érjem munkámnak. Nem szeghettem, hanem heven belékapván sebesen folytattam, és reménységemen kivűl hamar általestem rajta. Nem lévén más author előttem, kételen valék véle, hogy franciából forditsam.

Meglehet hogy ő is kilépett az utból, én is utánna. Vannak ebben a részben is méltó és mély maximák. Ha sokat nem használ, legalább semmit sem árt elolvasása. Kitelik a pihenés is forgatásában, mert a szakaszok nem nagyok, s minthogy egyik a másiktul nem függ értelmére nézve, egyen kettőn általkelvén, félre lehet tenni. Fáradságomat nem sajnálom annyibul, mert önként örömöst mulattam vélek, reménylem mások is, akik ugyancsak magyarok. Ha valamellyékén megakad az elme, attul vagyon, hogy a spanyol nem beszélli ki mindenkor magát, megelégedvén azzal, hogy kigondolta magát, a többit azért hozzá kell tudni.

Azonban megvagyon mindenikének az ő egybe illö helyes értelme, jóllehet néha nem látszik foglalója, mert mélyebben fekszik. Aki csak muló-félben olvasgatja, és restelli feszgetni, nem fér székéhez. Amit irtam, avégre irtam, hogy nyelvünk is terjedjen, hirét is adjam: miben miként fárasztják eszeket a külső nemzetségek. Minthogy pedig Gracian Boldizsár hires authornak tartatik most is, őtet vettem elő, és mindenek előtt ezen munkáját, mert rövidségére nézve nem lehet unalmas. Isten velünk!

Posonyban 1771.

Nagyságtok, Kegyelmetek

alázatos szolgája

FALUDI FERENC S. J.

I. MAXIMA.

Akik eszteleneknek látszanak lenni, azok;

és fele azoknak is, kik nem látszanak lenni.

A fertelmes esztelenség nagyon elhatalmazott a világban, és ha találkozik is valami fogyaték bölcseség a földnek kerekségén, tiszta esztelenség az első felső bölcseséghez képest. Legoktalanabb az, ki nem hiszi hogy az, és egyetemben arrul vádolja a többit, hogy azok.

Hogy ki tettében bőlcs légyen, távul sem elég, hogy meghiszeltesse magával, hogy az. Az a bőlcs, aki nem gondolja hogy az. Azon, aki nem veszi észre amit mások látnak, nem látja magát. Noha megtellett ez a tarka világ sokféle bolondokkal, egy sincsen aki maga elvéltében az, se aki gyanu-kérdésbe venné: az-e, nem-e?

III. MAXIMA.

Megtudni azokat, kik tekintetes főbbséggel éltének

vagy élnek veled azon időszámban.

Nincsen ezeknek nagy száma. Csak egy a phoenix. Száz esztendők, forgásiban alig látunk egy léte-, voltaképen való nagy vezért, nagy orátort (helyes ékes beszédest), egy igaz bőlcset. A középszerűek közönségesek köztünk számokra, hirekre nézve. Az érdemes nagy föbbség mindenünnen ritka, mert sokba telik, és megkivánja a teljes tekélletességet. Holitt mennél feljebb jár a categoria (a száraz valóság) annál nehezebb az első felső fokra férkezni.

Sokan viseltek vezetékül illyen neveket: Nagy Caesar, Nagy Pompejus, Nagy Sándor, de nagy ingyen. A népnek kedvező szózati vóltak, és széllé váltak. Kevés most a Seneca, és csak egy Apelles maradott emlékezetünkben.

V. MAXIMA.

A megvetés dolgát jól forgatni.

Ezen titkos mesterséggel férhet ember ahhoz, amit vár. Ha tudniillik előbb leszabja árrát, érdemét, és megveti. Ritkán akadunk arra, amit szorgalommal nyomozunk. Gyakorta akkor kerűl kezünkre, mikor ingyen sem vólt gondunkban. A világi dolgok árnyékok az égiekhez képest; meg is tartják az árnyék tulajdonságát, futnak előlünk ha kergetjük; ha futunk tőlök, inunkban vannak. A megvetés egyetemben mesterséges bosszúállás. A bőlcsek maximája ez: pör támadván, harcoló irással nem mentik magokat, tudván, hogy a penna nyomat hágy, mellyel a küzködő fél inkább böcsűletet vall, hogysem gyalázatot, és hogy inkább élleszti az irígységet, hogysem büntesse a latorságot.

Szokása az alacson elmének, hogy a nagyokba kapjon, és mintegy óldalúttal abbul hiresedjen, hogy fő emberekkel volt köze. Ki sokan maradtak vólna feledékenységben, ha nevezetes ellenségek nem lett volna. Nincs keményebb bosszúállás, mint mikor ki alacson pártosát felejti, s mintegy semmisége porába temeti. A vakmerőek azt vélik, hogy terjed hirek, ha a világ csudáit tüzzel emésztik, amint Dianna templomával megtörtént.

A gonoszt mondó nyelveknek fullánkját legkönnyebben nyomod ki, ha nem gondolsz véle. Ha megfelelsz néki, utóbb többre kell megfelelned. Ha sajnossan viseled, jelét adod, hogy fáj. Megvidúl ellenséged, hogy rajtad esett. Bátor azonban, hogy ezzel teljes kárát nem vallotta légyen ép böcsűleted, legalább megárthatott előbbi eleven fénnyének.

VIII. MAXIMA.

Ne halj meg az esztelenek módjára.

Gyakorta a bőlcsek kifogynak minden tanácsbul, mikor halálra válnak, akik nem azok, nem szűkölködnek anélkül. Az esztelenek módjára azok halnak meg, akik illy izben kelleténél mélyebben bőlcselkednek. Némellyek halnak, mert érzékenyek, némellyek élnek, mert nem érzékenyek; ugy hogy része esztelen abbul, mert nem hal meg érezve, és része abbul, hogy a nagy érzékenség miatt hal meg. Annak nincs esze, aki a felettébb való okosság miatt hal meg. Némellyek azért halnak, mert értelmesek, némellyek élnek mert tudatlanok. Azonban, jóllehet hogy felessen esztelenűl haljanak meg, kevés esztelen hal meg hamar.

XII. MAXIMA.

Magadnak tartsad fő titkát mesterségednek.

Űzik ezt az értelmes oktatók. Nem öntik minden eszeket a tanuló fejébe, fenntartván a különbséget és főbbséget számokra. A mesterséget mesterűl s mintegy tartva kell közleni az apróddal, hogy a mester mester maradjon. Bő forrását elmédnek kéméljed, nem jó fottig kiüresiteni magát se a tanitás, se az adogatás dolgában, hogy a tekintet, böcsűlet, kötelesség részünkre tovább tartson. Mikor kitetszeni kiván, vagy mást oktat, azon légyen, hogy más még más ahoz való és keltő[9] újságokkal kelhessen elő; csudára veszik, szíveket nyér. Minden hivatalban, és kivált a főtisztségekben, ha ki annak rendi szerént akar élni, vagy máson gyözedelmeskedni, e törvény mellett maradjon: ne légyen tékozlója se eszének, se erejének.

XIX. MAXIMA.

Ne támadjon olly hired, hogy furcsa-mesterség minden dolgod.

Valóban a mostan, világban nehéz minden mesterség nélkűl élni. Azonban jobban megalkuszunk véle, ha okossak lészünk, hogysem ha ravaszok. A kinyilt sziv tetszik az embereknek másokban, magokban restellik kinyitását. Távul légyen mindazonáltal, hogy a sziveknek öszinte-való igaz léte valami tudatlan egyűgyűségre mutasson. Jobb hogy arrul böcsűljenek bennünket, hogy bőlcsek vagyunk, hogysem amiatt tartsanak tőlünk, hogy igen bélátunk mindenbe. Akik nyilván igazán bánnak az emberekkel, kedvesek; de gyakorta megjátszattatnak.

Legnagyobb mesterség annak titkon tartása, és azért finom hamisságnak tartatik. Az igaz sziveknek vólt kelte a régi drága aranyidőkben, vassá vált az idők forgása, az álnokság csuszott oda, ahol előbb virágzott az igazság. Akinek olly hire vagyon, hogy tud dolgához és okossan forgolódik, ahoz bizik a világ. Akirűl az hallatik, hogy sokfelé hányja veti a cselt, annak egy csöppöt sem hiszünk.

XX. MAXIMA.

Rókába, ha nem használ az oroszlyánbőr.

Az időnek engedni kell, hamikor a jó végzés ugyancsak kell. Aki jó végét érte dolgának akár előbb akár utóbb, elég böcsűletet vall. Ahol nem elég az erő, ott a mesterség álljon elő. Aki az ország utján nem járhat bátor lépéssel, térjen okosan a titkos őszvényre. A furcsaság gyakorta tőbbet végez a csontos erőnél. Tőbbször gyözte meg a bőlcs a bátor vitézt, hogysem a mérész bajnok a forgott bőlcset.

XXII. MAXIMA.

Magadban maradj.

A nyelv nyughatatlan vadbarom. Nincs rakoncája, nehéz őtet láncra kötni, hogyha egyszer elindúlt, és elővette sebes futamatját. Mások azt tartják, hogy (pulsus) vagy érszökés emberben, mellyrűl az értelmesek a léleknek jó és rosz állapotját kiveszik. Nyelvén tapogatjuk szivét akárkinek, hogy dolgát értsük.

Erre nézve a bőlcs udvari ember hallgató, magában marad, nem hordozza szivét terjesztett tenyerén, kerűli a galibás cimborát és kötést, megmutatja hogy bir magával. Ha kell, vigyázva közli magát, vigyázva hiszen. Elő-, hátratekintésére nézve Janus, szemességére nézve Argus. Jobb üggyel kivánhatta volna Momus, hogy minden embernek szeme légyen kezén, hogysem ablak szivén.

XXVIII. MAXIMA.

Se híred, se neved ne támadjon, hogy rosz nyelvű vagy.

A gonosz nyelv kinos ostora a világnak. Vig eszedet ne mutassad más kőltségével. Aki kémélletlenül nyelveskedik, arra sok nyelv támad, és rajtaveszt. Másnak nem-szép dolga ne légyen rút örömődre, ne verd dobra, titkos vétkét titkos lajstromodba ne hordd hosszú emlékezetre. A káromló abban is káros, hogy kiki gyűlöli, kerűli. Ha mikor nagy urak hallgatják, és vigan: nem attul történik, hogy bőcsüllik, hanem attól, hogy személyek szerént kivehették mocskos nyelvét. Aki rosszat mond, több rosz mondásnak a feje.

XXXIV. MAXIMA.

Le ne kösd böcsűletedet, mig zálogúl nem birod a másét.

Ha hasznodra válik ezen kötésed, hallgass, ha károdra, el ne hallgasd. A böcsűlet dolgában hive légy társadnak. Tennen böcsűletedbe jár, hogy böcsűletire légyen gondod. Senkibe ne bizakodjál teljesen, és ha okok illyesmire lágyitanak, vigyázassál légyen meg; arra igyekezvén, hogy akinek hiszel, meg ne előzzen valamiben. Egyenlő légyen köztetek a veszedelem és a kár, és mind a kettőtöknek viszonta való hasonló okai; azért, hogy cimborás társad tanu ne lehessen ellened.

XXXVI. MAXIMA.

Megajándékozni valakit azzal,

ami utóbb nem vólna egyéb a hálaadásnál.

Ez a politica-fogás a nagyjábul való. Az az ajándék, melly az érdemet megelőzi, próbakő, melly kimutatja az emberséges embert. Két szépet foglal magában: egyik az, hogy sietése miatt váratlanul érkezik, és annyival is inkább lekötelezi azt, aki veszi. A másik szép, az ajándék magában, melly ha késnék, adósságúl vétetnék, most hogy korán adatik, még ajándék. Finom mesterség, mellynek erejével az adósság ajándékká válik, úgy hogy aki megérdemlette a hálaadást, most köteles avval, hogy hálaadó légyen. Azoknak szól ez, a kikben megvagyon a böcsűlet; a többiekre nézve inkább zabola vólna, hogy többre ne lépjenek az ebbéli adakozással, mintsem ösztön arra, hogy ők is elővegyék a viszonta-valót.

XL. MAXIMA.

Mintha nem tudnád.

Sok tudós vészen magára illyen szint. Vannak alkalmatosságok, hol a legjóbb tudomány abban áll, hogy ember tudatlanná tudja magát tenni. Nem tudni, rosz; a tudatlannak képit okossan viselni, jó. Mi hasznod, ha az oktalanok közt bőlcs, és az esztelenek közt okos vagy? Kinek kinek személyéhez kell szabni a beszédet. Nem az a tudatlan, aki annak tészi magát; hanem az, akit rajtakapnak. Az a tudatlan, aki belől az, nem az, aki csak kivűl mássá. Legkönnyebben férsz ahoz, hogy szeressenek az emberek, ha a legegyűgyűebb állatnak bőribe őltözől.

XLIII. MAXIMA.

Ne mind azon galamb-módon.

Hol a kigyónak álnakságát, hol a galambnak együgyűséget kell elővenni. Nincs könnyebb, mint egy valóban jámbor embert megjátszani vagy csalni. Aki nem szokott hazudni, mindent elhisz. Aki senkit meg nem csal, könnyen bizza magát s dolgát másra. Hogy sok böcsűletes ember megcsalatik, nem biztos jele annak, hogy oktalanok, hanem hogy feletébb jók. Kétféle emberek tudják elejét venni az efféle dévajságnak; azok, kik már rajtavesztettek, és azok, kik másokat megejtettek. A gondos figyelem olly nagy légyen bennünk, mint más részrűl a törekedés. Érte légy hogy olly jámbor jó ne légy, hogy jóságodra nézve valami gonoszra bátorodjanak ellened a nem-jók. Szűrd öszve magadban a galamb– és kigyótermészetet, nem hogy tündér légyen belőled, hanem legalább valami kis csuda.

XLVI. MAXIMA.

Magad mentésével hátrább addig, mig meg nem kivánják.

Ez a dolog annak is sulyos, aki várja, magában pedig nem szinte helyes. Az idétlen magamentés: vádolás. Magán eret vágatni annak idejeelőtt ártalmas, nem reménylett nyavalyára ád okot. Aki magamentésével megelőzi a bántódott félt, éleszti neheztelését, melly talán már el is aludt. Az udvari ember ne mutassa, hogy észre vészi másnak gyanuságát vagy neheztelését valami iránt; hanem azon légyen, hogy kegyes emberséges magaviselésével helyre hozza, ha vétett néki.

XLIX. MAXIMA.

Ott ne kezdd életedet, ahol végezned kellene.

Némellyek aliglan kezdik ezt a mulandó életet, és már is meg kivánják a nyugodalmat; mind továbbra s továbbra, életek vége felé halasztván a munkát. A fő dolgok menjenek előre, a hozzátartózandók utánnak, ha helyt találnak. Némellyek triumphus-pompáról álmodoznak, előbb, hogysem megharcoltak vólna. Mások azokkal a tudományokkal fárasztják elméjeket, mellyeknek nem vehetik hasznát, és ott kezdik, ahol a bőlcsek végzik; azonban a tudni szűkséges dolgokat csak akkor veszik elő, mikor már kőltözni kell a világbúl. Még mások akkor indulnak szerencsét keresni, mikor már elillant. Megkívánja a rendtartás mind tanulásunk, mind életünk.

LI. MAXIMA.

Ugy erölkedjék ember emberi eszközzel, mintha nem vólna isteni segitség;

és az Isten segitségével ugy, mintha nem vólna emberi eszköz.

Egy igen nagy bőlcsnek[10] helyes mondása; minthogy magában világos, nem kiván több magyarázást.

LIII. MAXIMA.

Ne igen értelmessen.

Még a szinesebb része is a világnak nem tartja azt nagyra, amit könnyen megfog elméje. Azt veszi csudára, amit nem ér fel eszével. Ami tőbbe telik, böcsösebb. Okosnak tart hallgatód, ha gondjába telik, hogy megértsen. Mélyviznek tartjuk, mellynek fenekére nem látunk; mélly tudománynak, mellyet által nem látunk.

Naponként szikrázzon elméd jobban s jobban; azonban ne derűljen egyszersmind ki teljes világossággal mondásidnak értelme: hadd fejtegessék. Légyen ereje, foganatja szavadnak, és holmi titkos fullánkja, mindazonáltal mértékkel. A bőlcsek között járjon feljebb beszéded. Vagy ugy, vagy annyit adj elejbek, hogy értelmén vesződvén, időt módot ne találjanak félremagyarázására. Sokan azt dicsirik, mellynek okát nem tudják; érdemes mélly titoknak állítják lenni, fennyen magasztalják, hogy észre ne vegye a többi, hogy nem értik.

LVII. MAXIMA.

Ne rontsad a békességet.

Mert bú éri szivedet. Mindenkitűl kitelik, hogy ellenséged lehessen, de nem hogy jóakaród. Kevesen tehetnek jót velünk, sokan rosszat. A sas még Jupiter ölében sem vólt ment aznap, mikor egy kis darázst megbántott. Titkos ellenségink, kik lesben vóltak eddig, látván az igyenetlenséget, éllesztik a háborut. Megbántódott jóakaróink pártját fogják a másik félnek, és bennünket terhelnek sokféle gyalázkodással. Akik jelen vannak a visszavonyásnál, nem kéméllik a mondamondát; hol arrúl vádolják a pantolódókat, hogy ügyetlenűl estek a pörbe, nem tudták elejét venni, hol arról, hogy kényesek vagy kevélyek; elvégre arrul, hogy nincs eszek. Ha ugyan csak szakadni kell a békességnek, légyen fontos oka. Holitt a nyilván mutatott idegenség elegendő; a felpattanások, fenyegetések ártalmasok. Aki hátot mutat és ballag, legokosabb.

LX. MAXIMA.

Se légy teljesen másé, se más a tied.

Se a vérség, se az esküdt szerelem, se más kötelesség nem szoríthat erre. Több kivántatik ahoz, hogy ember önnön szivétűl és akaratjátul megváljon. Nincs olly buzgó fogadás, mellyhez nem férne valami kifogás, anélkül hogy a legszentebb barátságnak törvénnyeit megszegjed. Az okos jóakaró mindenkor maga részére fentart valami titkot, és a legjobb fiu édes atyja elől félre takar valamicskét. Vagyon holmikor ollyasmi, amit némelly személyekre bizhatunk, némellyekre nem, és viszont. Vannak ollyanok, kik magokkal együtt, mindent feladnak egynek, másoknak mindent megtagadnak, amint tudniillik ezt vagy amazt arravalónak tartják lenni.

LXII. MAXIMA.

Az elfelejtéshez tudni.

Ezt inkább szerencsének mondhatjuk, hogysem valami mesterségnek. Amit legjobb elfelejteni az, ami leginkább jut eszünkbe. Az elme néha csak abban vét, hogy nem fordul a szűkséges dolgokra, hanem abban is, hogy egyet s mást akkor adogat elönkbe, mikor annak nincs ideje. Ami kedvünk ellen tőrtént, avval bőven kedveskedik, és ami kedves volna, avval fösvénykedik. Néha bunknak orvossága az elfelejtés, és ezen orvosságrul megfelejtkezünk. Reá kell szoktatnunk azért elménket, hogy más uton járjon; minthogy tőle függ, hogy paradicsommal vigasztaljon, vagy pokollal kinozzon. Azokat kivivén, akik nyugott szivvel élnek, mert ezek egyűgyűségekben a tudatlanok örömével vigadoznak.

LXVI. MAXIMA.

Rosz ne váljon belőled azzal, hogy igen jó vagy.

Ezek azok, kik soha semmin sem indulnak meg. Akiben semmi érzékenség nincsen, nem szinte ember. Az emlétett jóság nem származik mindenkor attul, hogy szánakodók vagyunk, hanem néha attul, hogy telhetetlenek. Aki (mikor kell) jelét adja módjával, hogy valami kedve ellen esett, ember. Az együgyű madárkák megütköznek, mikor idegen kép forog előttök. A savanyót az édessel megkeverni, néha tanácsos. A tiszta édes csak a gyermeknek való. Nagy vétek annyira merűlni a felettevaló jóságba, hogy jósága miatt ember rosszá váljon.

LXVII. MAXIMA.

Selyem szók.

A nyil általveri a testet, az ártalmas szó a lelket. A jó falat jóizű szájt okoz. E mulandó életben szép mesterség a szép kedves beszéd. A puha igén és lágy beszéden kiki megnyugszik, mindent végezhet ember véle. Úgy vegyük és adogassuk a szót, mint a levegőeget, mellyel lélekzetet kapván, magunkat és másokat is éltetünk. Tele légyen szád mindenkor mézzel, hogy édesűljön tőle a beszéd, ezen még ellenséged is kedvet kap. A szeretet dolgában a nyájassak alkalmatossak.

LXXI. MAXIMA.

Aki tapasztalja, hogy nem igen mégyen elő mesterségében, maradjon mellette, tanácsosb.

Mert, ha nem tartatik is most finom mesternek, idővel erőt kap, és legalább ólly hire támad, hogy gyakorlott ember. Aki többre érkezik eszével, tovább szánhatja ki magát. Aki gyengeségét tudván, vak próbákra bátorkodik, meredeken jár. Amint a többi, te is csak úgy; aki keveset tud, annak jó az országút. Ahol sok jár, ott ritka a kár. A magános ész szélvész, mind a bőlcsekre mind a tudatlanokra nézve.

LXXVI. MAXIMA.

Tudni megujitani maga természetét mesterséggel.

Mondják, hogy az ember minden hét s meg hét esztendőre változik; boldog aki mind jobbra s jobbra természetére és erkőlcsére nézve! Az első hét esztendővel nyilik eszünk, és erőt kap, a több héttel kivánatos volna, hogy a némű-némű sok tekélletesség is vastagodna bennünk. Kiki vigyázzon magára, hogy ezek a fordulások hasznára és böcsűletire váljanak. Tartson jó rendet, hogy a forgandó időszám, és az előfordulandó alkalmatosságok meg ne ártsanak. Innen-amonnan segitsen csorbáin, épitsen magán, és vezérelje természetit minden képes jóra.

Sokan változnak erkőlcsekben, tisztségekben, és csak akkor veszik magokat észre, mikor már messze mentenek a rosszal. Husz esztendeig pávák, harmincig oroszlányok, negyvenig tevék, ötvenig kigyók, hatvanig ebek, hetvenig majmok, a nyolcvant elérvén semmik.

LXXXI. MAXIMA.

Az érdemes emberek javallása.

Egy kevés néma fejhajtás, és helyén hagyás, ha valami értelmes embertűl lett meg, többet tészen, hogysem akármelly zajos zengő dicsérete a köznépnek. Akinek megrekedt a torka, reá sürősödik nyála, lélekzetet alig vehet, akadozva beszél; a pórság illy nyavalában vagyon, nem tudja kimondani a valót. A bőlcsnek szabad igazsággal nyilik szája, és azért eleget tészen azoknak, kik az igazságnak hivei. Antigonus avval dicsekedett, hogy Zeno, a bőlcs, helyén hatta dolgát. Plato Aristoteles iskoláját a magáénak mondá. Némellyek megelégednek avval, hogy tele a gyomrok, nem viszket torkok dámvadra. Akármelly parancsoló ur is a jó irókra reászorul, ha terjeszteni akarja hirét. Ezek pennájoktul függ, hogy szép vagy rut mássát lássa a világ. Méltó azért tartani tőlök.

LXXXIV. MAXIMA.

Ne keverd magadat más dolgába;

több ürességed lészen, hogy a magadéra vigyázz.

Böcsűld meg magadat, és lészen böcsűleted. Személlyedre nézve inkább fösvény légy, hogysem tékozló. Ugy viseld magadat, hogy megkivánjanak, ha azt akarod, hogy szépen fogadjanak. Ne jöjj, ha nem hijnak, ne menj ha nem kűldenek. Aki csak maga akaratjábul ártja magát valamibe, ha nem megyén helyesen dolga, szégyent vall, és gyűlölségre ád okot; ha helyesen, ugy sem veszi hasznát, kevés köszönet lészen iránta. Aki mindenbe avatja magát, megutáltatik, amint szemtelenűl bocsátkozott belé, ugy szégyenvallással igazittatik ki.

LXXXV. MAXIMA.

Hogy reá ne végyen valaki.

Aki rut förtős helyeken mocskolódván, magához hij, nem egyébért cselekszik, hanem hogy te is förtőzzél és ő kinevethessen. A szerencsétlen ember mindenkitűl kér s vár segedelmet és vigasztalást. Aki boldog állapotjában hátot mutatott: inségében arcul fordul hozzád, és reménykedik. A vizbehaló embernek ne nyujtsad kezedet, ha vizbe nem akarsz halni.

XCIII. MAXIMA.

A megérett emberrűl.

Ki légyen az, könnyen kitetszik külső viselésébűl, és még jobban erkőlcsébűl. Az aranyot a tészi böcsössé; mert nehezebb a több ércnél. Az embert erkőlcsének megállapodott érettsége teszi érdemessé a szines világ előtt. Ha roppant épűletet látunk, homlokárul teszünk itéletet felőle. Az embert külső magaviselésébűl vesszük ki. Azonban a dicsirt erkőlcses érettség nem abban áll, hogy ember rendbe szedje tagjait, hanem inkább a böcsűletes reátartásban, melly is azt hozza magával, hogy beszédjében okos, tanácsiban mély, erkőlcsében tiszta, fogadásiban igaz, feltett szándékiban állhatatos légyen. Kikelvén a gyermekségbűl, a természetnek rendi szerint emberi korra jutunk. Tőlünk függ, hogy érett korra is.

XCVII. MAXIMA.

Mindent ugy cselekedni, mintha tanubizonyság vólna mellettünk.

Tekintetre méltó ember, aki olly figyelemmel jár el dolgában, mintha minden szem látná, vagy idővel minden szem eleibe kerűlne. Vannak effélék, mert tudják hogy a falnak is vagyon füle, és ami kis vétek otthon, temérdek nagy ottkin. Ajtózárva magok lévén úgy viselik magokat, mintha az egész világ jelen vólna, legalább merthogy tudják, hogy tudtára lészen. Azt is forgatván eszekben, mintha minden ellenségi kémeskednének körűlettek, és fenyegetnék, hogy hirt adnak dolgokrul. Aki illyen módot tart, nem tart attul, hogy szomszédja fogyatkozásit lajstromkönyvbe hordja, sőt azt ohajtja, hogy kiki tudja teljes életének rendit. Ég s főld lássa külső-belső minden mozdulásit.

C. MAXIMA.

Szent légy.

Egy szóval mind meg vagyon mondva. Az istenes erkőlcs arany lánca minden tekélletességnek. Ő tészen okossá, szorgalmatossá, bőlccsé, erőssé, igazzá, boldoggá, hiressé, dicsőségessé bennünket. Három a jó: egészség, bőlcseség, szentség. A szentség a mondott erkőlcsből áll. Az istenes erkőlcs a kis világnak tündeklő napja, és a feddhetetlen lelkiisméret annak tiszta ege, magában olly ékes, hogy Isten s világ szereti. Nincs nálánál kedvesebb, amint nincs utálatosabb a véteknél. Az istenes erkőlcs maradandó jó, a többi mulandó és hivság. Minden nagyságnak, felségnek ő a mértéke, nem a szerencse. Semmi hijával nincsen, megelégszik magával, kedvessé teszi embert életében, hólta után emlékezetessé.

VÉGE

ISTENES JÓSÁGRA,

ÉS SZERENCSÉS

BÓLDOG ÉLETRE OKTATOTT

NEMES URFI.

TUDOSITÓ ÉS MAGAMENTŐ ÍRÁS A MAGYAR URFIAKHOZ.

Nagyságtok, Kegyelmetek!

Ez a harmadik darab a Nemes Emberhez tartozandó, és úgy függ tőle, mint szem szemrűl a láncon, amint is kezdetibűl korán kitetszik. A Nemes Urfi nevét viseli homlokán; méltó vólt őket is megböcsűlni valami lengeteg ajándékkal. Számokra vagyon azért irva nagyobb része; jóllehet közbe-közbe az öreg urak is elbeszélgetnek.

Mulat, faggat, csip, mint a többi: mert azon egy drammának nyelve, azon egy pennának járása. Nem kémélli a feddést, a jóra való intést; minthogy ezek nélkül se nyers ereje, se kivánt foganatja nem vólna a beszédnek. Szomoru hiteles példákat is emleget; de azok ismiretségünk kivűl vannak: akkor vóltak, másutt vóltak.

Mikor a hivalkodás, a veszedelmes játék, a szitok s átok, a tékozlás, a tobzódás, a szabad élet ellen támad: két dologra igyekezik szándékával: tudniillik egy részrűl, hogy a mondott fertelmességeket derekasan megrázza, tövébűl irtsa, és messze eligazítsa nemzetségétűl; másrészrűl, hogy megkinálja a nemes rendben lévő urfiakat akármi kellő-tetsző, de tisztességes hivatallal, vagy foglalatossággal, tisztább, szebb s jobb beszéddel, böcsűletesb mulatással, a józansággal, a takarékos, de nem mocskos gazdálkodással.

Lehetett mindezekre az anglus authornak oka: én nagy okát országunkban a förendre nézve nem tudhatom; mindazonáltal ha nem szinte csoportossan, de talán mégis hintve találkoznak azokbúl, kiket a gyarlóság hol egyben, hol másban megejtett. Ezek ne vegyék nehezteléssel a jóra való emlékeztetést, tudniillik: mikor olyasmit juttat eszekbe, ami nagyobb böcsűlettel maradhatott vólna el, hogysem meglett légyen. Önként tudhatják az urfiak, hogy a velencei tükret nem szoktuk azért ízre törni, hogy a rutat rutnak mutatja; Eusebiusra se támadjanak azért, hogy amit mond, szembe mond: mert léteképen mondja, és jóbúl; hanem inkább arra tartsanak, és pedig minden kitelhető iparkodással, hogy tisztuljanak. Ne járják a mostani világnak törött útját, dicsérvén a Jót és kerülvén; gyalázván a Rosszat és követvén.

Minthogy a deli urfiaknak gyönyörködtető örömök a messze sétálás, a hires országok járása, és helyrűl helyre való meglátogatása: némellyek felette mohon kapnak belé, készületlenűl indulnak idegen főldre, telhetetlenek a kinmaradásban, sokan rajtavesztenek; vannak akik hasznát is veszik, de vélte és kevesen. Üstekén kapván azért e mostani alkalmatosságot, az author esze után, hosszabb egy beszédet irtam pro et contra, ellene mellette. Valóban ide illett, minthogy ez a munka igyenessen a nemes urfiak oktatására vagyon intézve; és enélkűl csonkán maradott vólna. Nagyon tanácsolom azért azoknak az urfiaknak, akik e könyvbe bétekintenek: a hatodik közbeszédet el ne kerüljék; találnak benne mind egy, mind más részrűl fontos okokat, és módot, hogy magok is, azok is, akiknek gondviselések alatt nevekednek, az útazás dolgában eligazulhassanak. Isten velünk!

Kőlt Pozsonyban, 1770-ben.

Nagyságtok, Kegyelmetek

alázatos szolgája

FALUDI FERENC, S. J.

HARMADIK KÖZBESZÉD.

Mint viselte légyen magát Eusebius a házicselédjére nézve.

[…] Érkezvén minap látogatására némelly ismérősi, öszveültek, egyrül másra téritvén a beszédet, a szolgák dolga is előkerült, holitt valaki közülök azt találá mondani: hogy a mostani világnak fordulásira nézve, ritka kincs a jó szolga; azután szemébe nézvén Eusebiusnak, ezekre fakadott: Uram! Dolog, ha maholnap becstelenséget nem vallasz, hegyedbe ülnek szolgáid; mert amint hallik, csak mézes szókkal, és fele könyörgéssel akarsz általmenni minden pörön vélek. Mi nem arra termettek ezek a barmok, hogy udvari kényességgel igazitsunk rajtok; a somfabot, krimitatár kancsuka többet fog rajtok, ha kétszer s háromszor elevenen megcsipi, hogysem egy esztendőbéli gyapotlágy lecke: nem fülén hanem hátán által tanúl a szolga.

Vóltak, akik ezt javaslották, de egy öreg vendégnek nem tetszett; minthogy pedig Eusebius csak mosolygással fogadta a beszédet, kitámadott mellette, s imigyen felelt meg az elsőnek: Uram! Hallhattad, mi történt légyen minap egy Rikárd nevü szolgával. Ez a szegény legény fel akarván adni az étket, kitálolá urának parukájára, s egyszersmind leforrázta virágos bársony szép köntösét, nagy ijedtében mindjárást térdre esett, s igen követte urát vétkérűl. N. N. őnagysága mint a süket aspis-kigyó, semmire sem figyelmezett; hanem fertelmes szitkokkal s átkokkal terhelte elsőben; azután kiugrott székébűl, egy nádszál akadván kezébe, fülén fogva hurcolta szegény szolgáját, és a vendégek szeme láttára untig tagolta. Rikárd, aki egy füle vesztével örömest megbékéllett volna urával, de látván, hogy a véres ütésekkel csaknem életére jár, egyszersmind nékibátorodott, kitekerte kezébűl a pálcát, mind a két szemét béhunyván, elől, hátúl, keresztűl, vakjába, addig tapogatta urát, amig duplán meg nem adta a kölcsönt, minden hozzátartozandó megszerzéssel: hogy többre ne menjen; az urak félrerugván üléseket, közbeveték magokat. Akkor Rikárd vitéz elillant, és ott hatta urát vérében szégyenében.

Ebbűl a való, és világos példábúl kitetszik, hogy mind az ur, mind azok vétenek, kik kegyetlenűl fenhordozzák az ostort, mérgesen, csatával, dühösködő erőszakkal bánnak a cseléddel. Tanácsosabb: csenddel, szelidséggel, okkal-móddal tenni róla, ha hol s miben hibáz. Értse előbb a szolga, hogy vétett, hogy méltó a feddésre, a büntetésre, azután lehet valamire lépni. Azonban nem kell minden szálkábúl gerendát csinálni; meg kell választani azt, ami történetbűl esett, attúl, ami szánszandékkal. Nem jó minden aprólékért megszomoritani a máskülönben jó emberét a háznak. Ha szolgád ugyancsak megérdemlette a verést: vedd észre, akkor vagyon igaz érett ideje, hogy kiadj rajta; mert ha vered, és marasztod: vagy megszokja a büntetést, vagy kirug. Régi igaz mondás: hasonlóval pántalódni, veszedelmes; alábbvalóval, gyalázat; nálodnál nagyobbal, esztelenség. Ezeket tisztesen elvégezvén az öreg vendég, igen magasztala Eusebiust házi gondviselésére nézve, és eloszlának az urak. […]

HATODIK KÖZBESZÉD.

Tanácsos-e, hogy a nemes urfiak az országok látogatására menjenek?

[…] EUSEBIUS. Nincs tagadás benne: tengerünk túl, a tiszta országokban sok ezer szép és jó vagyon. Aki utánna jár, hozhat az olasz hizelkedésbül, a francia cerimoniákbúl egy egész társzekérrel, vagy tele hajóval; de mi hasznát veszi? Harmad nap múlva a fogasra akasztja; mert nálunk nincs kelete. Angliában a hajlagó testnek nyughatatlansága, ide s amoda ficamittása, térdnek, lábnak változó rángatása, a mértékre szabott, és kinzott lépések mind azon csuffságok.

VENDÉG UR. A nemes felnevelés nem nyugszik ezekben az aprólékokban: tovább igyekezik, az elmét fogja leckére. Azok az ifiak, akik csak külső udvarisággal jeleskednek, hasonlók ama palotákhoz, mellyeknek minden tagjai drágák, és szépek; de belől puszták. Az útazás azért a külső illendőség mellett más hasznot is hajt: leveszi szemérűl a hájogat az uri gyermeknek, tisztán, élesen, és mélyebben tekint mindenbe. Megtágitja elméjét, hogy szorúlás nélkűl sokat foglalhasson magába. Meggazdagitja, naprúl napra többet hordván fejébe. Megismérteti véle belsőképen a titkos szivű személyeket. Egybe vetteti véle a dolgokat, hogy az előfordulandó alkalmatosságokban igaz érdemek szerént józan itiletet tehessen felőlök. Termékennyé tészi, hogy ne csak a példák után járjanak; hanem önként magok eszekbűl, mint valami eleven forrásbúl, fakadjanak uj találmányokra: holott egy otthon heverő kis környékben lévén nem érkezik ezekre, nem lát messze, tudatlan marad, még beszédrevalót sem tud elővenni… Tovább: aki kinn forog, megtanulhatja ennek s amannak az országnak csinját, fordúlásit, forte et debile, miben birja magát erősebben, és gyengébben. A hadakozás és békesség idejében mi rendeléssel légyen. Mi után indúl, mire szegezi arányzásit. Miben foglalatoskodik, s miként iparkodik. Mivel kereskedik, mitűl gazdagodik, miben különbőz a más tartományoktúl… Ezekben és effélékben tanitott lévén, ugy tetszik, már nem apród a politika dolgában; elmehet[11] a Hét Cantonhoz Helvetiába, vagy[12] a Confoederatiós Várasokhoz követséggel.

EUSEBIUS. Veszem észre, hogy fiadat avégre fárasztod messze főldre, hogy honvalót szerezzen magának, és kivűl ciffrán mosdott, belől mesterségesen bérlett graduatus politicus légyen belőle. De vajjon mikor ezeket lajstrom szerint előmbe hordottad, nem jutott-e eszedbe, hogy nálunk nem ujság? Nemdenem a mi révpartunk, vámos házaink, a piac, az útcák, a caffeszobák, s minden szegletek nagy zajjal emlegetik az efféléket. Tudton tudjuk mi Franciaországnak erejét, csendes, és háboru létében minden mozgásit, leshányásit; tudjuk, mire szándékozik, miben fáradoz, mibűl gazdagodik. Tovább: szinte olly messze látunk, mint ők; hogy pedig olly eszefurtt emberekre mutatsz Franciaországban, akik mélyen bénéznek a szivekbe, és módját is adják: bár elhidd, mi sem vakoskodunk; által meg általlátjuk a dolgokat, fejtjük a titkokat, mikor kivántatik.

Az uj találmányokat ami illeti, sokat hullatunk mi már, a mit ők ujságul felkaptak; a többire nézve vagy aprólékok, vagy fársángoskodásra valók. A politicát ne emlegesd; bátran mondhatom, hogy Anglia, édes hazánk több politicust nevel egész Europánál: tagadják ezt szóval ott kinn; de hiszik. Ennek okáért az efféle idegen portékáért a tengeren lapátozni, vitorlyákat szaggatni, kifelé s meg visszafáradni, haszontalanság vólna, és szinte annyit tenne (a régi mondás szerint) mint Athénát bagollyal kinálni.

De azonban ugy légyen; hogy ez a becsűletes urfi bélépett Párisba, vagy Velencébe: vallyon hová, s kihez igazitod iskolába? Ha Velencében bejáró lehetne NN. urnál, és Parisban NN. urral végezhetne ugy, mint akarod, és ezek az excellenciák bévezetnék ki-ki az ő különös politicájának mélységes titkaiba: kétségkivül hamaridőn csudanagyra mehetne. De gondolod-e, hogy ezek az első belső tanácsos urak, ezek az Achitofelek, kik ezereken adják minden szavakat, elárulják magokat, urokat, országokat ingyen fejébe, felfedjék azt, amit gondosan rejtegetnek, és fülébe röpitsék könnyű szerrel az isméretlen jövevénynek? Meg se hidd. Tehát arra szorul, hogy a város hirével megelégedjék, vagy ha mit kap a vendégfogadókban asztal felett azoktúl, kik levét csapják. Egyebet azért nem hozhat vissza magával; ezek pedig nem érdemlik meg a hajóbért.

Inkább javaslom azt, hogy szert tégyen az uj hírekre, illyen nevek alatt: Gazette, Mercurio Galante, Chiave de’ Gabinetti stb. azaz: közönséges hirek, válogatott nemesebb ujságok, az udvarok titkainak kúlcsa; ezekből untig, s eleget tanulhat. Mondhatom, hogy ismértem egy uri személyt, aki forgott ministernek tartotta magát lenni, és valóban Don Federigos de Toledo nem vólt olly szörnyű méltósággal, mint ő. Lesütett feje, ráncos homloka, bórzadozó szemöldöke, béesett arcája, járása, kelése, maga reátartása nem mutattak egyébre; hanem hogy minden bőlcsességgel tömve légyen. Mellyére szokott vala beszélleni, halkal, és lassan. Mondásait mind azon mese, és bálványfeleletek módjára adogatta; homályos beszédjébűl nem egyéb, hanem a találd-el maradott reánk. Mi ifjantan csudáltuk, és elhitettük magunkkal, hogy a királyok és országok titkai az ő szivekben rakták légyen fészkeket. És pedig ez az illyen amollyan ember minden tudománnyát jobbára a hollandiai uj-hirekbűl szedegette. Ugy tudódott ki, mert valahányszor a paque-bot vagy a hollandiai postahajó kimaradott, ő kegyelme mélyen hallgatott, mintha eszét elméjét egyszersmind elkapta vólna a felszél, és Norvégiába ragadta vólna.

De hiszed-e, hogy egy nemes urfi, már kebelében lévén a szemfényvesztő Paris városának, első szorgalmit arra forditsa, hogy mentűl előbb a finom politicába merűljen. Nem, uram, nem; a mostani erkőlcs nem hozza azt magával, a példák sem mutatják. Nyilván mindenekelőtt azon lészen, hogy megjárhassa a várast, megtekintse palotáit kivül és belől, a környékben lévő hires épületeket, az udvarnak mulatóhelyeit, és több más ritkaságit a helységnek. – Hogy fülének se szegje kedvét, elidőzött napokon meg fog jelenni az opera– és comoediás házakban; itt lát, hall, megismérkezik. S minthogy könnyen öszveszerzi magát a fiatal rend, lesznek udvarlói, utóbb asztalának vendégi. Jóllehet pedig hogy az urfi onnan hazúl csak ugy indúlt légyen, mint egy közönséges útazó; de mégis a francia udvariság megkivánja, hogy a Mylord titulussal megböcsüljék. Ezekkel megízeliti a kényes francia konyhákat, és borokat. Ezekkel szoros barátságba lekötelezi magát, nem is verdődik ki előbb, hogysem kezekben hagyja erszényét, és, nem tudom hol, zálogba lelkiisméretét. Egy ifjunak, mikor szeme előtt sereggel tüntetik magokat a világi gyönyörűségek, könnyen eszébe csuszamodik, hogy probára keljen: olly édesek-e ízre, amint kedvesek szinre?… És nyilván a kisirtetek ostromi közt ingani fog; azonban a test s vér fiatal forróságában lévén, ugyancsak valami rendetlenségre birja … még itt is egy darabig függőben tartja a szemérem, a félelem, az előbbi jámbor felnevelés, atyja anyja utólsó intési… Elvégre meggondolván, hogy távúl esett tőlök, hogy teljes szabadságában vagyon, nincsen ki megszóllítsa, nincsen ki feddje, nincsen ki tiltsa, egyszersmind neki bátorodik, minden tartalékot kitör, megereszti fékét kedvének, ledérségre, feslett életre vetemedik, mind külső, mind belső erkőlcsre nézve fertelmes urfi lesz belőle. […]

Minthogy pedig Neandert szeretem, és féltem; tűhegyre szedtem valami kevés útravalót számára, ebben áll:

1) Okos, istenfélő, szemes tutor légyen óldala mellett. Szemes; mert mindenre néz ugyan az ifiuság, de nem lát mindent; ha pedig vak vezeti a vakot: együtt mennek a meredekre, együtt vesznek. Istenfélő légyen; mert aki istenétűl elpártolt, árvájához sem lész hiv. Aki maga lelkérűl gondotlan, a másét sem boldogitja. Akinek rosz élete igen kitetszik, oktatása nem tetszik.

2) Okos légyen: se felette keményen, se igen lágyon ne bánjon véle. Keménységgel megfajulnak, lágysággal elkényesednek az ifjak. Se ne haragossan, se ne hizelkedve; haraggal gyülőlteti magát a nevelő, hizelkedéssel veszt böcsűletiben. Mindent kezére adni egy fiatal árvának, ártalmas; mindent megtagadni, veszedelmes: mert vagy mesterséggel, vagy erővel, ugyan csak hozzá fér. Közép útakon járjon azért a gondviselő, hogy maga részére fentartsa a tiszteletet, a böcsűletet, a szeretetet; más részrűl a jó kedvet, szófogadást engedelmességgel.

3) Nem akarnám, hogy a tutor a nagyobb vétkeket valami jobbitás nélkűl hadná, se azt, hogy az apró fogyatkozásokrúl azon keménységgel feddené, mint a nagyokrúl. Mert azt verné fejébe, hogy egyenlő lévén a büntetés, egyenlő a két vétek. Mikor az urfinál már béköszönt a huszonegyedik esztendő, az erőltetésnek nincsen haszna. Illyen korban is engednek a szép szónak, az udvari megkinálásnak; de nem a pirongatásnak, vagy fenyegetésnek. A gondviselő fentarthatja maga characterét, ha tanáccsal megy feléje, de nem, ha parancsolattal. Könnyebben fér szándékához, ha ugy alkuszik meg véle a jóra, mint társ társával. Észre ne vegye az ifju, hogy őrzője kémeskedik körűlette, vagy emlékeztető könyvében feljegyezze minden kis botlásit.

4) Azon egy helységben sokáig ne mulasson, mert hozzá szokik, és nehezebben bontakozik. Ha már látta szemmel, és megjárta elméjével a méltóbb dolgokat; induljon. A hosszas tartózkodás sokféle társalkodásba ejtheti, és keverheti. Idegen idegennek ritkán árt. A közellyebb való ismeretségbűl támad a szoros barátság, ebbűl a kisértő gonosz; és hogy egyik fél a másikat meg ne keseritse, közakarattal végeznek a nem-jórúl.

5) Talám nincsen e kerék világon olly helység, mellyben a szép erkőlcs olly böcsűletben, olly jó rendben volna, mint Paris városában. Non plus ultra: se tovább, se feljebb nem mehet. A város belől, kivűl is, de messzebb, rakva vagyon hires épűletekkel, és minden jeleskedő ritkaságokkal. A népe vig, tiszta, forgolódó, szolgálatra kész. A főrend udvari, kegyes, nyájos, elmés, emberséges, barátságos, magát ajánló, vendégszerető, és megböcsüllő. Parisban azért illyes uri személyek között forgódván ahoz készűlt szivvel, akarattal, vigyázó elmével, láthat, hallhat, tanúlhat ezer szépet, jót, utóbbi hasznára valót, és pedig gyönyörködve.

6) Amit egy uri gyermek a fő emberektűl tanúlt, és alkalmas gonddal szerzett öszve, azt a fejérnépnek gyakor látogatásával egyszersmind elvesztheti. Ezek a csalárd Syrenák mély térdhajlással fogadják a jövevényt, mézbe mártják minden igéjeket; mosolyog szemek, de egyetemben lövőldöz; vidám ábrázatjok, de horgot rejt: ugy beszéllik ki sziveket, mintha terjesztett tenyereken hordoznák, marasztják sokféle kedveskedésekkel. Olly bátor ajánlásokkal válnak el tőle, hogy nem tudnám, mit mondhasson a szemérem hozzá. Végtére addig mesterkednek, amig nálok hagyja szivét, eszét, pénzét, böcsűletit. Féljen ezektűl, kerűlje ezeket, hogy ne szaporitsa a mocskos példákat országunkban.

7) Utóljára azt juttatom eszébe, hogy ne hordjon be útazó könyvébe minden nevetséges aprólékokat emlékezetűl, ugymint: mikor jobb a spárgafű, karácson, vagy bőjtelő havában? Mellyik saláta gyengébb, a romai-e vagy a florentiai? Hol függnek a hintók jobban a pántszijakrúl, Olasz– vagy Franciaországban? Ennek helyében felirhatja: melly útat tartott, mikor érkezett egyik s másik tartományba, egyik s másik helyiségbe, meddig mulatott, mit kőltött, mi tetszett, mi nem tetszett bennek, hozzá adogatván mindenikéhez (az okos útazók szokások szerint) a tudni, és hallani méltó ritkaságokat, akkor történt jeles dolgokat, és ha többre érkezik, a több ide tartozandókot is. Pénzét haszontalanságokra ne vesztegesse, mint a minap, aki a tengeri lapos, és sodrott apró csigákon kapván, nemek szerint öszveszedegetett bennek, és természetnek jádzó változásit csudálván rajtok, megtölté vélek ládáit, hegyibe rakván a lenyuzott, és kiszáritott pókoknak még egybeálló gyenge tetemit. A pénzét arra kőltse, amivel itthon is becsűletet vallhat: ugy kőltse, hogy az hosszas útazásban előfordulandó szükségérűl is megemlékezzék. Ez a többi, barátom: vedd jó néven. […]

HETEDIK KÖZBESZÉD.

Neander ébresztő álma.

Neander egy nyári napon korán regvel kisétála frisebb égre, megtetszvén az árnyékos szomszéd erdő, bélépe, és alkalmas részét megjárta. Elfáradván, lebocsátkozék valamelly jegenyefának árnyéka alá, és törzsökéhez dőlvén ülvén, hányja veti vala elméjében utóbbi útazásának módját, rendit, elkészűlését. Azonban elszenderede, mélyebb merűlvén, illy álmat láta: mintha Eusebius más isméretlen társsal hozzá közelitene, mind a ketten által ellenében a szelid pázsithantra leülnének. Eusebiusnak főldig eresztett köntöse vala, hosszú szakálla, útazó terepes kalap fején, szarándok pálca kezében. Az isméretlennek se lábbelé rajta, se süveg fején, övedzett, csapott öltözetben, mutatóvessző kezében, asszonyi kép ábrázatján. Beszélgetének magok között, és Eusebius igy kezdé:

Azt mondják a világi bőlcsek, hogy jobbára az ember minden hét, s még hét esztendő után természetire, és hajlandóságira nézve változást szenved, amig szóllatlan gyermekségétűl fogva, ifjuságát, férfiukorát, öregségét, vénségét általfutja… A kisded gyermeki kor semmitévő, hivalkodva, vagy játékkal múlik; minthogy egyébre s többre nem bocsátja picin éretlen esze… Innen mintha bölcséjébűl kelne, és pólyáibúl fejtőznék. Ifjuságra kezd lépni, felhuzalkodik, erőt, nyerseséget érez tagjaiban; de még illyetén létében sem isméri magát: nem tudja szerével, mi a gond, jövendőjérűl nem aggódik, könnyen él, kap a vigságon, megkivánja a szabadságot, virágzó esztendőihez képest örömórákat jegyez el magának, egyre vigadozik, amig lassan-lassan ez az időszám hajlik; akkor már nyilni kezd esze jobban, mindent megtekint, sokba ártja magát, sokat félbe hagy: változó, hirtelen, bátor, zörgölődő, kicsap; mint azok a patakok, mellyek a záporesővel támadnak, a kősziklákrúl nagy csattogással leszakadnak, füt, ágat lenyomnak, követ, fát hordanak, többet ártanak, hogysem használnak… Ifjuságán általkelvén, eléri az emberi kort, holitt a sűrű homálybúl kiderűl, megvilágosodik elméje, testében velősödik, erősedik, kivűlbelől megismeri magát, tud választást tenni a dolgokban, munkás, serény, iparkodó, tanúló, előre tekint, kap a jón, szereti a böcsűletet, ékesiti elméjét, erkőlcseit, többre nagyobbra igyekszik, hasznot hajt. Hasonló egy mély, csendes folyamhoz, melly öblében marad, egyenlő bőséggel adja vizét, hajókat bir, amerre jár, megerősíti a várakat, meggazdagitja a városokat. Csak az, hogy ez a kellemetesebb része életünknek a keserű tenger felé tartja útját, tudniillik a vénségre siet! Erre érkezvén, már is búcsuzik embertűl minden kivánatos jó: a fiatal szépség, a mulatozó vigság, a nyerseség, az egészség, erőtlen, tehetetlen, kedvetlen, feledékeny, betegeskedő, magának másnak alkalmatlan, kevésre kellő. Az öregség ollyan, mint egy repedezett hajó, melly minden óldalán nyílik, és béereszti a vizet, közel vagyon az elmerűléshez. Hánkódik tudniillik a vénség e világ tengerében, szakad, reped, törik bárkája, érkezvén ez utolsó szélvész, egyszersmind lenyomja, és testével együtt emlékezetit is a feneketlen mélységbe temeti.

Az isméretlen, szemébe nézvén Eusebiusnak, nagy csendesen ezekre fakada: ugy vagyon, amint mondád, embernek dolga; bölcsőjétűl koporsóig sok a változása, egyik a másikát éri; olly sebesen foly, mint a röpülő idő: alig vagyon részünk benne, máris eltünt. Mindazonáltal ebben a rövid, és siető időben, előbb-utóbb sokra érkeznék az ember erejével, ha akarna. Nagyobb része a halandóknak, béhunt szemmel lakja a világot: vagy nem tekint, vagy nem ugy tekint a dolgokra, amint kellene.

Ezeket végezvén, reám mutata vesszőjével, Eusebiustól értekezvén: vallyon ki lehet az a magános ifiu, aki fülheggyel vigyáz beszédünkre?

EUSEBIUS. Egy londrai urfi, aki kerülvén a városnak rosszait, holmikor ide fordúl, és az ártatlan erdőkkel vigasztalja magát. Ezekben a napokban egy francia hajóval megindúl Paris városa felé, Neander a neve. De, barátom, el ne szakaszd beszédedet: kárallanám, ha valami elmaradna.

ISMÉRETLEN. Ha illyen, akarom, hogy része legyen benne. Mondám vala azért, hogy a mostani világ vakoskodik; nem ugy tekinti a dolgokat, amint kellene; azt sem tudja, mibűl áll, azt sem, mivel birjon mindvégig.

NEANDER. Ezeket értvén esedezni kezdettem előtte, hogy oktatna bennünket, és fejtené a titkot. Fogadá; mindazonáltal talpon, és együtt járva. Kelénk azért, és az erdőnek szive felé sétálánk; ő azonban igy folytatá beszédét.

ISMÉRETLEN. Értsed, Neander, az embernek kiépitéséhez csaknem mindaz, ami fölöttünk és köztünk vagyon, segített; mindazonáltal (el ne felejtsed) csak kőlcsönözve. Az ember égbűl vette lelkét, a főld adott néki testet, a tüz melegséget, a viz nedvességet, a lebegőég lélekzetet, a nap világosságot, a jó hir szerencsét, a szerencse gazdagságot, a világ lakást, és hajlékot, a jóakarók társaságot, a mesterek tudományt, a szülék nemzést. Ebbűl áll az ember, ezekkel bir; mindazonáltal, a mint mondám, csak kőlcsönképen, és ideiglen, mintha nem is birna vélek. Tiéd vólt, Neander, a zöldellő ifiuság, annak idejében megörültél kiszinlett virágjának, gyönyörködtél benne: hol vagyon? Könnyü tollal elrepült, nyomát sem látod, elhagyott. Emberi korod azonképen gond, munka, fáradság alatt megaggul, és maholnap enyészik. A vénség, amint hallád, maga akad a halál kaszájába. És igy mindenbűl kiforgat bennünket az idő, mindentűl elválunk; kőlcsön névvel vólt a miénk, azokra oszlott, kiktűl vettük, semmivel sem birunk.

EUSEBIUS. Vedd azért észre, Neander, és egyetemben méltó csudára a világnak oktalan fiait, akik ezen kőlcsönnel olly kevélyen dicsekednek, ezekre függesztik, támasztják minden reménységeket, minden boldogulásokat.

NEANDER. Már jutott eszembe… Hanem most egyszer abban fárad elmém: vagyon-e ollyasmi, és mi az, amivel (kipusztulván mindenbűl) most is, utóbb is birhatunk, ami nem kőlcsön, hanem sajátunk, amit tőlünk se az ellenség, se az irigy szerencse, se a mindent vesztő-rontó idő el nem idegenithet, el nem vehet?

ISMÉRETLEN. (Neanderhez fordúlván) Nagy dolgokat feszegetsz te halandó! Ki adta eszedbe? Ujdonuj kérdés ez a mostani mozgó világban, és azért méltó vagy a feleletre: halljad, értsed. Amiben elmédet töröd, és amit tudni kivánsz, nem egyéb, hanem a (virtus) lelki jóság. Ennek ügyes ura lehet ki-ki élve, halva: addig birhatja, mig maga ki nem ád rajta; semmi külső erőszak nem fér hozzá. Enélkűl a többi mind semmi, ez az egyetlen valóságos jóság: a több jó, emberben csak szinre jó; a virtus igazsággal jó. Ő a léleknek lelke, az életnek élete, drága ára és érdeme, mindennek (centrum) vagy középpontja a bóldogságnak, király széke a böcsületnek, vig öröme a mulandó életnek, csendes békessége a lelkiisméretnek, eleven ereje iparkodásunknak, vége szándékunknak, akaratunknak igaz serkentője, forráskútja vigasztalásunknak, megszerzője örökkévaló bóldogulásunknak.

EUSEBIUS. (Neanderhez) Akarom, hogy előbbi kérdésedre fakadtál; mert nagy méltó dolgokat hallottunk.

NEANDER. Ez a felelet, megvallom, több kérdésekre gerjesztett; de imé maga akar tovább szóllani a dologhoz, hallgassuk.

ISMÉRETLEN. Ez a lelki jóság (virtus) a világon ritkaság, mert nehéz hozzáférni. Minden felől szép. Aki reá tekint, és megismérkedik véle, nem győzi eleget csudálni, és böcsűlleni ékességét, és érdemit.

NEANDER. Ezen virtusnak nagy dicsiretit bőven emlegetted eddig; bár abban is kedveskednél, hogy tudtunkra adnád: 1) mint lehessen megismérni? 2) Vannak-e igaz hivei? 3) Mint lehessen szerét tenni?

ISMÉRETLEN. Nem kéméllem fáradságomat, rend szerint kimondom: a virtust másokban nehéz megismérni; mert a csunya vétek gyakorta a virtusnak tiszta köntösével boritja magát, a farkas báránybőrbe öltözik, a példás lator holmikor jámbornak akar tartani. Azt gondoljuk néha, hogy szemben vagyunk véle, és nyilvánvaló valósággal látjuk; azonban csak árnyékára akadtunk, a fertelmes képmutatásra. Nem mind gyémánt, ami tündöklik. Néha a barátságos megöleléseknek szine alatt gyilkosság találkozik. A külső megerőltetett alázatosság palástja alatt nagy kevélység lakozik. A szapora hizelkedésnek káros csapás vagyon szándékában. A mosolygó szemek árulást rejtenek. A szemérmes arcák pirulásiban forr a bujaság. A hóltig való szolgálatnak lekötése mellett interesse-haszon fekszik. Vannak, akik heveskedő áétatossággal csak tiszteletet vadásznak; az adakozással csak kincseket fitogatják; a tűréssel, szenvedéssel, magok letartásokkal mások elejbe akarnak űlni. Némellyeknek angyal ül a szemőldökökön, ördög a sziveken. Minthogy azért csaknem minden vétek talál magának vendégarcát, és a gonoszság a lelki jóság szinével alakoskodik; nehéz, mondom, nehéz, őket első tekintettel megismerni más valakiben.

Ha kérded: magában mi légyen? imé a felelet. Ollyas jóság a lélekben, melly az isteni sugallásokbúl veszi eredetit, ollyas dolgokban foglalatoskodik, mellyek vagy parancsolat vagy tanácsképen megvannak a Szentírásban jegyezve, és vagy az Istent, vagy magát, vagy felebarátját illeti; mind ezekben pedig csak az Istent nézi szándékával. Tiszta mint a tükör, mocskot nem szenved, heveskedő, iparkodó mint a sebes tüz, sokféle.

A második kérdésed az vala: vannak-e hivei, követői, szeretői? Vannak; de ugy értsed: szeretik másokban az emlétett érdemes jóságokat, akarják nagyon hogy mások őhozzájok igazak, hivek, tűrők, adakozók, emberségesek, békességszeretők légyenek; de magokban ezen jóságoknak helyt nem adnak, mert hazugok, árulók, tűrhetetlenek, fösvények, embertelenek, versengők.

EUSEBIUS. Ó szemtelen oktalan világ! Amit másban szeretsz, azt magadban gyűlölöd; amit másban megbecsűlsz, azt magadban megutálod; amit másban keressz, azt szivedbűl kiirtod… Amig igy fohászkoda Eusebius, azonban változás lőn az erdőben: legsűrűebb része nagy nyilásra hasadott, nem vólt egyéb előttünk egy kopár mezőnél, annak közepén csaknem a felhőket érő hegy, azon kővár. Mi ketten Eusebiussal elhűltünk a csodán, harmadik társunk bátoritani kezde, mondván:

ISMÉRETLEN. Ne búsuljatok! A ti kedvetekért történt. Az is vala, ugy tetszik a kérdésben, mint lehessen a Virtushoz férni? Ime útjában vagyunk. Látod-e, Neander, ezt a nagy térséget? Arra való, hogy alkalmas seregnek helyt adjon: kettő itt a vár, egyik a laposon, jobbára köd borítja, nem látszik; a másik (ide nézz) ezen a magosságos hegyen fekszik: imé, mint fénylik és ragyog! Itt tart udvart, ide verte királyi lakását a drága, és megböcsülhetetlen Virtus, itt vagyon igaz képében, eleven személlyében, tündöklő méltóságában, várja kezeterjesztve híveit, hogy megkoronázza, és bóldogitsa.

Indúljatok, serénkedjetek, ne kémélljétek a fáradságot! Meleg a hegy, izzasztó, és nehéz az út, megvallom; meredékekre, mélységekre akadtok: meg ne ijedjetek, győzzétek férfiu módon, erőlködjetek a tetejére. Ha ki maraszt, vagy félre csal benneteket: bizonyos ellenségtek. Kivánok jó szerencsét, Isten hozzátok! Ezzel elment. Ketten maradván Eusebiussal, azon búsultunk, hogy nevét sem tudjuk. – Nem türhettem, gyors lábbal utána rándultam: ő azonban egy árkon általvetemedett, és maga után felvonta a hidat. Megszóllitám mégis, kérvén: hadná nálunk nevét. Visszatekintett kegyesen, s azt mondá: Barátom! Engem nevemrűl gyűlől a világ; annyi mint az: az én nevem Igazmondás. Ezen igék után háttal fordult, és eltűnt.

Mi Eusebiussal eszünkben tartván oktatásit, nyomoztuk az útat. Jó darab földön általkelvén, egy vőlgybe bocsátkoztunk. Holitt két út vólt előttünk, jobbra és balra: a bal töröttebbnek látszott lenni. Megállapodtunk, tanácskoztunk. Imé egy régi kép közelitett hozzánk, övét verte szakálla, melyét orra, százötven esztendő ülhetett ráncos homlokán, beszédjére nézve nyers, és ékes vala; igy kezdé: Jó utazók! Hová, merre?

EUSEBIUS. Mi egy jóságos királynénak az udvarát keressük: Virtus a neve. Olly hirét hallottuk, hogy ennek a hegynek, melly az egeket éri, tetején lakozik. Ha polotás embere vagy, vezess személyéhez. Az öreg ember ezeket értvén, mélyen kezde fohászkodni, és nagy cseppek hullottak szemébűl; azután így felele:

ÖREG EMBER. Megesett szivem rajtatok! Ki tanácsábúl fáradtatok ide? Azon jóságos személy imé itt közel a felhőkhöz lakozik, igaz; nagy királyné, való; de mindazon tündér méltóság! Él is, hal is naponként. Puszta udvarának környéke tüske, s bokor. Fenevadak, mérges kigyók, kegyetlen sárkányok birják az erdőséget. Orditó oroszlányok fogták el az útakat, ölik, szaggatják a jövevényeket. Előbb-utóbb szörnyű meredékek, és süppedékes mélységek vannak. Ezeket nem győzi az emberi erő: vagy alatt kell veszni, vagy onnan feljűl lehengeredni; ha ezeren másszák, ezeren hullnak minden felől. Én is éltem éltemet, keveset tudok, akik felerőlködtek volna; ők tudják, mi szerencsével. Bátor felvigyen titeket is valami történet: iszonyú óriások őrzik az aranykaput, kikkel meg kell víjni előbb annak, aki a belső udvarba akar lépni. Méltán szánom azért ügyeteket, hogy olly dolgot feszegettek, melly útjára nézve veszedelmes, végére nézve lehetetlen.

Fogadjátok tanácsomat. Imé! Más út vagyon előttűnk, könnyebb, vigabb; ezt járják mindazok, akik tudnak élni a világgal: egy kővárhoz viszen, azt is egy hires királyné lakja, Hypocrinde a neve: hasonló ahoz, akit kerestek, ábrázatjára, termetére, tekintetére, külső magaviselésére nézve. Aki egyikére néz, mintha a másikát látná, annyi egyenlőség vagyon köztök. Hatalmokrúl szólván, ez az alsó annyi csudákat tészen, mint a felső.

Mit várhattok a felső királynétúl? Böcsűletet, felső pólcot, méltóságot, kellő tetsző napokat, gyönyörüséges vig életet? Kitelik mind ez az alsótúl is, és néktek annyiba nem telik; rövidebb úttal, kevesebb fáradsággal, nem annyi veszedelmekkel fértek hozzá. Még egyszer mondom: azt az útat járják törik mind azok, akik tudják, mi az élet. Ide felé tartsatok azért: jertek utánnam, elvezetlek benneteket.

NEANDER. Ugy tetszett álmomban, mintha gerjedett vólna kedvem ezen hires udvarnak látására, arra kinszeritvén az öreg embert, vallaná meg igazán, ha olly nagy hatalmú volna-e Hipocrinde asszony, mint ama nevezetes Virtus, melly a felséges helyeken lakik.

ÖREGEMBER. Nincs kétség benne: semmiben sem enged néki, sőt látszatosabb, és, ami több, maga kinálja magát, vigan adja fel a gazdaságot, jó lakást, vigságot, könnyü életnek módját, és bőven közli udvari népével; semmit sem von meg azokbúl, mellyek ott fenn a dombon tilalmasak, csak hogy titkon légyen meg. Szemeddel fogod látni, melly mesterűl tudja öszvealkalmaztatni a két máskülönben egybe nem férő dolgokat, tudniillik az eget és a főldet.

NEANDER. Ezen szókkal felbiztatott, útba indultam az öreg vezérrel. Eusebius nagyon búsúla, eleget kiálta utánnam, mondván: Hova sietsz gondolatlan ifju? Fordulj meg Neander! Vesztedre jársz, hitető társad törbe ejt, benne hagy. Azt találám mondani reá, hogy a felső udvart iszonyu oroszlányok oltalmazzák, és más kegyetlen vadak; nagyon irtózom tőlek, és félek. Az alsó udvar szelídebb, bátorságosb útja, kegyesebb, nyájasabb királynéja; teljes szándékom visel, hogy evvel megismérkedjem.

EUSEBIUS. Másodszor is megszóllitván, ezeket mondá: Fiam Neander, ne higyj a puha szónak! Meredékre csal, lehengerit gyilkos kalauzod. Jusson eszedbe, mirűl inte bennünket az esméretlen Igazmondó.

NEANDER. Hallám én ezeket egy füllel; de mind a két lábommal siettem a friss udvar felé. Eusebius engemet féltvén, mindenütt nyomomban vala. Mentünk mentünk azonban, hol szeléd pázsiton, hol hontos, és erdős helyeken, amig sürübűl sürübe, azután egy hosszas lugas útcába léptünk: ez szép, és kedves vala; minthogy a fiatal fáknak gyenge tetei öszvehajolván, hüs árnyékot tartottak, és a lecsüggő virágok illatoznak. A mondott zöld útca beszolgált egy nagy útvesztő-kertbe (labyrinthus). Eleget vesződtünk, mig kiverdőttünk belőle. Legottan egy roppant épűlet tünt szemünkbe: jobbrúl a magos hegyek, balrúl a magas erdők ugy elboritották, hogy a napfény nem férhetett hozzá. Panasszal mondám társomnak: kár, hogy olly setétes ez a drága helység. Azt feleié: már megkívánja ezt az udvar erkőlcse. Igyenesen néki menvén, a homlokán nagy kaput láttunk tátva nyitva, annak üstekén ez a szó vala irva régi gottus bötükkel: Silentium, azaz: halgass. Minthogy kivántam tudni okát, illy választ vettem: adhatom tudtodra, barátom – úgymond – ha ide szegődöl, ennek utána nem lészen szabad kimondanod azt, amit gondolsz, ugy amint gondolod. Itten minden szabad de a kivallás főbün.

Dupla oszlopos folyosó keritette az épűlet, a nyilásokon bétekintvén, ugy találtuk hogy felette tágos, ékes, nagy darabokra szegdelt, számtalan palotákkal béves, és hogy ugyan forr a sok lakós benne; de néma, és csak jelekkel beszél a várnak törvénnye szerint. Egykettő megfordúlt előttünk; báránybőr volt ruhájok, rókával bérlelve, és farkassal perémezve. Ezen köntösöket égszinű tafota-palásttal födögették egész bokáig. Mondám vezéremnek: valóban csufos öltezet ez, jelenthet valamit. Azt felelé: mély titok fekszik ebben a készűletben; értsed azért: az égszinű tafota tisztességet, böcsűletes külső szint ád dolgunknak, mind, ami tetszik, végbe mehet itt; csak más, és szép szin alatt légyen meg, azaz palástolva. Eusebius, aki nem tűrheté ezeket, igy vette fel a dolgot, mondván a vezérhez:

Amint arányzom, barátom, gonosz itt a rendtartás, veszedelmes az udvari liberia. Rókák csóválják itt farkokat a bárány alatt, és farkasok mardoznak. Más a szine dolgotoknak, más a szándéka. Nem kerűlitek a rut bünt, hanem csak a rut szinét. Nyilván szabad nálatok, ha ki felebarátját talpig legyalázza; csak himesithesse, hogy jobbitani akart rajta: szabad valakit véresiteni, megölni; csak olly szint adhasson gyilkosságának, hogy azzal magát kivánta védelmezni: szabad a mértékletlen tobzódás; csak olly neve lehessen, hogy szükségképen megkivánta valakinek torka, vagy gyomra. A birák kegyetlenkedhetnek az igazság folytatása szinével; a szabad életre vetemedtek avval, hogy galanteria a mostani világhoz szabott erkőlcs; az uzsorások avval, hogy csak háladás, amit az interesnél feljebb bészednek; a kevéllyek avval, hogy a reátartás mind azon illendőség, és becsűletet szerez; a buják felkereshetik hösöket a szentházakban is az áétatosság ürügyével; a fösvények a takarékosság örvével mentegethetik magokat, és a házasságtörők az atyafiak látogatásával, stb.

ÖREGEMBER. És pedig szintén ezek a csudái Hypocrinde királynénak, ezeket üzi naponként, ezekkel szaporítja népét, virágzik udvara. Senki sem ütkezik meg rajta; mert a bün valami jóság képében tünteti magát: a gonosz szentnek látszik lenni, és az ördög angyali ábrázattal lépik elő. A palástolás ezer mestere mindennek, ő forgatja, ő ámitja el a világot.

NEANDER. Szabad-e látni ezt a hires királynét? Szabad – ugymond a vezér – nincs legkisebb tilalom benne. Amint gondolom, ezen órában ád leckét: imé! közel vagyon palotája. Csendes lépéssel mind a hárman oda ballagtunk, és bémentünk. Tele vala minden rendbéli fiatal néppel, a falak hires képekkel, mellyek azokat példázták, kik ezeken az iskolákon megfordúlván, előbb utóbb nagy szerencsére verdődtek, udvari, tábori, városi fő tisztségeket viseltek. Mennyezetje a palotának sok idegen bötüket, titkos vonásokat mutatott, gyenge eszemmel nem érhettem fel.

Maga Hypocrinde mint egy thronusszéken fenn üle. Nagy testű asszonyságnak látszott lenni. Ábrázatjára nézve halavány, jóbb kezében királyi pálcát tartott, annak tetején elefántcsontbúl egy kis főkaponya vólt faragva. Mindazon szentség nézett ki belőle. Gyakorta az ég felé fohászkodott beszédje közt. A nép talpon állott előtte, személyenként kiki maga palástjában, és igen figyelmezett minden szavára. Mi hátrább állottunk, és illyen beszédjét vehettük:

Ébredjetek, szerelmes hiveim! Tanuljátok meg, mint kellessék lakni, és élni, s idővel előmenni a mostani világban! Rövid sommába szedem a leckét: 1) távúl légyen tőletek a megerőltetett paraszt egyűgyüség; netalántám olly hiretek támadjon, hogy oktalanok vattok, és amoda rugjon benneteket az értelmes világ. 2) Akarnám, hogy senki semmi úttal meg ne ütkezzen rajtatok. Akik hozzám akarnak részelkedni, legkisebb okot se adjanak valami káros botránkoztatásra. 3) Értsétek mindenek felett azt: mi légyen, miben álljon a finom, kellő, tetsző külső szin (apparentia), minden ügyetekben, alkalmatosságtokban tartsatok számot reá. Ez az első mozditója, és mozdúlása mindennek, ez a kérője, és gerjesztője a sziveknek, ez az ára, érdeme forgolódásunknak, evvel vallunk böcsűletet, evvel mehetünk mindenre. Szörünkrűl szinünkrűl tészen itéletet felőlünk a világ. Rövid szóval kimondván: evvel kereskedik az én udvarom.

Tovább: négyféle móddal mehet ember elő dolgában: ha semmi alkalmatosságot nem múlat el, mellyben vagy szép eszét, vagy tudományát, vagy vitézségét előádhatja, és kitehet magáért… Ha jeles udvarisággal födögeti belső titkait, és semmi arcapirulással, vagy erkőlcse változásával el nem árulja szive járását… Ha ugy tud jót tenni mesterségesképen mással kivel, hogy valóságosképen inkább magával tégyen jót… Ha ugy forgathatja dolgát, hogy amelly dicsiretes dolgot mások végeztek, ne azoknak tulajdonitsa a világ, akik végezték, hanem őnéki, jóllehet nem ő végezte légyen. Akármelly úton férjen ember hozzá, hogy hires nevezetes légyen, mind jó, csak férjen. Az orvosok, prokátorok jobbára azzal boldogulnak, hogy hirek vagyon. Tovább, aki belé akar illeni a világba, szentnek mutassa magát a szent előtt, tudósnak a tudósok között, ha nem lehet különben: legalább hallgatva, és mosolyogva. Akik hasznát tudták s tudják venni rövid tanitásomnak, már is fenn vannak, méltó tekintetben, felséges tisztségekben. Iparkodjatok, hogy nyomokba léphessetek!

Ezeket hallván, azt gondolám magamban: szép dolog, könnyű élet, hasznos oktatás, legrövidebb út, hogy ember boldogulhasson. Eusebius pedig reszketett mérgében, azt sugá fülembe: átkozott képmutatások ezek, és az ördög mühelyén koholt ravaszkodások, lélekvesztő leckék. Addig ráncigála alattomban, amig kihuzott a palotábúl. Utánnunk vala a vezér, kit Eusebius arra kért, hogy valami magas helyre vezetne bennünket, ahonnan az udvarnak környékét, és csinját jobban megláthatnók. Fogadta, és igyenesen felkésért bennünket egy magos toronyba. Holitt egy darabig körültekintvén, engem Eusebius arra kíszte: nézném meg mélységét a helységnek. Az ő kedvéért kiszántam magamat valami külső állásra. Akkor Eusebius olly nagyot taszita rajtam, hogy lehengeredtem; ijedtemben felébredtem mély álmombúl izzadva reszketve, és körűltekintvén, azon erdőben, azon törzsök mellett találtam magamat, mellyhez dültem vala.

Kelvén ülésembűl hazafelé ballagtam; útomban meghányván, mit láttam vala álmomban, azt végeztem, hogy rend szerint irásba venném, Eusebiusnak megküldeném, arra kérném, hogy fejtené.

Másodnap mulva megfordult a válasz, ezt hozta: Hosszu álmodat ébredt szemmel olvastam; fejtését kivánod? Kitelik, vedd rövideden: két vár vólt előtted, Virtus, és Hypocrinde udvara. Az utólsó nem jelent egyebet, hanem a mostani világnak mesterséges ravaszságát, és minden gonosz erkőlcsnek mühelyét, magát vesztő másokat rontó iskoláját, mellynek fő leckéje abban áll, hogy szemfenyvesztéssel, képmutatással elámitsa az egyűgyüeket, és beléjek cseppentse mérgét. Különféle szin incselkedik, és édesit magához. Könnyű útakat mutat, vigan hordoz, sokat igir, felszabadit minden roszra, nincs olly fertelmes bün, mellyet tiltson; akármelly férges légy belől, nem aggódik véle, csak külső látszatja más légyen, és tisztes mázolása. Önként kíszt reá, akár üggyel, akár ügyetlenűl férj vagy gazdagságra, vagy becsűletre, fényes állapotra, finom szerencsére, csak hozzá férj, és benne vesszen eszed, kedved, akár mint keseregjen szived, tusakodjon lelked, akármint terheljed magadat bünnel mellette, akár mint légyen jövendőd más világon. Arra való a kies lugas, hogy tovább csaljon, kelleti magát eleinten a hivság, haszontalanság, csintalan latorság. Arra való az útvesztő-kert, hogy belé bocsátkozván a mindenféle nem-jóba, fel ne találhasd útadat a visszatérésre. Azt jelenti a magos torony, és lehullásod, hogy mindazok, akik ezen Circe tanácsábúl vétekrűl vétekre mintegy fokrúl fokra lépvén emelkednek, fenn lévén vigadoznak: mikor meg sem gondolnák, akkor hengerednek, akkor szegik nyakokat, akkor hullnak a büntetésre, nem álomképen, mint magad, hanem igaz valósággal.

Tekintsünk már fekete iskolájába, és rostáljuk meg finom leckéjét! Hallád álmodban: 1) hogy Hypocrinde a paraszt egyűgyüséget gyalázza, és tiltja; gondolod-e, hogy az vólt előtte, hogy az oktalan, vagy tudatlan elméket tanulásra ebressze? Vagy hogy az egyűgyü jámborok erkőlcsét nemesebb rámára feszitse? Nem, hanem az, hogy minden kitelhető ravaszságba béöltözzünk, a dévaj álnokságnak minden ártalmas fogásit elkészitsük, és mikor módját találjuk, elővehessük. 2) Mikor azt akarja, hogy botránkozásra okot ne adjunk, nem azt forgatja, hogy más ne vétsen miattunk, meg ne itéljen bennünket, meg ne ütkezzen rajtunk; hanem azt, hogy száz meg száz födele légyen minden egyes szándékunknak: rejtekbe, titokba maradjon dolgunk, avégre, hogy akadék nélkűl keresztűl járhassunk az Istennek törvényein, és bátran bünhedjünk. 3) Mikor a mostani megfordult világ, Hypocrinde képében, a finom, kellő, tetsző szint (apparentiát) hol teli torokkal, hol az ég felé fohászkodva dicsiri, magasztalja, javasolja: hiszed-e, Neander, hogy a tisztességes, becsűletes illendőséggel akar megkinálni bennünket? Ne hidd! Mert az igyenes erkőlcset, a szivnek szájnak egyetértő igaz járását akarja kiigazitani az emberi társalkodásbúl. Arra patvarkodik, hogy ember embert ne értsen, ember emberhez ne bizhasson, hogy koporsóig hamiskodjon, kivűl szép, belől rut: kivűl szent, belől rosz: kivűl emberséges, udvari, nyájas, társalkodó, szeléd, szemérmes, adakozó, igazságszerető, örömest szolgáló: belől embertelen, paraszt, kedvetlen, versengő, mérges, szemtelen, másénkapó, áruló, kártékony, rágalmazó, szomszédjának értekére, becsűletére, életére járó légyen.

Ennek a fertelmes iskolának keserű gyümölcse ez, hogy aki ebben a mulandóságban játszik felebarátjával, és csak szinnel él, szinnel akar mást csalni, akár mehessen végére a szándékának, akár nem: keményen adózik iránta az örökkévalóságban; aki most itt csóválja rókafarkát, nem kerüli el annak idejében a csávát. Akármelly szép, szent légy kivűl, ha rut és rosz vagy belől: a veséket vizsgáló, és mindent látó Istennek büntető ostorát el nem kerülöd.

A többi, amit a hamis Hypocrinde emleget, ebben áll:

1) Javasolja, hogy reá tartsák magokat mindazok, kik előmeneteleket szeretik. Felelet: Ki nem tudja, hogy a kevélyeknek Isten, s ember ellenségek.

2) Mondja, hogy kérkedjünk eszünkkel, vitézségünkkel, nemzetségünkkel, személyünkkel, jelesen viselt, vagy viselendő hivatalunkkal. Felelet: Esztelenségnek tartja ezt az okos világ: eltűri a fitogtatást, nyálas dicsekedést; de nem hiszi, amig tettében létében nem látja-é, s igaz próbákkal nem tudja.

3) Tanácsolja, hogy hir– s névvadászók legyünk; ennek pedig más eszközét nem nyujtja, hanem a hazugságot, hogy tudniillik magunkra háritsuk azt, amit mások dicséretesen végeztek. Felelet: A bőlcsek mondása azt hozza magával: aki a hirt lesi, attúl fut; aki kerüli, annak nyomában vagyon. Aki pedig hazugsággal kereskedik, megtörténhet, hogy a szemes világ rajta kapja, és a jó hir helyett gyalázatot valljon. Vóltak Hypocrinde tanitványaibúl, és most is vannak fenn s feljebb a tisztségekben, s holmi tekintetes hivatalban; de többen keréken, nyárson, akasztófákon, legtöbben a mélységes pokolban. Aki ezektűl nem irtózik, magára vessen, ha rajta veszt.

Ami a felső várt illeti, melly tetejével az egeket hasogatja, és tekintetes fényességgel tündöklik, amint mutatta álmád, igazán példázza székét, és uri lakását az istenes jóságnak. Mi légyen, miben álljon: az isméretlen Igazmondó, kivel azon álmodban beszéllettél, magyarázta. Adjuk ezt is hozzá: az istenes jóság, vagy virtus igaz egybefoglalt lánca minden érdemes tekélletességnek, megszerzője minden bóldogságnak. Embert okossá, szemessé, bőlccsé, erőssé, hiressé, igazzá, viggá és mindenre nézve naggyá teszi. Azt tartják a jámborok, hogy aki egészséges, ékes, okos, szent bóldog a főldön. Mind a négyet megnyerhetjűk az istenes jósággal lelkünkre nézve; mert ő magában erős, és erőt ád, okos, és oktat, szent, és szentté tészen, egyetemben olly ékes, hogy őtet ég, s főld szereti. Nincs se jobb, se méltóbb nálánál az ég alatt; és a többi, amit a világ megbecsül és keres, hozzá képest semmi. Sőt minden nagyságnak, tekélletességnek ő az igaz mértéke. Senkire semmire nincs szüksége, maga magának elegendő. Az embert kedvessé tészi éltében, hólta után emlékezetessé.

Erre tartsunk számot, Neander, ha üdvezülendő lélek mozog bennünk! Vessük meg az utálatos képmutatásnak káros iskoláját. Bátor magos helyen lakjék a Virtus, erőlkedjünk, amig megmásszuk meredekét, nem mulik haszna. A sárkányok, oroszlányok, és egyéb ijegető vad állatoktúl nem kell félnünk, a fertelmes vétkeket példázzák: a haragot, gyűlölséget, kevélységet, bujaságot, ragadozást, mértékletlenséget etc. Való, ezekkel meg kell vínunk, de birunk vélek Isten segitségével, ha mi is emberűl hozzálátunk. Kiirtván a gyomot, iparkodjunk minden jóra, gazdagodjunk, némünémü istenes erkőlcsökkel. Bajvívásunk, és szorgalmas erőlkedésünk után, maga a megbecsűlhetetlen virtus fejünkre teszi a koronát, és dicsöségbe öltöztet bennünket. Imé a válasz, Neander! Vedd jó néven.

MEGSZERZÉS.

A MOSTANI VILÁG.

A Világnak neve alatt a Főld, és Víznek egybe ragasztott gömbölű testét értjük, a felette, és benne valókkal egyetemben. Deák nyelven Mundus, tiszta szép a neve, minthogy magában tekélletes szépség. Őtet az Istennek véghetetlen bőlcsesége intézte el öröktűl fogva, mindenható ereje épitette idővel, mái napig is tartja, élleszti jelenlétével: untalan forog az ég csillagos seregével. A föld meghozza füvét, fáját, gyümőlcsét, gyomra az aranyot, ezüstet, sok más bányásznát a drága kövekkel, szaporodik erdő mező a vadakkal, a tenger, és álló, folyó vizek halakkal. Mindezeket alkotó urunk az emberre bizta, hogy birja, Teremtőjétűl vett esze szerint gondját viselje, azon végre lakja, és éljen véle, mint Istene rendelte.

Ugy látszik azonban alkalmas időtűl fogva, mintha az emberi nemzet ezen tárgyátúl igen távúl járna; sőt ugy tetszik, hogy a mostani, nem az előbbi szép világ, szörnyen meghasonlott, és az élők erkőlcseikre nézve fenekével felfordult.

Ez a dolog világosabban ki fog tetszeni egy pár spányol urnak beszédjébűl. Költés a formája; de teljes valóság fekszik alatta. A mondott két személy remeteéletre adá vala magát. Egynehány esztendőket tőltvén kiki maga különös barlangjában, egykor öszveszóllalkozván azon alkudtak meg, hogy kirándulnának a vadon erdőbűl, és látnák: mint s hogy forogjon a mostani világ. Egyiknek neve legyen Critillus, a másiknak Andrenius.

Jó darab földön általmenvén, sok helységeken megfordulván, Critillus azt találá mondani társának: Barátom Andreni, mi dolog ez? Ennyit járvány kelvén ebben a zavaros világban, még egyetlenegy igazánvaló emberre sem akadtunk. Aliglan mondá ki, előveté magát egy valaki, de ugyan ez is csak fele ember, fele barom vala. Nézgélik mind a ketten: Critillus reá ismérvén örvendezni kezde, társa pedig borzadni ijedtében. Critillushoz fordulván, értekeze: mi főldi, vagy égi csuda lehet, aki tiszta emberi ábrázattal, és négy lábbal sietne eleikbe? Critillus azt felelé: ne búsulj, barátom! Amit látsz, inkább ember, hogysem a többi: ura lehet a királyoknak, és királya az uraknak sok főfő érdemére nézve. Amint veszem észre, Chiron centaurus. Szivem szerint érkezett: ő is szerette valaha a különös magános lakást, vezérünk lehet és oktatónk.

Kezet fogván, és egymást köszöntvén, előfordúla a panasz, hogy embert emberek között nem találnának. Erre Chiron: Ne csudáljátok, jámbor bujdosók! Mi nem élünk mi-ollyan saeculumban, mellyben emberek vólnának két pár lábbal birók; eleget nyargaltam a főld hátán, megkerültem nagyobb részét, vallhatom, hogy kifogytak az emberek a világbúl. Ugy vegyétek beszédemet, hogy hires elejtek-féle már nem látszik köztetek; dicső, és nagy emlékezetü öseitek, kik udvari tábori dolgokban erős jeles próbákat mutattak, elhatták a világot. Nem emlegetem Achillest, kit magam tanitottam: nem Nestort, Hectort, kiket ismértem. Elhallgatom a régiebb régiséget: egy pár száz esztendőnket veszek elő, és csak a ti országtokrúl szólván, hol vagyon most egy Don Alfonsus, Don Gonsalvus, Filep, és sok más? Hogyha a szomszéd, és távullyabb esett nevezetes országok ide hordanák panaszaikat; hasonlót mondhatnának. Tagadhatatlan, hogy a mostani világ is elegendő alkalmatosságot nyujt minden szépre jóra, hires nevezetes dolgokra; de ki kap ezeken? Ki forgolódik ugy, mint kellene, emberül?

CRITILLUS. Mitűl lehet, hogy a fiatal világ nem követi a régit? Talántán elvesztette nyomát?

CHIRON. Barátom, erre a kérdésre sok águ feleletek vólnának; ki győzné mind előhozni, és ki tűrné el hallgatással? Azonban hogy kivánságodat meg ne szegjem, mondok valamit, ugy értsed, hogy a mostani világ megveti, hangosan neveti a régiséget, utálatos óság előtte, csufot üz belőle. Az uj világnak deliái különb embereknek tartják magokat lenni azoknál, akik vóltak. Azt gondolják, hogy többet tudnak, sőt mindent tudnak, mindenre készek, mindentehetők, mindenre méltók, noha a semminél semmiebb az, amire épitik ezen elbizakodásokat. Minduntalan fészkelődnek, ágaskodnak, és ha el nem érik azt, ami után nyujtóznak, nem magok tudatlanságokat vetik okúl (mert illykor is kevélyek), hanem a kaján irigységet, holott ennek semmi része benne, hogy megakadtak a szerencsével.

Igaz oka pedig annak, hogy a mostani világ, az előbbire nézve, igen hátra maradott, ez: mert elhatalmazott benne minden gonosz, ennek terhe miatt nem emelkedhetnek semmi felséges dolgokra: megveszett bennek a jó íz; csak a csillámló látszatos tisztségekre vágyódnak, nem a közhaszon, hanem különös nyerekedés, nem a tisztesség, és becsűlet, hanem a költséges pompa, kényesség, puhaság vagyon előttök. Venus leverte helyérűl Bellonát és Minervát, parancsol kémélletlenül mind a kettővel; csak azokat a bajnokokat szereti, kik nem szeretik a mezőt, kerülik a harcot, nem kellenek néki a kemény vitézek, se a tanúlásba bémerűlt bőlcsek. Hivalkodással, hivsággal, haszontalankodással kinálja, tartja, terheli a világot. Hanem Critille! Vajjon hol kerested az embereket?

CRITILLUS. Ott, ahol lakósok, a Főld szinén.

CHIRON. Nem jól nyomoztad; miólta te ezt az ősz szakállodat megnyujtottad, és kedves szerint remetéskedtél, tudhadtsza, hogy megváltozott lakások az embereknek.

CRITILLUS. Nyilván tehát a főld alá bujtak az ürgék módjára, vagy pediglen az égbe hordozkodtak.

CHIRON. Nem szinte oda, hanem a levegőbe; ott vertek, s vernek magoknak fészket a chymaerák országában. A felhőken nyargalódzanak, szélhámmal járnak, s minthogy nincs egyéb dolgok, álmokat hüvelyezik.

ANDRENIUS. Azt akarád vala mondani, hogy felette messze, és magosan hordozza őket a persvasio, a kevélység, a zabolátlan elme, a kicsapó vágyódás. Magam is vettem észre, hogy nagy része ez embereknek magos repülésekre erőlkedik, és nem tollazhatván ki magát, hanyatt hull. Azt is tapasztaltam, hogy ott fenn egyik a másikba kapván, s akadván, együtt esdegelnek, és vesznek.

CHIRON. Én azon csudálkozom leginkább, hogy magok között látván a sűrű szomorú példákat, nem térnek eszekre; hanem vakmerüen rugaszkodván, mind feljebb s feljebb igyekeznek, mintha szántszándékkal kiki másnak bosszuságára mélyebben akarna esni.

CRITILLUS. Ha ugy vagyon, ennek az esztelenségnek nehéz párját látni. Miért nem maradnak a főld szinén? Azaz: miért nem elégesznek meg a középszerű szerencsével? Mi okra nézve szánják ki magokat a nyilvánvaló veszedelemre?

CHIRON. Jól mondád, sült bolondság dolgok. Mert mikor legmohóbban törekednek a felségre, vagy előbbségre, ahoz sem férnek, amit kivánnak, azt is elkapják előlek mások, amihez könnyen jutottak vólna. Ettűl vagyon a csudálatos felkeverése a világnak, csuf változása a szerencsének. Ne igen messze eszeddel, szemeddel! Magad nemzetségedben is tapasztalni fogod, hogy a palotában sétál az, aki minap gazbüz munkát végezett élete táplálására; vállárúl beszél az, aki előbb terh alatt nyögött, mint alacson szólga; aki mezőn és mezőre termett: kárpitos hajlékban, mennyezett ágyokban szunnyadozik. Látni fogod, hogy egy sohonnai ember, kit minap egy gálya a partra kivetett, ma mindenkit megvet; aki minap kinnal kereste kenyerét, ma a tengeri ritkaságokban zabál; akinek nemrég se neve, se pecsétje nem volt: már hercegi cimereket ereget, és a Hóldnak szarvain akar ülni, hogy lába alatt lássa a világot.

Kibeszélvén magát Chiron, egy szomszéd városnak fő piacára vezeté őket, holott sokféle gyülekezett öszve; ugy látszott, mintha annyi oroszlány, tigris, párduc, farkas, bika, róka, kígyó, sárkány, basiliscus rivadna, orditana, ugatna, bögne, harapna, csipne, öklelődnék. Ezeket messzéről hallván, s közelrűl látván, nagy félelmesen felkiálta Andrenius mondván: Hol vagyunk? Nem vagyunk mi az emberek között, hanem a fenevadak seregében; attúl tartok, hogy fel ne aprítsanak bennünket, siessünk tovább.

CHIRON. Nem esznek meg, ne búsulj; csak magok emésztik magokat, magok között dulnak, fulnak, dühösködnek: az oroszlány erejével, a tigris kegyetlenségével, a farkas telhetetlenségével, a róka hamisságával, a vipera háládatlanságával. Ezek az embertelen emberek elhatalmaztak, kiturták, marták a jámbor embereket, elfoglaltak mindent, tombolva járták a piacot, és útcákat. A jóravalóknak se nyugtok, se maradások miattok: félrevonták magokat, azért nem találunk bennek.

CRITILLUS. Ha ártalmunkra nem vólna, szeretném egy darabig veszteg űlve látni dolgokat.

CHIRON. Barátom! Nem vesztég űlésre való ez a gonosz világ: sohult sem jó késni benne; ballagjunk inkább, és csak azt nézzűk, ami mentünkbe akad szemünkbe, eleget látunk.

ANDRENIUS. Sőt inkább térjünk ki ebbűl a tündér várasbúl. De imé mennyi fényes jószág fogta itt el a házakat, mennyi aranyt vesztegettek reájok, mennyi hever előttök!

CHIRON. Nem mind arany, ami fénlik. Salak, és holmi sárga boritás. Szinre jár a világ; azért hányták oda, hogy az egyűgyüeket elámitsák véle, és magok gazdag vagyamos embereknek tartassanak lenni. Ki sok tornyos cifra háznak tágos az udvara, ékes a homloka, de hideg a konyhája.

Mást mutatok: ide szemeddel, Andreni! Nézd melly meleg és izzasztó munkával hordják a halmokat a gazdagok házok eleikbe, és a szegénység előtt mind azon mélységes vermek látszanak. Ha nem tudod, azt jelenti, hogy a mostani világ annak ád, akinek vagyon. Azért fosztják most a szegényt hol fogyaték pénzébűl, hol értékébűl, hogy a gazdagok kincse szaporodjon. Akik sokkal birnak, azokra száll az örökség, azokra árad mindenünnen a sok ajándék. A szegénynek nincs könyörűlő atyja, irgalmas pártfogója, nincs kitűl várjon, koplal, egy falatra sem virrad, reménykedve sem kap azoktúl, kik a bövség mellett vendégeskednek, és nem költhetik el. Egyszóval: a szegény szegényedik, a gazdagok gazdagodnak.

ANDRENIUS. Ha ugy vagyon, kirándult tengelyébűl a mostani világ; ennek előtte kiki sietett ügyefogyott felebarátjának segitségére. Hanem másféle embereket látok ott a szoros útcának a torkán, szertelen móddal járnak, lesütik melyekre fejeket, magosan emelik lábokat, félelmesen, és botlakozva lépnek, mintha setétes nagy gond ülne sziveken.

CHIRON. Atyámfia! ezek már nincsenek az emberek számában: merő álom dolgok, az ég felé sem mernek tekinteni. Azokbúl valók, kik ennek előtte elsők valának a bőlcsek között, ők járták a követségeket tengeren szárázon, ők kötöttek békességet, ők forgatták a közhaszon dolgát, az ő tanácsokon nyugodott meg sok tengermellyéki tartomány; most már nincs keletek, béültek helyekbe mások frissek, ők tudják micsodások; ezeket föl, azokat lebillentette a mostani világ. Ezek büszkén vigan élik napjaikat; amazok, ugy mint elfellejtettek, fohászkodva, sűrű gondban, búban.

CRITILLUS. Magát rontja a világ, mikor lábra vigyáz inkább mint sem észre; mikor a fiatal elmékre bizza magát, és félre rugja a forgott, próbált bőlcseket.

CHIRON. Többet mondok: még neme szerint is megváltozott a mostani világ, a férfiak asszonyokká, és ezek férfiakká lettek. A fejérnép siet az idővel, de csak tizenöt esztendős koráig, a többit vontatja, elérvén a huszat, tizennyólcra vallja, azután akármennyit éljen, bátor kiszedte légyen a sok péntek szájábul minden fogait, absolute csak harminc esztendős. A férfiak hasonlóképen alább rójják kereszteket, csak a Proserpina tudja, melly idősek, a sima ifjuságra vágyódván már letették szakállokat, és a többit. A fejérnép felfelé visszálván, magosan épiti haját, ugy hogy tornyos feje hosszabb derekánál. A férfiak nem cselekesznek különben, sőt némellyek rece főkötőben járnak, a szomszéd Portugallia országban szemeddel láthattad. A férfiak régente erősen beszélettek; most olly gyengén, hogy szoros társa is alig értheti: ellenben az asszonyok olly fennyen, és nyersen, hogy falon által is meghallik. Erő, bátorság a férfiakrúl az asszonyokra szállott; a félelem, gyengeség, kényesség az asszonyokrúl a férfiakra.

Értsed titkos erejét is a fehérnépnek: egy pár csurgó könyhullatással többet viszen végbe, hogysem valami nevezetes vitéz sebeit mutatva, vérét ontva. Egy piros mosolygás, egy udvari mély térdhajtás előbb kelő, foganatosabb, hogysem egy nevezetes úri embernek sok, és nagy érdeme. Amint mondám, megfogyott erejek a férfiaknak, utánnok rándult böcsűletek, engedve engedve társokra maradott a hatalom, böcsűlet, erszény, pálca; ők a férfiak, urak, ezek rabok.

CRITILLUS. Tehát már nem Ádám ura a világnak?

CHIRON. Bizonyos az, hogy a vizözöntűl fogva nem vólt annyi böcsűlete Éva asszony leányinak, mint mái nap, legalább itt körűl-belől. Ehez bizván, fennhéjáznak, parancsolnak, és pedig bátran, mindenbe béártják magokat, és azért sok kárt is tésznek. Csak akkor látszik az uraság a férfiakban, mikor derék erő, okos tanács, jeles helyes végezések kivántatnak. Illy alkalmatosságokban akármint gombolják ajakokat, és üssék föl orrokat; ugyancsak hátrább maradnak ő nagyságok. Vóltak, s vannak bőlcs, okos, és jeles cselekedetekkel elhiresedett asszonyságok is, tagadhatatlan; de sokáig kell olvasni a krónikákban, mig egyre kettőre akadunk, olly ritkák.

ANDRENIUS. Én más ritkaságot látok! Imé ott az országútján kivűl egy köntösös tisztes ember rókaháton ülvén, hol elő, hol hátra, hol balra, hol jobbra ballag véle, semmi bizonyos csapást nem tartván, sohult meg nem állapodván. Utánna hasonló sereg nyomódik azon paripákon. Vajjon micsoda fársángos bolondok lehetnek?

CHIRON. Barátom! Eszén vagyon az egész nép vezérével együtt, nagyon is. Mind azon agyafurt lator politicusbúl áll, melly a mostani világ szokása szerint, ezer mesterséggel forgolódik. Nem jár a csapásban, kerűli az igyenes közönséges ösvényt, minden lépése hamis, csavarog, hogy nyoma ne lássák; födi, rejti minden dolgát, hogy rajta ne kapják; tűledrűl hozzádra vetemedik, szinét, szavát változtatja, más a kezdete, más a vége, más a szándéka, más a cselekedete: ajánlása árulás, hizelkedése megkerűlés; mikor igér, nem ád; mikor felbiztat, elhágy.

Tovább útazván a remeték, Andrenius azt vévé észre, hogy nagy része az embereknek nem egymás fülébe, hanem szájába beszél; nem is tartják magok között gorombaságnak, hanem inkább vigan tátják szájokat, hogy jobban falják nyeljék az igéket, mintha a beszéd nem hallani, hanem ennivaló volna. Mit jelent ez? ugy mond Andrenius.

CHIRON. Nem jelent egyebet a fertelmes hizelkedésnél: evvel mutatja a mostani világ udvariságát, nyájasságát, hajlandóságát, barátságát: evvel akar tetszeteskedni, és mintegy valakinek szája által bécsuszni a szivéhez: evvel hiteti, ámitja egyik fél a másikát, evvel kereskedik. Ki rosz gyomra vagyon a mostani világnak! Nem tudja megemészteni a száraz igaz mondást, az igyenes erkőlcset, emberséges beszédet: erre nézve tartják egymást himes szókkal, puha igékkel, hazug dicsirettel, nyájas mosolygással, hajlott fejjel, görbe térdhajtással; aki effélékkel nem tud kedveskedni, mind azon süketeknek beszél: az igaz mondásrúl szólván, még a fejedelmek füleikbe sem tér bé, hanem himezve-hámazva.

Amig Chiron Andreniussal igy beszélgete, Critillus másutt vala szemével. Uri személyeket láta rabságban, vasperec kezeken, békó lábokon, keresztlánccal öszvefoglalva, acélkarika nyakokon, annak szoritójátúl meg más hosszu lánc lógott le főldig, alkalmas terhű golyóbissal. Ekképen megnyomattatván, és szorittatván, egy lépést sem tudtak tenni. És mégis illy nehéz ügyekben megkivánták a dicsiretet, a szolgálatot, a feltemjénezést, az imádást; vóltak is, kik őket untalan tisztelve vállokra emelték, és helyrűl helyre viddegelték. Álmélkodván e dolgon Critillus, nem türheté, hogy iránta ne értekezne Chironnál.

CHIRON igy válaszala: Félre onnan szemeddel, Critille! Nem méltók, hogy reájok tekintsünk: nagy urak, való; mocskos rabságban élnek, igaz; mindazonáltal készakarva, szántszándékkal, és dolog, ha benne nem vesznek. Sokféle láncos kötelék tartja őket: a kényes érzékenység, a puha élet, a testi kivánság. Egyszóval: a fajtalanságnak nyomoréki. Tovább mentek véle, hogysem Tiberius, Nero, Caligula, Sardanapalus, Eliogabalus. Akik körülettek vannak, hirhordók, posták, segitők, eszközök a dologban. Menjünk tovább, mást mutatok.

Ime egy világtalan vezeti azokat, kik jól látnak, s minthogy jobban nem tudja, sok botlással jár előttek. A sereg utánna tódul, mint annyi oktalan barom. Be szerencsés vak ember ez (ugymond Critillus) és dicsekedhetik véle, hogy a szemeseket vezeti!

CHIRON azt felelé: Inkább, Critille! Be esztelenek azok, akik a vak vezért követik! Mert maholnap nyakokat szegik. Engem ami illet, nem annyira csudálom a vaknak mérészségét, mint a látóknak egyűgyüségeket: mert a világtalan nem tudván, mi a napfény, gondolhatja, hogy minden ember setétben jár; de a szemesek látják, hogy ezer a veszedelem előttök, mégis követik… Azonban a vak vezér a mostani oktalan világot példázza, mellyben sok tudatlan fog a kormányhoz, előjáróban akar lenni, törvényt szabni, leckét, tanácsát adni, másokat igazgatni; holott eszére, elméjére nézve erőtlen, éretlen, próbákon nem forgott, tanúlással fel nem készült, egyűgyü, kevés szóval kimondván: vakmerő vak.

Tovább nyujtotta volna ezen beszédjét Chiron; de a nagy kiáltás, és zörgölődő vetekedés, melly közelrűl hallatott, társaival együtt oda sietteté. Imé nagy nép környülfogott, és megudvarlott egy személyt! Mellynek sok szinü és cifra vala köntöse, fentörlött homloka, nyughatatlan szeme, bátor tekintete, sebes nyelve, erős hangos szava, asszonyi kép ábrázatja, Hazugság a neve. Ez a fertelmes, más egy asszonyságba kapott, amelly nem vala köntösös; mindazonáltal eredetire nézve régiebb, csendes és szemérmetes vóltához képest szebb, jobb, méltóbb amannál: Igazság a neve. Rut pör támada köztök. Az első az utóbbinak azt hányta szemére, hogy ruhátlan, goromba, szembemondó, izetlen, és több más gyalázattal terhelte. Az Igazság nem mert a sűrű pirongatásra felelni, nem is találta méltónak lenni; mert senki sem figyelmezett reá. Azonban a sereg reá támadván, rutalmazni, tagolni és üldözni kezdé nagy mérgesen. Andrenius könyörűlvén rajta, menteni akarta; de Chiron visszarántá, mindván: mit cselekeszel, gyáva egyűgyü? Nem jut-e eszedbe, hogy pártját fogván az Igazságnak, bétörik fejedet, és magad ellen gerjeszted felét a világnak, melly a Hazugságnak hol nyilván, hol alattomban való szoros barátja? Mig Chiron ezeket mondaná, a nép kitőltvén bosszuját, az Igazságot messze elkergette, mái-nap se tudjuk, hová lett.

CRITILLUS. Mintha azt akarád vala mondani, hogy már nincs igazság a világon.

CHIRON. Vólnának az Igazságnak sereggel hivei; de ezek tehetetlenek; mert jobbára az ártatlan kisdedekbűl állanak, akiknél tisztán igazán fenforog. A ti országtokrúl szólván, vólnának elég elrendelt tisztjei is; de mire mehetnek? Pompával, erővel megy elejkbe a hazugság; kinek béköti a szemét, kinek bédugja a száját, közikbe furja magát; ugy felkeveri a dolgokat, hogy el ne igazulhassanak, és keveset lehessen végezni. Hol-itt megakadnak a legyecskék, általverik magokat az elefántok; azaz: rajta veszt sok szegény legény, nyernek a hatalmasok.

ANDRENIUS. Nincs vége a csudáknak. Imé egy ijegető váz jön előnkbe, tollas kalap a fején, vasderék a testén, két aluszékony pistoll övedzőén, egy széles pallos oldalán, Bátorság a neve; de talán nem mer kibujni hüvelyébűl, tüzláng ábrázatja, rongyos a köntöse, elő-hátra tekint, gonddal jár, mintha valakit keresne. Vallyon ki, s mi lehet?

CHIRON. Lépjünk ki az útbúl, hadd menjen dolgára. Egy semmire kellő szőkvevény katona. Már tiz királyt szolgált, mindenütt ott hatta hitét, urát, lovát, becsűletit. Nevét feltalálod minden akasztófán. Bujdosóba indúlt, tekereg, téli quártélyt keres valamelly isméretlen országban, holott bajnoki módon kiteszen magáért a játék, szitok, részegség etc. dolgában. Rettenetes esküvések között el fogja beszélleni: hányat szegett, szúrt, fektetett le az ellenségbűl, hány zászlót kapott, hány bástyát hágott, hány várat vett bé, hány tábort szalasztott meg. Holott a sereg után kullogott, ott is reszketve, társait megfosztotta, urát elárulta, a veszedelembűl kilopta magát, és csak a préda közt vitézkedett. Eleget bánja teste, hogy illy mocskos lélek vagyon benne; sir a főld, hogy illy gazember jár rajta. Bár ne vólnának több társai!

CRITILLUS. Hála Istennek! Amott felette böcsűletes embereket látok, jobbára feketében, tisztes a köntösök, szép fehér gyólcs függ nyakokrúl mellyekre, elmélkedve járnak, egyik házból ki, a másikba bé.

CHIRON. Ismérem őket is talpig. Kegyesek, társalkodók, könyőrülők; de szinre, s magok hasznokra. Nem kéméllik a sűrű látogatást; mindazonáltal inkább azért jelennek meg, hogy valamit kapjanak, hogysem adjanak: vigan válnak el, szomoruan hagyják a gazdát. Hogy kimondjam, orvosok. Némellyek azt itélik felőlek, mikor jövevények, és szegények: veszedelmes próbák által akarnak hiresedni; mikor gazdagok, keveset aggódnak a beteggel; mikor fiatalok, nem tudnak eleget; mikor öregek, elfelejtették, amit tudtak. Szemével látja a világ, hogy a halál sokat kaszál utánnak.

ANDRENIUS. Illy létével a dolgoknak, szegre végre mi nem találunk jóra való embert ebben a mostani felfordúlt világban.

CHIRON. A valósággal való emberekbűl is találtatnak még itt amott, de kevesen vannak; némellyek megvonták magokat, mint a téli csiga hajlékába; mások mint a ritka phoenix madár fenn vannak. Lehetne nevezni bennek, de nem akarják.

CRITILLUS az ég felé szegezvén szemét, mintha csillagokat akarna olvasni, egyszersmind fohászkodni kezde, és ezekre fakada: Be szerencsétlenek vagyunk, kik most élünk! A seprejére jutottunk a világnak, minthogy olly ritka, és csak szemenként találkozik a jó benne; ellenben ugy eláradott, elhatalmazott a gonoszság, hogy talán már az egeket veri. Mondhatdsza: nap vagyon-e most, vagy éjtszaka? Sűrű ködben vagyunk.

CHIRON. Ne búsulj! Csak a főldnek kerekségét fogta el homálya; tiszta az ég tőle: szolgálna a nap is; de az emberi nyughatatlanság már éjtszakává változtatta. Most akkor kél, mikor ennekelőtte nyugodni ment. Most Venus csillagával, melly a piros hajnalt késéri, kezdődik az éjtszaka; ennekelőtte hajnallal végeződött. A nagy urak vétenek ebben leginkább! Barmoknak tartanák magokat, ha a legelő nyájjal, a madarakkal, a csúszó mászó állatokkal, a természet rendi szerént, mennének alunni.

CRITILLUS. Tehát most csak a szegényeknek való a régi jámbor szokás; mikor egymásnak jó éjtszakát kivánnak, és ő nagyságoknál a támadó nap csak arra való, hogy láthassák, micsodás ágyban menjenek fekünni. Be rut világ ez! Már nem Mundus, nem tiszta! Be vissza jár minden benne!

CHIRON. És azért minden dolgát vissza kell érteni, amint egy bölcs aragoniai groff mondá, Dognale a neve, példának okáért: ha embert látsz, aki teli magával azaz: sokat tart maga felől, fitogtatja bőlcseségét; arra értsed, hogy higan vagyon esze, és talám derekasan locsog… Aki temérdekségére nézve egy ölbe nem fér, alig találsz benne egy marokni érdemet… Aki süketnek, vaknak látszik lenni: jól hall, és lát, és többet kelleténél… Aki sokat nevet, beteg szivével… Aki mást itél, maga vétkes… Aki mást vádol, magát árulja… Aki egyűgyű szinre, okos belől… Aki sokat beszél, keveset mond… Aki többet eszik, nem táplálja magát… Aki legigazabbnak tartatik, hol-mikor kártékony… Aki legjobban él, röviditi életét… Aki azt mondja, hogy semmi héával sincsen, maga héával vagyon… Aki nem akar kőlteni, legtöbbet kőlt… Aki dicsiri a jót, nem mindenkor jó… A hires bőlcs néha kevésre alkalmatos… A gazdag fösvény semmivel sem bír, mert nem él véle… Aki vallja, hogy szeret, gyakorta gyülöl… Aki azt gondolja, hogy sokat nyer, sokat veszt… Amit a világ legtöbbre böcsűl, legkevesebbet ér.

CRITILLUS. Alkalmasint rajzolta a világ dolgát: kitetszik, hogy rákháton jár, elő, hátra, vissza. Vallyon mind ennek, s mind az előbb emlétett rendetlenségeknek mi lehet az igaz oka?

CHIRON. Már jó darab ideje vagyon, hogy feszegetik, fejtegetik a jámborok, értekeznek magok között a bőlcsek iránta, de nem mehetnek végére. Némellyek azt tartják, hogy kimozdult tengelyébűl a világ, és öszvekeverődzettek az elementumok, és az idő, ugymint ősz, tél, tavasz, nyár, kilépett szokott rendébűl, nem jár ugy, mint kellene. Némellyek a gyenge fehérnépre vetnek, ugymint az egész világ közönséges kisirtetire; mintha ő volna e főldi fenekével való felfordúlásának az oka. Engem ami illet, azt gondolom: akár férfiu, akár asszony légyen, de ugyancsak az ember az oka. Ő zurja, zavarja, bontja, rontja az eleven világot: megunta a régi rendtartást, megutálta az előbbi szépet és jót. Untalan viszket szive valami ujdon uj gonoszságra: nincsen olly éktelen, oktalan dolog, mellyre ne vetemedjen, csak fris kóstolásra való maszlag légyen. Ha kitelnék tőle, és az Istennek bőlcs gondviselése, hatható ereje ellent nem állana: talán tövébűl helyében kitekerné a főldnek golyobisát, leszakasztaná az égbűl a napot, hogy némelly latorsági ki ne tessenek. Megtartóztatná a röpülő időt, hogy bizonyos szivéhez aszott szándékiban tovább mulatozhatna, vagy pediglen visszarántaná a múlt órákat, hogy többször is kedve teljék e vólt nem-jóban. Eget poklot összekeverne.

Ez pedig attúl vagyon, hogy az ember nem él úgy, mint ember, azaz: nem gondolja meg magát, nem tanácskozik ép eszével, mellyet teremtőjétűl vett, és ha meghányta is elméjét, ott hagyja amit józanon végezett, erővel is eláll a jótúl, megereszti fékét kényes érzékenységének, annak kitöltésében fárasztja, kinozza minden testi, és lelki erejét, az égre nem tekintvén, jövendőjérűl nem aggódván, minden isteni, és világi törvényen keresztűlgázol. Azonban megtestesűl véle a sok gonosz szokás, lelkében nemzi magát minden fertelmesség, utóljára egy nem-ember válik belőle.

Mindhogy pedig az az özön elfolyta nagyobb részét a világnak; nem csuda, hogy az istenes jóság (virtus) meg vagyon vetve, minden külső belső csintalan erkőlcsnek vagyon kelete, oda veszett a jámborság, elnémul az igazság, fennforog a hazugság, csalárdság, erőszak, gyilkosság, kevélység, ragadomány, sokféle árulás, hitetlenség, mértékletlenség, stb. Ez az oka, hogy az ifjakban megfogyatkozott az erő, és hogy az öregek az ifjak pállyáját futják; mind a két nem gyarlódik, nem tudja megismérni jobb kezét, minthogy boldogulását bal felől keresi, háta megé veti mindazt, ami legdrágább, lábbal tiporja az üdvességre valót, homlok hanyatt rohan veszedelmére.

ANDRENIUS. Ha igy vannak a dolgok, amint nem is kétlem, Critille: mi okra nézve kísztettél reá, hogy a mostani világat megtekintsük? Nem lett volna-e jóbb mind a kettőnknek, a mi remete csendes életünk mellett maradnunk? Siessünk vissza, hagyjuk magának ezt a megbomlott, felborult gonosz világat!

CRITILLUS. Ez már, ugy tetszik, lehetetlen; aki benne vagyon, nem találja módját, hogy kimehessen belőle; nem tud elválni tőle, nincs útja a visszamenetelre: magam is gondban vagyok iránta.

ANDRENIUS. Mitévők legyünk tehát? Én nem békélhetek meg evvel az utálatos zürzavarral: időnap előtt neheztelésemben meg kellene halnom.

CHIREN. Nem gondolnám; olly hiszemben vagyok, hogy tiz nap alatt ollyan lészel, mint a többi.

ANDRENIUS. Soha sem! Se esztelenné, se barommá nem akarok lenni.

CHIRON. Sok bőlcs mondá ezt, mégis lakta.

ANDRENIUS. Mint lakták, és lakják tehát a bőlcsek a világat?

CHIRON. Két hires görög bőlcs vólt: egyik vigan nevette, a másik keservesen siratta. A mostani bőlcs jámbor emberek látják, tudják dolgát, és hallgatnak.

ANDRENIUS. Ez sem fér szivemhez. Jer, Critille, induljunk! Ha régi hajlékunkat fel nem találjuk: még vannak erdők, és puszták, kik szállást adhatnak. Rut veszedelmes a mostani világ.

CHIRON. Teljék kedvetek! Engem is elviszen valahová vad paripám.

VÉGE

SZENT EMBER,

VAGYIS SZENT ÉLETRE VEZÉRLŐ

ISTENES OKTATÁSOK.

ELŐLJÁRÓ BESZÉD A KERESZTYÉN OLVASÓHOZ.

Ebbe a kis könyvecskébe se nem ugy, se nem avégre kell tekinteni, hogy mi ujságat mond? Hanem azt, amit mond, lelkessen meg kell fontolni, nem is múló félben vagy sietve, hanem méllyebben bocsátván, és ott marasztván az elmét. Istenes ébresztő oktatásokat foglal magában hivatalonkrúl, kötelességünkrül, üdvességünkrül emlékeztet hiven, igazán. Minthogy pediglen minden rendeknek, és válogatás nélkül minden személynek szól, és a sok között nagy a különbség; azon egy dologrúl különbféle módon beszélget azért, hogy ha egyképpen nem, másképpen férjen mind eszéhez, mind szivéhez az áhétatos olvasónak.

Hogy nyilvábban kimondjam, beszél a könyv az isteni szeretetrül, a forgandó világ haszontalanságirúl, a mulandó életrül, kimulásunknak bizonytalan órájarúl, az Istenbe vetett bizodalmas reménységrül, és más egyéb üdvességes dolgokrúl, de nem egyformán se nem egyvégbe mindenekérül, hanem előbb is utóbb is, osztva, hintve. Azért amit feljebb mondottam, és tovább azért is, hogy egyik is másik is többször keröljen elő, többször ébresszen, többször integessen, amíg a bújdosó elme megszálljon, és ha mi akaratosság vagyon bennünk, lágyúljon, és magát megadja.

A szakaszokban rendet nem tartottam, mert nem láttam különös okát. Mindenikét ugy szabtam, hogy rövid légyen, unalmas ne légyen. Azonban kiki buzgósága szerint tovább nyújthatja elmélkedésével, melly is mentül tovább fog tartani, attúl jobban kivilágosodik az oktatásoknak értelme. Isten segitségébül ereje is mélyebben béhatván a szivekbe, foganatosabb lészen.

Amit irtam, jó szándékbúl irtam; aki a jó szándékból nyull hozzá, és mikor forgatja, mind az Istent, mind lelke állapotját és annak jövendöjét jól megtekinti (ugy reméllem), kivánt hasznára válik; és ha egyetemben az elejbe adott oktatásoknak bételjesitöje lészen, szent ember lészen. Isten velünk.

Költ Pozsonyban 1773-ban.

FALUDI FERENC S. J.

ISTENES GONDOLATOK.

ELSŐ SZÁZAD.

[1] Hogyha az istennek csuda nagy vóltát, méltóságát, kimondhatatlan jóságát, gerjesztő szépségét, hozzánk való szeretetét felérnénk eszünkkel; semmit sem tartanánk kevésnek, amit tőle veszünk, és viszont semmit nagynak, amit mi ő kedvéért cselekszünk.

*

[2] A mi lelkünk óhajtja vigasztalását, amint testünk megkívánja a levegőeget, azért vagy a mennyei, vagy a földi dolgokban keresi valami örömét. Mit vesződünk a földi hitvány gyönyörüségekkel? Se nem tartósok, se nem tiszták! Egy csepnyi mennyei vigasztalás többet ér tengeri sok egyéb örömnél.

*

[3] Amint nem mutathatunk egy szempillantásra is, mellyben jót nem tenne Isten velünk, megtartván, táplálván, mennyei kedveskedésekkel meglátogatván bennünket; ugy minden szempillantásban, szivünkben, lelkünkben meg kellene lenni jó urunknak emlékezete.

*

[8] Mikor a mennyei malasztot érzed magadban, félj. Mikor elhágy, félj, mikor megfordúl, félj. Ha semmirül sem vádol is lelkiisméreted, félj. Üdvességes félelmek ezek! Rettegésben, félelemben kell keresnünk üdvességünket!

*

[16] Nincs jobb tanácsadó a halálnál, mindenkor igazat mond, jót mond!

*

[17] Aki a világ erkölcseihez akarja szabni életét, minden órán készen légyen az új meg új változásra, és egyetemben hogy rabszolgája légyen minden felkapott szokásnak. Akitül kitelik, maradjon ollyas erkölcs mellett, amellyet már sok száz esztendők jónak tartottak lenni.

*

[18] Közönségesen az emberek minden jónál jóbbnak tartják a hosszú életet, de csalatkoznak. Mert ha rosszúl élsz, nincs rosszabb az életnél. Ha jól élsz, és halad életed, halad mennyei dicsőséged. Aki istenét igazán szereti, annak nincs nagyobb kinja annál, hogy késik együttléte vele, késik közelebb való öröm-vigasztalása benne.

*

[19] Bölcs, aki a világot meg tudja utálni. Benne lakván, őtet kerülni. Vele élvén, nem ismerni. Társa lévén, vele nem tartani. Hizelkedésin kiadni. Üldözésével nem aggódni.

*

[20] Ágozunk a fácskákon, öntögetjük alját, irtogatjuk a gyomot körülette. Ellenben: noha látjuk, hogy buján szaporodik utálatos erkölcsünk, nem tisztogatjuk.

*

[33] A mi nyughatatlanságunk attúl vagyon, hogy nem vagyunk azok, kik akarnánk lenni. Vagy azok vagyunk, kik nem akarunk maradni. Vagy nem bérunk azzal, amit kivánunk, vagy nem menekedhetünk meg attúl, ami minket sanyargat. Ha ezektűl a minket terhelő galibáktúl mentek akarunk lenni, bizzuk Istenre dolgunkat, meg ne gátoljuk szándékát, elhitetvén magunkkal, hogy ez a minket szerető jó urunk, ha mit ád, azt azért adja, ha mit megvony tőlünk, azért cselekszi, mert különös hasznunkat nézi.

*

[42] Nem jól tanácskozik magával, aki magárúl megfelejtkezvén másokrúl aggódik, maga erkölcsére nem tekint, a máséban piszkál. Csendes, és rendbeszedett személynek tartatik, aki maga környéke mellett maradván, maga körül gondoskodik, maga vétkeire ugy vigyáz, mint az éles szemü hiúz, szomszédja magaviselésére olly világtalan mint a vakondak.

*

[43] A gonosz embernek nincsen nyugta, se bátorságos menedéke. Jóllehet senki se tudja dolgát, nála s benne vagyon tanubizonysága, és kinzó hóhérja. Retteg a haláltúl, éltében nincs vigasztalója. A bünösnek büntetése tulajdon vétke, kebelében hordozza eleven poklát.

*

[46] Ahol az Isten jelen vagyon segétségével, még a pókháló is erős fal. Ahol nincsen jelen, még a falnak erőssége is pókháló. Az Isten nélkül: fegyver, tábor, erőhatalom, mindazon árnyék semmiség, emberi gyarlóság. Te Istenedbe bizakodjál.

*

[54] Minden állatra osztott az Isten fegyvert, kinek öklelő szarvat, kinek agyarfogat, kinek körmöt, kinek mérget adott. Az ember fegyvertelenül maradott, hogy senkinek se ártana. Miért nem maradunk a szép szelédség mellett? Mit dühösködünk? Mit ártalmaskodunk? Valóban nem emberek azok, kik nem bánnak emberségesen az emberekkel.

*

[74] Hazug a szád, mikor azt mondja, hogy szereti az Istent, ha szived az Istentül ellopja magát a világhoz, és ha megfordúl is, ugyancsak vándorló és változó. Az igaz szeretetnek törvénnye az állandóság, és célja az örökkévalóság.

*

[75] Akik szeretnek, sebbe esnek, akit az Isten szeret, sebesit; vedd azért sebedet jó néven, ha tudod mi a szerelem.

*

[79] Császárok, királyok halnak. A világ tündérpompái múlnak, hires épületi omlanak. Trója porrá lett. Teljes hivság dolgunk. És mégis, és mégis ezekben törjük fejünket, vesztegetjük erőnket, óránkat. Oda az ég felé, maradandó hazánkra, házunkra talán egyet sem pillantunk.

*

[80] A tudomány és lelki jóság jó magában, és annak is jó, akiben megvagyon; de jóbb ha általunk másokra is árad. Mit használ az arany, míg a föld gyomrában hever? Ha pénzzel, értékkel megáldott az Isten, adogass a szűkölködőnek; ugy veszed legjobb hasznát kincsednek, ha mások is veszik hasznát.

*

[84] Szarándokok vagyunk itt a földön, nincs maradásunk, sietnünk kell, pállyát futunk. Nem nyeri el a pállyát, aki útjában horgot vet, kitér, akadékoskodik, minden oszlop, vagy virág mellett megáll. Ugy mi sem, ha a földiekhez ragaszkodván, azok kedvéért kilépünk a mennyországnak országutjábúl.

*

[96] Melly nagy veszteség az Istent elveszteni! Nagy szűfogással jajgatunk, mikor az ellenség feldúlja keresményünket, az ártalmas tüz megemészti házunkat, vagy a gonosz pör kiforgat értékünkbül. És meg sem indúlunk, mikor a fertelmes bün által Istenünket vesztjük. Istenünkkel, mennyei kincsünkkel, bóldog lakásunkat, drága örökünket.

*

[99] Az első ember azzal veszté magát, hogy az Istenhez hasonló akart lenni. Mi Ádám maradéki azzal üdvezülhetünk, ha az Isten fiához hasonlók leszünk. Az Isten fia emberi természetünket magára vette, hogy mi azon természettel lévén vele, őtet követhessük. Aki közülünk képit viseli, példáit követi: jelét viseli hogy üdvezülendő. Aki nyomdokába nem lép, se tanácsa, se parancsolatja, se példája szerint nem él: avval béllyeges, hogy elkárhozik.

BÉFEJEZÉS.

Mind az Ó, mind az Új-Testamentomban vóltak mindenkor az Istennek választott hivei, hol többen hol kevesebben. Most is vannak, kik buzgó igyekezettel iparkodnak minden kitelhető szent életre, mellynek jobb s jobb módját nagyóhajtva kivánják, és keresik. Ime azért hét fokot adok elejtek, hogy kiki tudhassa a tekélletességnek igaz útján mind előmenetelét, mint hátramaradását, és mire, merre tartson. Rendszerint igy következnek:

*

A tekélletesség dolgában első fokon vannak azok, akik megunván s utálván terhét nagy büneiknek, azokat töredelmes gyónással leteszik. Nagy erős fogadásokkal igérik, hogy soha többé nem véttenek Istenek ellen, kerölik is a halálos vétkeket, és az arra vivő alkalmatosságokat. De azonban az apró bünekbe esten esnek, keveset gondolván vélek.

*

A második, és jobb fokon azok vannak, kik tovább erőlködvén, nagyon irtóznak mind a halálos, mint a bocsánandó vétkektül, kerülik is minden úttal és móddal. Nem hisznek a hamis világnak. Figyelmeznek az isteni sugallásokra, kedvelik az imádságot. De némelly fogyatkozásokrúl nem tésznek, engednek holmikor testek gyöngeségének, béveszik a képes dicsiretet, azt itélvén, hogy csak emberi gyarlóság, nem nyilvánvaló bün.

*

A harmadik és még jobb fokon vannak azok, akik tovább bátorkodván, kemény harcot inditanak a test s vér ellen, zabolán tartják érzékenységeket. Felfegyverkeznek, böjttel, sanyargatják rugoldozó testeket. A látható és láthatatlan ellenségnek semmit sem engednek. Gyakorolják a jóságos cselekedeteket; de csak azért, hogy el ne kárhozzanak.

*

A negyedik fokon vannak, akik nemcsak külsőképpen megtörik kényes testeket, és semmi tilalmasra nem bocsátják, hanem ezen felül minden belső támadásoknak elejét veszik, hajlandó, induló vágyódásokat erővel lenyomják. Az Istennek szent félelme alatt élnek, szép elmélkedésekkel legelik sziveket, csakhogy ez eleven, lesik a belső édességeket, és magoknak megtetszenek.

*

Az ötödik fokon vannak, kik tisztán tartják lelkiismeréteket, jó renden lelkeket, reménységgel, szeretettel az egek között járnak; nem magoknak, hanem az egy Istennek kivánnak tetszeni, és főfő jóságos cselekedetekkel kedveskedni. Csak az, hogy, ha onnan fellül kereszteket bocsát reájok az Isten, és keserü csapásokkal látogatja őket, noha eltürik, de fáj nékik, és elbúsulnak.

*

A hatodik fokon vannak azok, akik az előbb emlétett istenes jóságokkal felékesülvén, magokrúl elfelejtkezvén, és akaratokrúl mintegy elválván, mindent az Istenre biznak, az ő rendeléséhez és kedvéhez szabván minden tetszéseket, és abban megnyugodván, dicsiretre, gyalázatra, életre, halálra készek. A kereszteket nem csak békességesen türik, hanem óhajtják, kérik. Az ő legnagyobb dicsőségét mind magokban, mind másokban keresvén, és terjesztvén.

*

A hetedik fokon vannak, akik minden földi mocsokbúl kitisztulván, magoktul mintegy elválván, az Istennel ugyszólván megegyesülvén, szerelmében elmerülvén, mint a tiszta és kedves áldozatok égnek az ő szent szine előtt, szűntelenül áldják s magasztalják az egek urát, azt sajnálván, hogy a testnek terhe miatt jobban nem lehet, és azt óhajtván, hogy az ő fogyaték szeretetekkel a Seráfimok és más angyali karok szeretetivel megbővitvén, mind jobban és tekélletesebben szerethessék. Boldog lelkek ezek, és valóban szent emberek.

BÖLCS EMBER,

VAGYIS AZ ERKÖLCSES

BŐLCSESÉGRE VEZÉRLŐ

RÖVID OKTATÁSOK.

ELŐLJÁRÓ KIS TUDÓSITÁS.

Ezt a kis könyvecskét Felső-Németországban nyomtatták ki, authora neve nélkül, magok nyelvén. Amint a nyomtató tudósit felőle, háromszor új s még új rámára vonták, adogattak hozzá, szépitettek rajta, úgy hogy amint nem tudjuk, ki irta, úgy nem tudjuk, miképen irta légyen első szerzője.

A mondott könyvecskében ollyast is találtam, ami nem fér az igaz keresztyén valláshoz, ollyast is, ahol a contrarium igazabb annál, amit előnkbe ád, ollyast is, ami a Szent Emberbe már imitt amott megvagyon, ezek mellett szépet is, jót is eleget. Ezek igy lévén, magam sem általlattam hogy eszem, kedvem szerint más szint ne adnék néki, és más rendet ne tartanék benne.

Eleje s utólja, üdvességünket néző dolgokat hoz elő, közepe más sokfélét. Nem lészen haszontalan forgatása.

Bőlcs Embernek neveztem, aki általolvassa kivánatos figyelemmel, tapasztalni fogja, hogy a könyvecske megfelel titulussának; mert aki erkőlcsét, életét hozzá alkalmaztatja, bőlcsen fog élni. Isten velünk!

Irta Rohoncon, 1776.

FALUDI FERENC J. T. P.

2. §. HALHATATLANSÁG.

Tekintsd meg, élő ember, örök időkre teremtettél. A te lelked halhatatlan, és az ő vagyonsága végét nem éri.

A márványok, tornyos kőszálok, emlékezetes oszlopok repednek, dülnek, porrá lésznek. A te lelked nem gyarlódik, együtt jár az örökkévalósággal.

A hegyek a völgyektűl elválnak, a tenger kiszárad, a forgó ég a csillagokkal, nappal, Hólddal elolvad: lelkednek nem lészen bántása.

Az egész természet megagg idővel: a te lelked az elementumok harcolási között, és a látszatos világ bomlása után is is fenmarad.

Tested a halálnak birtoka alá kerűl, és megint hamuvá válik. Lelked semmit sem fél a halál nyilátúl, távul röppenik a rothadás országátúl.

Becsüld meg azért lelkedet, mert halhatatlan, és nem találkozik olly erőhatalom, melly megtörhesse, vagy emészthesse.

Böcsüld meg lelkedet, mellyel teremtő ura ugy megnemesitett, hogy a forgó ég alatt nincsen olly látszatos teremtmény, se kincs, melly árát felérje.

Böcsüld meg lelkedet, mellynek feljebbező kivánságit semmi földi méltóság, gazdagság, öröm, gyönyörüség le nem nyugasztalhatja; minthogy ezek csak hóltig tartanak, apadnak, fogynak, mulnak.

Azokra vágyódik, mellyekben testétül elválása után is lehet része, és örökké tartanak; minthogy pedig ezt egyedül az egy Istenben találja fel, annak szine látására, szeretetire, és benne való vigasztalására gerjed.

Azonban ennek a halhatatlanságnak két útja vagyon: ha jól megőrized lelkedet, menten tartod minden büntül, és megérdemled, hasznát veszed halhatatlanságának, mert halhatatlanúl, azaz vég nélkül lakósa lészel az Isten országának.

Ha pedig rosszúl viseled gondját, szeplősited, fertőzteted bünnel, roszra vetemedel; káros lészen halhatatlansága, mert halhatatlanúl, azaz vég nélkül, keserves, kimondhatatlan kinok között lészen maradása.

5. §. AZ EMBER LELKÉRŰL KÜLÖNÖSEN.

Testednek kivánatos jó állapotja attúl függ, ha mértékletes vagy, ha egészséged szolgál, erő, nyers elevenség találkozik benned. Lelkednek pedig épsége abban, ha megvagyon az emberséges erkölcs, és istenes jóság benne.

Hogy egy lelked vagyon, azt bizonyosan tudhatod; micsodás légyen, teljesen nem tudhatod, ne is feszegesd felettébb, mert haszontalanúl fáradozol.

Megvagyon benne az értelem, az akarat, az emlékezet, okoskodik. De mint ez nem a valóságos vagyonsága a léleknek, hanem csak tőle fakadó külső foglalatossági.

Meg se gondold a régiebb napkeleti pogányokkal, hogy úgyanazon egy lélek légyen elosztva az egész emberi nemzet között, vagy pedig hogy egy emberben több lélek légyen. Amint csak tulajdon egy szived vagyon, úgy csak tulajdon egy lélek birja testedet.

Amint a sütő nap az agyagot keményíti, a viaszt engeszteli, és lágyitja, úgy az emberi lélek sokféle, és ellenkező dolgokat viszen végbe. Amint a Hóld, ha fogy is, és már nem látszik, megtartja nevét és erejét: úgy a lélek még az esztelenek testekben is maga erejében marad.

Halhatatlan, természetiben változhatatlan, nem hasonlik magátul, mindenkor azonegy. És, merthogy lélek, nem test, semmi testi hatalom vagy erős erő nem tehet fel vele.

Az Isten nem akarta kezdetben érdemes jóságokkal kiékesíteni, se pedig kárhoztató gonosz erkölccsel megbillyegezni. Reád bizta ezeket, és szabadságod alá vetette, a te dolgod azért, és főgondod, hogy épits, szépits rajta; ha elmulatod, számot adsz róla.

Akármint böcsüljed és magasztaljad érdemét, nem lészen sok, sőt elegendő sem; mert képét viseli mindenható teremtőjének.

Ezt tartsad azért szemeden, és gyakorta forgasd elmédben, hogy drága megböcsülhetetlen kincs a te lelked.

Sok jó, sok gonosz telik ki tőle. Nyughatatlan, iparkodó, mindenre reá mérészeli magát, tartalékot nem szenved, vágyódási utolsó végéig is a világnak kinyujtja.

Mindenről értekezik, mindent meg akar tudni, számba vette a látszatos csillagokat, és nevet adott nékiek.

Viseld jó gondját; ha mérész, és vakmerő, rántsd vissza; ha rendetlen, vedd jó lecke alá, igen kicsapó jószág, és ha megtetszik néki a rosz, minden kinálásira ugy enged, mint a viz, hajlik mint a nevendék vessző, helyt ád néki mint a levegő ég.

Akiben igaz lélek lakik, szereti az igazságát és keresi, ehez pedig értelemmel, és tapasztalt próbákkal fér: hiv követője a jónak. A csavargó, és megvesztegetett lélek mindenbe ártja magát, mindent megizelét választás nélkül, és haszontalankodik.

Ne játsszál lelkeddel, szedd öszve minden erejét, ismértesd meg vele Istenedet, magadat, teremtődhez való kötelességedet, tudjad üdvességednek eszközeit, és azon légy, hogy boldoguljon.

9. §. AZ EMBERI ÉLETNEK FORGÁSA.

Amint a pacsirta a piruló hajnalnak, a szomju szarvas a fris forrásviznek, ugy örül az ember szive az életnek.

Tanuld meg, mint kellessék az ideiglen tartó életet megbecsülni, és ha érdeménél se feljebb, se alább nem tartod, a bölcsek módjára okoskodol.

Meg se gondold, hogy nincsen semmi nálánál böcsösebb; azoknak a szédelgő elméknek se higyj, kik azt tartják, hogy meg kell vetni.

Ne szeresd életedet csak azért, hogy élj, hanem azért, hogy magadnak és másoknak hasznot hajtson.

Se az aranybányák, se a gyémántos hegyek meg nem szerezhetik azt a szempillantást, melly már elmult, a többivel azért jól gazdálkodjál.

Amint nem tudod, mint támadtál elő semmiségedbűl, úgy nem tudod szándékát felőled teremtődnek, miért hogy tégedet, és nem más valakit helyheztetett heletted az élők közé, és meddig akarja azt folytatni.

Ne mondd: bár ne lettem vólna a világra, vagy pedig bár szóllatlan gyermekségemben mentem vólna ki belőle; mert eképpen kevernéd az Istennek bölcs rendelését irántad.

A madár megszokja a kalitkarekeszt, nem töri meg testét, békével viseli fogását. Ugy te se fészkelődjél, elégedjél meg sorsoddal, mert nem változtathatod, és ami több, szerető Istened, atyád úgy végezte.

Jóllehet az emberi életnek útja darabos, és kemény, de mégis gyakorta való változási miatt türhető, néha kedves is. Alkalmaztasd magadat mindenhez, biztasd magadat, hogy ködös, felyhős napok után megint kiderül az ég.

Aki szalmán fekszik, bátran nyugszik; aki rózsaágyokat vettet maga alá, méltán félhet a tüskéktűl.

A jó halál jóbb a rosz életnél, te addig élj, meddig tartozol, és ne addig, mig kivánnád. Bizd az Istenre, ő az életnek és halálnak ura; ha gátot nem vetsz benne, akkor szóllit ki, mikor legjobbnak itéli.

Ne panaszolkodjál életed rövid vóltárúl; ne mondd a hollónak, miért élsz te hétszer addig, mint urad, vagy a szarvasnak: irigylem sorsodat, ki te hetedizig látni fogod maradékimat.

Mi végre kivánod a hosszú életet? Hogy egyél, igyál, a világot láthassad, benne mulathass? Mindezeken netalán lelked terhével alkalmasint átalmentél.

Elég időt adott, hagyott néked az Isten; de te erre nem tartottál számot, eltékozlottad, és a jelenvalót is gondatlanul vesztegeted, mintha az elégnél több vólna hátra. Nem érdemled meg, káradra is vólna a többi.

Nem a sokaság, hanem a takarékosság tenyésző; a bőlcs minden időben él, és azért eleget él; az esztelen soha sem él, azért eleget sem.

Ha lelkesen megvizsgáljuk, kevés kívánatos jót találunk egész életünknek folytában. Gyermekségünk tudatlansággal mulik, ifjuságunk haszontalansággal, emberi korunk gonddal, búval, munkával, fáradtsággal, vénségünk nyavalyával, nyomorúsággal.

Mint a tengeri habok rengenek, egyik a másikát csapdozza, és a harmadik nagyobb erővel orozkodván utánnak, az előtte valókat elboritja: ugy az emberi életnek viszontagságai között, egyik gonosz a másikát éri, és mégis azt kivánjuk, hogy ezekkel vesződjünk.

Fogadd tanácsomat: tanúld meg az égnek számvetését. Esedezz a mindenható előtt bölcseségért, mellynek vezérsége alatt, fogyaték életedben, ollyas napokat tudhass számlálni, akár sok, akár kevés légyen, amellyeken szived lelked megnyugodjon mind itt, mind más világon.

29. §. ÖRÖM, SZOMORÚSÁG.

Semmi maszlagos örömre ne gerjedjen szived. Olly mélyen ne bocsátkozzál a szomorúságba, hogy ne birhass magaddal. Se egyik, se másiknak nem jó külső végére menni.

Ide szemeddel, íme itt áll az örömnek hajléka, meg vagyon festve kivül, kedves a szemnek, benne vígan vannak vendégi, tombolnak, tapsolnak, röhögnek.

A gyönyörűség űl ajtaján, mosolyog, énekel, játszik maga magával, édesen beszél az utazókkal.

Integet, csalogat magához, hogy a vig életnek örömében részed légyen, azt hirdetvén, hogy másutt nem találod fel azt, ami az ő háza fedele alatt vagyon.

De te, ha Istennek tartod lelkedet, ne járulj hozzá, ne légy társa azoknak, kik oda szerződnek. Mondják ugyan, hogy ők az örömnek fiai, hogy ez az élet, hogy ez a földi boldogság.

Azonban a szörnyü veszedelem környékezi őket, az Isten ostora vagyon felettek, és a pokol kinyilt torka készen várja őket, hogy elnyelhesse.

Már tekints amoda felé, abban a setétes völgyben vette lakását, és megvonta magát a szomorúság. Ázik arcája sirással, mellye alig piheg a sürü fohászkodástól, szája tele a keserves panaszokkal.

Emelkedik, esdik bus feje, dobog szive, nem találja nyugtát keservében.

Amit széles e világon lát, vagy hall, kín szemének, kín fülének. A nyájasság keserű néki, az egész természetnek ékessége irtóztató kép előtte.

Ide se közelits, esztelenség dolga, veszedelmes társasága. Kiszíja velejét csontunknak, megveszti gyümölcsét, megfonnyasztja kedves virágjait életünk kertjének, utoljára a kétségnek ölébe vet.

Kerüld azért a mocskos gyönyörüségeket, mert kárhoztató. Kerüld az esztelen szomoruságat, mert hóhéra szivednek. Középúton járj, melly olly helyre vezet, ahol a csendes békesség, és bátor nyugalom lakik.

Vidámok itt az emberek, de kellő csendességgel, nem öntik ki sziveket bolond örömre. Néha gondba is merűlnek, de néznek a mértékre. Az emberi életnek vigabb napjainkban részt vesznek, de előttek vagyon az illendőség.

Csudálják azokat, akik az utálatos gyönyörüségekben ölik vesztik magokat. Szánják azokat, kik a szomorúság mélységében kinlódnak, és példájúl vévén dolgokat, vigyáznak magok lépésekre, hogy se ide se oda kelleténél ne tovább.

49. §. HALÁL.

A halál mutató próbaköve életünknek, és csalhatatlan tűköre jó és gonosz cselekedetinknek.

Ha kinek élete felől józan itéletet akarsz tenni, értekezzél végérűl, kitetszik itt a valóság, nincs helye a csalárdságnak.

Nem heába élte az életét, ki úgy hal meg, mint kell. És az nem született haszontalanúl, aki boldogúl mulik ki.

Aki gyakorta, és szivesen forgatja elméjében, hogy meg kell halni; jobbára jól él, igazán él. Aki restelli meggondolni, vagy elfelejti, rendetlenűl él, nem él igazán.

Ha becsülettel és üdvösségesen akarsz meghalni, azon légy, hogy náladnál előbb haljanak meg vétkeid, és vesszenek ki belőled.

Szerencsés az, aki halála előtt minden kötelességének eleget tett, ugy hogy halála óráján nincsen egyéb dolga, hanem, hogy meghaljon.

Az illyen ember nem kivánja halasztani életét, minthogy semmi szüksége nincsen az utóbbi időre.

A haláltól ne félj, félj a büntől, és nem félsz a haláltól, sőt ohajtani fogod, néhai boldogúlt jámborokkal; mert kiragad ebbűl a siralomnak völgyébűl, és általemel az igazán való életnek vigságos lakására.

50. §. AZ ITÉLET. ÖRÖKKÉVALÓSÁG.

Halandó ember, még most, mig tart életed, vedd igaz képét jövendődnek. Fontold meg, mihelyt béhunyod szemedet, azon szempillantásban ezerni ezer, veled együtt testekből kiköltözett lelkekkel, itélő biród előtt meg kell jelenned számadásra.

Kimondhatatlan nagy félelem, irtózás, reszketés lészen itten. Méltó ezt a dolgot nagy tekintetbe venni, gyakorta forgatni az elmében, mert serkenti szunyadozó gondatlanságunkat, hogy elővegyük eszünket, és az illyen jeles szempillantásra, készűletlenül ne menjünk.

Ez a rettenetes itélet nem ád helyt semmi mentségnek, nem lészen elfelejtve, minden jó és gonosz cselekedeted előkerűl ezen bőlcs, igaz, jutalmazó, büntető hatalmas urad előtt.

Békélj meg azért még életedben mennél előbb, mennél jobban lehet mindenható Isteneddel és nem lészen itélő széke előtt pöre veled, nem lesz, kitűl mitül rettegned, sőt érdemed szerint a hiv szolgának bérét veszed.

És, mikor már minden mulandó időnek vége lészen, a természetnek épülete omlik, bomlik, a végső itéletnek napján feltámadott testeddel egyetemben a mennyei atyádnak országában örök boldogságra emeltetel.

TÉLI ÉJSZAKÁK,

VAGYIS

AZOK UNALMIT

ENYHITŐ BESZÉDEK.

FŐTISZTELENDŐ S NAGYMÉLTÓSÁGÚ

FELSŐ-SZOPORI SZILI JÁNOS

SZOMBATHELYI PÜSPÖK ÚRNAK,

KEGYES PÁRTFOGÓ URÁNAK,

ALÁZATOS ÜDVÖZLÉSÉT MONDJA

RÉVAI MIKLÓS, A KÖZREBOCSÁTÓ.

Méltóságos Püspök Ur!

Nem úgy, amint akartam vólt, hanem amint csak lehet, úgy bocsátom közre Faludi Ferenc Téli Éjtszakáit, vagyis azokat a téli estidő unalmainak enyhítésekre való beszédeket, mellyeket a boldogúlt iró, amint egyéb munkáiban is szokott cselekedni, főképen a jámborság, és a szent erkölcs oktatására szerzett, azzal a természetes tiszta magyarsággal, mellyel ő bírt leginkább. Igen tartottam tőle, netalám ettől is tiltson valami nem reménylett viszontagság, ha késni találnék. A Te Nagyságos Neved alatt adom pedig ki, ugyan Neked mintegy visszaadva, akitől vettem ezeket a többi maradvány irásokkal együtt. Ha úgy fog Faludinak ezen szép munkája is, mint a többi, a hazafiaknak kedve telesére, és hanyatlani kezdett édes nyelvünk méltóságának néműnémű fentartására lenni, amit is igen reménylek: élsz Te is, Méltóságos Püspök, ezen szép cselekedetedért a háláló magyaroknak szíveikben még a késő időkre is: aki Faludinak holta után ezeket a ritka kincseket, mellyeket külömben a moj emésztett volna meg, gondviselésed alá vetted! Tartson az Isten Hazánk vigasztalására!

Irám Pozsonban. Boldog-Asszony hava fogytán, 1787.

ELSŐ ÉJSZAKA.

Hollósi, Szilágyi, Báthori.

Szilágyi egy kastélos urnak látogatására rándúla, hogy nyavalás létében vigasztalná. Reménységén kívűl jobbacskán találá. Tüzellője mellett űldegelvén, dohányzott vala; háta megett egy inas könyvet olvasa. Béköszöntvén a vendég, a szokott űdvezlések után leűlének. Szilágyi így kezdé: Hollósi uram (e vala a gazdának a neve), hogy igazán megvalljam, nem jöttem, amint mondják, csak pipát gyújtani, hanem megunván otthon magamat, egy pár napra szállást kérek.

HOLLÓSI. Akarom, hogy látogatásával megbecsűlt az úr, további itt maradásával pedig vigasztalni fog, azonkívül is a télnek szinte szivében vagyunk, nehezen mennek az unalmas órák. Mondhatom, hogy álmatlan éjszakáimnak alig várhatom végét. Hozzám igérte magát Báthori úr is, minden szempillantásban várom, többen leszünk azért, és, reménylem, vigan. Ugy tetszik, máris érkezik. Inas! hadd itt a könyvet, gyujts fáklyát, vezesd fel az urat.

BÁTHORI. Itt vagyok udvarlására az urnak.

HOLLÓSI. Tegyük le a bundát.

BÁTHORI. Minthogy azt mondják: Szűr hozz fát, palást rakj tüzet, bunda nyugodjál! szót fogadok. Most egyszer valóban teljes hasznát vettem, nélküle általjárt volna a kemény szél.

SZILÁGYI. Csak igazat tart: A tél tél, de a szél szél. A szél csípő mérges fullánkja a télnek.

BÁTHORI. Ha merem kérdezni, mi szép könyvet forgat az úr?

HOLLÓSI. Spanyol az [első]authora, azt irta homlokára: Noches de Invierno, azaz: Téli Éjszakák. Német nyelvre fordították, és nyomtatták Norinbergában.

BÁTHORI. Belé tekéntenék, de nem tudok a könyvnek nyelvéhez.

SZILÁGYI. Én sem ismérem se közelrűl, se tavulrúl azokat a szegletes betűket; vallyon mit mond?

HOLLÓSI. Szerkivűl való históriákat emleget: nem egyébre, hanem mulatásra való.

BÁTHORI. Tudom, hogy Szilágyi uram nagy barátja a historiás könyveknek, én is jó kedvvel olvasom, de örömestebb hallom.

SZILÁGYI. Ha merjük búsítani az urat (lévén ahhoz kedvünk, és ürességünk), legalább egyecskerűl tudósitson.

HOLLÓSI. Többrűl is, ha tetszik, de nem egy végbe, mert hosszasak, ebbe is, ha unalmas lészen, bé lehet vágni, vagy kérdéssel, vagy más mi beszéddel. Azonban ha Cupido kis király a historiába keveri magát, meg ne ártson. Én ugyan részemrűl csendessen jártatom, mert tudom, hogy a mocskos beszélgetés erkölcs-vesztegetés.

BÁTHORI. Minket ne féltsen, serpenyőre lövöldöz, megtompul nyila, ugy termettünk.

HOLLÓSI. Annyi mint az a tehát: Olaszországban, Ferrára városában udvart tartott Normandus, azon tartománynak hercege. Két jóra való fia vólt. Az öregbiknek neve Mauritius, a másiknak Paulus Cassius. Egyik is, másik is a fegyverforgatásban nagyon előment, és messze elhíresedett. Ez a két egy-testvér igen szerette egymást, semmi viszontagság, semmi bal történet fel nem háboríthatta egyikét a másik ellen, [azon egy szívvel, egy akarattal valának,] mintha a két testet csak egy lélek bírta vólna. A hercegasszony körűl sok nemes udvarló kisasszony tartózkodott. A többi között egy Angelica névü, mely is megfelelt nevének, mert angyali hatalmas szépség volt, és sok szemeket vert. Elsőben is megtetszett Mauritiusnak, és viszont kivallott nagy hajlandósággal volt hozzá Angelica; mindazonáltal ez a köztök való alku titok volt az udvar előtt.

Az öreg herceg, Normandus, nem tudván fia dolgát, hasonlóképen utánna járt, nehezen birt szivével miatta. Hol az irigy bánat (zelotypia) háborgatta, és nem tudta, ki ellen; hol másképen nyughatatlankodott. Nem tűrvén kínját, előhivatá egy forgott, meghitt belső tanácsossát, Vicentiust, kinyilatkoztatá szándékát Angelica eránt, és bajos nyavaláját miátta, arra kéri vala, [hogy] légyen foganatos eszköze, közbenjárója ebben a dologban, titkon, okoson forgolódjon, édesítse szivét kivánságához. Biztassa tárházas ajándékokkal, ha ez nem elég, méltóságos állapottal, ha ez sem elég, jövendőbéli házassággal, következendőképen hercegi titulussal. “Ha, ugymond, ezen űgyemnek, emberséged által, jó végét érem, és látom, atyámfia! jó urad lészek, és minden reménységeden fellyűl megjutalmazom fáradságodat.” Erre Vincentius hűségét, minden erejét, és kitelhető mesterségét ezer fogadásokkal ajánlotta; arrul intvén az öreg urat, hogy időtűl várna, és ha közbe-közbe nehéz válaszok érkeznének, meg ne ijedne. – Ezzel fejét hajtván, elbúcsuza urától.

Kevés idő múlva meglesvén magános létét Angelicának, költséges ünneplőbe öltözvén, bélopta magát szobájába, sok himes udvari beszéddel tartogatta, és gyakorta valami kis mosolygásra is fakasztotta. Szellőztető gyenge ruhában vala a szűz, és hajadonon, egy pár olasz bokréta rengett a fürtek közt. Tetétűl fogva talpig megjárta szemével Vince, és egyszersmind annyi tüzet rakott maga szive alá, hogy mind a két pofáján kinézne, és reszketne miátta. Igyléttében, vagy elfelejtvén, vagy kész akartva félre takarván ura űgyét, maga számára kezdte kaszálni. Addig s még addig, és mind közellyebb példázott langaló szerelmével, amíg Angelica észre vette röjtött horgát, álnok fogásit, ostoba merészkedését, és fertelmes szándékát. Akkor felhevűlvén, haragos szemmel, kemény szókkal kezdé feddeni, és hogy mindjárt vég bucsút venne tőle, megparancsolá.

Szinét [meg]változtatván, morgolódván, visszapironkoda Vince úr, és más ártalmas csapásokra vetemede. Hogy azért bosszuját Angelicán kitölthesse, és uránál becsületét fenntarthassa, azt hordotta Normandus herceg fülébe hazuggal, hogy [a] reá bizott követségében híven eljárt vólna; lágyúlt is már a kegyes, de melegen reá, asszonyi finnyaságtul viseltetvén, neki keményedett, és már kőnél kövebb.

– Eleibe raktam, úgymond, a jövendőbéli szép tartást, a drága kincseket, biztattam azzal, hogy hercegséged megunt társán kész kiadni, csakhogy Angelicát helyébe ültesse, hercegasszonnyá tehesse, és mellette lehessen hóltig. Erre az vala a felelet: meggondolom magamat. Viszkettettem azután kedvét azzal, venné méltó gondba kinyilt szerencséjét, minthogy ezen úttal magát, és egész rokonságát boldoggá teheti. Itt megrázta magát, és kerék válaszul azt felelé: “Kiki koholja maga szerencséjét, az én szerencsémre lészen másnak gondja. Erre képest, ha az egész világnak kincsét tornyosan tetézve előmbe rakná az ur, és minden boldogságával megkörnyékezne, mégsem bírná arra szívemet, amit tőlem kíván, gyomromból útálom azt a vén…”

– Minthogy ezt képtelen bosszúságnak tartottam, többre nem igyekeztem. Felséges uram! az juta eszembe, amihez szép szóval nem férhettünk, annak fenyegetéssel, és erőn erővel tegyük szerét. Igy intéztem el a dolgot. Egy hozzám hallgató, jól termett fiatal szolga rabom vagyon, őtet bocsáttom levéllel Angelicához. Az írásban pedig nem lészen egyéb, hanem mintha a rab követ maga űgyét forgatná, és régen felgyúlladt szerelmével megkínálná a kisasszonyt, és hogy előbb helyébűl nem mozdúlna, amég vigasztalást tőle nem venne. Én pedig tüstént nyomában leszek, és mintha valami fertelmességen rajta kaptam volna őket, nagy mérgesen rabomra űtök, és agyon lövöm, lármázok az udvarban, elragadom a levelet, béadom hercegségednek, bévádolom Angelicát. Hercegséged törvényt láttasson reá, és itélje halálra, kétség kivűl az akaratos kisasszony megdöbben réá, lábaihoz fog borulni hatalmas urának, hogy életét megmenthesse, és mindenre reá fog állani kész jó szivvel.

Normandus ezeket hallván, és mint a tiszta igazságot béfalván, jó darabig gázolt zavaros gondolatiban, azután mint a bolond szerelemtűl megszédült, és vakúlt egy ember, a szélső végére nem tekéntvén a veszedelemnek, helybe hagyá Vincének gonosz fogásit, biztatta, bátorította, igazgatta, vagyis izgatta, hogy mennél előbb végbe menjen az elintézett gyilkosság. Értésére légyen itt annak, aki ezeket olvassa, hogy se az öreg ur nem tudta Mauritius szíve járását Angelicához, se Mauritius atyjának, és Vincének törekedesit, se Angelica Normandus hajlandó kedvét hozzá.

Azonban semmit sem mulatott el Vince ur, előhivatá a fiatal rabot, kezébe adá az áruló levelet, és megparancsolá, mitévő légyen. A legény bátran eljára dolgában, igyenessen béméne Angelicához. A jámbor szüz látván Vince emberét, elréműle, a szolga térden nyújtja a levelet. Angelica szemére hánja vala mind maga, mind urának szemtelenséget, még fel sem szakasztá a levelet, már is ott termett Vince, s egynéhány szitkokat okádván, egy[pár] golyobicsot lűtt fejébe rabjának, ki mindjárt arcul esett Angelica lábaihoz. Közös lévén e dologban a herceg, mihelyest a lövést hallá, oda sietett a főurakkal, kik udvarlásán valának, halva találák a rabot, elolvasák a levelet, helybe hagyják Vince cselekedetét. Bűnösnek vallják Angelicát a legénnyel való cimborázása miatt, elnémula Angelica, a sok kérdésre egy szót sem tudott felelni; elviteték azért, és bézáraták egy toronyba a palotának a végén.

Elterjedvén hire ennek a mocskos történetnek, értésekre lett Corazzo nevű helységben Angelica atyjafiainak. Ketten közülök kitámadván mellette, Ferrárába siettek a herceg eleibe, térdre esvén azon kérik vala, fogná pártját szerelmes hugoknak, kinek eddig való jámborságát fontos próbákkal tudják, és mostani ártatlanságárul sem kételkednek. Minthogy pedig az embertelen Vince fegyveressen ment oda, ahol nem volt szüksége reá, okvetlenűl ő a mozditója, feje, mestere ennek a szomorú esetnek, nem más. Engedje meg azért hercegsége, hogy Vincentiussal halálos bajt vijanak, a dolognak kimenetele megmutatja, ki mellett légyen az igazság. Nemes eleink igy szakasztották végét az efféle pörnek. Ezt kérjük, várjuk is, úgy mint nemes személlyek hercegségedtűl, mutasson helyt, szabjon időt megharcolásunkra.

Ezeket értvén Normandus, megcsükkent elméjében, és nem tudta mitévő légyen. Azonban igy okoskodván magában: ha Vince elvész, nem lészen bizonysága latorságomnak, minthogy kivűle senki sem tudja szándékaimat; ha Vince él, és elvesznek az atyafiak, nem lesznek árulóim, ezen okra nézve réáálla. Mindjárt azért tudtára adaték a dolog Vincének, ki is valamenténnyire bizván karja erejébe és fegyvere élébe, nagy gőggel előálla, és sok főuraknak jelenlétében azt mondá: “Tagadhatatlan igazság, hogy a lator rabot, és latrabb Angelicát tettében rajtkaptam: kész vagyok azért nyólc nap mulva hajnaltul fogva setét estig ezen igazságért megharcólni akárkivel.”

Meglévén már a kötött alkú köztök, kiki fegyveréhez látott, hogy legjobban a viadalra készűljen. Mauritius herceg, aki tisztelte, és becsűlettel szerette Angelicát, sajnosan fajdolta, hogy így keverik hirét, erre képest alattomban ő is fegyverkezett, és meg akart jelenni védelmére. Vince látván, hogy elközelét az elidőzött nap, és több vitézekkel léend dolga, meggondolá magát és mást végeze. Elméne Paulus Cassiushoz, az ifiabb herceghez, arrul panaszolkodván, hogy megcsükkent erejében, és nem felelhetne meg igéretének, nagyon kéri vala, hogy magára vállalná a verekedést, mindazonáltal titkon, és hogy legbátorságosabb volna, ha ugyan Vince szobájában öltöznék az ő elkészült fegyverébe. A fiatal herceg nagyon megörűlt ennek az alkalmatosságnak, melyben erejét, bátorságát, tanúlt és gyakorlott mesterségét megmutathatja. Vigan kezet ada Vincének arra, hogy képét fogja viselni, és reméllyi, hogy győzedelmessen. Azonban tágos szép helyt válosztottak a bajnakoknak, alját meghintették vernyeges fevénynyel, megkerétették festett támaszokkal, két nyilást hagyván a két oldalán. A hercegnek különös állást épitettek, és jobbra, balra mást az udvarhoz tartozandó főméltóságoknak. A hercegasszony szin népével az oda szolgáló folyosót foglalta el. Angelicát magához vévén, és biztatván jó szerencsével, alól számtalan sok nép csoportozott öszve, hogy a vitézkedést látná.

Készen lévén minden, elérkezett a herold (azaz a bajnokmester) nyolc zászlóval, tizenkét trombitással, hat harcoló kopjával, mellyek az udvari inasok kezekben valának, hogy, ha szükség ugy kivánná, a harcolóknak nyujtanák. Megjelent a herceg is meggyszinű virágokra metélt tar bársony hosszú köntösben, fekete tábattal borított csapkaforma kalap volt fején, keskeny karimával, egy kis bokréta ékesítette, melynek foglalója két öreg gyémántbul állott. Belső öltözete vont ezüst volt. Mihelyt fellépett állásra, jel adatott, harsogtak a trombiták, és egyszermint előszágulda Paulus Cassius, Vince képében. Oly vidám nyerseség, és bajnaki bátorság nézett ki belőlle, hogy Márs hadi-istenben nem kivánhatnál többet. Tetétül fogva talpig acélban vala, mellyet itt-amott ezüst virágokkal megfuttatott. A kardsziját drága kövekkel megrakta. Jól megkeményétett sisakján fejér feketével egyveledett tóllazat ingott. Vércse szinű haragos mén volt alatta, könnyű kazúl nyereg rajta, általtördelt és bévert arany majcokkal gazdag szerszáma mintegy játszott a ragyagó nappal. Illy készűletben egyszer, kétszer megjárta a vetekedő helynek piacát. Azután rendelyt helyén megállapodván, fejet hajtott, és kopiája lebocsátásával megtisztelte a herceget, és az egész udvart. Erre másodszor megszólamlott a trombitaszer.

Azonnal előléptetett a két vitéz, Angelicának atyjafiai, két szerecsen lovon, szépen pallérozott vas derék, és karvas volt rajtok, hasonló tollas sisak fejeken, a lóra való ékes szerszám arannyal, és zöld sodrott selemmel egybeszőtt munka vala, mellynek fürtjei szépen rengettek, mind homlokán, mind szűgyén, és mellyén a lovaknak. Szemközt lévén a vitézek, jel adatott a viadalra. Akkor nagy sebesen egymásra rugaszkodtak olly hatalmas öklelésekkel, hogy hangja a szomszéd falakrul megtérne, és a csomós sómfa kópiák, egy s más részrűl darabokra törnének. Kihez képest kardot rántván, más viadalt kezdettek. Minthogy pedig vasnak a vason nem volt foganatja, jó darabig forgatták egymást kemény csápásokkal, amig Cassius a melyvasnak köldöke alá fére, és halálosan megsebesítené ellenségét, aki mindjárt főmeredek lehúlla lovárul, és arcul elterűlt. Erre mindjárt hallatott a trombiták rivadása, és látszatott az arra való zászlóknak vig forgatása. Cassius egyet, kettőt ugratván lovával, uj kopiát vévén [markába], csendessen várta második küszkedő társát.

Nem is késett, két úgrással ott vala, de szerencsétlenül járt, igyenetlen erővel kapott Cassiusba, megsikámlott a pallérozott acélon kopiája; Cassius pedig egyenessen úgy akasztotta melléhez, hogy első ökleléssel kivetette nyergébűl, ki is hanyatt esvén, amig lábára kapott, addig mint sebes gyik rajta volt Cassius pallosával, és markolatig testébe verte, ott hagyván vérében megint lovára ült, körűltekéngetvén, kivel köllene tovább megvini.

Szinte akkor érkezett egy isméretlen vitéz fejedelmi készűlettel, és szörnyű méltósággal. Senki sem gondolta volna, se atyja, se öccse, Cassius, se Angelica, kinek védelmére jött, hogy Mauritius légyen. Aliglan lépett a kerékbe, megrázván ebanum fábul hornyolt kopiáját, ellenségére akart ütni, de a herold nem engedé meg addig, amig a holttesteket el nem emelnék, és a vérrel föstött részeit az udvarnak tiszta fevénnyel meg nem hintenék. Addiglan azért, amint engedte játékos nyughatatlan paripája, helyben maradott.

Nem győzte az udvar dicsérni persiai jól termett lóvát, annak magossan költ nyakát, szároz fejét, széles mellyét, vékony lábát, kis körmét. Csodálták mások a válogatott szerszámát rajta. Tenger szinű vont arany csáprággal kengyelig meg volt teritve, skofiomos sűrű rójtok minden szélén. Homlokán, mellyén terepes rubintos rózsák, tizenkét rétü zománcsos csengő boncsok nyakán; minden szijazatja vörös bársonnyal bélelve belől, kivűl rakva külömbféle drága kövekkel, mellyek megütközvén a nappal, mindenféle szikrát hánytak.

Maga talpig arannyal boritott páncélba öltözött, bal karján gyémántos perec volt. Sisakján, s lóva fején tornyossan költ körös-körűly lehajló igen ritka tollazat látszott, tetején pedig egy pár hajfürt, Angelicának ajándékja. Jóbbik vállárul bal [oldala] felé fegyvertartó széles kék bársony heveder függött, gyenge himvarrással, és napkeleti gyöngyökkel kiékesitve. Illy készűlettel minden embernek szemét és szivét magához vonzotta.

Elkészült azonban a hely. A herold jelt adott a trombitásoknak, és vitézeknek, azok lármázása alatt a bajnakok villám sebességgel egymásra rohantak, kiki nyerge kápájához szegezvén kopiáját, arányzóba vette ellenségét, és azon igyekezett, hogy székébűl kiejthesse; de a vigyázó vitézek arra tanított lóvoknak félreugrásával el tudták kerűlni. Nem is mindenkor, mert hatalmas öklelésekkel úgy megrázták egymást, hogy aliglan tarthatták magokat nyergekben. Horpadni kezde a vas derék testeken, és sisak fejekben, a szigonyos kopiák pedig töredezni. Elveté azért mind a kettő, és oldalfegyverhez nyula, sok erős, és haszontalan csapások után kerék futtatásra csalta Mauritius Cassiust, holott észre vette Mauritius, hogy Cassius gallérjának csatolatja megbomolván, elvált egymástúl, arra felé ment azért éles tőrével, és karjának minden erejével, és általverte gégéjét Cassiusnak, ki is mindjárt lankadni kezde erejében, húllott kezébűl fegyvere, maga lassanként ledűle lovárúl. Nagy vig kiáltás támada mindjárt a nép között. A lobogók, és trombitások nevelték a vigságot. A hercegasszony örvendetes kedv mutatással vigasztalta Angelicát, kinek élete, bátorsága, becsűletének fennmaradása megbizonyíttatott. Angelica boritó fátyolát letévé, megköszönte a hercegasszonynak, és a többinek szivességét, és kiváltképen emberségét a győzedelmes vitéznek, kit meg is ismére haja fürtjeirűl, de elhallgatta nevét.

Mauritius azonban leszálla lovárúl, kezdé sisakját bontogatni ellenségének, hogy fejét venné, és Angelicának ajándékúl bémutatná. De ime útálatos Vince helyébe maga tulajdon szerelmes szép öccsét, Cassiust találá halva. Ezen rettenetes elijedésében, és vigasztalhatatlan keserűségében ott hagyá mindjárt testvérét, lovára űle, és senkitűl sem búcsúzván, azon ismeretlen képében sebes nyargalással kiméne a városbul, és egész tartománybul tizenöt mérföldnyire.

Egy sűrű [vadon]erdőre akada, béméne, leszálla lóvárúl, egy terepely fának törsökéhez dűle. Illy magános létében kiönté árját bánatjának ezerni ezer panaszokkal búsítván az egeket, forro siralmi között ütögetvén mellét, átkozza vala karját és kardját, melly jó öccsén, szivemássán hohérkodott. Mindenek fölött átkozta Vincentiusnak atyját, ki nemzette; anyját, ki méhében hordozta, és szoptatta; magát Vincentiust, aki ördöngös mesterségével illy útálatos mészárszékre igazitotta az egyetértő egymást igazán szerető atyjafiakat. “Méltó vagy, ugy mond, hogy a föld elnyeljen, az ég megútáljon, a tűz megemészszen, az Isten megverjen.” Azután Normándusra, atyjára neheztelt, és feddegette, hogy illyen latroknak ád helyt [maga]udvarában. “Tanulhattál volna, ugy mond, a külső példákbúl, melly veszedelmes légyen az árúlókra bizni titkát, és életét a fejedelmeknek. Honnénd tudod, hogy Valentinianust Arbogastus, legkedvesebb embere ölte légyen meg? Martianust, a konstantzinápoli császárt, Arduarius pohárnokja méreggel felkevert itallal végezte ki a világbul? Caracallát tőrrel verte által meghitt szolgája, Martianus? Ki tudja, nem ha ma holnap nem szaporitod-é magad is e szomorú példákat?” Igy aggódván, és hánykolódván jó darabig, egyszersmind lovára űle, és a liburnumi révparthoz siete, ott vetkőzvén, egy calabriai hajóval megszegődött, és Neapolis városa felé eveztetett.

Térjünk Ferrárába Angelicához. Ő egy részrűl úszott örömében, hogy megnyerte életét, hirét, jó nevét, jámborságának igaz bérét, és jútalmát. Más részrűl repedett szíve fájdalmában, hogy elvesztette két atyjafiát, főkepen pedig, hogy elröppent előle Mauritius, és szemtűl szembe nem köszönhette meg védelmét, és szabadulását. Ami az öreg herceget illeti, vigasztalhatatlan vala vitéz fia halála miatt, sokszor emlegetvén Cassiust, és megsiratván, keresteti vala Mauritiust, hogy általa vigasztalást venne; de senki semmi bizonyossat nem tuda mondani felőle.

Itt megpihene Hollósi; Szilágyi pedig nem türheté, hogy ne értekezne Vincentiusrul: “Mi hasznát vette, ugy mond, a lator Vince ennek a mészárlásnak?”

HOLLÓSI. Megmondom. Azon hevenyében, hogy fiát vérében látta, elfordúlt tőle, és felforrott mérgében, a birákat magával elvévén, egyenessen Vincentius szállására ment, tátva nyitva találá a két első szobát, Vince benn vala a harmadikában, kezével, lábával egy erős oszlophoz kötve, csurgott szeme egy pár hamis cseppekkel. “Mi dolog ez?” ugymond a herceg. Az agg róka igy mentegeté magát: “Felséges uram! Szinte mikor a verekedésre készűlnék, és egyben raknám szerszámomat, érkeze Cassius; sokat törekedett, hogy ő vitézkedhetnék helettem, én pedig egyáltaljában nem akarnám, féltvén életét, és tulajdon becsűletemet: megfordúlt, két isméretlen embert hozott magával, kik engemet megtámadván, nagy erőszakkal ide szoritottak. Az idegeneket elküldötte, szobámban vetkőzött (íme bizonyságúl a köntöse), fegyverembe öltözött.” Ezzel a zsiros hazugsággal elámitotta a gyáva herceget, és a birákat; holott, hogy kiszapúlhassa magát a mocskos latorságbul, meghitt két emberével vitte végbe maga ezen fogságát. Elhitte a herceg, elhitték a birák, és Vince megint bészegezte magát ura kedvébe.

Elhagyván a rosz embert Normandus a hercegasszony látogatására méné; alig pihene már gyötrelmében kedves fia szörnyü halála miatt, senkit sem ismére, senkinek sem felelt, harmad napra kelvén kibúcsúza lelke testébűl, és az egész udvar szomorú hosszás gyászba öltözött.

SZILÁGYI. Hová lett Mauritius?

HOLLÓSI. Holnap, ha ugy engedi az idő, és alkalmatosság, felkeresem, most egyszer itt végzem; azon kivűl is talán alkalmatlan hosszú beszédemet megunta Báthori uram.

BÁTHORI. Sőt kedvemet találta az ur véle, és mondhatom, akár tettében ugy lett légyen, amint a beszéd előnkbe adta, akár nem; de egyrűl másra változása gyönyörüséges, és a szépek közül egy. [… ]

MÁSODIK ÉJSZAKA.

Hollósi, Szilágyi, Báthori.

Más napra kelvén, déllest foglalatosságiban vala Hollósi ur. Báthori, Szilágyi urak vadászkodva mulattak, és későn érkeztek haza, egy bokor fenyőssel, és egy pár nyúllal gazdálkodván a konyhának; azért csak vacsora után űlnek öszve.

SZILÁGYI. Nehéz-nehezen vártam azt az órát, minthogy igen kivánom tudni végét a tegnapi historiának.

HOLLÓSI. Rajtam nem mulik, ha eltűri Báthori ur is.

BÁTHORI. Sőt én is kivánom.

HOLLÓSI. Ha ki nem kopott elmémbűl, mint a magyaró tokjábul, elbeszéllem a többit is. Elindula, amint mondám tegnap, Mauritius herceg egy calabriai hajón, Neapolis felé. Megtelvén jó széllel a vitorlyák, nagy hamar messze valának a révparttúl. Nyugta felé vala a nap, változni kezdettek a szelek, nem sokára reá fenekérűl háborodni a tenger, hová tovább iszonyú morgással rengetni habjait, és fennhordozni. Szaporodtak a setétes felhők terhessen, mellyeket egybe kergetvén, és felforralván a kemény szelek, oly tüzes villámlásokat bocsátottak, hogy égni látszott a tenger, és a hatalmas mennydörgésekre remegni a gállya. A hajók előtt jádzó delphin halak fenekére szállottak a víznek, és a halászó madarak menedéket keresni a kősziklák között. A hajósok felszedték a vitorlyákat, nem tudták, mely része felé a tengernek ragadtattak. Nagyon féltek hol a hajónak törésétűl, hol elmerűlésétűl. Ivott a hajó, repedtek a kötelek, hasadott az arboc fa, az egymást érő menydörgések, és sikótó éjszaki szelek miat nem érthették egymást, se nem igazúlhattak el magok között a révészek. Illy rettentő veszedelemben valának három nap, és három egész éjjel, amig ritkulni kezdettek a felhők, csendesedni a szél, nyugodni a tenger, derűlni az ég, szolgálni a nap: akkor vették észre, hogy nyugotrul napkelet felé kergettettek a számtalan szelek által, és hogy az Euxinum tengertűl nem volnának messze. Kihez képest Neapolis helett Konstantzinápol volna előttek.

Megpihenvén azért, hálát adának az Istennek, szárogatni, és rendbe szedni kezdték a vitorlyákat, és amennyire lehetett, helyrehozni a romladozott hajót, vigadozni, hogy most egyszer túl volnának minden veszedelmen. De ime mást végzett irántok a gonosz szerencse. Lesben vala egy kóborló török hajó, látván, hogy fegyvertelenek, véletlenül reájok ütött, és feldúlván a gállyát, rabokká lettek minnyájon. A capitán a martalékkal igyenessen Konstantzinápol felé sietett, hogy ott a főuraknak jó árán eladhassa rabjait, és más egyéb nyereségét.

Akkor üdőben Szelim szultán Ottomán a harmadik török császár birta a napkeleti császárságot. Fényes udvart tartott Konstantzinápolban, nagy dicséretessen uralkodott, keményen fenntartotta az igazságot. Egyetlenegy fia vala Mustapha. Szerette őtet az atyja, az udvar, és az egész ország kegyes erkölcsére nézve, és más jeles okokért nagyra becsülte.

Az emlitett tengeri rabló kapitán egyéb praedáját, és rabjait itt-amott elosztá. Mauritiust (kinek ennek utána Bernád lesz a neve, mert maga változtatta meg), mondám, Mauritiust, vagyis már Bernádot, delisége miatt Mustapha hercegnek ajándékozta. Mustapha pedig egy török kisasszonynak adá inasúl, hogy általa üzeneteket venne és viszont küldene.

A török kisasszonyt Zaydának híták, és jegyben vala titkon Mustaphával. Mustapha igen szerette, és az ő kedvéért ezer mulatságokat inditott. Különös ferdőket, ritka madártartó házokat épitettett, selyem hálókkal halásztatott a tanyákban, a narancsos kertekben szép sétáló lyugasokat eregetett. Több török méltóságok is, hogy Mustaphának jó szivét megérdemelhessék, versent iparkodtak Zaydának kedveskedni. Az egy Piali bassának nem tetszett a dolog. Írígylette Mustapha szerencséjét Zaydához, minden kitelhető módokat gondolt ki, hogy maga részére csalván, közelebb való barátságba eshessen vele. Bernádot hivatá magához, hogy elsőben kitanúlhassa szivét általa, tanácskozott, sok puha izenetekkel terhelte.

Bernád, aki szemes udvarban nevekedett, és ettűl a hatalmas urtúl méltán félhetett, magára válolta a dolgat, de ugy tudta a rókafarkát csóválni, hogy se őtet, se Mustaphát, se asszonyát meg nem bántaná. Pialit elhitette, hogy jó rendben légyen a dolga; Mustapha előtt eltitkolt mindent, és asszonyának semmi jelt nem ada Piali szándékárúl.

Ugy történt azonban, hogy a császár vig jó kedvében saraot, azaz egy esti táncot parancsolt. Hivatalos volt erre a mulatságra szine az egész városnak. Megjelent sok uri főméltóság, sok dáma, vigan voltak, forgott a tánc. Mustapha szemét csak Zaydára szegezte, és a többi között észre vette, hogy a kerengőben Piali bassa Zayda oldalához furja magát, és súgdal fülébe. Ezen úgy megneheztelt, hogy eleibe rándulván, egy erős nyakoncsapással legyalázta, és fegyverében nyúlván, többre igyekezett. Piali legalább hogy életét megtartaná, a császár trónussa körűl keresett menedéket.

Ezen a nem reméllett történeten nagyon megütköztek a vendégek, kétfelé oszlott a palotán, és mély hallgatással várta végét. Azonban Piali lábához borúlt a császárnak, és igy kezdé panasszát: “Hatalmas uram! ugymond, képtelen gyalázatot vallottam, nagy személlyed jelenlétében, amint láthatta felséged. Mustapha fiad arcúl csapott, életemre is járt. Ezt a keserves boszúságot fegyveremmel, és az ő vérével nagy könnyen tórolhattam volna; de nem akartam vétteni illy jó uram ellen. Reád bizom azért űgyemet. Vétett Mustapha törvénnyei ellen, ezen palotának méltósága ellen, [ezen úri rendeknek, kik ide gyülekeztek, tekíntete ellen,] vétett ellenem, és, a mi legtöbb, ellened, győzedelmes császár! Azt kivánom azért, bűntetlenül ne maradjon.”

Piali bassa nagy ember volt az országban, és az udvarban. Szelim császár a békeség, és hadnak dolgában ő eszén járt, legtitkosabb ügyében se nem kezdett, sem nem végzett semmit hire nélkűl. Hiv, iparkodó, hasznos méltóság volt. Azért szerette őtet, és szépen meghallgatta mostani panasszát. Egy darabig forgatván elméjében, és fontolván, azt parancsolá, hogy Mustaphát (mert elillant) kézre kerítsék, a hét tornyú épűletbe vigyék, jó zár, és vigyázás alatt légyen keresztláncon.

Ezzel kiméne a császár a palotábul, a hivatalosok is hazafelé elindulának. Amig fogságban vala Mustapha, törvényt láttatott réá az atyja, és halálra itélte. Volt hire, hogy Szelim szultán császár két kézzel kapott légyen ezen alkalmatossághoz, attúl tartván, netalántán a jancsárok magát kivetvén székébűl, Mustaphát ültessék helyébe, mert kedvelték, és érdemesnek tartották lenni.

Mihelyt tudtára lett Konstantzinápol városának a császár kemény végzése fia eránt: nagyon felháborodott a helység, itt-amott csoportosan öszvegyülekezett, tanácskozott, s azon egyezett meg, hogy földig való gyászban öltözvén, mennének a császár elibe Mustapha életéért könyörögni. Megjelent a népnek szine, a kis, és nagy tanács, a vezérek, a főméltóságok, az országnak nagyai. Mikor már mind együtt volnának, magok közül választottak egy bölcs szavatudó tudós öreg méltóságot, aki szót szóllana. Ki is meggondolván magát, a császár lábaihoz borula nagy alázatossan, megsimitván szakálát, melyére tévén két kezét, igy kezdé:

– Világbiró nagy császár, tágos országidnak okos gondviselője, vigyázó atyja, és megbecsülhetetlen kincse! Ezek a gyászban öltözött, előtted térdeplő híveid, és szolgáid általam néked nyomós hosszú életet, erős allandó egészséget, kinyílt szerencsét, és mindenben boldogulást kivánnak. Értvén pedig, hogy fiadat Mustaphát életének virágjában a hóhér pallosa által keserű halálnak ölébe szántad, magadat, minket, országidat legnagyobb gyönyörűségétűl meg akarván fosztani, tudtodra adják, hogy keserves busulással bétöltötted az egész várost. Zokogó sirások, jajgatások hallatnak az útcákon, és minden szegleten. Aprók, nagyok keseregnek, és vigasztalhatatlanok. Nézd bár csak ezeknek is szemekbűl hulló cseppeiket, halljad hozzád ható fohászkodásikat. Azon esedezünk, enyhitsd szivűnket, hogy a nehéz fájdalom le ne nyomhassa. Győzd meg magadat, kivel semmi ellenség nem bir, lágyúlj a keménységrűl az irgalomra, szánd meg szép, jó fiadat, tartsd meg maradékidat, éljen hercegünk!

– Szent a törvény, szent annak fentartása, tudjuk. Tudjuk azt is, hogy az a törvény, mellyet a természet óltott belénk, előbb való annál, amit kész kedvünk szerzett. És mikor ezek öszvekapnak, méltóbb az természet törvénnyére ragaszkodni. A természet törvénye pedig azt hozza magával, hogy maradékinkra vigyázó gondunk légyen, azok fennmaradásokra törekedjünk, veszedelmektül őket mentsük; mert holtunk után is bennek, és általak unokáinkba élünk. Ezen okon termett bennünk a magzatinkhoz való forró szeretet.

– Ebbűl az sül ki, hogy életét vévén fiadnak, magad életed fonalába vágsz, és leendő unokáidon gyilkoskodol, azoknak magvát szakasztván fiadban.

– Más [egy] kötelességedrül emlékeztetlek. Jússon eszedbe, Szelim szultán Ottomán, hogy császárunk vagy, atyánk is vagy, tartozol véle, hogy éltedben gondunkat viseljed, és holtod után jó nyomban hagyjad országodat, népedet. Ezen kötelességed megcsonkúl, ha elvesztjük Mustaphát, utánnad országló jövendőbéli urunkat. Zűrzavar támad, felforgatják a réánk fenekedő szomszédok országunkat, nemzetünket, vérünkben fognak fertezni. Mit mondandnak maradékink? Piali bassa ellen vétett Mustapha, és minnyájunkat bűntetsz meg, még holtunk után is.

– Nem felejtheted el, hogy bűnös fiad, és törvény alá esett. Értsed, hogy hertelenség volt, melyrűl azt mondja görög Aristoteles, hogy annak első indulása nincsen az emberi hatalomban. Amirűl pedig nem tehetünk, arról a törvény sem kivánhat számat tőlünk. Ennek józan értelme, szép kellemetes mentséget ád elődbe, hogy a nyakoncsapassért halálos pallóssal ne fizettess. A mód nélkül keménykedő igazság – nem igazság.

Ha példa kell: ime Zeleucus, amint Valerius Maximus irja, törvényt szabott, hogy aki házasságtörésben találtatik, annak mind a két szemét tólják ki. Fiát rajta kapták, megitélte, de ugy, hogy a törvénynek ereje fenmarada, atyai jó vólta is kitétszene belőle. Tudniillik fiának egy szemét, magának is egy szemét kivájatta. Akkor ugyan egekig magasztalták dolgát, és utóbb is örök emlékezetben lészen jeles szép cselekedete. Fűzve adhatnék elődbe az efféle példákbul, de nem akarlak fárasztani, minthogy önnön magad hallottál is, olvastál is bennek.

– Útoljára a kegyes Titus mondására emlékeztetlek. Azt mondá vala: “Nem illik, hogy egy császár valakit szomorúón bocsásson el magátul.” Hadd teljesedjék ez bé legalább most egyszer rajtunk, akik itt nagy sereggel vagyunk és vigasztalva kivánunk tőled elválni.

A császár ezekre illy választ adá: “Sokat aprétottál öszve, jó követ, nehezen tűrtem. Megfelelek rend szerént. Ázik a város, ugy mondád, siralommal, és aggódik forró fohászkodásokkal. Meghül fohászkodások, és kiszárad siralmok csak két nap mulva is. Jobb, hogy most sirjanak, mikor senki sem bántja, hogysem akkor, mikor Mustapha az a mérges gyík uralkodna rajtok, és kénszeritené az effélékre.”

– Mondád azt is, ha meghal fiam, nem élek maradékimban. Nem is kivánom, nem is akarom, hogy tiszta véremet öszveszűrje gyilkos vérével unokaimban egy ollyas, aki szemem láttára az egész ország szine előtt illy latorságot mert elkövetni.

– Vittatod a természet törvényét, és nem veszed észre, hogy magad csapod nyakon magadat. Nemdenem a természet törvénye ellen vagyon, az ártatlant megtámadni, és fegyverrel életére járni? Ugy cselekedett Mustapha.

– Hallám azt is: ha elvesz Mustapha, nem hagyok maradékot utánnam, következendőképen zurzavar támad, és veszedelemben forog az ország külső ellensége miatt. Hallod-é, követ! Mustapha fejével nem csapom le fejét annyi hadverő vezéreimnek, akiket előttem látok. Lesz ezeknek gondja az országra, lesz Mahometnek, és az Allának, ha igazságot tészek. Nem szakasztják le olly könnyen szarvait fényes holdunknak, akármint fenekedjenek, agyarkodjanak irigyink.

– Zeleucus példája nem tetszik. Vétett, mert bűnös fiát nem bűntette meg törvény szerént teljessen mind a két szemével. Egy az. Más az, hogy a bűntelen is, úgy mint magát, megbűntette a törvény ellen. Noha jól történt, hogy ő is egy szemét vesztette; mért nem nézett jól mind a kettővel a törvénybe?

– Hertelenségével mentegeted Mustaphát, de ugyan azzal rontod űgyét. Mert herceg lévén, és jövendőben hatalmasabb: ki maradhatna menten, és bátran illy hertelenkedő fejedelem alatt? Barátom! tágos útat nyitnál te minden erőszakra a hertelenségnek paizsa alatt, ha rajtad állana.

– Titus példája mind addig jó, és szép, amig a törvény ellent nem áll. Én is megcselekszem, ha szentűl meglehet, noha nem vadászok azzal hirt, nevet, magamnak. Már fordul meg, követ, nincs többre ürességem.

Ezek után kikele székébűl, és legbelsőbb szobájába költözött, gondban hagyván a könyörgőket, kik nagy csendessen eloszlának. Másnap hajnalkor olly parancsolat jött az udvarbúl, hogy a fő piarcon egy négyszegletü tágos, magos faállás épitettessék, fekete bársonnyal beboritassék földig. Hasonlóképen tronusülést a császár számára, és mind a két szárnyára vánkosos üléseket. Jóbbik oldalán az állásnak tétessék ki az igazságnak képe, melly alabastrom kőbűl vala kifaragva. Asszonyforma kép volt, ruhátlan, szem bekötve, haja széllel, jobb kezében mezitelen pallos, bal kezében serpenyős mérték, lába alatt a kerekes világot képzelő golyóbis, homlokán illy irás: aki vagyok, mindenkor az valék, és lészek; alól pedig illy értelmű betűk: födetlen vagyok, nyilván, nem titkon végezem dolgomat. Az első irás jelenti az igazságnak örök eredetit, és örök időkig szükséges fenmaradását. A másik, hogy az igazságnak szolgáltatása megkivánja, hogy nyilván légyen meg, hogy megrettenjen a gonoszság, látván büntetését, erősedjenek a jóban a jámborok.

Támadtakor a napnak szörnyü méltósággal jöddegele Szelim szultán az egész udvarával fekete köntösben, magával hozá Piali bassát, maga mellé ülteté, a többi állott. Tengeri sok nép gyülekezett öszve, nem találván elég helyt magoknak, még a házok ormozatját, csatornait, és a szomszéd tornyokat is ellepték. Látván a császár a népnek sokaságát, trombitával jelt adata, és meghagyá nagy büntetés alatt, hogy senki egy szót ne szóllana, a mig végbe nem menne minden.

Azonközben a vigyázó Bernád Zaydának megjelenté, melly korban légyen Mustapha dolga, ha könyörögni akarna életéért, most vólna ideje, mert egynehány szempillantás mulva elveszti. Elkészűlt már erre előbb Zayda, rongyos feketében; nagy bátron az állásra erőlkedött, térdre esvén reménykedett, könyörgött a császár lábánál életéért Mustaphának. Akadozott beszéddel, a többi között ezeket mondá: “Hatalmas jó uram! Legdrágább kincsedet hoztam ide, méhemben vagyon, igaz űgyes unokád. Ártatlan, szóllatlan, ennek szerelméért, kérlek, és a nagy Allára kinyszerítlek, hadd, éljen uram, kivel én, noha titkon, igaz házasságban éltem. Se az én űgyemet, se Mustapha űgyét nem vitatom okokkal, mert bölcs vagy, és tudhatod, mit kellene mondanom védelmére. Kegyelmet, irgalmat kérek számára. Életnek, halálnak ura vagy, kitelik tőled egyik is, másik is. Eleget mutattad, melly erős szivvel fogtad pártját a törvényes igazságnak; lássa már ez a sokaság irgalmas kegyességednek is valami gyümölcsét. Ha különben nem lehet, és ember halálával kell adózni az elkövetett vétekért, elégedjél meg az én halálommal, vigan leteszem életemet Mustapha helett, szerelmes uramért!” Itt elájula. A császár elvitette, előparancsolá fiát.

El is érkezett szomorú készűlettel, láncon, fekete kamuka köntösben, a halál félelmétűl elkékűlve. Hat jancsár volt körűlette, a mufti mellette. Minek utánna talpon meghallotta volna vétkét, és annak elvégzett halálos büntetését, a hohér hatalma alá adaték illy parancsolattal, hogy látna dolgához. A herceg mindjárt egy fekete vánkosra letérdepűle, a császárhoz fordula mondván: “Vérszopó kegyetlen atyám! Dicsérem az igazságot benned; de a kemény engesztelhetetlen szived miatt Álla eleibe kívánlak.” Ezzel a hohér pallosa alá adá fejét, és mindjárt elvált gyenge testétűl. Mindjárt reá olly rettenetes sikoltás, jajgatás következett a népben, hogy a császár nem maradhatna tovább, hanem maga is bőven könyvezvén, udvarába siete. A halott másnap illendő pompával a konstantzinápoli fő méltóságok vállain a temetőhelyre vitetett, és a császári Almaratosba, azaz: sirba helyheztetett.

Zayda asszony keservében nem tuda hová lenni, hol igy, hol amúgy elszánta vala magát; utóllára mélyen fohászkodván, és csak Mustaphát nevezvén, Bernád fegyveréhez nyúla, kifeszítvén melyét, abba kezdé akasztani, hogy reá dűljön. Szinte akkor jókor érkeze Bernád, kirántá kezébűl, s illy beszédet tarta vele: “Zayda! mit gondolsz? aprólékos boszúállás ez, amellyhez kezdettél. Nem akarná Mustapha, nevetné Szelim szultán, megitélne miatta a világ. Mást forraltam én szivemben a császár ellen, kin, tudom, megdöbben maga egész udvarával együtt.” Erre lecsendesedett a bús személy, és heveskedve kivánta tudni, mi móddal vinné végbe? Bernád tovább így folytatá beszédét:

– Tudjad, asszonyom, hogy én, a mostani szolgád, nem szármoztam a bogarakbul, amint mondják. Hanem a hires francia királyok vérébűl való vagyok, és a ferrarai hercegnek utólsó maradékja. Régen megszántalak, és mondhatom, böcsűlettel szerettelek. Elkövetem kedvedért a boszúállást, de illy okon, ha Mahometnek rút vallását leteszed, a keresztény hithez részelkedel, és velem jegybe, házasságba akarsz lépni. – Erre megvidula, lábaihoz borula, mindenre jó kedvvel réá álla, megigérvén, hogy akármelly szélére vinné a világnak, hiven követné: kivallván, hogy azon kivűl is Mustapha után senkihez sem tapasztalta szive indulásit, ugy, mint őhozzá: megtetszvén benne testi delisége, szép esze, jó szive, jeles magaviselése, udvari erkölcse. Arra kéri utóljára, hogy sebeskedne mind igéretivel, mind ajánlásival.

Bernád tanult, forgott ember volt a tüzes mesterségben. Titkon sok gyújtó laptákat tapasztott öszve, mellyeknek a viz sem ártott, hanem inkább gyúllasztotta, más sok ide való szerszámmal egyetemben. Azonban Zayda hólt fiugyermeket szüle, csak hat hólnapi volt, tudniillik a méreg, és sok szűbéli szorongatások megfojtották méhében. Megerősedvén szülése után, Bernáddal hovatovább jobban elkészülvén, dolgokhoz látnának egy szivvel s akarattal.

Ime egy nem reménlett [szép] alkalmatosság adá elő magát. Szelim császár, hogy Mustaphának halálát elfelejtené, Cyprus szigetébe szándékozott mulatni. Erre nézve parancsolatot adott ki, hogy tizennégy nap alatt tizenkét gálya készülne el, mennél jobban, és szebben lehet, az udvar számára. A hajós kapitányok, hogy kedvét találnák a császárnak, pompásan kiékesitették a hajónak orrát, tagját vagy farát, oldalait, a vitorlyák rudjait, a kötelek ürkeit, és csigait, az arboc fáknak koszoruit, hol látszatós festétkekkel, hol ezüsttel, hol arannyal boritották. Tafota lobogó zászlókat, ezüstes holdokkal megrakták, a belső kamaráknak allát török selem szőnyegekkel béteritették, oldalát, mennyezetit arannyal gyengén varott kárpitokkal bévonták. Fénylettek még az evező lapátok, és vasmacskák is, sőtt a tengerbe nyomván képeket, amint a jádzó habok azokat felkapták, ugy sokfelé verték ragyogványit. A hajóslegények [a kormányozók] inneplőbe öltöztek. A muzsikaszer zengedezett, már szóllottak az álgyúk, készen vólt minden, de csak vacsórára igérte magát a császár. Tehát minden tagjait a hajónak megrakták annak idejében égő sűrű lámpásokkal, kiktül széllel csillagzott a tenger. Kisietett a város népe gyalog-hajókban ezt a ritkaságot látni. Bernád sem szúnnyadozott, közikbe adá magát, megjárta a hajókat, egyet sem kerülvén el, és tüzes szerszámát elhintegetvén, és mesterségessen a portéka alá, és közé keverte a kanótokkal egyetemben. Hazatérvén Zaydának meghagyá, hogy mennél előbb utra készűljen.

Zayda már férfiruhába öltözött. Meggyszinű, ezüsttel kivarrott selyem kaftány volt testén, varott papucs lábán, öszveszedte haját, és egy gyenge foszlánnyal bétekert turbántot nyomott fejében. Rövid levelet irt, aztot holt fiával egy már elkészűlt szintésztába, vagy pástétomba bérakta, illy készűlettel sietett Bernáddal a gállyák felé. A fő komornáknak adá a bécsinált tésztát, hogy vacsorakor tétetnék szultán asztalára; ugy mint Fati császárné kedveskedő ajándékját. Fogadá a komornék, hogy megcselekszi. Erre Zayda szaporán elillant, mert már érkezett a császár. Bernád Zaydát egy postahajóba emelte, és bátorságos helyen kirakta, ott hatta partékájánál, maga megfordult a hajóval, hogy ő is maga dolgát végezné.

Asztalhoz űle már a császár, előkerűle a szép tésztaétek az izenettel, kinek megörűle Szelim, és felbontatá. De minthogy pecsétes írás vala a fedél alatt, nem merték tovább darabolni, hanem eleibe adák. A császár, látván a gyermeket, elhűle ijedtében, és nem tudván mire vélni, belé tekinte a levélbe, melyben ez vala irva: “Kegyetlen Szelim Szultán! megölted fiadat, fald bé unokádat. Néked küldi keze irásával a téged gyűlölő holtig való ellenséged, Zayda.” Ezeket olvasván, csaknem fortyant mérgében. Átkokat okádott, a gyermeket a tengerbe vettette, Zaydát kerestette a városban nagy áron.

Azon közbe Bernád az álgyúk kisütése, és azok lángja alatt rend szerint, nagy terhet vetegetett a tüzes golyóbisokbul a hajókba, kik is, ahová húllottak, ott ragadtak. Maga elszökött Zaydához, és együtt a postahajón két keresztény jó evezőkkel sebessen mentek a méllyebb tenger felé, Olaszországnak tartván útjokat. Addig is, még láthatták, gyúlladozni kezde alja a gályának, fellebb kapván ereje a tűznek, a vitorlyákba, a szúrkos vastag kötelekbe kapott, ezek által felment az árboc fáknak tetejére és onnand lefelé, mindent fellobbantván, és utálatos büdös füsttel bétöltvén. A tüzes hulladékok meggyujtották a portékákat, a kanótok az egybe füzett tüzes szerszámok, a megszorult kényköves golyóbisok nagy ropogással kirugtak, mindenfelé repedeztek, és ólthatatlanul égtek. A sűrű kénköves füst tekeredve fellövellett, szellőcskét inditott, ebbűl derék szél támadott, és nagyobb tűzbe kevert mindent. Ami több, a puskaporos hordók szikrát kaptak, hatalmas erővel kiütették a hajóknak a talpát, ledöntötték a már gyarló árboc szálokat, ezek a szép szobákra esvén, azokat repesztvén, oda is bévitték a tüzet. Eképen tűzben lángban vala minden. Eleget iparkodtak a hajósok, de nem volt semmi foganatja. Ebbűl a rettenetes veszedelembűl kevesen menekedtek ki úszkálással, a többi vagy megfúlladott, vagy elégett, vagy a vizbe veszett. Első hirére a tűznek Szelim császárt vezették hajójába, ragadták Piali bassával, és a partra vitték. Onnan nézte keserves kárát főembereinek, gállyáinak, és nagy darab kincsének. Nem tűrhette sokaig, reszketett kezén lábán, és azt parancsolta embereinek, hogy karokra emelvén hazavinnék, nyolc nap mulva, amint azután a hír hozta, nagy keserűségében megholt.

Bernád Zaydával szerencsésen evezvén, kiméne a török határbul, tudniillik horgot vetvén a Fekete-tengeren az Adriai-tengerbe szálla, hol vizen, hol szárazon utazván, elérte a liburnumi révet. Minthogy pedig ezen hires partnál sok a járó kelő kalmár, és sok uri vendég béköszön, könnyen kitanulhatta atyja, anyja, Angelica álapotját, tudniillik: hogy öcse Cassius halála után anyja, a hercegasszony, kevés napokig élt, hogy atyja Normandus hat hólnap múlva mennyegzőt tartott Angelicával, és nehezen holt meg egynehány hetek után. Hogy Angelica özvegységét, és gyászát az udvarban akarja kitölteni. Ezeket hitelessen megtudván, értésére adá Ferrára városának, hogy közel volna, és harminc nap alatt örökségbe akarna szállani.

Azonban ott helyben úgy történt, hogy a lator Vincébe akadott, ez a ravasz róka Normandus herceg halála után tüskében vala sok ellenségi miatt, és nem tudá, tovább kire támaszkodjon, titkon minden vagyonságát eladogatta, és főméltóság lévén, sok kincset tömött öszve, mindent elemelvén, Liburnumba szökött. Mauritius, hogy tovább ne rosszalkodna, és egyszer valamikor megadná a dézmát, agyonlövé, minden kincsét és partékáját magához vévén. Evvel kirúházván magát olaszúl, Zaydát költséges férfiu török köntösbe öltöztetvén, egy darabig azon környékben mulata, hogy azonban Zayda az olasz nyelvet jobban felkapná, és a keresztény hitnek ágozati tanulásában előbb menne.

Mindezek után könnyü szerrel, egy pár szolgával útba ereszkedett. Mikor már három mérföldnél távúllyabb nem volna Ferrárátúl, követek érkeztek hintókkal, szolgarenddel, és minden ide tartozó készűlettel, és hercegi módon bévezették udvarába éjjel, amint maga kivánta. Másnap minden rendektűl végbement a holdulás. Angelica, ugymint mostohaanyja, kezét csókolván szerelmesen fogadta. Zaydával pedig megölelkezett. Nyolc nap mulva Zayda, Ferrarának megyéspüspöke által, diszes pompával megkereszteltetett, és egyetemben öszveadatott Mauritiussal; Angelica pedig Urbino herceggel. Sok uri méltóságok, külső, belső főrendek, követek, és hercegek jelenlétében. Erre minden kigondolható és kitelhető vigságok következtek. És ebben áll Mauritiusnak históriája. Unalmas lehetett meghallgatása, mert hosszabb volt a Szent Iván énekénél.

SZILÁGYI. Penig hogy tudom örvendetes végét Mauritius viszontaságinak, száz kérdés juta eszembe; de kedves beszédje az urnak, és az ujabb egymást érő csuda történetek kiverték fejembűl. […]

[NEGYEDIK ÉJSZAKA.]

[Hollósi, Szilágyi, Báthori, Camilla.]

Vacsora után [Másnap a beszéd előtt] Camilla asszony félre szedte magát, hogy valamit igazitson fején, köntösén, és tisztesebben megjelenhessen. Amig késett, öszveültek az urak. Szilágyi azonban Báthorihoz fordulván, azt mondá: Uram! én kegyelmednek nagy adóssa maradok társommal tett fárodságáért, szivem szerint ment végbe a vita. Ha jövendőben réám támad, tanúltam annyit ma, hogy megtorkolhassam. Arrúl pedig előre követem Báthori uramat, hogy ne nehezteljen, ha alkalmatlan historiájával izetlenkedik inkább köztünk, hogysem vigasztaljon minket. Ime! Ide lépcel már a Sybilla.

CAMILLA. Uraim! Itt vagyok. Elkezdjem-e?

HOLLÓSI. Csak azt várjuk.

CAMILLA. Tehát kezdem. Görögországban nagy méltósággal uralkodott, ha jól mondom, egy kevély, erőszakos, gonosz király, Nicephorus, aki minden eszét, kedvét, csak arra költötte, hogy országát tágitsa, hatalmát vastagithassa, kincsét szaporithassa, a szomszéd királyokat megtörhesse. Nagy szálka vala szemében a szomszéd Bolgárország, kinek űgyes ura Dardanus vala. Szép udvart tartott, jó rendbe vette tartományát, jól szolgáltatta az igazságot, okossan parancsolt népének, előmenetelessen forgatta a gazdagság dolgát, boldogul, szerencséssen folyt minden, s minthogy szerette mindenek felett a békességet, és senkinek sem vétett: nem tartott se belső, se külső háborútul.

Amint mondám, ez a szép ország igen verte szemét Nicephorusnak. Erre képest hadi népet győjté, és az országszélén táborossan elrendelté. Követeket bocsátott előre Dardanushoz, kik által azt izené kemény parancsolattal, hogy szállana le királyi szekérűl, egész országát, győjtött kincsét adná Nicephorus hatalma alá, emlékezne meg arrúl, hogy már görbe öregségre jutott, semmi fiumaradékja nincsen, az egyetlenegy leánya pedig [Seraphina] az ország törvénnye szerint nem léphetne a királyi méltóságra. Néki [Nicephorusnak] ellenben két arra való fia volna. A vérség is Nicephorus, és Dardanus között megkivánná, hogy egyik, vagy másik űljen helyébe.

Erre a reménytelen izenetre elhűle a jó Dardanus; magához térvén, minden tisztelettel igy felele: “Értettem szándékát Nicephorus királynak. Légyen tudtára, ha egyik fia házasságot köt Seraphina leányommal, annak engedem országomat, hogy teljes hatalommal birhassa, és légyen ura minden ingó, és ingatlan vagyonságimnak, egyebet nem kivánván, hanem öregségemhez képest bátorságos nyúgodt lakást, tisztes ruházatot, és tartást ezen udvaromban. Ha pedig erre nem akarna állani a jó király: kételen lészek vele, hogy a napkeleti császárnak béjelentsem űgyemet.”

Erre a fenyegetésre a görög király mérgessen felindula, minthogy egy részrűl a kevélységtűl viseltetvén, nagyobb házosságra ásita fiával, más részrűl, mert Dardanus országát egyáltaljában [igen] megkívánta. Erre nézve az előre bocsátott népéhez nagy országos haddal hozzá üte, hogy egyszersmind lenyomhassa a fegyvertelen, és készűletlen Dardanust. Ezen mérgességét, és erőszakos törekedését a görög királynak könnyen elkerülhette, vagy megronthatta volna a bölcs Dardanus, hogyha tudományával akart volna élni. Mert a bájolásnak, és ördöngös varázslásnak nagy mestere volt. Atyja udvarába tanulta, és oly messze ment vele, hogy sok országokban nem volt hozzá hasonló. De minthogy megfogadta az Istennek, hogy senki ártalmára nem fordítja ezen mesterségét, utólsó mostani szükségében sem akart hozzá fordulni; hanem a szeléd csendességhez részelkedvén, szedegetett valami kevés hadi népet maga oltalmára, Seraphinát megintvén, szerezne útravalót, készülne a bújdosásra.

Azonban Nicephorus minden erejével megtámadván, mint valami árviz, az egész tartományát elfolyta, erős hellyeit elfoglalta, Dardanust azokbul kiszoritotta és mindenütt inában lévén, addig téréngette, amig egész országábul kikergette. Már azért se országa, se udvara, se udvarlója, se bátorságos szállása, se költsége nem lévén, nem tudá hová fordulni, attul is tartván, netalántán kegyetlen ellensége, mind magának, mind kedves leányának életére járna, lappangva járatlan utakon a sűrű erdők felé ballagott. Benn lévén, hol nyúgodván, hol tovább menvén, illen beszédet tartott Seraphinával:

– Tudhatod, valhatod, édes magzatom, hogy anyád halála után is nem voltál megúnt gyermekem. Nagy gonddal, szépen neveltelek, gyengén ruháztalak, kezemen hordoztalak, mint a karmadarat, mindenkor szerettelek. Te valál legdrágább kincsem, nyúgodt örömem, egyetlenegy vigasztalásom. Te valál udvaromnak ékessége, reménységemnek záloga, országomnak dicsőssége. Mostani állapotodat tekintvén, látom, nem vagy egyéb, hanem egy mindenébűl kifosztott öreg embernek szegény bújdosó társa. Ime a vadon erdőnek setétes öble a te világos ékes palotád, a sértő tüskés öszvény, kin járunk, a te kies mulató lugasid, ez a néma magánosság a te zengő vig udvarod, az ártalmas fenevadak a te udvarlóid, a fű, és gyökér eledeled. Erre jutottunk én s te, Seraphina, azért téged ugyan hozzád való szeretetemnek bőségéhez képest szűbül szánlak.

– Engem ami illet, könnyebben tűröm sorsomat; mert tudom, hogy nem vagyok azok a királyok közül az első, akik fényes méltóságukról lehengeredvén, nyomorúltul végezték életeket. Jut eszembe Geta példája, kit tulajdon öccse megrontott, meg is ölt. Forog elmémben a második Justiniánus császár esete, kit maga szolgája Leoncius számkivetésbe küldett, és pedig gyalázatossan, mert előbb mind a két fülét lemetszettette. Ludovicus Piust, vagy Jámbor Lajost jámbortalan két fia a római imperiombul kikergette. Belizarius, az a hires győzedelmes ur, aki Róma városának falait megint helyre hozta, mint járt utóljára? Kitolták szemeit, koldusságra jutott. Nem akarlak több effélékkel keseriteni, noha ennékem enyhitésemre volnának, hanem azt adogatom elődbe, hogy ez a gömbölő világ igy forog. A viszontagságok egymást érik, és pedig szörnyű hamarsággal. Felütőt, levetőt játszik velünk a szerencse; ma dücsőségre emel, holnap porba kever. Ma sereggel vagynak körűlettünk tisztelőink, holnap szíves barátink is máshoz szökvén, elhagynak. Ma bővségben úszkálván, nem tudjuk hová rakjuk kincsünket; holnap nem tudjuk, hol találjúk fel szükséges eledelünket, amint rajtunk történt. Mikor egyikének támad, a másiknak lenyugszik szerencsés csillagja. Sőtt a természetnek is megvannak az ő változási.

Ime ez a bokros zöld erdő, mely most kikeletre gazdagon felöltözik, majd ősszel kivetközik; ezek a magos fák, kik most a felhőkkel játszadoznak, egy kemény fejszének éle miatt maholnap ledűlnek; a gyümölcsös őszi napokat megszoritja a tél, és helyébe áll; az előttünk való tenger dagad, apad, az elementomok megharcolnak, a víz ellensége a tűznek, a fényes nap homályosodik, fogyatkozik, a hold nem szolgál; az ég hol tiszta, és csendes, hol pedig felyhőkkel setétedik, és a tüzes villámlások közt morog, és gyúl. Nincsen benne tartós állandóság. De, amint kezdém mondani, az emberi nemzetben legnagyobb a nyúghatatlan változás, és fenekedő háborúság. Egyik a másiknak rágó férge, és halála. Akarom erre nézve, hogy az emberi társaságtúl el kellett válnunk; de ugy tetszik, még nem vagyunk elég távul tőle, menjünk azért tovább.

Seraphina ezeket szive gyökerére bocsátván, ímigyen kezdé:

– Engem szerető [jó] atyám! Köszönöm a szép oktatást. Kitanúltam, amennyire érkezhettem kis eszemmel, kik valánk, s mi vagyunk. Kitanultam a világ hivságát, hitszegő változásait, törekedő csalárdságait, a szerencsének csúf játékit. Pompát, dicsőséget, könnyű életet, vig napokat igértem magamnak; most látom, hogy csak álmadoztam. Bátor azért, megnyugszik lelkem rajta, kerűljük az egész emberi nemzetet, menjünk el a hamis világ elől; amig mozog a lélek bennem, el nem hagylak, és ha annyi jártani erőm lészen, követni foglak a világ végéig.

Erre kezét fogván atyjának, kivezeté az erdőből, a tenger felé. A parthoz érkezvén megállapoda az öreg király, és minthogy egy elkészűlt útra való üres hajót láta a révnél, belészálla Seraphinával, és eveze.

Útjában Seraphinára tekintvén, ugy mond vala: Leányom! Ujságot fogsz látni egy óra múlva az Adriai-tengerben, melyben vagyunk, meg ne rettenj, melletted vagyok; ami fog történni, te kedvedért lesz meg. – Eltölt az idő, derék mélységben valának a viznek. Túl nem léphette meg a szem a véget, innen csak a hegynek bercei látszattanak. Akkor Dardanus király elővette tudós vesszejét, megüté a tengert, és egyszersmind köröskörül messze földre eloszlott a tenger. A szározon találván magokat, kiléptek a hajóból… Mindjárt réá megüté az öreg ur a földet vesszejével, és ime egy tündérvár volt előttek, mely a világnak minden csudait föllyülhaladta.

Lássuk legalább mulófélben kivül, belől. Ez az épület homlokát napkelet felé forditotta. Nem volt se tengernek fenekén, se a földnek gyomrában óly drága ritkaság, mely nem ékesitett volna rajta. Falai mind azon alabastrumkőbül állottak, és lapos felfutó oszlopok hyacintbul. Kristalablakjai magoktul nyiltak a kedves szellőnek, és záródtak éjszakára. Három magos torony volt elején, egyikének a tetején finom vert aranybul a nap volt, a másiknak vert ezüstbűl a hold, mind a kettő csuda sebességgel forgott, és szikrát hányt. A középső tornyon eleven sárkány űlt, mely a várot őrzötte, az órákat és vendégeket hirdette ki. Az udvarnak a közepén egy tágos öblő kút állott, zöld chrisopas kőbűl kifaragva, ennek föcskendő csévéje sokképen jádzott szökő vizével. A grádicsnak fokai vörös jaspisbul, az ajtók ragasztói, a paloták belső falai merő gyöngyházbul állottak; a talpa pediglen simitott drágakövekkel virágossan vala elosztva.

A szobák mennyezetét saphir, és smaragd kövek boritották, a függő gyertya-tartókat pedig öreg gyémánt, és rubintok elkeverve. Ezeket csodálta, de megismérte Seraphina, hanem a szép képekrűl értékezett. Az első palotában nem volt több négy táblánál, hogy el ne fogná a szép falakat. Dardanus odavezeté leányát, mondván: “Seraphina! Ez a drága kép eleinkre emlékeztet. Trója hires vára, kit az első Dardanus kezde épitteni Asiaban. Tiz esztendeig vijták a görögök, és porrá lett. Ez a második, Carthago városa, Dido királyné építette Africaban; szegény megölte magát keservében, hogy Aeneas hirtelen elhatta. A harmadik Babylon városa, ez is főképen Semiramis királynénak köszönheti erejét, és ékességét, noha mások kezdették. A negyedik Ninive városa, Ninus építette. Itt laktak előbb az assyriai monarchák, azután Babylonba költöztek.”

A második palota rakva vólt sok képekkel, egy végbe; oda szóllitá Seraphinát, és úgy mond: “Ezek a te eleid ágrúl-ágra. Ez az első Dardanus balra, te vagy az utólsó, ez a te képed. A többit hagyjuk másszorra. Menjünk a kertbe, te járd meg, amíg én nyugszom.”

A kert minden tagjaira nézve hercegi módon ki vala ékesitve. Zsinyórra igazitott setétes, és világos erdők, tágos virágos táblák, faragott képek, mind azon napkeleti gyöngyök, álló pyramis, vagy hegyes oszlopok, kreták, útvesztő labyrinthus kertek, és amit a szem megkivánhat, vagy az elme kigondolhat, megvala benne. A többi között huszonnégy madárház aranyos rostély alatt. Ezek zajos zengése kicsalta az adriai syrenákat, és tengeri nymphákat, kik versent énekeltek a madarakkal, és a vig delfin halak szokások szerint mulatoztak, a Triton névü tengeri állatok tágos gyöngyházos csigákba ülvén sétáltak, kürteltek a viz szinén.

Seraphina a márványfolyosókrul, mellyek az egész kertet kikeritették, ezeket látá, és hallá, igen gyönyörködvén bennek, és alig tuda elválni tőlek. Megfordulván, felkeresé atyját, és rend szerint mind elbeszéllé néki. Ki is, hogy jókedvét marasztaná, és nevelné, naponként uj s meg uj gyönyörködtető változásokkal kedveskedett néki.

Azon közben járt az idő, és már másfél esztendő múlt el ebben a gyönyörüséges lakásban, hogy egykor Seraphina illen beszédet tartott atyjával: “Megvallom, hogy ez a szivem szerint való helység, és víg napjaim, már régen elfelejtették velem előbbi mind boldog állapotomat, mind a réá következendő keserüségemet. Mert az előbbi jó napjaim ezekhez képest semmiek, és az utóbbi keserü sorsom édes mézzé vált. Nem tapasztalok unalmat magamban, hogy elváltam az emberi társaságtúl, és attúl a gyülevész ártalmas sokaságtúl. Hanem az juta eszembe, és nem keveset fogyasztja szivemet, ha téged elvesztlek, jó atyám, hová lészek? Nem lévén eleim, se maradékom, se gyámolóm, se vigasztaló társom. Szégyen talán kimondani, de ilyesmire nyughatatlankodik természetem. A madaraktul tanultam minap, láttam, hogy nemek szerint a többitűl elválnak, és csak ketten-ketten édeskednek magok között. Ez azért legnagyobb kérésem. Fenjáró szép bőlcseséged szerint, találj és szerezz nékem királyi véremhez, fiatal esztendőimhez képest illendő érdemes mellettem valót, egyébre nem kénszeritlek.” – Itt elpirula az ártatlan. Dardanus jól értvén aggodalmit, szép reménységgel felbiztatá.

Térjünk Nicephorushoz Görögországba. Ez a telhetetlen kevély király nem elégedvén meg azzal, hogy Dardanust mindenébül kifosztotta, országábul kikergette, hanem azon fellűl minden emlékezetes képeit, és cimerét lerontatta, valahol vóltak, és a magáét helyébe felállétotta költséges munkával. – Azonban az óroszkodó halál őreá is irányozván nyilával, nehéz betegségbe ejtette.

Látván azért végét életének, előhivatá országinak nagyjait, főtanácsit, és azok jelenlétekben az ország szokása szerint iffiabbik fiát, Julianust előálléttá, mondván: Ime! Az ország szine előtt néked adom koronámat, pálcámat, te vagy az utánom való királya, ura, mind Görög-, mind Bolgárországnak. Viseld jól gondját mind a kettőnek. Hátrább maradott bátyád, Valentinianus; mert egyűgyű, batortalan, igen jámbor. Erre, még éltében Nicephorusnak, meglett a hódúlás, és pompás béiktatás. Nem sokára az érdemetlen gonosz király kiadá lelkét.

Valentinianus látván, hogy elesett kezérűl a királyi hatalom, mely a természet rendi szerínt őtet illette volna, ugymint első fiát atyjának, és az egész ország Julianushoz hajulván, ugy tekintene réá, mint idegenre: neheztelésében, szégyenében azt végezé el magában, hogy a konstantzinápoli császárnak szárnya alá folyamodik, űgyét reá bizza, tanácsot, segítséget remélvén tőle.

Erre nézve nagy titkon, szigetrűl szigetre erőlkedvén, kiment az egész országbul, és az Adriai-tenger felé sietett, hogy ott hajót kapván, Konstantzinápol felé evezhessen. Már közel vala a Fényes Várhoz, és a sárkány egyet rivada; Dardanus egy öreg hajós embernek képében eleibe méne a hajójával. Öszvetalálkozván, és szóllalkozván, megalkudott a vendég hajóssal, és ez megigérte, hogy oda vinné Valentinianust, hová akarná. Felűltette, és horgot vetvén, ugyancsak maga várához evezett véle. A köröskörűl nagyon feldagadott tenger miatt csak akkor látta a roppant épűletet, mikor Dardanus őtet letette. Megdöbbent első tekéntésekor, de annak utánna hogy megjárta volna szemével némely részeit, nagyon vigadozott, hogy odahozta a szerencse. Azonban Dardanus félre vonta magát, és egyszersmind királyi öltözetben fordula meg Valentinianus herceg űdvezlésére, elbeszélvén neki, ki volna, és miért vette volna itt lakását. Valentinianus sem titkolta el se űgyét, se nevét.

Ezzel felmenének a grádicson, és ime, Seraphina jött eleibek, hogy a vendéget fogadná. Kire, noha azon kivűl is első szépség volt az országban, annyi kegyes szint boritott az atyja, hogy Valentinianus elragadtatván, hozzá való szerelmében, csaknem imádná. Kemény atyját, eleibe űlő öccsét, űgyét Konstantzinápolban elfelejtvén, csak Seraphinát forgatta elméjében, rövideden szólván a dologrúl, kikérte, könnyen elnyerte atyjátúl, hogy házostársa lenne. Gazdagon elkészűlt a menyegzős lakodalom, jelen voltak az Oceanum-tengernek szigetiben lakozó hercegi, és más főméltóságok, megszerezte ezt Dardanus vesszeje.

Hadd vigadozzanak azonban: el ne felejtsük Julianust, aki minek utánna béült volna mind Görög-, mind Bolgárországnak királyi székében, ő is jegyrűl, házasságrul kezdett eszmélkedni; és minthogy atyjának fia vala, kevélységében osztályossá lett. A napkeleti császárnak léányára vágyódott. Szép návát szedett öszve, diszes pompával, nagy ajándékokkal, repűlt inkább, hogysem ment Konstantzinápol felé. Pénzzel utat nyitván magának, hamar bészinlette magát az udvarba. Kémeskedvén közelrűl, távúlrúl, magához édesitette jóakarói által, és béjelentvén szándékát a császárnak, látja vala, hogy nem volna idegen ehhez a dologhoz, sőtt önként örömest kezére adná már arra való leányát. A többi szemközt ment végbe. Széllyel futott mindjárt hire ennek a házasságnak. Megvidúlt a császár, nem kéméllette a költséget az udvar; telhetetlen vala Konstantzinápol városa a sokféle mulatsággal. Nagy pompával kezdődött és végződött a menyegző. Harminc nap mulva a nyertes Julianus elemelte társát, és megindúlt hajóival, hogy maga országába visszamenne.

Csak az, hogy ennek a szép szerencsének is megvolt az ő rágó férge. Szépen, vigan eveztek egy darabig a Fekete-tengerben, azután az Adriaiba bocsátkozván, már ellenében valának a tündérvárnak; hogy egyszersmind hajnalkor a tenger, a szelek, a felhők felháborodtak, és rútúl játszottak a hajókkal, öszveüttetvén az ellenkező szelek, törték, nagy tornyos magasságra emelvén, onnan isszonyú mélségre kergetvén meritették. Kit a tolongó habok rontottak el, kit megint a mérges szelek forgattak fel. A sokbul csak négy marada meg, akik még birtak magokkal. Egyikén maga vala Julianus társával, a többin udvarához tartozandó szín népe.

Dardanus boszonkodván, hogy olly közel járna udvarához ez a kölletlen vendég, eleibek méné, és agyékig kiállván a vizbűl, megrázá ősz szakállát, keménnyen megszóllitá Julianust, szemére hányván mind azokat, mellyeket neki köllett szenvedni miátta, mind országában, mellyet latrúl elfoglalt, mind kinos bujdosásában. Azután haragossan ugy mond: “Te pedig, gonosz király, aki bátyádnak űgyes országába űgyetlenül bészállottál, ide mertél jönni? Hogy lakásomat bontogasd, vendégeimet háborgasd; azért bűntetett meg a tenger, megtörte kevély székedet, legyalázott. Én, Dardanus, parancsolom néked, fordulj meg, keress más utat, ha ennek a mélységnek fenekén nem akarsz hálni. Jövendőt mondok, értsed; ha szót fogadsz, meglátod országodat e négy maradék hajóiddal, bevezeted társodat. Ezt megengedték az irgalmas istenek; de hét hét mulva elmetszik életed fonalát, atyádhoz küldenek, hogy együtt lakoljatok.”

Erre a kemény beszédjére nem várá meg a feleletet Dardanus, hanem a vizbe bocsátkozott, és egyszersmind királyi köntösében ott termett a vendégek között. Ezeket lassan-lassan eloszlatván csak hárman maradának: maga, leánya, és Valentinianus. Seraphina elválaszthatatlanúl ura mellett lévén, megjárta vele a tanyákat, mutogatván a halaknak ritkaságit: hol pedig a vadkerteket, csodálván azoknak eddig nem látott különbségét, azután a gyümölcsös kerteket, holitt szinre izre mind megvolt, amit tengeren innend s túl előhozott a természet.

Julianus azonban rettegő félelmében másfelé fordult, és rongyos hajóival ugyancsak Delcia városában maga udvarába verdődött, nehéz fenyegetését Dardanusnak nem tudván elfelejteni, addig aggódott, amig mély szomorúságba, innen derék nyavalába esett, senki sem tudván segiteni rajta, nehezen holt meg. Bújában útánna ment ujdonuj felesége is. Halálát sokképen himezték, hámozták; ki utazásának, ki Isten bűntetésének tulajdonította; mindazonáltal tisztességessen eltemették.

Árván maradván mind a görögök, mind a bolgárok, öszvegyűltek országossan, azt végezték, hogy Dardanust a bolgárok keresnék fel, a görögök Valentinianust, és egyikét is, másikát is kinálnák maga országával. Széllel jártak azért a követek mind tengeren, mind szárazon. Minthogy pedig Dardanust minap meglátták a Velencei tengeren, noha lakását nem tudták, elsőben is oda fáradott egy úri bolgár követ, tisztes erős gallyával. Egyéb dolgai is lévén Ancona városában, ott kötött ki. Tudakozódott alatt – fön, a várban, a révnél Dardanus felől; de senkitűl bizonyos hirét nem vehette. Tehát éjszak felé vette utját, amennyire lehetett a part mellett maradván, és nem tudván, hogy már közel volna az öreg király udvarához.

Megrivada megint a sárkány, és Dardanus, szokása szerint, egy öreg hajós képében a követek eleibe evezett; elérvén őket, kitanulta, mi dolog végében jönnének, és azt mondá: ha nem egyéb szándékok volna, eresztenék le a vasmacskát, maradnának helyben, egy óra mulva megvigasztalná őket, megtudá egyetemben áltolak Julianus házasságát, halálát, a két ország kivánságát. Ezzel szertelen sebességgel bésietett tündérvárába, előhivá Seraphinát, és Valentinianust, meghagyá nékik, hogy minden időhallasztás nélkül készen legyenek, és semmit magokkal el ne vinnének. – Ha ugy vagyon, ugymond Seraphina, már is készen vagyunk. – Bészállván a kész hajóba, azt akarván mondani: Isten hozzád, szép vár! megfordula, de már semmit sem láta belőle. Igen közel lévén a gállyához, kiszállottak; a hajó elenyészett. Valentinianus és Seraphina csudálták magokat, hogy egyszersmind királyi köntösben volnának Dardanussal egyetemben. Eképen sétáló félben a gállyához jutának. Reájok ismérvén a bolgár követ, nagy örömmel, alázatos térdhajtással fogadá őket, és kivánja vala tudni Dardanus parancsolatját, hogy már mitévő légyen. Dardanus azt felelé: Jó követ, teljesitsd bé az ország akaratját, vigy haza bennünket. Bocsáss előre egy postahajót, hogy tudhassák jövetelünket. – Meg is lőn azonnal. Bésegitvén a gállyába a követ nagy három vendégjeit, felszedeté a vasmacskákat, hozzáfogtak munkájokhoz az evezzők, a vitorlyák is megteltek jó széllel, minden akadék nélkül szerencséssen elérkeztek Bolgárországba, és bészállottak a delciai udvarba.

Tele volt már a palota az ország nagyjaival, kik szokás szerint leűltetvén Dardanust, eleibe vitték a királyi koronát és pálcát, egy akarattal igaz űgyes uroknak vallották lenni, és hatalma alá adák magokat. Erre Dardanus: “Köszönöm, úgymond, szivességteket. Ha űgyes uratok vagyok, ügyessen adhatom vejemnek jegyűl, adom is. Ime azért, Valentiniane! Tied ez a korona, pálca, ország, birjad egészséggel, békeséggel, dicsőséggel.” – Ezzel felkele, és bucsúza a vendégektűl.

Harmad nap mulva Görögországba mentek, ott is minden ahoz tartozandó pompával béállott a királyságba Valentinianus. Ezek meglévén, magános életre adá magát Dardanus, és ez az ő historiája. Ha unalmas nem volt, akarom.

HOLLÓSI. Nem volt unalmas, sőtt izt adott többre. Egy kis enthusiasmus, vagy poétás álom keverte magát belé; de nem vesztegette meg se erejét, se rendit a historiának, sőt ékesitette, és alkalmatosságot nyujtott többféle kérdésekre, ugy gondolom. […]

ÖTÖDIK ÉJSZAKA.

Báthori, Hollósi, Szilágyi.

Az elidőzött korra öszveülének a beszéllgetők. Szilágyi így kezdé: CAMILLA társamat elkésértem. Visszaküldött egy gyalog kis levéllel, nyítva vagyon, mintha országnak világnak írta vólna; azonban Báthori úrnak szóll. Nékem szóval azt mondá: Íme egy kevés torma vetekedő társom orra alá, és egynehány szál tüske szívébe.

BÁTHORI. Nékem a levelet?

HOLLÓSI. Ha közöltethető, kivánnám tudni, mit hoz.

BÁTHORI. Öregen olvasom, hogy megértsük. Igy szóll. “Megvallom, hogy mérgemben lebetegedtem, merthogy keményen bánt az Úr velem, és ami keservesebben esett, lealasította, és meggyalázta az egész fehérnépet, tudniillik rosz réffel mérvén annak felséges érdemét. Ezen alkalmatossággal tükröt tartok az Úr előtt, tekíntsen belé, és tanúlja meg belőle, kik s mik légyünk.

Cornelia, a Gracchus felesége, fiait maga oktatta minden tisztességes tudományokra. A philosophiát nyilván tanította Roma városában. Cicero, főmestere a deák nyelvnek, vallja, hogy sokat tanúlt tőle. Sok híres orátorok éltek bölcs mondásival. Ő vólt oka, hogy a Gracchus háza messze elhíresedett. Mint alkuszik meg ez az Urnak mértékével?

Cassandra, a trójai királynak Priamusnak leánya, annyira ment bölcsességével, hogy a lacedaemoniaiak méltónak találták lenni, hogy emlékezetére templomot építenének. Ezt lehordotta vólna az Úr gyűlölségéből, ha akkor élt vólna.

Cleobolina Cleobolus leánya, olly éles beszédű, és a philosophiában olly híres tudományú volt, hogy a görög bölcsek az ő írásiból támogatták magok vélekedéseket. Mint tetszik az Úrnak ez a tromf?

Cleopatra, Aegyptus országnak királynéja, Ptolomaeus Auletes leánya, a külömbféle országokból érkezett követ urakat, úgymint Arabiából, Szerecsenországból, Zsidó– és Syriaországból, Mediából, Romából, mindenikét maga nyelvén fogadta, és nem csak értelmesen, hanem ékes beszéddel végezett velek. E mellett görög nyelven szép ritka könyveket írt a drága kenetekről, amint bizonyítja Plutarchus, Antonius életét irván, és ama nevezetes Albertus Magnus. Nyilván ezt az asszonyságot is a hetes vászon közé számlálá az Úr.

Corianna, ki Rhodusban lett a világra, és Plátó idejében élt, olly ékes okos verseket írt, hogy Homerus munkaival feltehetne, és Pindarust meggyőzné. Nem fáj-e ez az Úrnak?

A Cumai Sybilla (a többiről nem szólván) könyvei olly becsűletben valának a romai tanácsnál, hogy a terhes dolgokban azokat elővennék, és értekeznének tőlek, hogy mitévők legyenek. Mert menyből érkezett ígéknek tartották lenni. Erre tudom, hogy lógatni fogja fejét az Úr.

Themistodea Pithagorást a bölcsek csodáját oktatta.

Aspasiát örömest hallgatták Socrates, és Pericles, mind a ketten csodálták nagy elméjét, és tudományát.

Aretha Aristippus leánya, huszonöt esztendeig tanította a legelmésebb ifjakat Athena városában. Negyven könyveket írt. Azt metszették koporsós kövére: Itt nyugszik Aretha, tündöklő világossága az egész Görögországnak. Nem hűl-e meg a vér az Úrban, mikor ezeket olvassa? Nem fárasztom most egyszer magamat többel, maradok az Úrnak udvarlója, Camilla.”

BÁTHORI. Igazán mondják: könnyebben felejti a kígyó farka vágását, mintsem egy asszony legkisebb bosszúságát. Szilágyi uram! Mondja meg társának, hogy a felűl nevezett személyek, amit tudtak, mind a férfiaktól tanúlták, és azért miénk a becsűlet. De ne ízetlenkedjünk tovább. Hollósi uram! Vigasztaljon megínt minket egy szép historiával.

HOLLÓSI. Szinte olly szándékban valék, már azért el is kezdem. Lecchus, a régiekből való egy lengyel király, eltekéllé magában, hogy már arra való igen jól termett fiát kiházasítaná. Maga eleibe parancsolá azért, és e szókra fakada: Kazimir fiam! úgy mond, megemlékezvén arról a közmondásról, hogy a jó nevelés soha sem esik drágán, nem kéméllettem költségemet, hogy meg ne lenne. Tapasztalom is jó foganatját. Tanúlásidon, országunk törvényein általmentél: udvari, tábori dolgokban forgott vagy. Mind ezekről azért félre takartam gondomat, és másra léptem. Tennen látod, micsoda egyedűlséggel vagyunk. Elhagyott minket jó anyád, testvéreid egyen kívűl az egek felé kőltöztek. Más fiam nincsen, csak tebenned vagyon azért magva maradékimnak. Kivánnám erre nézve, ha megpárosodnál, és unokákkal megvigasztalnál. Nem kora, nem késő, beköszönt huszonnegyedik esztendőd.

– Eddig nem tapasztaltam benned, hogy idétlen sebeskedéssel, vagy mohó vágyódással törekedtél volna az effélékre. Annyival is inkább magadra bízom a választást, ott szálljon meg kedved, ahol tetszik, nem vetek gátot benne. Csak arról emlékeztetlek: ollyas légyen társod, melly hozzád is, énhozzám is illjék, kivel te megelégedjél, aki tégedet hűséggel szeressen, engem megbecsűljön. A többiről én tészek. Ezeket, jó fiam! hányjad meg józanan, csendes elmével, és maholnap add válaszát.

A fiatal herceg meggondolá magát, és ezt felelé: Felséges uram! Eddig mindenben szófogadó fiad valék, tovább is a tévő lészek, mindenek előtt pediglen illy fontos dologban. Hallottam valamikor, hogy útnak, szónak, házasságról való tanácskozásnak nincs vége. Erre nézve nem habozhatom sokat elmémet, se felségedet nem tartóztatom válaszommal, hanem ezen álló helyemben kimondom, mit végeztem.

– Úgy tetszett a szerencsének, hogy e napokban kezemre kerítené képét egy macedoniai kisasszonynak. Megvallom, aliglen ütközött szemembe, már is béötötte magát szívembe. – A bölcs atya, látván színe változását fiának, hamar bévágta a beszédbe, mondván: Alkalmasint értem a többit. Egyetemben kezén ragadá fiát, bévezeti legbelsőbb kamarájába, egy írott kép eleibe, és úgymond: Ez a személy csak tegnapi vendégem; ez-e az, kiről meséltél? Amint arányzom, az, kinek távúlról nyújtod kezedet, és gyűrűdet. Értsed azért: ez a hatalmas, és gazdag Justiniánusnak macedoniai királynak egyetlenegy leánya. Hallom, hogy hatalmas szépség, és hogy belé nemzette légyen magát minden feddhetetlen jó erkölcs. Jövendőlve mondom, tied lészen. Íme, vigyd el magaddal képét, mulass véle azonban. – Erre Kazimir megcsókolá kezét atyjának, örömében megrekkene.

Elválván egymástól, Lecchus király országja nagyjaiból érdemes követeket rendelt, kiket is egynéhány nap múlva tisztes készűlettel, és jeles ajándékokkal útba igazított Macedonia felé, hogy Justiniánust nevével megkeresnék, és annak rendi szerínt Kazimir fiának számára felkérnék Irénét, a hercegi kisasszonyt, és egyetemben annak elemeléséről végeznének az udvarral. Kazimir azonban egy meghitt udvari inasának adá maga képét, hogy nyilván, vagy titkon, amint jobb útját látná, nyújtaná bé a görög kisasszonynak. A kép alá ezen szókat írta vala: Kazimir herceg Iréne hercegi kisasszonynak zálogúl.

A követek elkészűlések szándékos bételése után, Dáncika várasának révpartján béléptek a gályába, és jó szélnek megeresztvén a vitorlyákat, sebesen vígan úszkáltak Macedonia felé. Keresztüljárván az Archipelágust, megtaláltak Justiniánust Pela városában, maga fényes udvarában. Ki is nem tudván, mi dologban jönnének, maga eleibe bocsátotta a lengyel követeket, és fenkölt méltósággal fogadá, maga ülve, leánya talpán.

A szűz világoskék habos tubia köntösbe őltözött, melly sűrűen rakva vala ezüsttel varott apró csillagokkal. Persia módra csak bokáig ereszkedett le ruhája, aztat vékonyához szorította egy keskeny pártaöv. Haja gyöngyös mesterséges fonyadékja legjobban ékesítette. Azonban a vendégek eljártak követségekben, helyesen kinyilatkoztatván szándékját uroknak. Alig tűrheté végét a goromba görög. Elparancsolá leányát magától. Ki is nagy hamar kiköltözött a palotából; kinn a lesben álló udvari inas Kazimir hercegnek képét kezébe adá, mosolygással fogadá, és tovább ballaga.

Justiniánus csak magát látván a követekkel, felszedett szemőldökkel, tűztől gyulladt tekíntettel így kezdé: Nem juthatott egyéb eszébe a lengyel királynak, hanem hogy illy méltatlan kéréssel búsítana. Valóban igen megmérészlette magát uratok. Azt izenem néki: nem a medvéknek termett leányom. Egész Görögország színe, és annak virágzó hercegi járnak utánna, mindenik eleibe ülhetne Kazimírnek, mégsem férhettek hozzá. Maholnap a konstantzinápoli udvar is bészínli magát ezen űgyébe. Akkor is meggondolom magamat, érdemesnek találom-e, vagy nem. Elégedjék meg Lecchus a magához, fiához hasonlóval, fellyebb ne héjazzon. Ami az ajándékokat illeti, vigyétek vissza, tartsa magának, fejtőzzék vélek adosságiból, vagy támogassa gyarló állapotját; nekem elég vagyon. Követek! Ez a válasz, fordúljatok haza felé. – E szók után hátot mutata, és morogva elmene előlek.

A követek látván illy embertelenségét a büszke királynak, nem sürgették tovább a dolgot; hanem, sok rútat mondván fejére, kimentek udvarából, és megtekíntvén egynéhány emlékezetes helységeket Macedoniában, úgymind: Veriát, a hol ezüstbánya vagyon; Philippit, ahol előbb szent Pál prédikállott; Stagyrát, ahol a bölcs Aristoteles a világra lett; Diát, ahol Nagy Sándor öszvegyűjtötte népét a persák ellen: megínt a tengerre kelének, és szomorú hírrel haza érkeztek Lengyelországba a szabott időre.

Várta vala már őket Lecchus nyughatatlanúl, hogy öröm véghírt adhatna fiának. Azonban a követek, urok eleibe borúlván, nem mertek megszóllamlani. Sokalván a mély hallgatást a király, megrivasztá őket, mondván: Hagyd tudjam meg már egyszer, széna-e vagy szalma? Mit végeztetek? Mint fogadott titeket Justiniánus? Mit izent? Mint búcsúzott tőletek? – Akkor rend szerint elbeszéllették, mint jártak vele, mit végeztek, mint váltak el tőle.

Értvén ezeket Lecchus, elhűlt gorombaságán a hitván görögnek. Azonban a visszahozott ajándékokat a követekre osztván, megköszönte fáradtságokat. Ezek után belső szobájába rejtvén magát, olly szándékokat forgatott, hogy, a pusztító népét előre bocsátván, országának minden erejével megtámadná Justiniánust, és Macedoniát tövéből felforgatá. Meg is cselekedte vólna, de szinte akkor országbíró haddal érkezett a németség ellene. Ezekkel kellett néki előbb szembeszállani maga nyájának védelmére.

Más részről, Kazimir hercegnek keservesen fájt a bosszúság, a gyalázatvallás, mindenek felett pedig, hogy keresztűl állván dolgában az írígy szerencse, elesett kezéről Iréne. Kerűlte az udvar népét, atyját, hugát, senkinek sem mert szeme eleibe menni szégyenében. Habzó gondolataiban az juta eszébe: ki sok kemény fának lágy gyümölcse, sok vadon vad atyának szelíd, és engesztelhető a magzatja. Ki tudja, ha négy fal, és csak négy szem között lészünk: nem édesedik-e hozzám Iréne. A szerencse próbával jó. Ezek után szükséges partékáját öszverakogatván, titkon nagy hamar elkészűle, nem is gondolván azzal, hogy a német ellenség kegyetlenűl rabol, ől, vág édes hazájában, hogy már szívében tombol Lengyelországnak, hogy jámbor vén atyja alig bírhatta terhét a hadakozásnak. Alattomban öszveszóllakozott két értelmes meghitt révésszel, kilopta magát az udvarból éjtszakának idején, a Balticum-tengerre szállott, ott horgott vetvén, az Euxinum, vagy Fekete-tengerre költ, hogy utól ne érnék. Innen igyenes úttal Macedonia felé hajókázott minden veszedelem nélkűl, és a zöld reménységnek vitorlyái alatt szerencsésen bément Görögországba. Udvarához érkezvén Justinianusnak, által ellenében megszállott; ott kereskedvén, és egyről másról értekezvén, megtudá, hogy a király sok urakkal, s csaknem egész udvari népével az arcadiai hegyekre kiment vadászni; a hercegi kisasszony pedig helyben vólna kevesed magával.

Más napra kelvén, szerelme hevében néki bátorodott, bémene az udvarba, csaknem pusztán találá; közelítvén Iréne lakásához, egy udvarló leányra akada, ki a folyosónak egyik ablakjára dűlven könyökével, várja vala, mig asszonya dellesti álmát kialunná. Ezt udvariásan megtisztelvén Kazimír, egyetemben inasának kezéből, kit e végre fogadott, kivévén egy kötés ritka nyusztot, néki adá ajándékúl, kérvén, hogy meg ne vetné. Tapsolva fogadá a leányzó, és örömében minden tőle kitelhető szolgálatját ajánlá. Nyájaskodni is kezde, mondván: Jövevény úrfi! Nekem úgy tetszik, hogy nem színte idegen érdemes szép személyed nálam, másszor is láttalak; hanem mit parancsolsz? Kazimír úgy mond: Ha kedvedet találtam, tegyd szerét, hogy a hercegi kisasszonnyal szembe lehessek. A leányzó nagy készen azt felelé: Megcselekszem, sőt szóllok is melletted; hanem engedd meg előbb, hogy még egyszer szemedbe nézhessek. – Erre, nem kell több, úgymond, már bizonyosan tudom, ki légy. Egyik kis ujjom nem olly hasonló a másik kis ujjomhoz, mint a benn lévő képed, mellyet küldöttél, tehozzád. Kazimir vagy. Értsed, herceg! Azt apolgatta előbb asszonyom, azután szófájára dűlt, és elszenderede. Futok, virrasztom, hírt adok felőled. Tudom, felugrik párnás vánkosáról, és terjesztett öllel fogad.

Amint mondá, úgy lön; alíglan vette hírét kedves vendégjének Iréne, talpán volt. Ő kifelé, Kazimír béfelé sietett, és úgy állott szemközt a két hercegi személy, mint a néma bálvány, egymást tekíntelvén tetétől fogva talpig, és csodálván. Az úrfi megfeledkezvén minden udvariaságról, a kisasszony arról is, hogy kellő rendbe szedné köntösét. Ezt a jóízű álom, azt a szemérem úgy felpírította, hogy mind a kettőnek lángolna ábrázatja.

Azonban Iréne görög bátorsággal így kezdé: Noha nem kétlem, hogy Kazimír herceg ne légy, de mégis magad vallásából akarom megtudni; felelj azért, nem vallod semmi kárát. – Kazimír: Az vagyok, úgymond, teéretted bujdosó szolgád, nevemről szándékomat is tudhatod. Megijesztett ugyan kemény atyád, de a hozzád való becsületes teljes szeretet mégis arra bátorított, hogy – Elég, úgymond Iréne, ne búsúlj, atyám keménységével ne aggódjál, magam is útálom esztendőről esztendőre hallogatását, és kényes válogatását, tovább nem tűrhetem. Száz kérőkön kiadott, jobbára mocskosan, kiket én nem láttam. Te valál az utolsó, és most kivallom, első felső vagy, kit szívembe írtalak; vallom tovább, úgy érzem szívemet, hogy megtellett veled, és már senki más nem fér belé, nem is kell. Most egyszer ez elég, holnap reggel hét órakor együtt légyünk, és barátságosan. Engedj időt, hogy szándékimmal számot vethessek. Erre térdet fejet hajtván egymásnak, elválának.

Az elidőzött órakor más nap együtt valának. Teljes pompában vala Iréne, országokat érő kincsek látszattanak rajta. Így kezdé vala a beszédet: Íme! úgy mond, herceg! te kedvedért inneplőbe öltöztem, ebből kitanúlhatod, hogy kedvellek, és becsűllek. Megkivántál, vallod; hajlandó vagyok szándékodra: vallom. Ha te engem úgy kedvelsz, mint én téged: tekélletes páros köztünk a szeretet és kötés. Felelj! – Erre Kazimír, letekervén ujjáról gyűrűjét, oda nyújtá a hercegi kisasszonynak, mondván: E légyen részemről a legközelebb bizonyság. Viszont Iréne a magáét lerántá, és mind a kettőt látszatosan felemelé, mondván: Látod, herceg! Kerék gyűrű mind a kettő, egyiknek sem találod végét. Úgy kívánnám, hűségünknek, mostanság öszvekötött szeretetünknek holtig ne lássuk végét. Íme, a gyűrű kezemmel együtt, vegyd jó neven, és ennek utánna tarts sajátodnak. Hívem, Kazimír! Rövid az idő, reánk üthet atyám, kettészakaszthatja láncunkat, végezzünk magunkról.

Hevenyében azért tanácsot tartottak; azon egyeztek meg, hogy még azon a napon Kazimír Irénét, azon a hajón, mellyel érkezett, elvinné magával Lengyelországba. Melly dolog végbe is ment. Tudniillik azonban Kazimír elkészítette az alkalmatosságot, Iréne férfiruhába öltözött, estve felé loppal kiment az udvarból. Egy magos oszlopnál megvárta Kazimír, kezén fogva a parthoz vezette, ott a kész hajóba ülének, és egyszersmind elröppentek.

Ki vala terítve fölöttek az égnek csillagos serege, szarvára fogyott a hóld; de mégis azon tiszta képét szépen mutogatta a tengerben, és a rengő habokkal vígan játszódott. Lengedezett a napkeleti Eurus szél, és hasznosan késérte vala a hajót. Lebegtek, csattogtak a vitorlyák. Példázott, nyájaskodott a két hercegi szökevény. Elbeszéllé Kazimír, mint járt légyen az udvarló leányzóval. Iréne azt hozta vala elő: Vallyon nem itéltél-e meg, tengeri társom, mikor én olly bátran árúltam magamat néked, és mintegy erővel fogtam kezet veled? Bár elhigyd, ha nem siettem vólna úgy, amint láttad, nem értük vólna végét szándékunknak. Holnap megtérvén atyám, kiszorúltunk vólna mind az időből, mind az alkalmatosságból. – Kazimír azt mondá: Nincs panasz iránta, jól esett. Hanem nem ütköztél-e meg azon, hogy én kérő léven, tíz szót sem szóllottam űgyöm mellett? Azt felelé Iréne: A kérők nagy feneket szoktak keríteni beszédeknek, arra nem vólt időnk; azért magam vezérlettem dolgunkat, és a legrövidebb útat vettem elő. Mondhatom azt is, aki igazán, és vígyázva szeret, hallgatását is érti kedvesének. – Több efélékkel töltötték az időt. Azonban Kazimir szorgalmatosan inti vala a hajósokat, hogy az arcadiai hegyeket kerűlnék, netalántán Justiniánus kezébe kerűlnének.

Éjfél tájkor vala már, változni kezdett a tenger, dagadott, morgott, borúlni az ég, a szelek támadni, és egymással viaskodni. Erre olly iszonyú égi tengeri háború következett, hogy utólsó veszedelembe vólna a hajó miatta. Úgy forgatta a hatalmas víz, mint a lapdát, orrát, farát, oldalát úgy csapdozta, hogy csaknem elválna egymástól. Hol a haboknak tornyos tetejét hordozta, hol megínt iszonyú mélységekre lecsapta. Az ég tüzes villámlásokkal gyulladozott, és szórta a mennyköveket hatalmas pattanásokkal. A révészek nem bírtak a hajóval, kétségbe estek, minekutánna két óráig vesződtek vólna. A jegyesek egymásra borúlván, siralmas arcával vég búcsút vévén egymástól, minden szempillantásban várták kimúlásokat. Akkor ízben támada a kegyetlen Aquilo szele, és minden erejével túrta a már felforrott tengert, kergette habjait, mellyek öszvesűrűdvén, és egymást csapdozván, a partra, mellyhez közel valának, egyszersmind kirúgták a hajót, holitt minnyájan elterűltek fél halva.

Az evezők előbb éledezvén, a két hercegi személyt tovább vitték alkalmatosabb helyre. Ezek is lassan-lassan vérszemet kapván, arról értekeztek, hol vólnának; de a borúlt ég, és egyetemben az éjjeli setétség miatt nem tudhatták, hol légyenek. Azonban, mintha csak a bujdosókra fenekedett vólna a zörgölődő ég, és a haragos tenger, és már kitöltötte vólna rajtok bosszúját, csendesedni kezde. Ritkúltak a felhők. Aeolus visszarántotta kemény szeleit, Neptunus lecsillapította háborodott vizeit. Úgy megállott a tenger, mint a síma márvány. Pirúlni kezdett a hajnal, támadott a nap, és megadta színét mindennek. A bús útazóknak is, amint lehetett, meghozta kedveket.

Csak az hogy körűltekintvén, nem láttak egyebet a vadon erdőknél, félelmes sűrűségnél, a felhőkkel játszó magas kőszáloknál: se ember, se éneklő madár, se csavargó vad nem látszott az egész környékben. Kazimír meghagyá a révészeknek, hogy a romladozott hajót foltoznák. Maga kezén fogá társát, és fellyebb vezetvén, addig ballaga, amíg egy tiszta forráskútra akadna, holitt nyugodalomra leültette. Víg arczával vala Iréné, Kazimír búsúla. Ezt nem állhatá el a menyasszony, megszóllítá, mondván: Mid fáj, min aggódol, remete társom! Vídúlnod kellene azon, hogy a könyörűlő ég most egyszer megszánt, megmentett minket az irtóztató veszedelemtől. Örűlnöd kellene azon is, hogy én atyámat, hazámat, mindenemet elhagyván, te öledbe vetettem magamat, és azért személyemben megnyerted azt, kit megkivántál, ki után messze országról fáradoztál. Íme férfiu ruhában veled jár, kél, és most előtted ül Iréne, vidúlj azért. Vagy de talán az bánt, hogy nincsenek udvarlóink? Értsed, barátom! Ketten vagyunk, elegen vagyunk. Vagy de talán már is meguntál, mint alkalmatlan terhedet?

Mind ezekre okosan megfelelt Kazimír. Azután az ártatlanok közt nagy vita támada, mellyik a kettő között szeretné jobban a másikat. Holitt alkalmatosságot kapván, az herceg oktatá Irénét Pláto könyveiből, a tilalmas tisztátlan szeretetről, és más részről a tisztességes igaz szeretetről. Hosszú beszédét így fejezé vala be: A fertelmes tilalmas szeretet baromi indúlatokból áll, ingó, vándorló, csalárd, hamis, csak magát keresi, szereti, se maga, se társának becsületével nem aggódik. A tisztességes igaz szeretet az égből származik. Nem hasonlik, nem változik, állandó, hű, napról napra erősödik. Szinte ugy szereti társát, mint magát, szinte ugy keresi hasznát, és becsűlete fennmaradását, mint magának.

Már fenjára a nap. Kazimírnak az juta eszébe, hogy kémlené ki az helységnek csínját, ha nem akadna-e szerencsére valami legelő nyájra, vagy pásztori hajlékra, ahol jobban kinyugosztalhatnák magokat, míg rongyos hajójok épűlne. Ezen szándékát kinyilatkoztatá Irénének. Ki is helyben hagyá, és már kele, hogy vele menne. De bele beszéllé a herceg, hogy nem vólna annyi jártani ereje, nem győzhetné a tüskéses járatlan útakat, kéméllené magát, mulatna a környékben, várná meg, még megfordúlna. Kazimír azonban lassan-lassan, nagy kínnal általverte magát a bokros helyeken, és felerőlkedett a hegyek tetejére. Körűltekintvén, úgy találá, hogy napnyugott felé a tágas erdőség olly messze nyújtózna, hogy az emberi szem nem érhetné végét. Éjszak, és napnyugot felé bekerítené a tenger, és szigetre szorítaná. Se juhász, se csorda, se ember, se vad, a sasokon kívűl nem lakná. Mind azon zordon vadság vólt.

Megfordúlván azért, jobbra tért, és leereszkedett egy setétes völgy felé. Alig lépett belé íme a sűrűből reá ütött egynéhány szerecsenforma tolvaj. Környűlfogván, fegyveréhez kapván, rabúl vévén, irgalmatlanúl lehurcolták a tenger felé, és minden időhallasztás nélkűl, azon a hajón, mellyen érkezett, a révészekkel egyetemben elragadták, Valona felé tartván útjokat. Ott vólt fészkek, és beyek a rablóknak. Oda érkezvén, és a bey eleibe menvén, Kazimírt mint jeles rabot néki ajándékozták. Ki is látván ritka deliségét, úri öltözetit, szép fegyverét, kérdi vala: ki légyen. Liceusnak nevezte magát, és hogy egy lengyel gazdag kalmárnak fia vólna. A bey erre ezeket mondá: Akárki légy, és ki fia légy, most enyim vagy. Neked úgyan kegyelem, udvaromba fogsz inaskodni, becsűld meg magádat, légy jó szolgám. Hanem, legények, a több rabokat, kiket minap hoztatok, indítsátok meg, hogy foltozzák gályáimat, mellyeket a minap rút szélvész legyalázott. – Amint Kazimír, kinek ennek utána ebben az udvarban Liceus lesz a neve, megörűlt élete fennmaradásán, úgy szíveszakadva kesergett Irénétől való véletlen elválása miatt. Ezer gondolatokkal gyötrődött bús elméje, és sehonnan sem várhatta vigasztalását.

De térjünk Irénéhez. Egyedűlségében szépen mulatta vala magát egy darabig a görög fabulákból, így s amúgy példázván. A napnak emelvén szemeit, mosolyogva mondá: Te tündöklő, de hamis nap! Te árúltad el Venus, és Mars titkos szerelmét, világos orcáddal reájok szolgálván, mikor a setétben együtt vólnának, csak az hogy Alectrion, Márs inasa vétett, nem mondá bé, amint meg vala parancsolva néki, mikor támadnál, merthogy szegény elaludta. Most azért adózik. Kakassá változtatták, és éjjel nappal kell szóllani néki. A kútba tekintvén Iréne, eszébe juta az ifju Narcissus példája, ki forró szomjúságát egy tiszta kútnak vítte, és meglátván maga szép képét benne, másnak vélte, avval addig szerelmeskedett, addig ütögette mellyét, hogy hozzá nem férhetne, amíg ellankadna, és elterűlne halva, elvégre Narcissus virággá vált. A tengerre nézvén: Íme, úgymond, a tengeren úszkált Leánder, Heró leányhoz éjtszakának idején a hóldvilágnál, és mind addig úszkált odá és vissza, amíg szegény beléveszett a vízbe. Te is szerencsétlen Ariadne, megemlegetheted a tengert, mikor a parton hagyott Theseus, a háladatlan Theseus! és tőled elszökött.

Itt egyszersmind megakada szívében, és úgymond: De vallyon, csak játszik-e bújdosó elmém? Ki tudja, ha nem példázok-e én magamra? Kazimir elment, itt hagyott, sokáig késik, hová lett? Mért nem jön? Nem tetszik dolgom. Ez az aggodalom jobban jobban megszorítá szívét, felugrik ülő helyéből, a partnak fut, de csak puszta helyét találja a hajónak. – Oda vagyok! úgymond; visszatér, bujdosik az erdőben, tüskén, bokron által, véres lábbal, siralmas arcával, tépett hajjal, dobogó szívvel keresi, és híja vala nevén Kazimírt, de haszontalanúl; csak a kősziklákban, és völgyekben lakozó Eccho felele néki.

A tetejét járván egy iszonyú hegynek, mindenfelé forgatta vala gondos szemeit, kimondhatatlan keserűségével látá, és a zöld vitorlyákból megisméré, hogy Kazimír hajója idegen emberekkel nagy sebesen menne a tengeren, és más ország felé tartaná útját. – Már, úgymond, tudton tudom, mind a két szemem bízonysága, hogy Kazimír elhagyá Irénét, jegyesem jegyesét. Búba merűlt árva szívem, elviselheted-e ezt a kínos bosszúságot? Elbírhatod-e? Kazimir! Kazimir! Felségesen beszélgettél kevéssel ezelőtt a tiszta, igaz, állandó szeretetről, és most meghazudtolván szavaidat, gyalázatos pártolással elhagysz. Kazimir! Elámítottál elsőbben ajándék képeddel, azután tetszetes termeteddel, kicsaltál atyám kebeléből, fényes udvaromból, minden bőségnek kincses tárházából, és most hirtelen elhagysz. Kazimir herceg! Te mondád a többi között, hogy szerelmes hazádat tűzben-lángban, lakosit utolsó veszedelemben, édes vén atyádat a német ellenség véres pallosai között hagytad, hogy engem felkeresnél, magadévá tehetnél, és már is futsz tőlem. Herceg! herceg! Holtig való szeretetre alkudtunk meg, és már is elhagysz.

Mint fér ez az agg álnokság fiatal szép arcádhoz? Ez a nem szépen mosdott erkölcsöd királyi véredhez? Ez a titkos mesterséges elszökésed királyi palotádhoz? De én esztelen, mit vesződöm avval, aki távúl vagyon már tőlem, és ezeket nem hallja. Magammal vagyon méltó közöm, és pöröm, magam vagyok mind ezeknek feje, és oka. Előbb szerettem, hogysem láttam, előbb kínáltam magamat néki, hogysem ismértem, előbb vetettem ölébe magamat, hogysem szivébe néztem vólna, előbb nyújtottam kezemet néki, hogysem megkívánta vólna, én sürgettem, én siettettem kötésünket, elmenetelünket. Tudniillik szememmel kezdettem ezt a játékot, és nem eszemmel. Tanúljatok példámból Görögországnak leányi! Addig ne lépjetek vízbe, míg kövét nem látjátok; addig ne menjetek alkura senki idegennel, míg legalább fele részét szívének ki nem tanúltátok. Az is ide való: néha a legszebb gyümölcs legártalmasabb.

Eddig noha szomorúan, de csendesen adá vala elő méltó panaszit Iréne. Nem sokára utánna kékűlni, sárgúlni kezdett felforrott mérgében, verte tiszta mellyét, vetközött, öltözött, kőszikláknak, tengernek futott, így s amúgy tulajdon életére járni. Új szokatlan panaszokkal terhelte az egeket. Kemény fenyegetéseket kevert közbe közbe, míg szegényke rettenetes szíve fájdalmának nagy terhe alatt arcúl esett, és halálos bágyadások között aliglan pihegett. Fél óra múlva megínt támada, és ezekre fakadott: Nem gyűlölhetem Kazimírt, nála nélkűl nem lehetek, szárazon, vizen addig keresem, míg életem hallad: és ha a föld el nem nyelte, vagy az ég fel nem ragadta, reméllem, feltalálom. Erre ment, én is már megyek.

Amíg Iréne Kazimir után bujdosik, lássuk a macedoniai királynak, Justiniánusnak dolgát. Mondám előbb fellyebb, hogy Justiniánus szokás szerínt, az arcadiai hegyekre kitért Felisenus fiával, és az egész udvarával vadászni. Úgy történt, hogy a király számos vadat megejtvén népével, egy erdei kannak ágyékába akasztotta vólna nyilát, az dárdájával kergetvén, és mindenütt inában lévén egyszersmind elveszté, és kiunt fáradságából. Azonban olly mélyen bevágtatott lovával az útvesztő erdőbe, hogy már ki nem tudna menni belőle. Elővévén azért vadászó kürtét, többször ada jelt magáról népének, hol vólna. De mindhogy a játszó Eccho sokfelől adá hangját, emberei nem tudtak eligazúlni. Sokfelé oszolván azért, erre amarra is keresték. Ketten később ugyan csak reája találtak. Ezek térdre esvén, elbeszéllék vala rettegve, miképen fia Felisenus megsebesítvén egy nyöstén oroszlányt, utánna nyargala, és a vad mérgében megfordúlván, ellene támada, lerántá lováról, és minket megsajdítván, az ártatlan herceget a sűrűbe hurcolá, eddig nyilván fel is marcangolta. Lóháton nem mehettünk feléje, gyalog nem mertünk oltalmára menni.

A király első mérgében fegyvert ránta, és ki akarta rajtok tölteni bosszúját; de meggondolván magát, jobbnak találá, hogy Felisenusért küldené őket, minthogy tudnák: merre vólna. Azért kemény parancsolattal meghagyá, hogy tüstént mennének, és szerelmes fiát, amint találnák, halva vagy elevenen, hoznák eleibe. Maga leszálla lováról, és azon környékben marada, emlegetvén, és siratván egyetlen fiát, sok csúnya mondásokat okáda ki. A többi között ezeket: Utálatos egek! Miért kellett így megsebesíteni szívemet. Átkozott föld! Nem tudnád előbb elsűllyedni avval a fenekedő vaddal, hogysem fiamba kapna. Roszalkodó írígy szerencse! Melly szörnyü keserűségre változtattad víg kedvemet. Tik pediglen, hitetlen szolgáim, fegyveresen lévén, nem mertetek segítségére sietni tulajdon hercegteknek! – Így morgolódván, és lovát vezetvén, hol elő, hol hátra ballaga. Íme azonban egy isméretlen iszonyú emberi kép lép vala eleibe. Egy darab tehénbőr födögette testét, agg öregség látszott ábrázatján, és kiszáradt tagjain. Száz ránc szántotta keresztűl homlokát, és beesett arcáját, szálos szemőldöke béfogta vérben úszó szemeit, horgos orra száját, rút egybe veszett szakála melyét. Reszketett fejével, ingott lábával, alig támogathatta magát csomós botjával. Ez a garaboncás személy meglátá Justiniánust, nagy bátran eleibe állapoda, és illy nyelven beszélle vele:

– Király! hallom szóról szóra, amiket mondottál. Mit rútalmazod az egeket, kik reád szülik a napot? Mit rágalmazod a drága földet, amelly téged hordoz, és minden napi eledellel tart? A szerencsét, mellynek nagy adósa vagy, és még nem tudod jövendődet? Ha ezt a kis aggodalmadat nem tudod békés tűrelmességgel elviselni, mint tűröd el a többit. Értsed azért, nem csak Felisenus fiadtól, hanem Iréne kedves leányodtól is megfosztattál. Nincsen már udvarodban, nincsen Pela városában, nincsen a macedoniai földön, elhagyott, cimborás társával elszökött, ez már megtörtént. Azonban még se gondold, hogy a te gonoszságidhoz képest ezek nagy mennyei csapások légyenek.

– Jusson eszedbe dölfös kevélységed, kegyetlenséged, igazságtalanságod, kaján írígységed, gyilkosságod, ragadományid, háladatlanságod, embertelenséged, és több eféle latorságid. Ezekkel jeleskedtél, tomboltál, felkeverted országodat, felháborítottad a jámbor szomszéd, és távulabb esett hercegeket. Rúgoldoztál az istenek ellen. Ezekért gyűlöl országod népe, fegyverrel fenyeget a vidékség, megútalt az ég. Halljad most a többit. Eddig Pela városában, amá nevezetes Nagy Sándornak trónusszékén ültél, fennyen, és tágosan uralkodtál; már ugy végeztek irántad az istenek, le kell szállanod róla, ki kell költöznöd országodból, el kell felejtened puha kényes életedet. A vadon erdőkön, kietlen pusztákon kell laknod, terítened asztalodat, vetni ágyadat, szárazon, tengeren bujdosnod, fogságon, rabságon általmenned, felkeresned gyermekeidet.

– Iréne leányod él, Felisenus fiad frisen vagyon. Mert az oroszlány, amint embereid, hazugúl hordották füleidbe, nem ölte meg, hanem barlangja felé hurcólta, ott a halászoktól, kik fáért oda felé mentek, megijedvén, helyben hagyta, rongyossan ugyan, de elevenen. Ezeket kínos fárodságod után feltálálod, szinte akkor mikor egymás ellen támadnak halálos bajvívással. Engedj azért a hatalmas isteneknek, lágyúlj, törd meg kemény nyakadat, ne boszontsad tovább. Én azonban a te képedet, és személyedet fogom viselni Macedoniában, kellemes jó rendbe veszem országodat, és a többi. Isten veled!

Borzadozott a király ezeket hallván, és csak elhitte magával, hogy az eltűnt jövendőmondó az Istennek követe légyen, minthogy olly iszonyú mennydörgéssel vette búcsúját, hogy hegy, völgy, és az egész kősziklás erdő még akkor is remegne tőle. Ezen okon minden ígéjét mélyen bébocsátotta szivébe. Azért mindjárt reá szabadjába bocsátotta paripáját, drága szerszámával együtt, vetkezett fegyveréből, és külső királyi köntöséből. Egy tölgyfának árnyéka alá ment, ott leülvén tágos mező ada gondolatinak, mély fohászkodási közt ezekre is fakada. – Azt gondolám, ugy mond, hogy első szülte vólnék a szerencsének, és minden földi bóldógságnak. Ki vólt mostanság Görögországban nagyobb nálamnál? És már ki kisebb? Hová lettem? Ki vagyok? Mi vagyok? A szerencse játéka, a földnek csúfja, az égnek átkozatja vagyok. Lézzegésre, vándorlásra, bujdosásra, utólsó nyomorúságra jutottam. Jól esett, megkívánta az ég ezt az áldozatot, és én tartozom véle, mint adóval számtalan sok haszontalanságímért, amellyekben kedvemet töltöttem, és az élő isteneket boszontottam. Most nyílnak szemeim, igazabb színben látom az én vólt és elmúlt gyönyörűségeimet.

– Szerettem a roppant udvart, tornyozott kevély épűletét, az egyikből a másikba nyiló szobáknak hosszú rendét, a palotáknak egymást győző ékességét, festékes írásokat, és kövekkel tündöklő menyezetit, és több ide tartozandó rakott nemes szépségét; most ásító unalom ér, ha eszemben forgatom. Kellett, szégyenlem, a gazdagon terített asztal, köröskörűl a színes vendég, a tengeren innen s túl megszerzett ritkaságnak külömbsége, a torkosságnak mindenféle nyalánksági, a gyémántos, rubintos poharak, a napkeleti tartománynak válogatott borai; most mindezeket gyomromból utálom. Vadásztam, selyem hálókkal halásztam. Társa vóltam a fegyverforgatásnak, a játékos bajvívásnak, kópia-, dárdaökleléseknek, sebes szekerekkel, vagy lóvakkal való futtatásnak, és egyéb vitézkedő mulatásnak; most ellensége vagyok. Nem vólt utólsó gyönyörűségem a teljes karokkal megrakott musikának egybezengése, a gyenge énekek, a páros, vagy forgó tánc. A görög theátrumok mulató elmés játéki most nem tetszenek. Mindenek felett megkívántam a ruhapompát, vont arany, vont ezüst köntösök alatt nyögtem. Királyi székemben bálványnak tartottam magamat, megvártam, hogy sereggel légyenek körűlöttem tisztelőim, hogy nagy udvari farkkal kisérjenek. Most látom, hogy vissza értettem a dolgot; mert, ha egy csomóba veszem mind azokat, és a többit is, amivel ámít a csalárd világ, tapasztalom, hogy vagy testfárosztó, vagy egészségbontó, vagy idő– és pénzvesztegető, vagy léleksértő, vagy hamisan tündérkedő hívságok, és haszontalanságok vóltanak. És azért, tik tudjátok, tiszta egek, és szent istenek, vígan, és csendes szivvel elállok tőlök, nem kéntelenségből, hanem kész jó akaratomból. – Több efélét forgatván elméjében, és így okoskodván a már megjámborodott király, kele, és nagy darab földet béjárt.

Iréne leánya hasonlóképen bujdosott vala keresztűl az arcadiai hegyeken, amíg túlsó végére érkezett. Ott már szelídűlni, és lassan-lassan vadságából vetközni kezdett az erdő, ritkúlt sűrűsége; közbe-közbe lapos hantok, gyöpös virágos völgyek látszattanak, legelő mezők, és hizlaló rétek, mellyeket a hegyekből kifolyó vizek itattak. Tovább menvén, feles nyájra, birkásokra, juhász leányokra, pásztori cselédre akadott. Ezeket távúlról látván, megvídúla szívében, a szomszéd tiszta szakadéknak ment, mosódott, rendbe szedte köntösét, férfiú módon megereszté haját, olly szándékkal, hogy közikbe állana. Mintegy hivalkodva sétála azért feléjek. A legények kerékbe vévén, és szándékát értvén, a főpásztor eleibe vitték. Lecchus vala a főpásztor, tudniillik a feljebb említett lengyel király, kit nagy véres vetekedés után a győzedelmes németség kikergetett országából. Attól tartván azért, netalántán rabbá esnék, életét is vesztené, Sylvia névü leányával, egynehány híveivel, szép darab pénzzel, jó korán kibontakozott országából. Itt-amott lappangván egy darabig, visszaküldé embereit, magános életre adá magát. Azonban megtetszett néki az ártatlan bátorságos pásztori élet, itt a szép erdő végén telepedett le. Számos juhokat, kecskéket, teheneket szerzett öszve, pásztori cselédet mellé, szép törvény alatt, hogy eképen életét is táplálná, és holmikor az erdei, és mezei gyönyörüséget megkostolná, amíg a szerencse mást jobban parancsolna.

Lecchus eleibe menvén Iréne, teljes illendőséggel előhozta űgyét, és kivánságát. Azonban Lecchus megtekíntvén tiszta kezeit, személyét, termetét, gondolá magában: Ez sem termett pásztori alacsony hivatalra, lehet valami tüskéje, melly faggatja és közinkbe hozta. Kérdezé vala, mi a neve, és ki légyen. – Thirsis, úgymond, a nevem, egy fő ember mellett vóltam, útaztunk a tenger, és erdő között, a kóborlók reánk szaporodtak, erőhatalommal lenyomták uramat, megkötözték, elvitték magokkal. Még a vita tartott, elbújtam; már hogy életemet vontassam, ide folyamodtam. – Lecchus: Ha ugyan, Thirsi, köztünk maradhatsz, nem lészel terhünkre, próbáld meg a pásztori víg életet. Sylvia leányom! jó gondod légyen erre a jövevényre, add meg néki szokásunk szerint a kalapot, és a többit. – Sylvia kezén fogván Thirsist, elvezeti nyári ernyős lakásába. Zöld ágokkal bé vala fonyva, és kívül belűl eleven virágokkal kiékesítve. Útjában simogatá, bíztatá az új pásztort, hogy jobb lészen dolga. Azonban oldalló szemekkel mind megtekíntelvén, telhetetlen vala reá nézésében, ott már helyben nyakába veté a pásztori táskát, megpántlikázta kalapját, kezébe adá szép szál kallangos botját, megüté vállát, mondván Íme, Thirsi, felszenteltelek a pásztorságra, légy jó barátom!

E meglévén, megjárta vele a szép környéket, mutogatá a kies erdei sétáló utcákat: Itt, úgymond, jeles napokat versent futnak a pásztorok. Tovább menvén: Látod-e ezt a meghámzott súgár fát, ezen mászkál a férfiúcseléd; aki tetejét éri, megajándékoztatik atyámtól. Ezen a kerek kopár piacon pedig táncot tartunk. A többit másszorra tartom, hanem térjünk megint hajlékomba. Oda érkezvén, leülteti ezen szókkal: Elfáradtál, Thirsi, nyugodjál. Én azonban hírt adok felőled urunknak, maradj helyben, amíg megfordulok. – Kele Thirsis, hogy megköszönné hozzá mutatott jó voltát, feledtében leány módon hajtott térdet. Sylvia barátságos tréfának vélvén, mosolygott; Iréne pedig, vagy Thirsis derekasan kinevette magát. Most egyszer így válának el egymástól.

Nagyhamar megint öszvekerűlvén, mélyebb barátságra lépett Sylvia Thirsissel: szíve mássának, legkedvesebb barátjának, minden gyönyörűségének nevezvén. Thirsisnek egy falka nyájt bíztak gondviselésére, mindjárt oda hajtá Sylvia maga részét, és együtt legelt vele. Vízre mene Thirsis maga juhaival, Sylvia társúl ment vele. Haza hajta Thirsis estve felé, énekkel késírte Sylvia. Napszámra új bokrétákkal megajándékozta, maga keze süteményével kereste kedvét, és szer kívül hízelkedett néki. Thirsis ezeket úgy vette fel, mint leány jövendőbéli szeretőjének, mert valóságos férfiunak tartotta. Ezzel nemsokára bajt szerzett mind magának, mind Thirsisnek eképen.

Felisenus, Justinianusnak fia, kit a halászok az oroszlány torkából kiszabadítottak, hasonlóképen ebbe a szigetbe került. Mert azon halászok őtet hajójokba vévén, egy darabig hordozták, és hogy tovább terhekre ne lenne, itt letették. Erre nézve, míg hírt adna maga felűl atyjának, itt mulatott, és a pásztorokhoz adá magát, Sylviával ismeretségbe, azután nagy mély barátságba esvén, úgy alkudott meg vele, hogy az ő kedvéért ki nem menne a szigetből, és egy esztendő forgása után tisztes házasságba kötelezné magát vele, és már szent vólt ez a kötés köztök, de titkos.

Ezen Felisenus megvígyázván Sylviát, úgymond vala magában: Mi dolog ez? Sylvia teljesen kihűlt hozzám való szerelméből, idegenkedik, szeme-lesütve kerűl, és pedig csak attól fogva, miolta az újdonúj pásztor bészínlette magát nálunk. Hozzá részelkedett, utánna jár, nem tud tőle elválni, kezén hordozza, mint a karmadarat. Ki tudja, nem ha! Állhatatlan Sylvia! arcáról arcára vándorolsz, egyről elrántod szívedet, és másnak árúlod. Egytől futsz, és a másikhoz láncolod magadat. – Igy meggyanúlván Sylviát, egyszersmind a bú, és írígy bánat úgy elhatalmazott rajta, hogy helyét nem találná. Sírva, ríva járta a magános erdőket, terjesztvén kezeit, fűnek, fának panaszkodott, hogy illy mocskosan kiadott rajta, fenyegette Thirsist távúlról, hogy lekörömséli síma arcáját, utóljára mérges vádolásokkal ment a főpásztor, tudniillik Lecchus eleibe.

Minthogy pedig Felisenus nem tudott hiteles bizonyságokkal előkelni, és a pörbe fogott Thirsis bátor arcával mindent tagadott, a tisztes barátságon kívűl, mellyel Sylviához vala, Sylvia pedig olly szép hímet adott minden dolgának, hogy Felisenus elő nem mehetett vádolásával; Lecchus azt végezé: Gyenge a nádszál, de mégis valami szél hajtogatja; Felisenusnak is lehet valami oka ezen forró indúlásira. Leányom büntetését, ha kitudódik vétke, magamra vállalom; Felisenus, és Thirsis pörének ejtse végét a bajvívás, a mi törvényünk szerínt. Tizennégy nap múlva azért menjenek ki a sík mezőre, parityázzon egymásra a két fél, az egész pásztorság szeme láttára vérző sebig. Megválik, ki mellett légyen az igazság. – Tudatlan vala mind a kettő ebben, és azért nagy gonddal készűltenek a harcra.

Amíg ennek végét lássuk, keressük fel a sínlődő görög királyt, Justiniánust, kit a több gondjai között ez a kettő leginkább háborgatott: mint s hogy töltse bé az isteneknek szándékát, és mint találhassa fel édes gyermekeit. Erre nézve sokat fáradazott, hevet, hideget tűrt, sokat lapátozott a tengeren, sok helységeket megjárt a szárazon, még őtet is felkapták a szerecsen kóborlók, és ugyan Velonába vitték a bey eleibe, úgymint egy híres rabot. Az ő megőszült vénsége, és méltóságos tekíntete meglágyitotta szívét a pogánynak; nem bántotta, se terhes, se mocskos munkára nem szorította, hanem lovászmesterének rendelte, hogy híres persiai lovaira gondot viselne. Ezen hivatalját mély fejhajtással megköszönte, és amint legjobban tudta, úgy járt el szolgalatjában.

Egykor mélyebben merűlt gondolatiba, eképen beszélgete magával. – Amint látom, minden vídámság, könnyebbűlés kiköltözött belőlem, és minden bú, bánat, aggodalom, keserűség belé szállott szívembe, tömve, tetézve lakja. Meg vala jövendőlve, fejemre tellett, érzem sullyát. De jól esett, a többi között dicsekedtél lovaiddal, gyönyörködtél bennek, drága áron sok országokból kiszedted a javát, kényesebben bántál vélek, mintsem cselédeddel; méltán adózol miatta. Ime az istálló palotád, a lovak bűze járja orrodat az illatozó fűszerszám helyett. Reád szállott egész terhhel az istenek átka, sujtogat ostora, tör, ront, emészt. Vagynak-e több nyilaid, ártalmas szerencse? Ne kéméld, bocsásd szegény fejemre, teljék kedve az égnek. De mit aggódol, Justiniane? Kiderűl a te fényes napod is, mellyen atyai szívedet, és szemeidet megvigasztalod, kezet fogván édes gyermekeiddel. De hol? Mikor? Eleget nyomoztalak téged, szépséges leányom, Iréne! Miólta hallottam, hogy megunván udvaromat, elhagytál. Kerestelek, egyetlenegy fiam, Felisene! Értvén, hogy még élsz, megjártam a kevély Aténát, Corinthust, Spártát, a száz kapus Thebe városát, és a többit is; nincs híretek bennek. Mégse búsúlj, Justiniáne, akik mindent tudnak, tudják az istenek, hol légyetek, nem hazudnak, előmbe ölembe kerítik magazatimat.

Fülheggyel mind meghallá ezeket Kazimir, aki titkon vigyázott: ki, kivel, mit beszéllene. Nem is kételkedhetett benne, hogy a lovászmester szájából a görög király, Justiniánus, Irénének az atyja, ne beszéllene. Csodálván egy darabig a szerencse viszontagságit, és szívből szánván az öreg urat, elejbe méné, lábaihoz borúla, kezeit csókolá, és áztatá sűrű könyveivel. Justiniánus reá tekíntvén, úgymond: Hagyj békét, fiam, téged is, amint látom, bal kézen hordoz a szerencse. Ki vagy? Mi bajod? Mi sorsodat siratod? – Kazimir rabtársod vagyok, felséges uram! A szerencsétlen Kazimir, Lecchusnak, a lengyel királynak fia. – Azután elbeszélli vala néki, mint ismérkedett meg Iréne leányával, köz akarattal mint mentek ki az udvarból, mit szenvedtek a tengeri háborúban utoljára mint szakadtak el egymástól, és hogy Irénét, férfiúköntösben az arcadiai szigetben hagyá. Ezt ugyan csak keservesen, és hercegi illendőséggel adván eleibe, kéri vala, engedé meg nékik vétkeket.

Justiniánus mélyen fohászkodva, és igen megtekíntvén Kazimirt, nyakára dűle, mondván: Kinek nem engednék meg illy keserves űgyömben. Látom pedig termetedről, deliségedből, emberségedből, hogy az lehetsz, kinek mondád magadat, és hogy jó kézbe vólna Iréne, ha nálad vólna; bár vólna! – Viszont lassú szóval elbeszélli néki, mint vesztette légyen el fiát Felisenust, mint fenyegette, mint biztatta légyen őtet a garaboncás jövendőmondó, azután mint vált el maga országától, miket szenvedett, mennyit bújdosott, mint esett légyen ezen rabságába. Hosszúra terjedett köztök a panasz, amíg Kazimir ezekre fakada:

– Felséges uram! Adhatom tudtodra, hogy ezen fogságomban a bey engem megkéméllett, és az udvari inassággal megbecsűlt. Többször forgolódván azért körűlötte, engem Fatima kisasszony, a bey leánya, szemre kapott. Eleintén csak jó kegyességét mutatta hozzám, most vallja, hogy mindenek felett szeret. Hihetem is, mert szerelmesen hízelkedik, nagyon kínálja magát, nyilván kér és könyörög, hogy én őtet innen elemeljem, elvigyem, elvegyem, hogy holtig velem élhessen; eddig feleletemet nem vette, úgy viseltem magamat, hogy Irénének semmi panasza nem lehet ellenem.

JUSTINIÁNUS. Fiam! Mire való beszéd ez?

KAZIMIR. Arra való. Bey urunk a másik tengeren túl vagyon, hogy számos rabjait eladhassa; bémondom Fatima kisasszonynak, hogy ezen szép alkalmatossággal elvihetném magammal hazámba, és ha úgy tetszenék néki, adná ki fegyveremet, adna útra való költséget, hogy eltarthassam; adna hatalmat, hogy a kereskedő halászokkal a hajó iránt végezhessek, maga pedig készűljön, de titkon, és tőlem várja, még kiszóllítom. – Nagyon tetszett Justiniánusnak Kazimir tanácsa kérte is, hogy ne hallassza. Még azon órában végezett Fatima kisasszonnyal, ki is örömében nem csak köntösét, fegyverét, eltelő költségét, hanem a drágaságokból is nem keveset nyujtja kezébe. Mind ezeken fellyűl írva parancsolá meg a hajósoknak, hogy két személynek, ugymind Liceusnak, vagyis Kazimirnak, és más egy személynek számára, egy sebes ép hajót tartsanak készen. Ezen jó hírrel megfordúla Kazimir, és mindenről tudósítá az öreg urat, kinek is örömében hulltanak könyvei. Más napra estvére rendelték el meneteleket. Az nap reggel Kazimir bérakván partékáját a hajóba, Justiniánus elkészűlvén, ugyancsak setétkor béleptek a hajóba mind a ketten, és elmentek Macedonia felé szerencsésen. Útjokban lévén az arcadiai sziget, kiszállottak pihenésre.

Azonban nagyon lármázott a szomszéd erdő, ostorpattanások, hangos sípok, nagy hahota hallattanak. Kazimir egyik hajósát oda felé küldé, menne végére a dolognak, és hozna hírt felőle. A másiknak, míg a hajó-kikötéssel vesződnék, hirtelen kirántván kardját, lecsapta nyakáról fejét, és testével együtt a tengerbe vetette. Elérkezvén a másik hajós, azt hozá, hogy öszvecsoportozott a pásztorság, és szerkívűl vígan vagyon, ennek is fordultában általverte oldalát, és azon tengerbe temette.

JUSTINIÁNUS. Mi dolog ez, Kazimir?

KAZIMIR. Uram! Ezek a hajósok cimbarások a tengeri rabló tolvajokkal, rajta veszthetnénk, jobb azért őket a másvilágra küldeni. Azután ezek veszvén, nem lészen, aki vagy a Fatimának, vagy a beynek elárúlja a dolgunkat.

JUSTINIÁNUS. Látom, Kazimir, hogy udvari, bölcs is, vitéz is vagy, megelégedhetik veled leányom. De hol, mikor találom fel?

KAZIMIR. Ebben a szigetben hagytam; menjünk a pásztorok közé, értekezzünk felőle.

Ballagván azért, egy sűrűn át általverték magokat, itt azonnal egy gyönyörűséges térség adá vala magát elő, és ugyancsak szemre való mulatság. Egy fennkölt dombocskán Lecchus üldögél vala, kiterített zöld kalap fején, egy kis zöld ág rajta. Pásztori bot kezében, ezt csatra kötött bokros pántlika ékesítette. A pásztorság nagy helyt fogott bé, és párosan járt kerékben. A férfiak fütyűltek, a leányok virágos koszorúkkal, eresztett hajjal énekeket mondottak. A két bajvívók, Thirsis és Felisenus, a keréknek közepén megállapodának. Kalaposan ugyan, de a bot helyett halálos parittya vala kezekben, adandó jelét várván az ütközetnek. Minthogy pedig vendégek érkeztek, úgymint Justiniánus, és Kazimir, a fő pásztor eloszlatta a sereget, és eleibek ment.

Leg is legelső vólt Lecchus király, a fő pásztor, a ki megismérte fiát, Kazimirt, de nem szólhatott egy szót is örömében; azután Kazimir herceg atyját, de e sem mondhatott egy ígét is keservében, arról emlékezvén, hogy olly szörnyű veszedelemben elhagyván atyját, egyetemben repedett szive, hogy pásztori alacson hivatalban találta, nem tudván okát. Felisenus amoda vetvén parittyáját, atyjához futott, és megtöltötte örömmel. Iréne Kazimirhoz folyamodott, félvén atyjától; de Kazimir herceg Justiniánus eleibe vezeté a megbékellésre. Első vala a macedoniai király, aki megszólamlott, és ég felé tekíntvén, ezeket mondá: Jók az istenek, megigérték, meg is adták szerelmes gyermekeimet! Akarom, hogy látlak, édes fiam, Felisene; úgy gondolám, hogy már gyomrába hordott a kemény oroszlány, penig hogy másként esett. Te is itt vagy, szerettem Iréne leányom. Örűlök, bízvást oldala mellett maradhatsz Kazimir hercegnek, kinél anya nem szülhet se jobbat, se bölcsebbet, se vitézebbet, se szebbet, ő az én szabadítóm és megváltóm.

Hárman köszönték meg ezen jó akaratját Justiniánusnak: elsőbben Kazimir herceg, hogy már az ő engedelmével bírhatja Irénét; azután Iréne, hogy úgy megdícsérte Kazimirt, és maga kész akarattal ajánlotta néki; utoljára Lecchus lengyel király, hogy megbecsűlte fiát Kazimirt szép leányával. Elbujt Sylvia szégyenében; csak akkor tudta meg, hogy akivel olly hevesen szerelmeskedett és csaknem erővel jegybe akart lépni, leány légyen. Mosolygott Iréne, előcsalván, és azt mondá néki: Íme Sylvia, Felisenus az én egytestvér öcsém, menj hozzá helyettem, ő valóságos férfiú, én valóságos leány vagyok. Tetszett a két királynak a mondás, javaslották a kínálást, sürgették a két egyben illő herceg nősöket. Csakhamar fellobant az előbbi szeretet köztök, öszveállott az alku az egész társaság vigasztalására.

Azonban nagy trombitaharsogás hallatik, és egyszersmind ott termett a garaboncás jövendőmondó. – Értsétek, úgymond, beszédemet. Te, Justiniane! Megengesztelted békességes tűréseddel az egeket, végét érted búdnak, és bujdosásidnak, előtted vágynak gyermekeid, két hajód vár a parton, hogy visszavigyen udvarodba. Eddig képedet viseltem Macedoniában, szép jó rendben találod országodat. Neked pedig, lengyel Lecchus! Jó hírt hoztam, meghólt a német herceg, aki Litváig elfoglalta országodat. A kozákokat bűntelenül ne hagyd, ők szakadtak ki a rendből, és bontogatták táborodat. Azt is adhatom tudtodra: a muszka hitetlen, kétfelűl kaszál. Vár néped, és keres. Ezzel mint a villám eltűnt. Míg a két öreg király tanácskozott, mitévők lennének, Kazimir Felisenussal a partnak mentek, hogy megtudnák, ott volnának-e a hajók?

Valósággal ott találák a két hajót. Megisméri vala Felisenus embereit, és, úgymond Kazimirhoz: Ezekkel szokott atyám pompát tartani, mikor a szomszéd hercegeket meg akarta látogatni. – Míg ezeket nézgéli vala Kazimir, három görög lépett ki a partra, három kötelékkel. Kérdi vala Felisenus: Ki számára? Azt felelék: Meg vólt hagyva az udvarban, hogy urunknak királyunknak szolgáltassuk kezébe. – Jertek, úgymond Felisenus, velünk, oda vezetünk. – Ott letévén a partékát, egyik közűlök azt mondá: Felséges uram! Hat személyre terítettünk, készűl az ebéd. Justiniánus visszaküldé őket, mondván: Menjetek, nem sokára ott lészünk. – Felbontotta a kötelékeket, inneplő egész öltözet vala bennek, mind a királyok, mind a hercegek, és a hercegi kisasszonyok számára. Ezt látván a görög király: Arról aggódtam, úgymond, hogy rongyosan ne menjünk haza, jól vagyon, akármint történt. Öltözzünk, kiki légyen maga komornyékja, nem árúl el bennünket az erdő. – A férfiak készen valának: Iréne és Sylvia nem érkeztek többre, csak pásztorkalapot nyomtak fejekre.

Búcsút vévén az erdőtől, elballagtak. Lecchus király mentében előszollíta egynehány pásztort, ezeket mondá nékik: Atyámfiai! Elválunk, ami itt enyém vólt, reátok marad, osszátok el magatok közt békeségesen, és bírjátok. – Megköszönvén, vígan siettek az osztályra. Az úri vendégek a hajóba szállván, asztalhoz ültek, és azon szempillantásban megindúlt a két hajó, víg kiáltással.

Ebéd felett szapora vólt a tréfa. Kazimir azt mondá: Éljen a Fatima kisasszony, tudom, hogy ő is megemlékezik rólunk! Nevette Justiniánus, és kifejtette a víg példát. Felisenus azt mondá Sylviának: Éljen a szoknyás vőlegényed! Tapsola Lecchus király, és viszont Justiniánusnak elbeszéllé a történt dolgot. Iréne Felisenushoz fordulván: Nem szégyenled-e, öcsém, hogy nénéddel halálos parittyás bajvívásra kimentél a mezőn? Ezt maga magyarázta ki Kazimirnek. Sylvia nem tudott egyebet mondani, hanem hogy: Éljen a garaboncás deák! Ezt minnyájan leghangosabban nevették. Megint Iréne kezdé: Mit mond nyusztos szolgáló leányom, Kazimir, ha együtt lát bennünket? Ezt is kivánták tudni, kiváltképen Justiniánus. Értvén a dolgot, dícsérte szép eszét Kazimirnek. Eképen nyájoskodtak ezek a nagy személyek, hogy múlt bajokat inkább felejtsék.

Ebéd után nem vólt egyéb dolgok, elbeszéllették magok között, kiki mint járt. Mint váltak a királyok el országoktól, Lecchus mint szeretett belé a pásztori csendes víg életbe, és melly rendet tartott légyen. Justiniánus mint pökte ki gyomrából a világi tündér hívságot. Kazimir mint kénteleníttetett elhagyni Irénét, melly erőszakkal bántak vele a rablók, melly kegyes vólt hozzája a bey, mint akadott Justiniánusra, mint szabadultak ki mind a ketten a rabságból? Egész estig tartott a kerékbe járó hosszú beszéd. Vacsora után a két hercegi kisasszony pásztori szép énekekkel tartották a társaságot, más nap estve felé szerencsésen elérkeztek Péla városába.

Nyolc nap mulva meglett a menyegző Felisenus és Sylvia között minden kigondolható pompával. Ezt megvárta a lengyel király, azután búcsúzott Justiniánustól, és az ő engedelmével elemelte a szép Irénét fia Kazimir számára. A görög király egy darabig elkésérte, azután legszebb hajójába ültette Kazimirrel és Irénével, országokat érő jegybéli ajándékkal, és így küldé maga országába, ki is szaporán útazván, nem sokára oda érkezett. A szélén megpihenvén a hajót visszaküldé. Mihelyt ottléttét megtudták a főurak, lóvas seregekkel, szép üdvözléssel fogadták, Krakó városába udvarába késérték. Ott is egy hónap múlva meglett a díszes menyegzős lakodalom. És így beteljesedett Lecchus király jövendölése, hogy Iréne kezére kerűl Kazimirnek. – Uraim! Ez a vége historiámnak.

BÁTHORI. Köszönjük. Alkalmas forgással és változással ment dolga a két öreg királynak. Ebből kitetszik, hogy a nagy személyekkel is játszik a szerencse. Igazán mondják: sima sarkú, és állhatatlan. Boldog az, a ki mind a két szerencsében megáll, el nem bizza magát a jóban, el nem hagyja magát, mikor roszalkodik. […]

NYOLCADIK ÉJSZAKA.

Hollósi, Szilágyi, Báthori.

HOLLÓSI. Mint nyúgodtak az urak?

BÁTHORI. Csendessen, édessen.

SZILÁGYI. Virradtig egy végbe.

HOLLÓSI. Szokásom szerint magam keveset aludtam, de eleget. Korán kivervén magamat ágyomból, felforgattam némely keverék irásimat, egy francia levélre akadtam, nem mostani, 1725. esztendőben irta egy jóakaró a másikának Párisbul. Azon helységnek szokásit, és erkőlcseit hozza elő. Ha nem volna unalmas meghallgatása, beszédnek okáért elmondanám magyarúl végig.

SZILÁGYI. Csúfos lehet; az efféle ujságoknak nagy szeretője vagyok.

BÁTHORI. Mint légyen mostanság dolga az emlétett modiás városnak, eleget hordják füleinkbe, akik onnan érkeznek, és a honapos hirek is bőven tudósitanak; hanem az akkori időbéli szokása-járását Párisnak ohajtám igen is tudni.

HOLLÓSI. Illyen alkura tehát kezdem; így szóll a levél: – Barátom! Már tiz esztendős lakosa vagyok híres Páris városának, és pedig mégsem ismérem. El se higyd, hogy a sereglő sok gyönyörűség, melynek ebben a Bábylonban se száma, se azon állandó modja, légyen ez oka, mintha beléjek vesztembe kiljebb nem tekintenék; sőtt inkább most vagyok utánnak, hogy kitanulhassam, és hirt adhassak felőlek. Sok időtül fogva nem szorúltam az orvosokra, minthogy egészségem szolgál. És valóban pirulnék szégyenemben, ha elérvén, el is hagyván már a harmincadik esztendőt, számot tartanék az efféle philosophusokra. Akik őket ismérik, kerülik.

Te, aki tudod, mi rendet tartottam életemben, és melly felé hallgat hajlandóságom, áltolértheted, mint töltöm napjaimat itten. Közönségessen, mikor a nap támad, akkor kelek. Noha ez a látszatós planéta ritkán mutatja magát minálunk tiszta fényében, erre nézve szinte oly böcsűletben vagyon, mint a chinai császár, aki fél esztendeig láthatatlan maga országában. Jó korán ébredek, a kakas szavára nyilik szemem, és a zörgő sok kocsi elfelejteti álmamat. Talpon lévén, első gondom az olvasás, ha nem irok, vagy az irás, ha mit arra valót olvastam.

Végezvén tanulásomat, és elmémnek forgatását, lábaimat kezdem inditani, nincs is nagyobb gyönyörűségem a sétálásnál. Mikor azért szolgál az idő, megköszöntöm a kies tiszta vidékséget, vagy a hires kerteknek látogatására mégyek, megjárom árnyékos utcáit, mulatok a nemes virágok közt. Jóllehet ezt a sétálást héába való fáradozásnak tartják a törökök, és az egész Asia esztelenségnek mondja; én azonban minden nap egynehány olasz mértföldet ellépnek, noha nem utazok. Erre pedig szép módot ád a francia udvar, nyitva tartván szép kertjeit, mellyeknek talán mása nincsen Europában. Mennél későbben lehet, akkor megyek nyúgodni. Számot vetvén előbb magammal mind azokrul, amit napestig cselekedtem, arra kérvén jó Istenemet, hogy boldogúl virradhassak más napra.

Minden napi szükségem azon egyre mutat: táplálásomra, öltözetemre, nyugasztaló ágyomra. Nem kivánok ollyas eledelt, mellyel azok élnek, akik nálomnál kényesebbek, vagy gazdagabbak. Ha megtérek az udvarbul, nem szégyenlem a bémenést pusztás kis hajlékomba. A vont arany, vagy ezüst, nem födi jobban bé testemet a szőtt posztónál. Ha más mire vagyon szükségem, bőlcs Seneca könyvében keresem; arra emlékeztet: aki gazdag akar lenni, semmit se kivánjon.

Mind azoktul megvonyom magamat, amit drágán árulnak, és amit nem szerezhetek meg, hogy meg ne bánjam. Illyen mértékletességem miatt éhhel meg kell halni bennem a testi kivánságoknak; és az asszonyi nemnek fösvénysége is nagyon tartóztat. A szerelem dolgában inkább tartok Zsuzsánnával, mintsem Dalilával, és nem könnyen bizom hajamat egy ollyan csalárdnak ollójára, mint Sámson. Tudom, hogy nehezebb Zenocrates életét élni, hogysem képét mutatni; mert addig gyarló embereknek gondoljuk magunkat lenni, amig asszonyállatot teremt a világ, azért emberűl, és korán meg kell törni a testi kivánságokat, hogy erőt ne vehessenek rajtunk.

A jövevényeket szépen fogadják Párisban, és örömest látják, míg semmit sem kérnek, nincs egyéb hivatalok, hanem hogy magokat mulassák. Vágynak alacson szerü pór vendégek is, ezeket arra hajtják, hogy az utcák csunyaságit öszvetakarják [és elhordják]; jobbára sabaudusok, olly feketék, mint a korom, és olly büdössek, mint a zsidók synagogája.

Engem ami illet; hol úgy viselem magamat, mint egy tanult bőlcs, hol mint egy tudatlan egyűgyű, ily mesterséggel furom magamat hol ennek, hol annak kedvébe.

Irtam egy darab könyvet, a királytul kezdve az ajtónállóig mindenkinek tetszett. Az udvar megbecsűlt szép pensióval, de a had e’kapta. A nagy urak engem felséges dicsérettel magasztalnak, és a bőlcsek mintegy tömjénezve böcsülnek. Az asszonyok pedig kisztve ingerlenek, hogy ne hevertessem pennámat, de én számokra semmit sem tudok kidolgozni; hanem ha elkeseredem, vagy más mi bánt, akkor ugyan, noha Musám énekre nem termett, oly gyengén ereszti verseit, hogy Guarini ama hires olasz sem ér vélem.

Ebben a helységben mód nélkül sokat költenek az emberek a cifrára, és kevélységre, és azért magokat mindenbűl kifosztják, útoljára a palotás uraimék a Lázár lakadalmára szorulnak. Személlemrül vallhatom, ha elfogyott költőpénzem, és nincs mire virradnom, a gazdagok eleibek mégyek; addig patvarkodom a himes szines dicséretekkel, amig önként számomra kinyilik erszények.

Itt mindent s mindenkor kell dicsérni, ami nem jó, azt a jónál jobban, a fiatal rendnek rendetlenségét leginkább; máskűlönben oda vagyon a szent békeség vélek. A többivel meg tudok alkudni, de a képmutatás kivallott ellenségem, nem tűrhetem, mikor se Istent, se az embereket nem kéméllik, azt és ezeket csalton csalják, hogy áldozatot tehessenek véle az ördögnek. Doctorságra vertem magamat a compliment dolgában, leginkább ami a megkövetést illeti, ez a caeremonia oly közönséges Franciaországban, mint a fohászkodás az olaszok között; sűrű itt az igéret, szapora a barátság, a szolgálatnak ide-amoda felajánlása úntig való; azonban csak ollyan, mint a fülemülének ciffra éneke. Vox praetereaque nihil. Hang és nem egyéb.

Minden emberség és udvariaság csak a megkövetésbül áll, azért könnyű köztök a megbékéllés; nem is tartatnék jó franciának, aki a megkövetés után el nem tudná nyögni a boszúságot.

Ami Párist illeti, nehéz léte igaz képét adni. Népe nem fér a városba, már a Seqvana-víznek (melly általfolyja) hídait és a házok tetejét is elfoglalta ez a tágos megrakott pajta, minden zürzavarnak széke-fészke; kezdem azért leírását, a perpetuo mobili, az ő éjjeli nappali nyughatatlanságárul.

Mikor Nero császár érdemes oktatója, Seneca, a csendes életrül irta vala könyvét, nyilván füleit fajdolta a sok jövő menő zörgölődő kocsik miatt, mellyeknek akkor szörnyű száma volt Romában. Mondhatom Páris városáról, hogy csergő csattagó hintóinak, és egyéb pergő szekereinek sokaságok hihetetlen nagy; alkalmas része rongyos ökörbőrrel vagyon boritva, csak arra való, hogy azokat ölje, kik benne ülnek, minthogy hol egybe vesznek, hol egymásba ütköznek és törnek. A lovaknak nincsen pihenések, vagy étetésre való nyugtok, kételenek véle, hogy mentekben is, ha mit kapnak, eddegeljenek. A kocsisok, ha ollyasmi történik, mintha a Luciper láncárul csak most oldották volna le őket, ugy orditanak, csattagnak, pattagnak, szitkozódnak, hogy iszonyú hallani.

Tovább ami ezeket illeti, szokás szerint óraszámra szolgálnak, de az egy órát kettőre, és a huszonnégyet negyvennyolcra hazudják, erre nézve erővel is a duplával füzettetik ki magokat. Akik a kocsikban űlnek, gyakorta itt forralják ki, amit otthon a tűzhez [tettek].

Nemkűlönben hatalmas nagy száma vagyon itten a tornyoknak, és bennek a harangoknak, ezeknek egybe-zengése úgy lármáz a levegőégben, és úgy megjárja az embernek fejét, hogy nem bir magával. Tudd hozzá azoknak rikoltásit, akik az utcákat járják, és ki sajtját, ki tejét, ki gyümölcsét, ki fövényét, ki söpreit, ki halát, ki vizét, ki rongyát, [és a többit,] tele torokkal kiáltja ki, és árúlja. Ez, az előbbiekkel egyetemben olly alkalmatlanná teszi a helységet, hogy az anyaszült siketek, ha eszekkel fel tudnák venni, nem ohajtanák könnyen a hallomást.

Régenten egy romai császár arra bolondult, az egész városnak pókháloit öszveszedette, szorgalmatosan megmérette, mennyit nyomna, hogy abbul megtudná nagyságát Romának. Könnyebb jóbb móddal végére mehet, aki kivánja tudni, mekkora lehet Páris városa, csak tekintse meg a laquais szolgáknak, a lovaknak, a doctoroknak, a prókátoroknak, a pörlekedőknek, és éjjeli koborlóknak, a jövevényeknek, a habzó népnek tengeri sokaságát.

A világtalanoknak nálunk meglehetős a sorsok, szabadon járják a várost, semmi bántás és kalauz nélkül, mintha lábaikkal látnának. Háromszázat közűlök, egy azon névü ispitálban tartanak, és ruháznak, a háromszáz francia nemes vitézeknek emlékezetire, kiknek régi időkben egy aegyiptomi szultán kioltotta szemeiket. Ezek a templomok ajtait megszállják, alamizsnát kérnek, oly bátran, oly hangosan, mintha mind azon oszlopképekkel szóllanának, mint Diogenes Aténában cselekedett.

A házakrul szólván, ugy tetszik, mintha philosophusok, és nem derék épitő mesterek láttak volna hozzájok, oly gorombák kivül. Azonban ékessek belől, noha ez a szépség is csak kárpitokbul áll, mellyek a falakat boritják. A faragott ritkaság, és egyébb cifra nem ment szokásba ezen nemzetségnél.

A nagy urak azzal kűlönböztetik magokat, hogy más kedvéért semmit sem cselekszenek, item: hogy [sok] két lábú barom vagyon körülettek. Ezek mindenütt követik urokat, a hintóba emelik, ha kell, azután a szekér farkára felugranak sereggel, egyik a másikba kapaszkodva tartják magokat, mintha triumphus gyanánt akarnának Pentapolis városaiba költözni.

Nem mondom nagyra, ha mondom, hogy az egész város azonegy szállás, oly sűrűen meg vagyon hintve mindenünnen, a sokféle korcsmákkal, vendégfogadó házakkal, és ide tartozandó épületekkel. A konyhák minden órán füstelegnek, mert itt minden órán esznek, isznak, vendégeskednek, és uj s meg uj vendégek érkeznek. A franciák nem igen élnek a napkeleti fűszerszámmal, nem hogy megvetnék azért, hanem azért, merthogy az olaszok és spanyolok nagyon kapnak rajta, és ők kűlömbözni akarnak tőlök még a jóban is. Nem fösvénykednek, az ő asztalok mindenkor gazdagon meg vagyon rakva; magánossan csak akkor esznek, mikor vendéget nem kaphatnak. Örömestebb isznak az apró poharakbul, de gyakortább. Szeretik, ha tusakodó társra akadnak.

A köznép innepnapokon részegeskedik, dologtévő napokon józan, és mihelyt virrad, dolgához lát. Nincsen talán széles e világon oly nemzet, mely iparkodóbb és serénnyebb volna a franciánál, de amellett nem gyarapit; mert amit nyér, vagy torkába önti, vagy gyomrába hordja, vagy módi-cifrára költi; amint erkölcsére nézve udvariásabb, ugy öltözetire nézve legdeliásabb a párisi francia.

A Seqvana vize, a mint följebb mondám, kétfelé hasítja a várost, és annyit hord belé a hajókon, hogy egész milliom embernek táplálására elegendő. A vize csendes és jóitalú. Emberek, barmok élnek vele, pénzen árúlják házonként. Akár apadjon, akár dagadjon, azonegy az ára.

Az élésre való rész szerínt megtermi a város, rész szerínt meghozza a vidékség, óly bővséggel, hogy minden szeglete a helységnek bételik véle. Erre képest Themistocles egy útcán is feltalálná azt a három várost, melyeket egy persiai király ada vala néki, egyikét hogy kenyere, másikát hogy bora lenne, a harmadikát hogy öltözetre valót kaphatna. A számtalan sok boltok vigan csillámlanak külömbféle árukkal, mind megvagyon bennek, amit vagy a szükség, vagy a kényesség megkivánhat. Oly hire vagyon Párisnak, hogy igen sok puszta várost meg lehetne gazdagittani azzal, amit itt el lehetne kerülni. A nép szinte ugy lazzad arra, ami nem kell, mint arra, ami kell. Annyira megszokta a héábavalóságot.

Bátor jó darabig ne essék az eső, de mégis minden gaztul szorgalmatossan tisztogatják az útcákat, mert a dámák nem cipellésben, hanem pantafell-papucsban szoktak járni, a férfiak ellenben mindazon sarúkban. Melly szokás okot adott egy spanyolnak, hogy azt kérdezé Párisban: ha mind ki akarnának-e költözni a városbul?

A Seqvana vizén [sok] hid vagyon, ki köbűl, ki fábul. Olyasok is vannak, amellyeken számos boltos hajlékok látszanak. A Pont-neuf, vagyis uj híd nagy ékessége a városnak, tizenkét bólthajtás tartja, széles, pompás. Egyik derekán ama nevezetes Hainrik királynak oszlopos lovas képe vagyon ércbűl öntve. Ugy tetszik, mintha elevenséget mutatna, és kinézne belőle a királynak hadi vitézsége, oly mesterséges a munka. Ezen a hidon fordul meg színe a városnak, sok úri rendbűl valók, sok hintók, lovas; a gyalog nép fórr rajta, és tolakozik. Itt fitogatja drágaságit sok vert sátor, és áros bólt. Ezeket naponként hajnalkor szokták felépitteni, és későn estve lehordani.

Ugyan ezen a hidon sok túdós kereng-forog; ki azzal bíztat, hogy a kihúllott fogakat újra bérakja, vagy a kifolyt szemek helyébe kristálybul másokat űltet, vagy azzal, hogy a homlokát és arcát, a gyalázó ráncokat kisimitja, és a megfonnyadt, elaggott ábrázatot vidám fiatal szinre hozza; ki azzal, hogy a vénséget megifjitja. Dolog, hogy valaki közűlök azt nem meri hazudni, hogy a holtakat is fel tudja támasztani.

A francia, vagy inkább párisi dámák nagy ékességére válnak a városnak, minnyájon igen tiszták és nagy illendőséggel öltöznek, némellyek közűlök óly bőlcsek, mint egy Sybilla. Örömest forgatják a könyveket, irnak is, kiváltképen verseket. A számvetést szinte ugy tudják, és gyakorolják, mint a férfiak, leginkább azok, kik kalmárkodnak. Torkossak, naponként annyiszor csemegéskednek, és nyalakodnak, amennyiszer a törökök imádkoznak, tudniillik sokszor. Alig kelnek, már is vagyon munkája szájoknak. A szépek ritkák, akik valóban azok, se párjok, se mássok sok országokban. Ezek elbizzák magokat, közönségessen ugy parancsolnak a férfiakkal, mint a királynék, urokkal mint szolgájukkal, ezekkel mint rabokkal; felettébb szeretik az apró ebecskéket, és elmulatnak velek egyvesleg. A többiek igen megkivánják a szabad életet, a vig társaságot, a tréfát, ezt mesterségessen tudják űzni. Bőbeszédűek, nyájaskodók, kedveskedők, hizelkedők, barátságossak. Nem penészednek meg otthon, jobbára kin kószálnak, hanemha valami vendéget várnak, ki is ha egyszer belépett, és kedves, örökittig nyitva találja az ajtót maga számára. Vagynak közűlök, akik, ha kimennek szobájokbúl, nem zárják bé magok után, tátva marad, mert semmi sem marad benne: amiek vagyon, mind rajtok vagyon.

Restellik Penelope vásznát szőni, verni, varrni. Herculesnek sem tanácslanám, hogy rokkával, vagy orsóval őket megkinálná. Nem szoptatják tulajdon gyermekeket, noha itt az anyák mindazon vitéz bajnokokat és hires bőlcseket szülnek. Azért több katonát és doctort lát itt az ember, hogysem Asiában, Indiában varázslókat, babonázókat, jövendőmondókat.

A nemesebbek hosszú ruhafarkat hurcolnak magok után selyembűl, ezüst s arany virágokkal közölve, és így lépcelnek vagy templomokba, vagy az árnyékos kertekbe; szüntelenűl változtatják a módit; aki őket tegnap látta, ma nem isméri. Mindenikének mindenkor szabad máskarássan járni, és így csak akkor látszanak kinyilt ábrázattal, mikor, és ahol kedvek viszketteti. Fekete bársonnyal méllen béborítják egész fejeket, mikor a szentegyházba mennek, mintha Isten s világ előtt csak al incognito, ismeretlenűl kívánnának ott lenni. Egyéb csúfos és fertelmes erkőlcseket szántszándékkal nem emlétem, nem fér pennámhoz, azon kivűl is elég hangos hire vagyon módi életeknek.

A nyúghatatlanság ötödik elementom a franciának, enélkűl nem lehet. Felettébb gyönyörködik az ujságokban, és nagy heveskedve megkívánja. Legkedvessebb barátját is hamar megunja, és arra tőrekedik, hogy megváljon tőle; azon időben hozzászokik a hideghez és meleghez. Hol igy, hol amúgy öltözik, mind szinére, mind módiára nézve. Még szerelmes hazájukat is hamar megútálják, azért ki Asiába, ki Africába elbujdosik, a spanyolokhoz ritkább, Olaszországba gyakortább, és más idegen földre is csak azért, hogy uj világot, uj szokást lássanak, uj eget szijanak. Akiktül ki nem telik, hogy utazhassanak, legalább lakásukbul kiköltöznek, mást fogadnak, és beszállanak, hogy meg ne vénhedjenek azonegy házban.

A szabók többet vesződnek az uj inventioval, semhogy a varrás-munkával, és ha az egyféle köntös tovább tart egy leggyöngébb virág életénél, már mindazon régiség. Innend támadtak a kótyavetyések, kik ennek előtte minden condrát, és megnőtt rongyot őszveszereztek egy kézzel, más kézzel eladták. Most ő kegyelmeknek jobb renden vagyon dolgok. Egyet kivetköztetnek, mást megruháznak. Megforditják, ha arra való a portéka, megtoldalják, más formára szabják, megszépittik, árúlják. Eképen ők gazdagodnak, de sokan meg sokan naponként uj s meg uj köntösbe [is] öltözhetnek nem kevés veszteséggel.

A francia nyelv nemes és ékes, a deákbul, olaszbúl, spanyolbul vagyon őszveszedve, csak az tud benne gyönyörkődni, aki jól érti. Nem beszéllenek a franciák ugy, amint irnak, és mikor beszéllenek is, felét elharapják. Tetszik nékiek, mikor őket nem értik, és csak azért is sebeskednek a beszéddel. Untalan igazittanak és szépittenek nyelveken.

A most fennforgó dolgokrúl, hasonlóképen azokrul, mellyek előbb voltak, nem igen nyujtják a beszédet; csak a jövendőket feszegetik; azt tartják, hogy csak a spanyolok vétke, a volt és eltemettetett régiséget kiásni, és délszinre hozni. Az uj könyveken igen kapnak, amint az ujdonuj barátság legjobb izű nálok.

Megismérheted a franciát ezen négy jelekbűl: mikor ütt az óra, ha mit kérdez, mikor valamit igér és szerelmérűl beszél. Alig ütt az óra, már is megkérdeti, mennyit? Mikor valamit kérdez, azt akarja, hogy előbb feleljen az fél, hogysem kérdését végezze. Ha mit igér, elhitesd magaddal, hogy meg nem álla, előbb adja meg azt, amit nem igért.

Regvel font gyapjúban, dellest selyemben járnak. Az ő szíveknek nyughatatlansága, és az időnek állhatatlansága lehet oka tündér változásinak.

A párisi pompa és hatalmas vendégeskedés inkább hasznára, hogysem kárára volna a városnak, hacsak a gazda és vagyonos méltóságok űznék. De minthogy a többi is kötelességének tartja, hogy azokhoz szabja életét, gondolván, lassan-lassan romláshoz közelit az egész helység, ha igazat tart ama régi mondás: amelly város tékozló, és pénzontó, veszni akar. Minthogy pedig már az inasok, és kocsisok skárlátban és tollassan járnak, egyetemben az arany, ezüst az ő köntösökre szállott, következendőképen az urak és szolgák közt nincs kűlönbség; talán a főméltóságok is meggondolják magokat, és alább hagynak a szörnyű pompában. Itt csak az egy királyt veszik méltó tekéntetbe, csak egyedül néki engedelmeskednek, a többivel nem törődnek. Ha uradnak megadtad, vagy tetted azt, amivel tartozol, a többire nézve ugy élhetsz, mint egy pogány, görög. Itt senkit sem becsülnek meg szokott köszöntéssel, senkinek süveget nem vetnek, hanem csak mikor az Istent hordozzák a beteghez. Az öszvecsóportozott alacson nép senkinek tért nem ád, se nem enged, és többet kell tartani tőle, hogysem a derék főemberektül.

Jóllehet a nyomorúságnak kebelébe áliglan tengődnek, mégis olly kevélyek, mintha mind azon régi hatalmas romai polgárok volnának.

Az épűletre való fejtett kő itt igen drága, egy kis szoba Párisban annyiba telik, mennyibe Moscoviába tíz ház. Amely szobába én lakom, abban Pláto nem akarna meghálni, és Diogenes sem találna felettébb valót benne. Minden honnvalóm ez: négy karpit, mely a falakat födi, egy ágy, egy asztal, két pár szék, egy tükör, és a királynak képe.

A semmire való portékát drágában árúlják, hogysem a jót. A rosz fügéért többet kell füzetnünk, hogysem a jó spányol dinnyéért. Éva meg nem szegte volna a paradicsomban az Ur parancsolatját, ha párisi fügével kinálta volna meg őtet a kigyó. [Ellenben a körtvélyek itt helyben, és a környékben igen jók.] A narancsnak és citronnak becsűlete, és ára legnagyobb náluk, mert Portugalliábul és Olaszországbul jönnek. Ezen a kétféle gyümölcsen igen kapnak, talán azért, mert többe telnek.

A bornak az ára középszerű, ha a kapu előtt férsz hozzá; mihellen a városban vagyon, (aurum potabile) eresztett arannyá változik. Egy kis itce annyin kel itt benn, mennyin ott kinn a szomszédságban egy akó. A csaplárok csordája nagy, alkalmas nagy város megtelne velek. Ezek is tudnak minden csoda nélkül a vízbűl bort csinálni. Mesterül megáztatják Thetis fördőjében a Bacchust. Ez még tűrhető volna, ha más mi maszlaggal fel nem habarnák, melly gyakran betegágyba ejti az ivókat.

Ha valamikor Párisba jönnél, ojjad magadat azoktúl a boltoktul, mellyekben csak a héábavalóságot árúlják. Bövséges, ékes beszédü kalmár urak és asszonyokkal lészen alkud. Minden bizonnyal beléd beszéllik, és elhitetnek, hogy akármi hitvánsággal keljenek elő, mind azon finomság légyen, és réá csalják kedvedet, hogy megszerezzed.

Ma nálunk regvel esett az eső, délre kitisztult az ég, azután havazott. Egyszersmind égi háború támadott, tartott két óráig záporesővel, ez is megszűnt, és a nap tisztán ment nyugodni. Ez a párisi clima: estve felé meleg, regvel hűss; hideg, meleg untalan való változással vagynak, és egyről másra fordulnak nagy rendetlenséggel. Az egy mérges tél tartós, hét hólnapig ne várd végét. Meleg eső, fagyas eső, hó, jég, alkhatatlan zavarják az eget, elfogják a napot, ugy hogy holnapiglan sem látszik. Nyilván ebbül szármozik ennek a nemzetnek sokféle, és sokfelé való nyughatatlan kicsapása. A dámák azonegy időben egy kézzel nagy kármántyos kesztyűket hordoznak, más kézzel legyezőt, egyikét a hideg, a másikát a meleg ellen.

A nagybőjti alkalmatossággal a nép regvel szorgalmatossan siet a templomba az isten igéje meghallgatására, és példásan áitatoskodik. Délután azon búzgósággal mégyen a comoediára, és ugyan tömi a helységet. Ki sok theatrum vagyon Párisban, mindenik egész nap nyitva tartatik azok kedvéért, kik az efféle mulatságon kapnak. Ezek egymással ellenkeznek, azon vagynak, hogy egyik a másikátúl magához csalhassa a hivalkodó népet. Egyik játszó helyen énekelnek, a másikon táncot tartanak, a harmadikon nevetnek, a negyediken sirnak, és igy tovább. Az actorok óly személlyekbűl állanak, kiket szereti is, gyűlöli is a nép, örömest is látja, irtózik is tőlek.

A pörlekedők, a piacok cinkósi, a pénzbe jádzók, a laqvais szolgák, kikkel tömve vagyon a város, nagy leckét adnak minnyájunknak. Az elsők arra tanittanak minket, ha elkerűlhetjük a pört, belé ne bocsátkozzunk; mert elnyeli minden értékünket, és ha megnyertük is űgyünket, sokat vesztünk mellette. A cinkosok arra, hogy ne adjunk helyt patvarkodó beszédeknek, orvosságokkal ne éljünk, ha élni akarunk. A jádzók arra, hogy féljünk, fussunk tőlök, mert csalárdok, ezer mesterséggel víják erszényünket. A laqvais szolgák arra, hogy magunk, és azokra szorgalmatossan vigyázzunk, netalántán arra szorúljunk, hogy szolgákat tartván, magunk udvaroljuk meg helyettek magunkat, és a tolvajokkal köllessék azonegy födél alatt laknunk. Mondásba ment már: Hogy a német szolga barátja urának, az anglus szolga rabja, a spanyol alázatos, csak az egy francia nyergeli meg gazdáját, és urának ura.

Az a hely, ahol a parlamentum öszvegyűl, csaknem más várost tészen a városnak közepén. Azok szaporodnak ide, akik a magok jószágát oltalmazzák, vagy a másét kivánják. Diogenes gyujtott lámpással nem találna ezek közt [kettőt], kik igaz szivvel volnának egymáshoz, és talán egyet sem, aki sorsával megelégedne. A prókátorok ezeren, még ezeren vannak, hivataloknak tartják, hogy a kövéreknek husát lecsapják, és meg ne engedjék, hogy az ösztövérek meghizzanak. Ugy látszik, mintha a király csak azért türné el őket, hogy valami háború légyen köztök, és meg ne támadják az ő személlyét; mert amig magok között versengenek, békét hagynak másnak, és ment tőlök az udvar. Ha ki bétekínt a nagy palotába, mindazon felhevűlt arcákat lát, körűlettek számtalan practicanst, kik mint a farkasfiak tanúlnak ez öregektűl, és fujják a szikrát. Ő kegyelmek köntőse fekete és hosszú, ők tudják, kit s mit gyászolnak. Négyszegű doctorsapka vagyon fejeken. Illy készülettel vezeti kiki rea bizott peresét, Justiniánus oltárához áldozatul. Az ő fegyverek a nyelv és tóll. Ezekkel kelnek harcra, és vesztik azokat, kiket felbiztattak. De el nem bocsátják addig, még pénzt sajditanak; ha ebbűl kifogyott a cliens, megrakják nagy terh papirossal, és cserbe hagyják. Nehéz ebben a palotában látni, melly nyersen vetekedik az atya fiával, a feleség urával, az ur szolgájával. A két ellenkező fél egyszersmind innen s túl fülében vagyon a birónak, szorgalmaztatja untalan űgyét, amig ingig mindenét elveszti, vagy pörére kiszánja.

A juristák és prókátorok bibliothecájában olly rendet tartanak a könyvek, mint a fegyverházban az ártalmas hadi eszköz, vagyis inkább mint a tenger vizében a halak, holitt egyik a másikát emészti. Hasonlóképen a könyvekben az authorok ellenkező vélekedéssel, ítéletekkel, sententiákkal, álnakúl csatlott beszéddel (sophisma) megharcolnak. Eképen rontják meg a szép virágzó familiákat és uri házokat, mind addig vontatván köztök a pört, biztatással, bátoritással, mig egyik vagy másik rész oda lankad.

A törökök ebben szerencsésebbek; mert köztök a biró pálcája; két nap alatt oly pörnek ejti végét, melly Franciaországban talán unokákra szállana. A rómaiak egy aprólékon nem tudtak megegyezni, tudniillik mint köllessék az itélő szobát épitteni? Cato azt akarta, hogy az alsó deszkázatja kiálló hegyes szögekbül légyen, hogy a pörlekedők megsértsék lábokat, és irtózzanak a helytül. Marcellus ellenben, ki mind a két szerencsét megizlelte, azt akarta, hogy könnyű szabad bémenetelek légyen, hogy mennél előbb terheket letehessék, és vigasztalást vehessenek. Az orvosdoctorok itten szinte úgy ölik az embereket, mint másútt. Mikor a beteghez mennek, ők értékeznek tőle, mi nyavalája vagyon? Nem hogy kitanulnák, s jelentenék néki, mi okbul vagyon aggodalma, és mi bontogatja egészségét. Azt pedig épen nem gondolom, hogy igazság szerint légyen. Annyit füzetünk annak, aki megöl, mint annak, aki meggyógyit. Nem is hallám eddig, hogy valamikor egy tudatlan, vagy szorgalmatlan orvost megbüntettek volna. Egy deák poéta egyvalakirűl azt irja, hogy ép egészséggel ment volna estve alunni; de álmában meglátá maga orvosát, mindjárt reá szörnyű halállal meghalt. Mit tegyünk? Már szokásba ment, hogy szabott fizetését ő excellentiájának meg kell adni, hogy kikergette belőlünk lelkünket, mint a papnak, hogy eltemette testünket.

A tolvajok minden részén a városnak céhesen vanak. Ha nem volna szégyen, és egyetemben kárvallás, magát készakartva kifosztani; nevetségesre fordulna látása, melly mesterségessen táskáznak, és egerésznek az erszény körűl. Valóban Hercules soha nem tudta volna meg, ki vette el ökreit, ha Cacus párisi tolvaj lett volna. A tolvajok nem büntettetnek meg a biráktul, hanemha tűstént rajtakapják a dévajt; egyébként olly mesterűl ki tudják magokat hazudni, mint a pénzt fészkébűl kifüggyenteni.

Minden barom, és párás állat itt szelid, még a lovak is leteszik vadságokat, oly engedelmessek, és sziligyek, mint az arcadiai szamarak. A franciák úgy bánhatnak velek, mint akarják. [Kevés héja, hogy le nem térdepeltetik, mint a caravánás törökök cselekszenek a tevékkel, mikor őket megrakják.] Azonban a kocsisok mégis keménnyen tartják a lovakat, űtik, ostorozzák, rúgják, és ha nem tudják már másként kinozni, majmokat csinálnak belőlek, füleiket, farkokat levágják. Azért mondják magok közönségessen, hogy Páris városa a lovak pokla, és hogy a többit is hozzá adjam: a dámák paradicsomja, a férfiak purgatoriumja.

Ami az isteni szolgálatot illeti, helyén vagyon; nem láttam ajtatosabb népet ennél. Az egyházi személlyekrül, pap urakrul, szerzetesekrül mondhatom, hogy megfelelnek hivataloknak, és tűkörpéldák. Az alacson rend járton-járja a szentegyházat, és búzgó imádságiban. Hanem a főurak és nemesség ugy viseli magát, mintha csak mulatság kedvéért lépne a templomba, vadász szemeivel, adja, fogadja a köszöntéseket, csintalan beszédjében, és nem az Istent, hanem mást mit forgat szivében.

Jóllehet itt helyben sokáig élnek az emberek, de nem látszik, hogy megöregedjenek, se ősz szakált, se ősz hajat nem látunk, tudniilik örökitik taroltatják magokat, és vendéghajjal boritják vén fejeket. Miolta perukák kapósak, azolta a megholtak, és asszonyok haja jó árán kél; mert legnagyobb ékessége az ember fejének a haj, ha jó kéz nyúl hozzá. Itt minden ember rendessen, módiával és tisztán öltözik. Arany, ezüst és egyébb hozzá való, amint előbb mondám, oly közönséges, hogy a szolgák köntösén is hever. A ruhapompa, és a szabad fegyverviselés, a nagyot és aprót, az urat és szolgát, úgy egybekeveri, hogy ember nem tudja, kinek hajtson előbb fejet. Ugy hogy Párist Morus Tamás Utópia névü országának lehet mondani, mellyben nincs kűlönbség. Ebben a városban tartja udvarát a mindenféle vigság, öröm és gyönyörűség. Itt feltalálja párját, aki utánna [jár]; az irigy bánat (zelotypia) senkit nem kinoz. A francia katona még a halálnak kaszája alá is vigan indul, a búslakodók itt nem látszanak. Az legelső dáma a legalább való szolgálóig, más részrűl az első cavaliertűl kezdvén a kemencefütőig, mind Orpheussal tart, azaz énekel, a kertekben, az utcákon, magános szobájákban ritkán. Gúnyolják a franciák azokat a philosophusokat, kik Jupiter isten felől azt hirdették, hogy sohasem énekelt, mintha az énekszó Istenhez képest illetlen volna.

A bőlcs és tudós emberek oly nagy számmal vágynak Párisban, mint Konstantzinápolban a tudatlanok és ostobák. Két hires Academia vagyon benne. Egyikbe a francia nyelvet tanítják, a másikban mindenféle széptúdományokat. A sűrűséges sok alchimista, vagyis azok, kik elhitetik az embereket, hogy ebbűl vagy abbúl a bányásznábul finom aranyt tudnak kihozni, igen járják azokat, kik gazdagodni akarnak, és sokat patvarkodnak körűlettek; de izzasztó fáradságokat egyébb hasznát nem veszik a füstnél.

A kenyér itt szép is, jó is; a cipók akkorák, hogy egybűl egynehány nap eleget ehetik egy egész házi familia. De nem tudom ennek utánna mire válik. Ma kenyérért kűldöttem; azt hozta válaszúl emberem, hogy a tekert kenyér (eddig avval éltem) már nem módi, nem sütik. Tudniillik a módi az a kerengő ördög, melly a franciákat megszállotta, és gyötri, a módi szabja a köntöst, igazgatja a szakács kalanát, vezérli embernek külső magaviselését, köti, bóntja a barátságot, és minden nap más tündér ujságra virraszt; már a kemény csontokat is kezdi lágyittani, és kedves eledelt készitnek belőle.

Párisban mind megvagyon, amit a szem, fül, sziv megkiványhat. Jóllehet minden bővséggel meglegyen benne, de akinek nincsen, csak nincsen, se vizhez, se tűzhez nem férhet pénz nélkűl, mint régentem a romai halálra itélt rabok. Gondolom, hogy a világ hátán nem lehet keservessebb pokol, mint Párisban lakni, és szegénységben lenni, a nagy bővség között koplalni, rongyosodni, a sereglő sokféle gyönyörűséget látni, és tőlök megfosztatni.

Itt nincs hire, se hitele a megigézésnek, a bájolásnak, sorsvetésnek, bőrbötelésnek, megfűvezésnek, boszorkányságnak, és ritka történet, hogy valakit a gonosz lélek megszállott volna. A házasok között nem szinte szentűl folynak a dolgok, tudja mind a két fél egymás csorbait, de se nem veszi eleit, se nem gátolja, se nem neheztel iránta, mintha köz alkuval egyik a másikát réászabaditaná. E miatt külső országokban büdös híre vagyon Párisnak.

Feljebb és többször emlétettem, hogy itt mindent arulnak, kivévén azt a mesterséget, mint lehessen a titkot megtartani. Ő kegyelmek azt mondják, hogy ez a gyóntató atyák hivatalja, és azt tartják, hogy ami a fülön bément, annak a szájon ki kell menni. A közdolgokat elhallgatják, mert senki sem kap rajtok. A többinek kihirdetését nem tartják sérelmesnek.

Az udvariságra és caerimonia dolgára jobban adják magokat, és szorgalmatossabban tanúlják, hogysem a China-béliek. Ennek gyakorlása igen fennforog a nagy urak és fő asszonyok között. A városi polgárok utánnak majmoskodnak. Az alacson pórnép keresi, kiki ugy űzi, amint legjobban tudja. Találtatnak a városban arra való mesterek elegen, kik tudniillik ezt a héábavalóságot fizetésért tanitják. E napokban az utcának közepén előmbe állott egy tiszta asszonyság, nagy becsülettel megkinált egy eféle caerimoniás könyvecskével, mondván: Olcsón megvehetem, ha tetszik; emellett azt adá tudtomra, hogy házanként szokta árulni, és ebbűl él.

Igen szépen bánnak itt az idegen vendégekkel, és ha szivek szerint való, kedveket keresik, nevelik, és ha miben tetszeteskedhetnek, megcselekszik. A mostani király semmi jó illatot és szép szagot nem tűr el. Erre képest az egész udvar, és azok, kik járják, irtóznak minden jó szagtul. A dámák (gondolom, tettetésképen) vallják, hogy mindjárt ájulnak, mihelyt egy szagos virághoz közelebb találnak lépni. Holott az olasz, spanyol nemzetnek, és az egész Asiának legjobban telik kedve ha ollyas füvek, és virágok között járhat, mellyek jó szép illatot bocsáttanak. Ebbül kitetszik, mit tehet az udvar példája.

A caerimoniakon kivül külső nyelveket is tanittanak sok helyén a városnak, kiváltképen a spanyol és olaszt, a többi nem igen módi. A férfiak azért tanulják, mert szép hasznát veszik az utazásban, és kereskedésben. Az asszonyok, kik mohón vagynak rajta, vagy azért, hogy dicsekedhessenek vele, vagy hogy tágossabban megismérkedhessenek.

Minden esztendőben a nagy bőjtben hires egy vásárt tartanak, Szent Germanus vásárának nevezik. A helye tágos, és szép, az áros boltozatok, és állások kellő rendekre vannak elosztva, és verve; ide azokat a ritka drágaságokat szokták hordani, és kirakni a kalmárok, mellyek ebben a nagy városban mentek munkába, és elkészűltek: a mindenféle cseppeket, vizeket, essentiát, confecturát, borokat, arany, ezüst, selyem műveket, gyöngybül, kövekbül, füzett szépségeket, és amit vagy a cifraság, vagy a kevélység, vagy a kényesség megkivánhat. Ide tódúl az egész város, járja, megkerűli, inkább azért, hogy lássa, semhogy valamit vegyen belőle. Ide gyűl leginkább éjszakának idején sokféle heterogeneum, és noha az egész helység, minden sátor, és bolt csudaszépen megvilágosittatik, de mégis szörnyű esetek történnek. A forgott ravasz tolvajok elosztják magokat, forgolódnak, és alattomban való sokadalmat tartanak. Ezen alkalmatossággal sok nyalka és gondotlan ifiu legény, mikor orcárul orcára bámul, veszti szép óráját, jó darab pénzét; mert a tolakozásban, per metempsicosim, láthatatlan változással, erszényestűl együtt zsebébűl általköltözött a lopó táskájában, mint Pythagorásnál a lelkek egy testbűl másba.

A Tuileries nevű kertet még egyszer emlétem, ennek szépsége minden szeme szívet vidámit. Ide nem szabad bémenni a laquais inasoknak, se más tekergő gazembereknek. A Seqvana vize oldalán vagyon ültetve királyi költséggel. Ebbűl kifelé messze léphet az ember szeme, és mind azon gyönyörü vidékséget lát; benne pedig száz kűlönbféle virágos vánkosokat, táblákat, rostélyos zöldséggel áltolfolyt láncákat, magassan költ füves dombokat, theatrumokat, labyrinthusokat, vagy a kertész keze után termett utvesztő kerteket; minden egyébb, ami egy nemes kertet megszépithet, megvagyon benne, csak hogy nem bővelkedik vizzel, és oszlopos képekkel nincsen megrakva. Ide költözik válogatott szine a dámáknak, itt fitogtatja ruhapompáját, és magát. Hasonlóképen a főrend és uri urfiak. Megtelik azért a kert sokféle Diannával és Endimionnal, egy más karán csüggenek s ide oda ellépcelnek. Itt hordogatják, és osztogatják a nyomtatott uj hireket, hogy beszédre valót nyujtsanak a sétálóknak. Ha már alkonkodni kezd, nincs tovább maradások a vendégeknek; mert a szárnyos egerek ellepik a kertet. Ezek tébolgó repdezésekkel ha valakibe ütköznek, hegyes szárnyokkal mérges sebeket ejtenek, mellyekbül nehezen gyógyulnak ki az emberek. Erre nézve kiki haza felé siet, hogy elkerűlje a veszedelmet.

A franciák most azzal dicsekednek, hogy ollyas bőrt tudnak készitteni, amellyet a viz meg nem járhat, és erre nézve a hajótörés közt nem félnek. Tudniillik elértük már azt az időt, mikor már az ember a tengeren és erős folyóvizeken bátran járhat Éliás palástja nélkűl. Naponként illen bőrbe öltöznek némellyek, és itten a Seqvana vizén annyit próbálják mesterségeket, hogy már eluntuk nézni.

Ha szentűl akarsz élni Párisban hat hólnapig, azután pedig úgy, amint a többi: váltóztasd kvártélyodat, és senki sem tudja életed változását. Ha holtig isméretlenül akarod lakni a várost, ott végy szállást, ahol valami hét familia tartózkodik, bár hidd el, a legközelebb való szomszédod lészen az utolsó, aki megtudja, ki légy? Ha szívedbe ütközik, hogy ma aranyba, holnap szűrbe öltözzél; senki sem veszi észre. Mindegy itten, akár hercegi készűlettel járjad az utcákat, akár ugy, mint egy terhhordozó, nem lészen szó iránta.

Minden nagy házhoz, ahol sokan laknak, vagyon egy biró (kit commissariusnak hínak) rendelve. Ez tészen róla, ha mi aprólékos pör támad, és lecsendesiti a háborut, Isten után csak ettül tart az alacson nép.

A cioccolada, thee és caffee, igen módi minden rendeknél, leginkább a caffee, azt tartják, hogy igen hasznos orvosság a szomoruság ellen. E napokban egy dáma szomoru hirt vett a táborbul, hogy tudniillik az ura elesett, el is temették; azonnal felriada mondván: Boldogtalan fejem, mire jutottam! Izibe nékem caffét. – Meghozták, mohón belékapott, megitta, mindjárt helyén volt szivével, félre takarta keservét, megvidult. Ez a többi – másszor mást. Isten hozzád, barátom!

HOLLÓSI. Mint tetszenek ezek Szilágyi uramnak?

SZILÁGYI. Ékes, rendes, mulatságos. Bár mind elmémbe kapcsolhatnám, volna elég leckéje Camíllának; mert az ő nemét, és rész szerint tulajdon személlyét is alattomban, és pedig csípőssen tapogatja, magaviselésére nézve, őbenne is vagyon valami francia vérszem.

HOLLÓSI. Ha ugy vagyon, jutassa az ur eszembe vége felé beszélgetésünknek; ollyasrul fogom tudositani, amellyet ritkasága miatt bé fogja hordani titkos cancelláriájába. Hanem, Báthori uram! Mit mond a levélhez?

BÁTHORI. Meg kell vallani, sokféle kűlönbséget hoz elő, noha ugrossan, egy ágrul másra szökvén, amellyekrül se az onnan érkező vendégek, se más könyvek nem tudósittanak. Páris városának leirásában nem kéméllette a kormot, elég rútat irt felőle; egyébként ugy találom a levélben, hogy a franciák, [amint] most, akkor is csak franciák voltak; legkivált erkölcsökre nézve.

HOLLÓSI. Ki tehet róla. A tűkör azt mutatja, ami előtte vagyon, a kormost kormosnak. Hogy pediglen véletlen ugrásokat tészen egyrűl másra, nem csuda, mert sicilianus ember írta; ezek sebes lobbanó elmével birnak, nehezen alkalmaztatják magokat az irásban való rendtartáshoz. Hanem magam is ugy gondolom, egynehány aprólékokat kihagyván, előhozhatta volna azokat, amellyek a várost méltósságossá teszik, úgymint tagosságát, a népnek számát, épűletit, neve eredetit, szárazon, vizen erejét.

BÁTHORI. Nem ártott volna, sőt azt vártam leginkább.

HOLLÓSI. Tehát el ne válljunk előbb egymástul, amig ezekrűl is értékezzünk, hogy léteképen ezen alkalmatossággal kitanuljuk ezt a nevezetes Párist. Amit tudok felőle, előhozom, a többit Báthori uramra, és Szilágyi urra bizom.

SZILÁGYI. Énréám semmit se bizzon az Ur. Én szántóvető ember vagyok, keveset olvasok, azt is csak ásitva, amit hallok, azt is könnyen elfelejtem. Páris nálam terra incognita, azt sem tudom: napnyugotra fekszik-e, vagy keletre, azonban nagyon gyönyörködöm benne, ha valami szépet hallok az idegen országokrul.

BÁTHORI. Beszélgessen Hollósi uram, talán valamit ugrat eszembe, akkor én is szóllok a dologhoz. Azonban Páris városának nevérűl azt olvastam, hogy egy Isis nevű királyné ura halála után Europát megjárta, Franciaországban bészállott Párisba, az akkori pogányság életében, jelenlétében annyira tisztelte, hogy halála után imádni kezdé rút, fertelmes áldozattal. Képét megcsináltatta, nagy becsűlettel fenntartotta. A várost az ő nevérűl nevezte görögül, mert görög nemzetbül vala, tudniillik, , ebből Páris lőn. De ki lett légyen ez az Isis, nem mentem végére.

HOLLÓSI. Majd kifejtem, előbb azt mondom, hogy a magyar pogányságra is réá fogták, hogy Isist isten gyanánt imádta, és hogy ugyanonnan támadott ez a név: Isten. Azonban ez a historiás vagy fabulás Isis, Osiris huga, és egyetembe felesége volt. Osiris pedig első királlya vala Aegyiptom országának, kirül azt irják, hogy ugyanazon király lett légyen, aki Ábrahám feleségét, Sárát, megkivánta, udvarába hozatta, de jobban megtudván, ki légyen, urához visszaküldette. Tovább errül az Osirisrül azt is hirdetik, hogy a szántásra és vetésre oktatta volna népét, amint felesége Isis, az őrlésre és kenyérsütésre. Páris városának nevérűl, amíg igazabbat mondhatunk, elégedjünk meg ezzel.

Ami tágos nagyságát illeti, nem ártana, országok szerint a hatalmasabb fővárosokkal előszámlálni, egyikét a másikához hasonlitani; mert eképen legjobb ítéletet tehetnénk felőlek. Csak az, hogy bajos, és talán unalmas is lenne. [… ]

HOLLÓSI. Búcsút vévén a többitül, maradjunk Párisba, hogy szándékunkhoz képest, amit a levél elalutt, helyre hozzuk, azaz Párist belől is megtekintsük. Megirom azért, nem is izenként, hanem érdemessebb tagjaira nézve rövideden, mit dicsérnek benne. Kerűletérül és népe számarul már fönt emlékeztünk. Erre nézve mikor Károly császár belé talált lépni, azt mondá: Páris nem város, hanem világ. Számtalan sok kivűlbelől [való] pompás épűletei közül ezek nevezetesebbek:

A Királyi Palotás Udvar (Louvre), igen szemre való, tágos, ékes, roppant, és legszebbnek tartatik az egész világon. Az alsó szobákban egyébb festék nem látszik a kék szinnél, melly itt-amott mesterségessen arannyal meg vagyon boritva. Ezekben az Austria háznak minden portrait képei fűgnek a falakon.

Az Aurelianum (Orleans) hercegnek költséges hires lakása.

A Parlamentum épűlet, melly fölötte nagy, és téres szobákbul álló.

A királyi observatorium, melly a városnak délfelé való részén, és annak is a végén fekszik. Itt sok csuda ritkaságokat lehet látni, és egy kutat, melly messze elhiresedett.

Conde herceg palotája. Ebben a gyántacseppekbűl öszveálló egy egész asztalt mutatnak. A hozza tartozandó kertet igen dicsérik.

A Tömlöcház (Bastille) arrul emlékezetes, hogy itt csak a hercegi, és más főszeméllyek tartatnak. És minthogy a király kincse is itt fekszik, nagy őrizetben vagyon a helvetus és francia hadi emberek által.

A Királyi Főispitály. Erre költötték minden eszeket a válógatott és legtudóssabb építtő mesterek, amint is kitetszik belőle, hogy remek munka. Akkor ment végbe, mikor XIV. Lajos király alatt 1669-ediket irtunk. Négy ebédlő szobája vagyon, mindenikében leűlnek valami hatszáz emberek. A falakon a királynak vitéz cselekedeti és győzelmi felette szépen vannak leirva. Ide csak azok fogadtatnak bé, akik vagy tiz esztendeig érdemessen szolgáltak a táborban, vagy pedig előbb a verekedésben ugy megcsonkultak, hogy már alkalmatlanak a hadi hivatalra. Négyezer vetett ágy készen várja a vendégeket. A tisztek ezüst szerszámmal esznek. Kemény törvény alatt élnek, egyébre nézve könnyen. Strázsát állanak éjjel-nappal, mintha előttek volna az ellenség. Páris városának hetvenhárom piaca vagyon. Ezek közül három nagyobb és hiressebb.

Az első: a királyi piac (la Place Royale). Itt áll a XIII. Lajos királynak ércbül öntött lovas képe, talpa fejér marván, emlékezetes irásokkal meg vagyon rakva. Tágos kerittése vagyon a helységnek, a magos házok köröskörűl majd félig erős oszlopokon állnak, felül galeriások, azaz folyosósak. Ide tér a nép, mikor vagy igen süt a nap, vagy esik az eső, és az oszlopok között szárazon, bátron járdogálhat.

A második: a Victoria piaca. Itt XIV. Lajos király képe látszik, maga földig folyó uszován királyi palástban áll, háta megett a Victoria koronát tart a monárchának feje felett, lába alatt a Cerberus eb fekszik. Ezt a képet akkor épitette maga emlékezetére a király, mikor Leopold császár Bécsben a Szentháromság szép oszlopát az Istennek dicsöségére.

A harmadik: a nyereségnek, vagy hadi erővel bévett helységeknek piaca (la Place des Conqvestes). Hasonló a két elsőhez. Ide intézték a XV. Lajos királynak képét; eddig nyilván végbe is ment. Csak ma hallom, hogy ugy.

Páris körűl egynehány mulató épületi vannak a királynak. Ezek a többi között hiresebbek: Versailles, pompás kevély vár. Nyolcadik csudája a világnak, háromszázmilliomba tölt. Mondják, ha igazat tart, hogy istállói szebbek minden hercegi épűletnél Europában. A kert mellette, nemes szép tagjaira nézve, hatalmas ritkaság, sok országban nincsen mássa. Métán hordozzák, és árúlják képét, kezemre is kerűlt egy. Eleget csudáltam. A király kamarája belől tűkör, kivül porcellán munka.

Fontainebleau. Ékes királyi udvar, temérdekségére nézve hasonló egy kis városhoz, a sok forrásoktul, mellyek a környékben fakadnak, vette nevét. Kilencszáz szoba nyilík benne, egynehány palotákkal, födelének homlokot tart a körülfolyó galeria. A tiszta erdők mintegy ölelik ezt az épűletet. Ősszel jó darabig itt szokott mulatni a király.

Marly. Versaillestül nem messze fekszik igen szép völgyben. Ide kitér a király hólnapszámra kétszer. Ide időzi tanácsolóit, itt tart gyülést velek, és másnak nem ád audientiát.

Saint-Germain, [Sanctus Germanus]. V. Károly építette. Hatvanhárom drága szobákkal dicsekedik, gyönyörű erdőséggel, öt grottával. Az ezer vizi játékok, és figurák között legrendesebb az Orpheus. Olly mesterül veri a lantat, mintha eleven volna. Itt a paradicsomot, poklot, a tengert, a négy elementumot mintegy előállitják.

Arnet. Itt vadászattal mulat a király. A IV. Károly e környékben egy szarvasra akadott, kinek nyakán megaranyozott rézperec volt; illyen irás rajta: Evvel engem a császár megajándékozott; Hoc me Caesar donavit. Azt tartják, hogy ezer esztendők előtt történt dolog légyen, a romai pogány császárok idejében.

Saint-Denis, magyarul Szent Dienes. Kulcsos uri város. Abbul terjedett hire, hogy egynehány király fekszik a helyben. Drága temploma vagyon. Hatvan erős oszlop tartja. Itten két nagy armariumban sok fő érdemű ritkaságokat mutatnak a vendégeknek. A városnak azon Areopágumbéli Szent Dienestűl eredett neve, kinek a pogányok fejét vették, mellyet ő maga kezével a Martyrok Hegyére (Mont Martre) vitt. Nem esik igen messze Páristól, holott már nevezetes apáturság vagyon, és a királyi korona egyébb clenodiákkal tartatik. Tárházos sok kinccsel meg vagyon rakva, és most ide temetik a francia királyokat.

Ami tovább Páris városát illeti: 100 kalastrom, 42 plébániás egyház, más 20 templom, 80 apátúrság, 30 ispitály vagyon benne, és egy érsek. Az egész országrúl szólván 16 érsek, 106 püspök, 25 ezer plébánia, 4000 város, amellyekbűl 24 pénzt ver, és 24 milliom ember.

BÁTHORI. Ha a levél le tudta gyalázni a franciákat, mondhatom, hogy Hollósi uram emberségessen fel tudta őket magasztalni.

HOLLÓSI. A levél más utan járt, én is máson. Ő az országnak felkapott szokásit, a fő és alacson személyek erkölcseit piszkálta; én nevezetesebb helységeit, és épűletit jártam meg, és méltán dícsértem. Azonban aki a levelet írta, nem sokat hibázott, benne is, másutt is olvastam, magok sem tagadják a franciák, hogy udvariások, büszkék, kérkedők, nyughatatlanok, változók, tekergők. A dámák pompásak, fentartók, bátrak, csintalanok, kétféle féreg rágja sziveket: a szerelem, és a módi cifraság. Ebbe már annyira elbolondultak, hogy a mouches vagy fekete tafota kis formáknak is törvényt szabtak, és neveket adtak. Halljuk azért; mondom pedig, hogy Szilágyi uram, amint megigértem, ujságot vihessen haza Camilla asszonynak.

Eredetitül kezdem, mouche, deákul: musca, annyit tészen mint [egy] légy. Régi időkben, az indiai hajadon leányok, megrakták pofájokat kűlönbféle csillámló legyecskékkel, hogy tessenek, és előkelhessenek. A romaiak akkor tájban megjárták Indiát, és hogy kedveskedhessenek valamivel Julidnak, Augustus császár leányának, efféle legyecskékkel megajándékozták, tudósitván arrul, mint lehessen hasznát venni, és tengeren túl mire valók. Julia kisasszony izibe próbára ment velek, megcsudálta magát tükrében, szépnek találta, mások dicsérték. Elhiresedett a cifraság, és minthogy indiai legyecskéket nem kaphattak, a romai dámák apró fekete tafotákra szorultak, és ezekkel tarkázták ábrázatjokat Julia kedvéért. Felkapta a város a módit, országrúl országra ment hire, és most is főképen Franciaországban fennforog. A mai napi mesterség ebben áll. Oda semmit sem szabad ragasztani, ahol az arca valami kis völgyecskére lehorpad, mert, mint a poéták mondják, ott lakik az Amor, és a három Gráciák, vagy a Kegyelemistenségek.

A mouchoknak nevei ezek: la receleuse, (a borító); ezt oda rakják, ahol az ábrázaton valami fakadék, vagy más mocsok vagyon, hogy tisztességessen béfödje.

La majestueuse, a méltóságos; ez nagyobb a többinél, a homloknak a közepére ültetik. Azt tartják, hogy ez az aprólék tiszteletet szerez személlyeknek.

La galante, az udvari; ezt a kiülő arcának közép helyére alkalmaztatják.

L’enjouée a vig; ezt oda ragasztják, ahol ráncra türemlik az ábrázat, mikor a száj mosolyog.

La passionée; annyit tészen, hogy nem bir indulatival. Ennek a szem végén vagyon helye; azt tartják, hogy a tiszta szemnek jádzó ragyogványit felüti, és nagy fényt mutat.

L’effrontée, a szemtelen; ezt az orrokra tapasztják, boszuságokat, nehezteléseket mutatják vele.

La precieuse, a drága; ez vagy a szájnak egyik végén, vagy egyik ajakán látszik, és kisebb. Még sereggel volnának hátra, restellem ide hordani. Ezekbül is kitetszik, hogy Páris városa ebben a hivságban tovább ment az egész vad pogányságnál.

Forditsuk másra a beszédet, alkalmas kérdés juta eszembe, tudniillik micsoda hadi erővel mehet Franciaország ellensége eleibe, szározon és vizen? Erre közönségessen ez a felelet, hogy kétszázezer embert könnyen kiállíthat a mezőre. Többet is, ha a szükség megkivánja, mert népes, és sok a lezzegő benne. A második kérdésrűl szolván, már számba ment; hatvankét hajót eresztett ennek előtte a tengerre, ezekre rakott huszezerötven fegyveres embert, háromezernégyszázhetvennyolc álgyút. […]

UDVARI KÁTÓ.

vagyis

GRÁCIÁN BOLDIZSÁRNAK

FALUDI FERENC

által

MAGYARRA FORDÍTTATOTT

CCC MAKSZIMÁI.

MELLYEKET

ALAGYÁS VERSEKBE FOGLALT

NAGY JÁNOS

RÁBA-KÖZBEN SZANY HELYSÉGNEK

PLÉBÁNUSA.

GYŐRÖTT

-----

STREIBIG JÓZSEF BETŰIVEL

1790.

ELŐLJÁRÓ VERSEK.

Méhi kis házamban mikor egyszer menni találtam,

Hogy dellest ottan töltene kedvem üdőt:

Hosszabb kar-széken (kanapénak mondani szoktuk)

Könyvemet olvasván, álom el érte szemem.

Egy részről eztet méhek dönögése okozta,

Más részről testem nyomta le nyári meleg.

Engedek, és zsibbadt könyökömmel székre hajúlván

Lankadok, és csendes szenderésre jutok.

Könyv vala asztalkán, három száz Makszima mellyben

Udvari Embernek részire irva vala.[13]

Álmodom, és íme nagy méltósággal előttem

Egy némelly Aszszony megjelen; én remegek.

Nem vala ez Vénus, nem Cintia, véle Diána

Nem foghatna, mivel szebb vala színe, szeme.

Drága fején koronát látok, melly finom aranyból

És ragyogó gyöngyből áll vala, ‘s nyomta fejét.

Szép arcája fejér, ‘s pirosos rózsákkal is harcolt;

Szép alabastrom volt gyenge nyakának hava.

Meljét, melly téjhez volt, és harmathoz hasonló,

Ritka szeméremnek fátyola födte vala.

Egy keze kormányzó pálcát, más dupla keresztet,

Négy víznek címét drága palástja viselt.

Drága palástjának más szárnyán tő-szüleménnyel

Országunk hármas szép hegye tűzve vala.

Ezt én szemlélvén, álmomban tiszteletére

Gerjedek, és mélyen térdre azonnal esem.

Int, hogy kelnék fel, – kések, – késtemre parancsol, –

Felkelek, ő pedig a zőld kanapémra le űl.

Mondja: Fiam mit henyélsz? avagy mint töltöd üdődet?

Nemde talán méhek pásztora lenni akarsz?

Versedet olvasván, a mellyet méhi seregről

Irtál, kis munkád volt örömömre ugyan.[14]

Ámde ha édes Anyád nyelvét, melly én vagyok, annyi

S még több versekkel vinni nagyobbra fogod:

Vajki nagyobb örömöt, sőt mondhatom, hasznot is hajthatsz

Hajts fiam! úgy te fiam, s ugy leszek én is Anyád.

Légy fiam, édes Anyád teje benned meg ne romoljon!

Írj fiam! ám de Magyar verseket írni siess.

Így kik igen nyelvem gúnyolják, mintha otromba

Lenne, te szégyennel tölteni, s győzni fogod.

Nézz más nemzeteket, nézd szomszéd Németet, aki

Nemzeti versekkel mennyire vitte magát!

Nem töretlen nyomban fogsz már fáradni te ebben,

Több fiam-is napról napra igyekszik ezen.

Meg se-is íjedjél, ha talám fenyegetne akár-ki,

Hogy rövid óra alatt nyelve Hazádnak el hal.

Szó ez, mert valamint gyökeres fát fejsze le vágván,

Új, és még frissebb ágokat hajtni szokott:

Úgy ez az én gyökeres nyelvemnek régi hatalma,

Meg lásd, új s még szebb ágra, s virágra fakad.

Csak te Fiam ne henyélj, a többit bizd az Egekre,

Mert velem eggyütt lész Égnek hatalma alatt.

Vagy de talám elméd kétes? s mire tollad hajúljon

Nem tudod? írj mindent, amire kedved ered.

Kedveled ím látom Faludit, kinek Udvari Bölcse

Álmos markodból izinte kiesni talált:

Érdemes arra, hogy azt fordítsd versekre, ki hajdon

Nyelvemnek díszét nagy becsületre vivé.

Ám de ha szinte Magyar Cicerónak mondta-is őtet,

És mondhatta Magyar, más nevet adj te neki.

Mert más könyveiben Ciceró vólt, s annak-is őtet

Ék’ irása miatt merte nevezni ki-ki.

Ebben KÁTÓnak bátrabban mondhatod, a’mint

A rövid, és fontos szókra tekéntve, az is.

Mondta, s midőn ki adott munkára erőmet ajánlom,

Ébredek, és ösztönt érzek-is arra nagyot.

Ösztönömet követem, s ugró versekbe szorítván,

KÁTÓnak Faludit merte nevezni kezem. […]

A KEGYES OLVASÓHOZ INTÉS.

E kis könyvecskét mihelyest Szerzője kiadta

Bő Spanyol Országban; vette, ragadta ki-ki.

Ezt hamar ő nyelvén ki adá a Francia Udvar;

Mert tetszett fontos, s éles eszének hegye.

Meg szereté Faludinak, s csak hamar bölcs Udvari Ember

Részire azt Magyarúl írni akarta keze.

Írta folyó szókban, én hogy versekre szorítnám,

Több oka vólt; méltó érteni, s venni okát.

Első: hogy magamat múlatnám vers-faragással,

Más: hogy nyelvünket több becsületre vigyem.

Harmadik: hogy versben foglalt intéseit elménk

Könnyebben fogná meg, s ne felejtse eszünk.

Van benne sok szép fontos szentencia, mellyet

Vers röviden, s hamarább jutatt eszünkbe talám.

Ám de setét, s mélyebb titok-is van bennek, azokra

Bölcs, s vizsgálódó ész feszegetve akad.

Soknak az éléhez magam-is feszegetve jutottam,

Élire más több-is csak feszegetve mehet.

Ez, Lakonizmusnak megavúlt természete, hogy szép

S mély magyarázatát éles eszünkre veti.

Más az: hogy egyszer mit jovasolt egy Makszima, máskor

Tiltja, de más okkal, s móddal-is adja elő.

Illyen: alázni magát egykor, s rá tartani máskor.

Illyen: Szűkűltnek nyújtni, s tagadni mit azt.

Eggyike egykor jó; máskor jobb másika, a Bölcs

Ezt meg választván, semmibe meg nem akad. […]

ELSŐ SZÁZAD.

XXVII. MAKSZIMA.

Nagyobb gondod légyen a dolognak belső érdemére,

hogy sem kűlső tekéntetes színére.

Nem teszi emberré nagy számu munka az embert,

A mi felesleg jó, többnyire ritka, s kevés.

Vóltanak Órjások, hús tornyok testre tekéntve,

Érdemek ellenben törpe, s parányi vala.

Vagynak könyvekben potrohos nagyságra tekéntők,

És bátor velejek nincs, becsületre viszik.

Vagynak Könyv-írók, kik néztek, s néznek az egyre,

Hogy két karjoknak mit fel emelni legyen.

A ki fejét törvén, nem néz velejére dolognak,

Toll nélkűl jámbor nagyra repűlni akar.

Vagynak, kik minden kiadott könyvekre rohannak,

Még is csak morzsát hoz ki belőlök eszek.

Nem külső színnek, nem foknak, s nagynak örűl a

Bőlcs, hanem érdemnek szép velejére teként.

MÁSODIK SZÁZAD.

LXXVI. MAKSZIMA.

A mindennapi öszve kerűléskor felette barátságos ne légy.

Bölcs se barátságot mód nélkűl másnak ajánlni,

Sem mástól nem akar venni magára sokért.

Mert ki közönséges mindenkivel, arra sok ízben

Rozsda ragad, s erkölcs érdemes ára le száll.

Illyen társaság veszedelmet szűl nagy Urakkal,

Veszt, ki alatta valót illy kegyelemmel ölel.

Köz, de igaz mondás: Mindenkinek a ki barátja,

Mindennek kíván lenni bolondja, s az-is.

HARMADIK SZÁZAD.

XLIII. MAKSZIMA.

Nem mind azon Galamb módon.

Bátor az együgyűséggel jó lenni galambnak,

Kígyóval mégis tartani néha lehet.

Nincsen könnyebb, mint sem Jámborral játszani, s aztat

Csalni, ki hisz mindent, s jó akaratja vagyon.

Olly jámbor te ne légy, hogy senki se tartson epédtől.

Kis fullánkodat-is néha üdőbe mutasd.

Mert ha Galamb, s Kigyó természetit öszve vegyíted,

Senki se fog fittyet vetni az orrod alá.

–&–

Jegyzetek

[1]  Jele a nemes fattyúgyermekeknek Angliában, hogy a többitül megismértessenek.

[2]  Luzzárá: egy kis helység Olaszországban, Mantuátúl nem felette messze.

Itt megütközött a francia tábor a némettel, a császár lőn nyertes, de sokkal többet vesztett hadinépébül, mintsem az ellenség.

[3]  Az első kiadásban: tilalmasbúl. (A szerkesztő jegyzete).

[4]  Lásd a Nemes Ember részében a hatodik közbeszédet.

[5]  Mezőség, melly rakott vólt szép mulató kertekkel és más épületekkel; a régi romaiak itt gyakorlották a hadi mesterséget, most kebelében vagyon Roma városának.

[6]  Nézd feljebb kimagyarázását, a második közbeszédben.

[7]  Más kiadásban: állhatatlan. (A szerkesztő jegyzete.)

[8]  Értelmetlen szöveg. Az eredetiben ez áll: “Az ember sosem fogja visszanyerni egy győzelemmel azt, amit már elveszített azáltal, hogy kitette magát a pusztulásnak.” (A szerkesztő jegyzete.)

[9]  A francia eredeti értelmének megfelelően javítva; a nyomtatásban “kettő” áll. (A szerkesztő jegyzete.)

[10] Gracián itt a rendalapító Loyolai Szent Ignác egy mondását tömörítve idézi. (A szerkesztő jegyzete.)

[11] Több canton vagyon Helvetiában; de csak héttel tartja közit Anglia.

[12] A szabad és a confoederált várasok Imperiumban ezek valának eleinten: Lubeck, Brunsvik, Colonnia, hozzá adván Dancikát. Most már 72-re ment száma; ezek úgy öszvetartanak, hogy ki egy ellen vét, vét a többinek is. Lubeck ezek között a fő, és kormányozó város, a Balticum-tenger mellett fekszik.

[13] Fordította Gracián Boldizsárból Magyar folyó beszédre néhai Faludi Ferenc.

[14] Írtam illy szabású verseket a’ Méhi Gazdaságról 1786. esztendőben.

Table of Contents

Címlap

ISTENES JÓSÁGRA, ÉS SZERENCSÉS BÓLDOG ÉLETRE OKTATOTT NEMES EMBER.

A BESZÉLGETŐK.

II. KÖZBESZÉD.

ISTENES JÓSÁGRA, ÉS SZERENCSÉS BÓLDOG ÉLETRE OKTATOTT NEMES ASSZONY.

TUDÓSITÓ LEVÉL A MAGYAR DÁMÁKHOZ.

III. KÖZBESZÉD.

MEGSZERZÉS A HADI ÉS UDVARI HIVATALRÚL.

BŐLCS, ÉS FIGYELMETES UDVARI EMBER.

ELSŐ SZÁZAD.

ELŐLJÁRÓ BESZÉD A MAGYAR NEMESSÉGHEZ.

I. MAXIMA.

II. MAXIMA.

IV. MAXIMA.

V. MAXIMA.

VII. MAXIMA.

IX. MAXIMA.

XII. MAXIMA.

XVII. MAXIMA.

XIX. MAXIMA.

XXI. MAXIMA.

XXII. MAXIMA.

XXVII. MAXIMA.

XXVIII. MAXIMA.

XXIX. MAXIMA.

XXX. MAXIMA.

XXXVII. MAXIMA.

XXXVIII. MAXIMA.

XLIII. MAXIMA.

L. MAXIMA.

LII. MAXIMA.

LIV. MAXIMA.

LVII. MAXIMA.

LIX. MAXIMA.

LXIII. MAXIMA.

LXV. MAXIMA.

LXIX. MAXIMA.

LXXII. MAXIMA.

LXXV. MAXIMA.

LXXVI. MAXIMA.

LXXVII. MAXIMA.

LXXIX. MAXIMA.

LXXXIV. MAXIMA.

XCV. MAXIMA.

XCVIII. MAXIMA.

XCIX. MAXIMA.

C. MAXIMA.

MÁSODIK SZÁZAD.

ELŐLJÁRÓ BESZÉD A MAGYAR NEMESSÉGHEZ.

I. MAXIMA.

VII. MAXIMA.

X. MAXIMA.

XV. MAXIMA.

XX. MAXIMA.

XXIV. MAXIMA.

XXVI. MAXIMA.

XXIX. MAXIMA.

XXXIII. MAXIMA.

XXXVIII. MAXIMA.

XXIX. MAXIMA.

XLIV. MAXIMA.

XLV. MAXIMA.

XLIX. MAXIMA.

LII. MAXIMA.

LVIII. MAXIMA.

LIX. MAXIMA.

LXIII. MAXIMA.

LXVII. MAXIMA.

SLXXII. MAXIMA.

LXXVI. MAXIMA.

LXXVII. MAXIMA.

LXXXVI. MAXIMA.

XCIII. MAXIMA.

XCVI. MAXIMA.

XCVIII. MAXIMA.

HARMADIK SZÁZAD.

ELŐLJÁRÓ BESZÉD A MAGYAR NEMESSÉGHEZ.

I. MAXIMA.

III. MAXIMA.

V. MAXIMA.

VIII. MAXIMA.

XII. MAXIMA.

XIX. MAXIMA.

XX. MAXIMA.

XXII. MAXIMA.

XXVIII. MAXIMA.

XXXIV. MAXIMA.

XXXVI. MAXIMA.

XL. MAXIMA.

XLIII. MAXIMA.

XLVI. MAXIMA.

XLIX. MAXIMA.

LI. MAXIMA.

LIII. MAXIMA.

LVII. MAXIMA.

LX. MAXIMA.

LXII. MAXIMA.

LXVI. MAXIMA.

LXVII. MAXIMA.

LXXI. MAXIMA.

LXXVI. MAXIMA.

LXXXI. MAXIMA.

LXXXIV. MAXIMA.

LXXXV. MAXIMA.

XCIII. MAXIMA.

XCVII. MAXIMA.

C. MAXIMA.

ISTENES JÓSÁGRA, ÉS SZERENCSÉS BÓLDOG ÉLETRE OKTATOTT NEMES URFI.

HARMADIK KÖZBESZÉD.

HATODIK KÖZBESZÉD.

HETEDIK KÖZBESZÉD.

MEGSZERZÉS. A MOSTANI VILÁG.

SZENT EMBER, VAGYIS SZENT ÉLETRE VEZÉRLŐ ISTENES OKTATÁSOK.

ELŐLJÁRÓ BESZÉD A KERESZTYÉN OLVASÓHOZ.

ISTENES GONDOLATOK.

ELSŐ SZÁZAD.

BÉFEJEZÉS.

BÖLCS EMBER, VAGYIS AZ ERKÖLCSES BŐLCSESÉGRE VEZÉRLŐ RÖVID OKTATÁSOK.

ELŐLJÁRÓ KIS TUDÓSITÁS.

2. §. HALHATATLANSÁG.

5. §. AZ EMBER LELKÉRŰL KÜLÖNÖSEN.

9. §. AZ EMBERI ÉLETNEK FORGÁSA.

29. §. ÖRÖM, SZOMORÚSÁG.

49. §. HALÁL.

50. §. AZ ITÉLET. ÖRÖKKÉVALÓSÁG.

TÉLI ÉJSZAKÁK, VAGYIS AZOK UNALMIT ENYHITŐ BESZÉDEK.

ELSŐ ÉJSZAKA.

MÁSODIK ÉJSZAKA.

[NEGYEDIK ÉJSZAKA.]

ÖTÖDIK ÉJSZAKA.

NYOLCADIK ÉJSZAKA.

UDVARI KÁTÓ.

ELŐLJÁRÓ VERSEK.

A KEGYES OLVASÓHOZ INTÉS.

ELSŐ SZÁZAD.

XXVII. MAKSZIMA.

MÁSODIK SZÁZAD.

LXXVI. MAKSZIMA.

HARMADIK SZÁZAD.

XLIII. MAKSZIMA.

Jegyzetek